Must sõstar

Must sõstar (Ribes nigrum) kuulub sõstraliste sugukonda kuuluvasse perekonda sõstar. Tegu on varaviljuva kergesti paljundatava marjakultuuriga, mille vilju (marju) hinnatakse suure C-vitamiini sisalduse poolest. Must sõstar on pärismaine Kesk- ja Põhja-Euroopas ning Põhja-Aasias. Eestis tavaline aiataim ka ravimtaim. 
Musta sõstart kultiveeriti 11. sajandil Venemaa kloostrites, linnades ja asundustes. Kasvatus Euroopas algas arvatavasti 17. sajandist.

 Botaanilised tunnused 

Kõik musta sõstra taime osad on tugevalt ja iseloomulikult aromaatsed.
 Oksastik (maapealne osa) 
Sõstar on maapinnalähedases mullas harunenud varrega mitmeaastane, kuni 1,5 m lai ja kuni 2 m kõrge põõsastaim. Maapealse osa moodustavad erineva vanusega oksad, mis on tekkinud basaal- ehk juurmistest pungadest. Olenevalt okste asetusest eristatakse püstise, laiuva ja lamanduva kasvulaadiga põõsaid. Igal aastal tekib oksa tipupungast juurdekasv, seega võib oks koosneda kuuest või isegi rohkemast juurdekasvust. Koos oksa pikenemisega arenevad oksa külgpungadest külgharud, mis omakorda pikenevad tipupungast ja harunevad külgpungadest. Võrsete kasvu kulgemine on saagi seisukohalt väga oluline, sest enamik õiekobaraid paikneb noorel puidul. Võrsete kasv ja saagikus sõltub nende lõikamisest. Viljakandeokste iga on 1–3 aastat ning need asuvad 1–2-aastasel puidul. Võrsed pruunikad, noorelt karvased.

 Pungad 
pisi|125px|left|Pungad
Sõstral on kahesuguse iseloomuga pungi: vegetatiiv- ehk kasvupungad ja generatiiv-vegetatiiv- ehk segapungad. Segapungade arvukus ja areng määrab järgneva aasta saagi. Asukoha järgi oksal nimetatakse pungi tipupungadeks ja külg- ehk kaenlapungadeks.

Segapungadest moodustuvad nii õied ja võrsed või asenduspungad kui ka lehed.

 Lehed 
Must sõstar on heitlehine. Lehed suured, kuni 12 cm laiad, 3- või 5-hõlmased, saagja servaga. Lehed paiknevad võrsetel vahelduva asetusega. Lehed toodavad kasvuregulaatoreid, mis takistavad lehekaenaldes asetsevate pungade avanemist ja kasvu, nii nagu tipupungad vähendavad üheaastastel vartel külgvõrsete tekkimist. Kui lehed eemaldada või saavad kahjustada, siis pungad avanevad ja moodustavad uusi võrseid ja lehti.

 Õisik ja õis 
pisi|left|Õied
Õied on kellukjad, enamasti rohekaskollased, mõnel sordil roosakad, väljastpoolt tavaliselt karvastatud, 5–10 kaupa rippuvates kobarates. Kobara pikkus ja õite arv varieerub sorditi. Ühe punga kohta võib olenevalt sordist moodustuda 1–3 kobarat.

Tupplehed helerohelised, punaka varjundiga, kroonlehtedest pikemad. Õiealgmete teke algab Eesti oludes juuli lõpul või augusti algul – siis, kui võrsete kasv aeglustub. Talve saabudes segapungade areng katkeb.

Tolmukad on peaaegu kroonlehtede pikkused. Emakas kahesuudmeline, lõhestumata emakakaelaga, palja või karvase sigimikuga.

 Tolmlemine 
Oma tolmuga viljastumine on sordi oluline geneetiline omadus. Enamik musta sõstra sorte on isefertiilsed, kuid esineb ka sorte, mis on osaliselt või täiesti isesteriilsed. Võõrtolmlemisel on viljastumine edukam kui sordisisesel tolmlemisel: suureneb saak ja paraneb selle kvaliteet. Kui sõstra õitsemise ajal on jahedad ja vihmased ilmad, pole võõrtolmlemine võimalik. Mesilaste lendluseks vajalik temperatuur peaks olema vähemalt 11–12 kraadi, optimaalne temperatuur on 20 kraadi. Seevastu kimalased suudavad lennata temperatuuril 5 kraadi. Sõstar õitseb küllaltki vara ja enamasti on õitsemisperioodil jahedad ilmad. Kimalasi peetaksegi musta sõstra peamisteks tolmeldajateks kelle külastatavust aitab parandada mh looduslikele tolmeldajatele kunstlike pesitsuspaikade loomine.

 Vili 
Marjad ümarad, ebaühtlase suurusega, mustad või pruunid, spetsiifilise aroomi ja maitsega. Tuntakse ka roheliste viljadega sorte ja liikidevahelisi sorte. Viimaste aretamisel on üheks lähtevanemaks olnud aldaani sõstar. Taimed hakkavad viljuma 3–5 aastaselt ja kannavad rikkalikult marju peaaegu igal aastal.

 Juurestik 
Sõstar on maapinnalähedases mullas harunenud varrega põõsas. Sõstral on maa-alusest varrest lähtuvad lisajuured, mis koosnevad vertikaal- ja horisontaalsuunas harunevatest toes- ehk juht- ja imijuurtest. Juurestiku ülesanne on põõsa kinnitamine mulda, maapealse osa varustamine vee ja selles lahustunud toitainetega ning varuainete kogumine ja säilitamine. Juuremassi suurus ja asend mullas sõltub sordist, põõsa vanusest ja kasvuoludest. Täiskandeeas sõstrapõõsa juurestiku põhimass asub 30 cm paksuses pindmises mullakihis 50 cm kauguseni põsa keskmest. Üksikud juured võivad ulatuda 2 m sügavusele ja põõsa keskmest 1,5 korda kaugemale kui oksad. Multšitud pinnases asuvad juured maapinnalähedasemas mullakihis. 
Annab juurevõsu ja raiumisel ka kännuvõsu.

 Liigid 
Maailma umbkaudu 150 sõstraliigist on 10–12 kasutatud praeguste sortide aretuses, neist olulisemad on:

 Liigi nimetus  Taim  Lehed  Õied  Vili  Varia Musta sõstra euroopa alamliik (Ribes nigrum ssp. europaeum) 2 m kõrgune põõsas Lehed 3–5-hõlmised Õied kellukjad, 5–10 kaupa rippuvates kobarates Viljad ümarad, ebaühtlase suurusega, mustad või pruunid, spetsiifilise maitse ja aroomiga  Musta sõstra siberi alamliik (Ribes nigrum ssp. sibiricum) 1,5 m kõrgune väga varajase vegetatsiooniga põõsas     Viljad suhteliselt suured, kuid väga varieeruvad  Musta sõstra skandinaavia alamliik (Ribes nigrum ssp. scandinavicum)        Pärandab oma järglastele hea vastupidavuse jahukastele Aldaania sõstar (Ribes dikuscha Fisch.)  Püstised, 1,5 m kõrgused põõsad      Marjad ümarad või elliptilised, enamasti keskmise suurusega, sinakasmustad  Pärandab oma järglastele hea isefertiilsuse ja haiguskindluse  California must sõstar (Ribes bracteosum Dougl.)        Pärandab oma järglastele hea kobara pikkuse ja saagikuse

 Levik ja kasvukohad 
Must sõstar on levinud terves Euroopas (peamiselt siiski põhja- ja keskosas), Kaukaasias, Siberis, Kesk-Aasias ja Mongoolias. Levila põhjaosas ulatuvad kasvualad kuni metsade levikupiirini. Kasvukohtadeks on peamiselt niiskemad segametsad, kaldavõsastikud, jõekaldad ja ojade nõod. Kasvukoha mullad on tavaliselt sügavad ja huumusrikkad. Talvel on ta meil külmakindel, talub hästi varju, kuid ei talu põuda ja vähest õhuniiskust.

 Kasvunõuded 
 Keskkonnategur  Taime nõuded Valgusnõudlus  Eelistab päikeselist kasvukohta Varjutaluvus  Talub keskmiselt varju (so vajab umbes 20% ehk 1–2 tundi otsest päikesevalgust päevas). Viljad kipuvad varjus pudenema. Varjus kipuvad võrsed ja oksad välja venima, viljuvad ülemised osad – mida võib teatud juhtudel lugeda eeliseks. Soojanõudlus  Vajab õiealgmete normaalseks arenguks madalat temperatuuri. Viljastumiseks sobivaim temperatuur on 14..16 Külmakindlus  Külmakindlustsoon 5, so keskmine miinimumtemperatuur −29...–23 Celsiuse kraadi Talvekindlus  Keskmiselt pakasekindel. Eestis kasvatatavad sordid on meie talvedele üsna vastupidavad, suuremaid kahjustusi esineb väga harva. Sügavpuhkeperioodil talub −30..–35 ja vahel madalamatki temperatuuri Öökülmad  Kõige ohtlikumad on kevadised öökülmad, eriti õitsemise ajal mis toimub mustal sõstral mai I või II kümnendil, mõnel aastal veelgi varem. Öökülmad kahjustavad õisi (õienuppe −3..–5, avatud õisi −0,5..–2) ja viljahakatisi (−2..–3) ning põhjustavad nende varisemist. Sügisesed öökülmad musta sõstart ei ohusta. Õhuniiskus  Ei talu madalat õhuniiskust Muld  Talub enamikku muldi. Mullastiku suhtes on sõstrad üsna nõudlik kultuur, must sõstar on neist enim nõudlik Mullaniiskus  15 mm sademeid nädalas on piisav, kuid saagikus suureneb märgatavalt 25 mm sademete korral kasvuperioodil N  Taim on hästi varustatud kui lehtede lämmastikusisaldus on 2,4–2,8%. Vaegus tekitab taimel kloroosinähte – lehed muutuvad kahvaturoheliseks, oranžiks või isegi punaseks, kasv pidurdub, taim kängub. Lämmastikuliig on märgatav lehtede tumerohelise värvuse ja võrsete lopsaka kasvu järgi, põõsad lamanduvad, võrsed ei lõpeta kasvu õigeaegselt ega puitu korralikult mis põhjustab külmakahjustusi. Üleväetamine põhjustab seenhaigusi, samuti viljade nitriti- ja nitraadisisaldust suurendada. Lämmastikväetisi antakse kevadel esimese mullaharimise ajal. Kasvuaegseks väetamiseks sobivad ammooniumnitraat, ammooniumsulfaat ja karbamiid, samuti osad kompleksväetised P  Muld peaks sisaldama 18–45 mg P 1 kg mulla kohta. Taim on hästi varustatud kui lehtede P2O5 sisaldus on 0,68%. Puuduse korral pidurdub lehtede ja võrsete kasv, lehed muutuvad sinakasroheliseks või violetjaks, leheroodude juurde ilmuvad nekrootilised (tumedad) laigud, lehed kitsenevad ja leheservad painduvad üles. Fosfori ülekülluse kiirendab vegetatsiooniperioodi, mistõttu saak valmib enneaegselt ja võib kesiseks jääda K  Muld peaks sisaldama 300–450 mg K 1 kg mulla kohta. Taim on hästi varustatud kui lehtede K2O sisaldus on 1,7..2,0%. Kaaliumipuuduse korral pidurdub võrsete kasv, lehed kolletuvad enneaegselt või muutuvad pruuniks, rulluvad ja varisevad enneaegselt. Väetisena sobib kloorivaba väetis nt kaalimagneesia Teised elemendid  Muld peaks sisaldama 3000–3900 mg Ca, 300–450 mg Mg, 1,8 mg B, 7,5 mg Cu, 112 mg Mn, 9,0 mg Zn, 0,09 mg Mo 1 kg mulla kohta. Vajab toitainerikast mulda. Väetada saab nii mulla, lehtede kui tilkkastmissüsteemi kaudu. Sõstra vajadus mikroelementide järgi on väike, kui enne istutamist on antud sõnnikut, ei tohiks mullas mikroelementide puudust tekkida Reljeef  Lõunakallakul arenevad põõsad kiiremini ja viljad valmivad varem, samas on kevadiste öökülmade oht ja põua korral niiskusepuuduse oht suurem kui põhjakallakul. Istandike rajamiseks on kõige sobivamad tasased 2..3-kraadise lõuna- või läänesuunalise kallakuga alad. Kerge kallak soodustab liigse pinnavee ja külma õhu äravoolu ning vähendab kevadiste öökülmade ohtu. Suuremad kallakud ei ole sobivad, sest tugevad vihmad ja kevadised lumesulamisveed uhuvad minema viljaka mulla, paljastades vahel isegi põõsaste juured. Orgudes ja madalamates kohtades on häiritud õhu ja mulla niiskusrežiim ning kevadiste öökülmade kahjustuse oht on suurem Põhjavesi  Ei tohiks olla kõrgemal kui 1 meeter Mulla lõimis  Kõige sobivamad on keskmise raskusega liivsavi- ja saviliivmullad – nendes muldades säilivad üsna hästi sademeveed ja vajalikud toitained ning on hea õhustatus. Kerged liivmullad on vähesobivad – vältimatu on kunstlik niisutamine. Raske paakuv savimuld on samuti sobimatu Mulla happesus  Vajab nõrgalt happelist või neutraalset mulda (pH 5,5..7)

 Paljundamine 
Aias valida mustale sõstrale kõige niiskem koht, mis on ka päikeseküllane.
Musta sõstart saab paljundada pistokstega ja istikutega.

 Pistokstega paljundus 
Pistoks peaks olema pliiatsijämedune. Pistokste sobivaks kogumisajaks peetakse septembrit, kui põõsad on kasvu lõpetanud. Pistoksad lõigatakse üheaastastest okstest 15–20 cm pikkused; alumine lõige tehakse 2 mm altpoolt punga, veidi viltu, ülemine viimasest pungast 1–2 cm kõrgemalt. Pistoksale peab jääma vähemalt 3–5 hästi arenenud punga. Pistoksad pista mulda nii, et üks pung jääb maapinnale.
 Nõu- ehk konteineristik 
Võib istutada varakevadest hilissügiseni, kuni maa pole veel külmunud ja saab augu kaevata. Parim aeg algab suve teisel poolel alates augustist, kui tavaliselt on õhus ja mullas niiskust rohkem.
Mustasõstraistik pannakse mulda 5–10 cm sügavamale, kui see potis kasvas: siis tekib varre alaosale lisajuuri ning mulda jäänud pungadest kasvab uusi elujõulisi oksi.

 Hooldus 
Esimesel ja teisel kasvuaastal on soovitav põõsast hoolikalt kasta. Põua ajal vajavad ka vanemad põõsad vett lisaks – nii suureneb saak ja marju variseb vähem.

 Lõikamine 
Parim aeg põõsaid lõigata on kohe pärast saagiaja lõppu, allesjäänud pungad saavad siis kogu jõu endale ja hakkavad kevadel kohe jõuliselt kasvama. Varakult lõigates eemaldatakse koos okste ja lehtedega ka palju haigustekitajaid. Lõigata võib hilissügiseni, kuni lume tulekuni. Sõstardel jäetakse 1 oks põõsaste iga vahekauguse 10 cm kohta. Igal aastal asendatakse 1–3 vana oksa uute asendusokstega.
Lausnoorendus suurtes istandikes tehakse mustal sõstral 5.–6. aastal.
Lõikamisel mitte jätta tüükaid.

 Väetamine 
Augustis-septembris antakse põõsale sügisväetist. Väetis puistatakse võra välispiirile, kust juurestik seda kõige tõhusamalt omastab. Väetis tuleks kobestada kindlasti niiske mulla sisse, et see lahustuks ja taim saaks seda kasutada.
Sügisese väetamisega ei tohi hilineda – kui sooja on alla 5°, siis taim enam väetist ei omasta.
Teist korda väetatakse kevadel kohe pärast lume sulamist. Heaks orgaaniliseks väetiseks on kanakaka.

 Musta sõstra kahjurid ja haigused 

Levinuimad sõstra kahjurid on: 
 Anthocoptes ribis 
 Aphis schneideri – lehetäi
 Cecidophyopsis ribis – sõstra-pahklest 
 Cecidophyopsis spicata
 Cryptomyzus ribis – sõstra-kublatäi 
 Dasineura ribis – lehe-pahksääsk 
 Dasineura tetensi
 Euhyponomeutoides albithoracellus
 Lampronia capitella
 Lygocoris pabulinus – kartulilutikas 
 Pachynematus pumilio
 Resseliella ribis
 Synanthedon tipuliformis
 Zophodia convolutella
 Tetranychus urticae – punane kedriklest jt.

Haigused
 Mustsõstra-jahukaste (tekitaja Microsphaera grossulariae) jpt.

 Kasutamine 

 Töönduslik ja kodumajapidamislik rakendus 
Musta sõstart kasvatatakse kultuurtaimena marjade saamiseks juba alates 17. sajandist. 
Musta sõstra marju võib süüa toorelt, kasutada magusates küpsetistes, valmistada moose, tarretisi, siirupeid. 
Marju tarbitakse toorelt või valmistatakse neist siirupit, moosi, veini, mahla jms. 
Lehti kasutatakse mitmesuguste köögiviljade konservimisel. Nii vilju kui lehti kasutatakse traditsioonilises meditsiinis ja värvainete valmistamiseks.

 Droogina 
Droogina kasutatakse vilju (Ribis nigri fructus) ja lehti (Ribis nigri folium).

Marjade toime on üldtugevdav, kootav, uriini- ja higieritust soodustav. Tänapäeval soovitatakse musti sõstraid fenüülketonuuria aga ka kehvveresuse korral.

Rahvameditsiinis kasutatakse marju neerukivide, reuma, liigesepõletike ja palaviku korral.

 Vastunäidustused 
Antibiootikumidega koos tarbides suurendavad musta sõstra marjad (eriti lehed) antibiootikumide toimet.

 Marjade toiteväärtus ja biokeemiline koostis 
2,5 dl musta sõstra marju sisaldab sama palju C-vitamiini kui väike apelsin. Uuringud on näidanud, et vitamiini hulk püsib enam-vähem sama ka marjade töötlemisel ja säilitamisel. Lisaks sisaldab mari antioksüdante, mis parandavad inimese vastupanuvõimet haigustele. Marja kestas leidub looduslikku ainet antotsüaniini, mis annab marjadele punase, lilla või sinise värvuse ja aeglustab vähirakkude arengut.
pisi|Küpsed marjad
Musta sõstra seemnetes on haruldast oomega-6-rasvhapete rühma kuuluvat gammalinoleenhapet. Põõsa lehti hinnatakse nende meeldiva lõhna tõttu, kuid lisaks sisaldavad ka need rohkelt C-vitamiini, karotinoide ja baktereid hävitava toimega füntotsiide. Viimased on lenduva, taimse päritoluga fenoolsed ühendid, millel on mikroobe hävitav ja nende elutegevust pärssiv toime.

Marjade toiteväärtus ja biokeemiline koostis on toodud alljärgnevates tabelites:
+Toitained Toitaine Väärtus 100 g kohta Ühik Vesi  81,96  g Kalorsus  63  kcal Valgud  1,40  g Lipiidid  0,41  g Tuhk  0,86  g Süsivesikud  15,38  g

+Toiteelemendid Toiteelement Väärtus 100 g kohta Ühik Kaltsium (Ca)  55  mg Raud (Fe)  1,54  mg Magneesium (Mg)  24  mg Fosfor (P)  59  mg Kaalium (K)  322  mg Naatrium (Na)  2,0  mg Tsink (Zn)  0,27  mg Vask (Cu)  0,086  mg Mangaan (Mn)  0,256  mg

+Vitamiinid Vitamiin Väärtus 100 g kohta Ühik C  181  mg B1  0,05  mg B2  0,05  mg B3  0,30  mg B5  0,40  mg B6  0,066  mg B12  0  mg A  12  μg E  1,00  mg

 Soovitussortiment Eestis 
Mustad sõstrad on väga toitainerikkad, kuid mitte kõik sordid ühtmoodi. Võrdluseks määratakse kuivaine protsent mahlas, hapete ja suhkrute ja askorbiinhappe sisaldus, ka maitse hinne. Usaldusväärsete andmete saamiseks korratakse kindla metoodika alusel biokeemilist analüüsi paljude aastate jooksul. 
Kõik sordikirjelduses esitatud positiivsed näitajad sõltuvad aga konkreetsetest kasvuvõimalustest. Head saaki headelt sortidelt saab ikka ainult sobilikes kasvutingimustes.

Sordid koduaedadesse:

 Sordi nimetus  Soovitatud alates aastast  Talvekindlus  Pahklestakindlus  Jahukastekindlus Väärtused  Puudused  Marjade valmimisaeg  Marjade iseloomustus 'Belorusskaja sladkaja'  2005P, 2010K  +  +  +    Transpordikindlus vähene. Kõrge põõsas vajab toestamist  keskvalmiv  Paksu kestaga, magusad või hapukasmagusad, keskmine mass 1,1 g 'Intercontinental'  2005P, 2010AK  +  +  +   Saagikas, leplik kasvutingimuste suhtes  –  keskvalmiv  Suured, 1,5 g 'Lentjai'  2001   +  –  +   Saagikas, varase viljakande algusega  Laiuvad oksad vajavad toestamist  hiline  Väga suured, 1,8 g, hapumagusad 'Pamjati Vavilova'  2001  +  +  +   Saagikas. Leplik kasvutingimuste suhtes  Marjade õrn kest, mistõttu ei või koristamisega hilineda   Suured, 1,1 g, magushapud, viljakest õhuke 'Sejanets Golubki'  1983P, 1985K  +  +  –    Maitse paljudele liiga hapu. Varajase pungade puhkemise tõttu võivad kevadtalvised külmad lehti ja õisikuid kahjustada  väga vara  Suured, 1,2 g, õhukesekestalised. Viljaliha mahlakas, magushapu. 'Zagadka'  2001  –  +  –+   Saagikas  Nõudlik kasvutingimuste suhtes  keskvalmiv  Keskmised kuni suured, 1,1 g, tugeva kestaga 'Varmas'  2001  +  +  +     Oksad vajavad toestamist  (väga) vara   1,7 g, hapumagusad 'Vertti'  2005P, 2010K  +  +  +     Marjad varisevad kergelt. Saak pole eriti suur   Kollakasrohelised, maitselt mahedamad mustaviljaliste sortide marjadest, 1,0 g

 Roheliseviljalised sordid 
Peale Eesti soovitusortimendis oleva 'Vertti' kasvatatakse põhjamaades ja ka Eestis sorte 'Venny' ja 'Vilma'. Sordid on aretatud Soomes. Nende sortide lähtevanemaks on Rootsist pärit sort 'Öjebyn'.
'Venny' on keskvarajane sort, marjad suuremad kui 'Verttil', tänu sellele ka suurem saagikus. Oksad püstised, ei lamandu. Marjad magusad, sisaldavad palju viljaliha, sobib hästi pirukaks. Varisemiskindlamad kui 'Vertti'. C-vitamiini sisaldus on eriti suur, kuni 240 mg 100 g marjades.
'Vilma' on keskvarajane sort, marjad suuremad kui 'Verttil', saagikus suurem. 'Verttist' varisemiskindlamad. Oksad püstised, ei lamandu. Marjade suhkrusisaldus kolmest nimetatud sordist suurim.

Rohelised marjad sisaldavad võrreldes mustade marjadega taimseid pigmente – flavonoide – õige napilt. Flavonoidide hulka kuulub ka antotsüaanide rühm. Need on taimsed pigmendid, mida leidub viljade ja õiekroonlehtede rakumahlas ning mis annavad taimedele iseloomuliku värvuse roosakaspunasest tumevioletse või helesiniseni. Sellest lähtuvalt on väike erinevus rohelise ja musta marja keemilises koostises.

 Viited 

 Välislingid 


Ain Raal, "Maailma ravimtaimede entsüklopeedia", lk 786–787, Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010
Stefan Buczacki, Keith Harris, "Taimekahjurite ja -haiguste käsiraamat", Kirjastus Varrak, Tallinn, 2010, ISBN 978 9985 3 2089 1
Kaja Kurg, Soovitusi koduaeda: milline mustsõstrasort valida?, veebiversioon (vaadatud 3.12.2013)
Hedi Kaldmäe, Ave Kikas, Liina Arus, Asta-Virve Libek,Genotype and microclimate conditions influence ripening pattern and quality of blackcurrant (Ribes nigrum L.) fruit, ISSN 1392-3196 Zemdirbyste-Agriculture Vol. 100, No. 2 (2013) 167–174, DOI 10.13080/z-a.2013.100.021, Polli Horticultural Research Centre, Institute of Agricultural and Environmental Sciences, Estonian University of Life Sciences, Veebiversioon (vaadatud 3.12.2013) (inglise keeles)
 Asta Libek, Hedi Kaldmäe, Ave Kikas,Blackcurrant breeding in Estonia, Polli Horticultural Research Centre Estonian University of Life Sciences, Veebiversioon (vaadatud 3.12.2013) (inglise keeles) 
 https://maaleht.delfi.ee/artikkel/67042276
 http://suomalainentaimi.fi/viherherukka
 http://ak.rapina.ee/jaan/e-ope/mar_kasv/fail/3sostar/sostar10.pdf
 http://aialeht.delfi.ee/foorum/read.php?91,1568

Selles artiklis on kasutatud soomekeelset artiklit :fi:Mustaherukka seisuga 28.11.2013.

Kategooria:Eesti pärismaised põõsaliigid
Kategooria:Sõstralised
Kategooria:Eesti kultuurtaimed
Kategooria:Marjad