Piipkann

Piipkann (Saaremaal ka killakann, Põhja-Eestis piirekann, Kesk-Eestis langukann, Lõuna-Eestis tiipkannEesti etnograafia sõnaraamat. 1996.  Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 142) on suur  ülalt ahenev  puukann, mida kasutati keldrist või aidast, kus asusid vaadid, õlle tuppa toomiseks ning joogikannudesse ümbervalamiseksEesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 211.

Kirjeldus
Piipkannu tunnuseks oli valamistoru ehk piip (murdekeeltes ka tori, tiba, naba). Toru saamiseks valiti üks oksaharuga küljelaud ning puuriti selle sisse auk. Kann oli ilma kõrvata ning selle kaanel oli kandmiseks ja sulgemiseks sang. Sang oli läbi kaane, mille põhja all oli põõn, mis pööramisel sulges kaane. Piipkannu küljalaudadel olid põletuskirjad kaunistuseks. 

Pidude ajal riputati õlut täis kann lakke käeulatuse kõrgusel ning valati sealt väiksematesse kannudesse. Piipkannudega võeti tööle kaasa kalja ja suppi. 

Piipkann võis olla ka kahe toru ja kahe ruumiga – üks õlle, teine viina jaoks.Kolga-Jaani kihelkond Eesti Rahva Muuseum (vaadatud 10. veebruar 2012).

Piipkann jäi kasutuselt kõrvale 19. sajandi lõpul.

Vaata ka
Ankur
Vaat
Õllekann

Viited

Välislingid
Foto Eesti Muuseumide Veebivärav
Piipkann (etnograafiline joonis) Eesti Muuseumide Veebivärav

Kategooria:Anumad
Kategooria:Eesti etnograafia