Täring

Täring (vanasti ka vürfel) hulktahukakujuline veeretatav kuubik, mida kasutatakse mitmesugustes mängudes juhugeneraatorina.

 Täringu ajalugu 
Täringu põhimõtet kasutati juba umbes 8000 aastat tagasi Mesopotaamias, kus mängiti loomade kontsluudega. Kontsluudel on neli lamedat külge, mida vastavalt suurusele kasutati erinevate väärtustega - 1, 3, 4 ja 6. Ka Vana-Kreekas ja Vana-Roomas oli kontsluudega mängimine väga populaarne. Neid valmistati sageli kitse või lamba kontsluust (ladina keeles talus). Hiljem hakati sarnase kujuga täringuid tootma ka väärtuslikumatest materjalidest nagu pronks, elevandiluu, marmor ja isegi kuld. Kontsluid kasutati erinevates viske-, osavus- ja veeretamismängudes. Lisaks usuti, et nendega saab tulevikku ennustada. Kuna iga luutükk oli omanäolise kujuga, muutis see mängude tulemused ettearvamatuks. Sageli pandi neid täringuid laste haudadesse kaasa, mistõttu on neid tänapäeval üsna palju säilinud.

Antiikajal mängisid lapsed sageli osavust nõudvat täringumängu, mille käigus visati viis väikest täringut või luud õhku ning püüti need käeseljale. Need, mis maha kukkusid, tuli kiiresti üles korjata, samal ajal kui käeseljale püütud esemed pidid sinna tasakaaluks jääma. Selline mäng on tänapäevani tuntud Türgis, Kreekas ja Lähis-Ida piirkonnas.

 Täringute areng 
Varaseimad teadaolevad kuubikukujulised täringud pärinevad umbes 3000. aastast eKr, kuid Vana-Kreekasse jõudsid need juba 7. sajandis eKr. Pikema aja jooksul olid mängus nii kontsluud kui ka klassikalised täringud, kuid viimane tüüp saavutas ajapikku suurema populaarsuse. Kontsluud jäid ennustamiseks mõeldud esemeteks ning hiljem said neist osavusmängude vahendid.

Peale klassikaliste täringute kasutati ka ebatavalise kujuga täringuid - pulgakujulised või püramiidjate otstega tahukad, mida keerutati nagu vurri. 

Eesti vanimad täringud pärinevad 7. sajandi II poolest - 8. sajandi algusest ning need leiti Saaremaal Salme laevmatustest. 

Kõige varasemad täringud Inglimaalt pärinevad rauaajast ja olid piklikud, mitte kuubikukujulised. Rooma mõju all olevates piirkondades asendusid need hiljem kuubikukujuliste täringutega. Piklikud täringud püsisid kauem kasutusel Põhja-Inglismaal, Šotimaal ja Iirimaal, sageli valmistati neid väikeste loomade luudest – lammaste toruluude keskosast. Selle materjalivaliku tõttu jäid täringu otsad sageli lahtiseks ning väärtused ehk numbrid graveeriti vaid neljale küljele – tavaliselt jäeti numbrid 1 ja 2 üldse ära. Harvemini kasutati sarvesid või terviklikke väikseid luid, kuid ka neil ei olnud otstel väärtusi. 

Rooma kuubikukujulisi täringuid hakati kasutama laialdaselt kogu Põhja-Euroopas. Neid valmistati nii luust kui ka sarvest. Sarv võimaldas suuremate ja ühtlasemate kuubikute valmistamist. Luust täringud olid tavaliselt väiksemad – umbes 1 cm küljepikkusega. Suurte kuubikukujuliste täringute valmistamiseks kasutati meetodit, kus pikast toruluust lõigatud tüki sisemus täideti luuplokiga, sulgedes üdiõõne ja moodustades kompaktse kuubi. 

Rahvasterännuajast pärinevad täringud järgivad üldjoontes Rooma eeskuju. Näib, et hilisemal perioodil ei olnud täiuslik sümmeetria enam nii oluline – täringute kuju muutus ebasümmeetriliseks, mis võis olla tahtlik. Neid valmistati sageli teadlikult ühe pikema teljega, mis viitab muutunud arusaamadele või eesmärkidele täringu kujunduses.

Skandinaavia päritolu täringud olid ka sageli pikliku kujuga. Sellist tüüpi täringuid on leitud näiteks Rootsist ja Norrast. Ka Inglismaalt jm Briti saartelt on leitud piklikuid täringud, mis on pärit Skandinaaviast. Üks morsakihvast valmistatud täring leiti Lincolnist.

Ebakorrapärase kujuga täringutel, eriti viikingiaegsetel piklikel täringutel, paigutati väiksemad väärtused sageli kõige raskemini visatavatele külgedele.

 Täringute materjal ja tehnika 
Täringuid valmistati väga erinevatest materjalidest, näiteks elevandiluust, lubja-, kilt- või kvartskivimist, merevaigust, korallidest, puust, poolvääriskividest ja väärismetallidest. Keskajal olid kõige levinumad sarvest ja luust täringud. Peamiselt kasutati põdra, metskitse ja punahirve sarvi, aga ka veise sääre- ja kämblaluid.

Keskaegsetel täringutel kasutati kahte peamist silmade paigutuse süsteemi. Esimene märgistamine pärines lõuna poolt Antiik-Kreekast ja -Roomast. Vastaskülgede summa pidi olema seitse – üks asus kuue vastas, kaks viie vastas ja kolm nelja vastas. Selline nummerdamissüsteem on säilinud tänaseni. Teiseks märgistamise süsteemiks peetakse põhjamaist tüüpi, kus vastakuti paigutati järjestikused arvud – üks kahe vastas, kolm nelja vastas ja viis kuue vastas. Seda hakati eriti kasutama 13. sajandil, mil tehti palju erandeid. 13.-14. sajandil levisid ka sissepoole nõgusad täringud. Valemängijad kasutasid lisaks ka raskuskeskme muutmist, asetades elavhõbedat või pliid täringu sisse puuritud õõnsustesse. Londonis on leitud 24 sellist võltstäringut, neist 18 elavhõbedaga töödeldud. Sarnaseid pliitäidisega täringuid on leitud ka Riiast. Põhjamaine tüüp kadus 16. sajandi lõpus, samal ajal kui lõunapoolne süsteem standardiseerus. 17. sajandi lõpuks kasutati seda juba umbes 90% täringutest.

Samuti on leitud eriilmelisi täringuid, kus suuremate numbritega küljed – viite ja kuutega on palju laiemad. Yorkist leitud rombikujuline täring tundub ebatõenäoline olevat mängimise jaoks. Võimalik, et ese oli valmistatud mingi muu otstarbe jaoks.

Täringute küljed olid märgistatud lohkude või silmakestega (ringiga ümbritsetud punkt), mis moodustasid numbrisüsteemi.

Esialgu toodeti täringuid koos muude luuesemetega tavapärastes luutöötlemistöökodades, kuid alates 14. sajandi keskpaigast ilmnevad selged märgid tööjaotusest – täringute valmistamine muutus eraldi käsitööalaks, millega hakkasid tegelema spetsialiseerunud meistrid.

Tartust on leitud mõned luutöötlemisjäägid ja poolikud täringud, kuid kohalikuks tootmiskeskuseks see ei kujunenud. Viimistletud täringuid on Tartust teada kümmekond, neist enamik põhjamaise paigutussüsteemiga.

 Mängunupud ja täringud 
Rooma ajastul olid täringud olulised teatud lauamängudes, näiteks duodecim scripta, kuid mitte kõik mängud ei nõudnud täringuid. Anglosakside kuubikukujulised täringud on haruldased ning teadmised tollastest lauamängudest piiratud. Haudadest on leitud komplekte täringutest koos mängunuppudega. Samuti on täringute ja mängunuppude komplekte teada viikingi perioodist, mis kinnitab täringute kasutamist lauamängudes.

Keskajal mängiti täringumänge panustega – enamasti rahaga, kuid allikad mainivad ka vara või isegi inimelu mängu panemist. Üks lihtsamaid mänge oli Hazard, mida mängiti kahe täringuga ning kus panustati kas konkreetsetele kombinatsioonidele või kogusummadele. Keerulisem oli Bockwürfeln, kus mängija viskas esmalt endale isikliku numbri, mis hiljem tõi lisapunkte. Kolme täringuga visati "väike bock" (kolm sama numbrit) või "suur bock" (kolm mängija isiklikku numbrit), mis andsid lisapunkte. Tihti kasutati veeretamiseks ka abivahendeid, näiteks nahast või puidust peekreid. Täringumängud olid levinud ja populaarsed, kuid pälvisid ka moraalilugejate kriitikat. 12. sajandist on nimepidi teada kümme erinevat täringumängu ning isegi vaimulikud, sh piiskopid, ei suutnud nendele kiusatustele vastu panna.

Saksamaa ja Skandinaavia aladelt leitud täringud ja mängunupud viitavad märgatavalt arenenud mängukultuurile. Kasutati luust täringuid, mis olid märgistatud ringikestega. Selliseid täringud ilmuvad Saksa aladel 9. sajandil eliitkontekstides, kuid eriti iseloomulikud on need just 10.–12. sajandile.

 Viited 

Kategooria:Meelelahutus