Nahkkilpkonn

Nahkkilpkonn (Dermochelys coriacea) on nahkkilpkonlaste sugukonda nahkkilpkonna perekonda kuuluv kilpkonn."Loomade elu", 5. kd., lk. 144-145, tahvel 16

Nahkkilpkonn on puudukilbiliste alamseltsi ainus tänapäevane esindaja. Nähtavasti lahknes tema arengutee teistest kilpkonnadest juba triiases.
 Levik ja elupaik 
Nahkkilpkonnad on kõige laialdasema levikuga merikilpkonnad. Neid võib leida nii troopilistest ookeanidest (Atlandi, India ja Vaikne ookean), kuid ka Vahemerest. Läänemerest on leitud kaks nahkkilpkonna, neist esimene Saksamaa rannikult kalavõrgust, teine aga 2024. juulis surnult Saaremaa randa uhutult. 

 Välimus 
Nahkkilpkonn on maailma suurim kilpkonn. Tema luurüü võib kasvada 2 meetri pikkuseks ja mass ulatuda 600 kiloni. Nahkkilpkonn on ainus merikilpkonn, kellel on luise kilprüü asemel must või pruun nahkjas seljakilp. Seljakilp on piklik ja painduv ning kolmnurkse kujuga. Heledad laigud katavad tervet keha. Esiloivad on tagumistest pikemad ning neil puuduvad küünised ja soomused. Tagumised loivad on lühemad ning aerukujulised. Pikkade lamedate eesloibade siruulatus küündib kolme meetrini. Nahkkilpkonnadel on õrnad, kuid teravate servadega lõuad ning nende suus ja kurgus on tahapoole suunatud ogad.

 Eluviis 
Noored merikilpkonnad püsivad rannikuäärsetel aladel, troopilistes vetes, mis on soojemad kui 26 °C. Täiskasvanud on pelagiaalsed ning elavad ookeanis. Nahkkilpkonnad rändavad kõikidest merikilpkonnadest kõige pikemaid vahemaid oma pesitsuspaikade ja toitumispiirkondade vahel.

Nahkkilpkonnad on võimelised elama vees, mille temperatuur on jahedam kui 10 °C. Nad suudavad külmas vees tõsta ja säilitada oma kehatemperatuuri tänu ainulaadsetele kohastumustele nagu suur keha, paks rasvakiht ning võime reguleerida vereringe kiirust.

Nahkkilpkonnade toidulaud koosneb väikese valgusisaldusega pehme kehaga olenditest, näiteks kalmaaridest ja meduusidest. Meduusid moodustavad kõige suurema osa nende toidust, kuid nad söövad ka merevetikaid, kalu, koorikloomi ja muid mereselgrootuid.

 Paljunemine 
alt=|pisi|Vastkoorunud nahkkilpkonnad
Nahkkilpkonnad veedavad suurema osa oma elust ja paarituvad meres ning seejärel naasevad emasloomad tagasi rannale, et muneda. Leides sobiva koha, kaevavad nad augu ning munevad 60–120 muna, kattes need liivaga ning suundudes siis tagasi vette. Ühe pesitsusperioodi jooksul võib emasloom muneda 4–5 korda ning ta naaseb iga 2–3 aasta tagant liivaranda, et muneda. Nagu enamiku roomajate puhul, määrab ka nahkkilpkonnade soo temperatuur, kui pesas on soe, siis kooruvad emased, kui pesas on jahedam, siis kooruvad isased. 

Ühest pesast võivad kooruda nii emas- kui ka isasloomad, kui pesa temperatuur on ligikaudu 29,5 °C.Pojad kooruvad umbes kahe kuu pärast. Kohe pärast koorumist liiguvad vastkoorunud merre.

 Ohustatus 
Nahkkilpkonnade suurimaks ohuteguriks on inimtegevus. Oletatakse, et umbes üks tuhandest koorunud nahkkilpkonnast jõuab täiskasvanuikka. Nende mune korjatakse söögiks ning täiskasvanud merikilpkonnad võivad langeda salaküttide ohvriks. Koorunud merikilpkonnad võivad roomata valgustatud rannakuurordi poole ning liiguvad seetõttu hoopis merest kaugemale. Väga suur osa merikilpkonni hukkub ka kalurite võrkudesse takerdudes. Suureks probleemiks on ka merereostus, sest merikilpkonnad peavad vette sattunud plasti meduusideks. Ohuks on ka kliimamuutused, sest tormide sagenemine ning nende intensiivsuse suurenemine räsib pesitsuspaiku. Pesitsuspaigad on ohustatud ka meretaseme tõusu tõttu. Temperatuuri soojenemine mõjutab isas- ja emasloomade arvukust, soojenenud temperatuur viib isasloomade arvukuse vähenemiseni.

Atlandi ookeanis elavate nahkkilpkonnade arvukus tundub olevat stabiilne või on isegi suurenemas, kuid Vaikse ookeani populatsioon on kiiresti vähenemas, munade korjamise, kalavõrkude ja rannaalade arendamise tõttu. Näiteks on selliste probleemide tõttu nahkkilpkonnad kadunud Malaisiast.

 Viited 

Kategooria:Kilpkonnalised