Albert Speer

Berthold Konrad Hermann Albert Speer (19. märts 1905 Mannheim – 1. september 1981 London) oli Saksa arhitekt ja riigitegelane.

Albert Speer oli saksa päritolu arhitekt, kes juhtis teise maailmasõja ajal Kolmandas Riigis relvastus- ja laskemoonaministeeriumi. Varem oli Speer Adolf Hitleri peaarhitekt. Olles ainus natsionaalsotsialist, kes "tunnistas oma süüd ja kahetses oma tegusid", tunnistas ta Nürnbergi kohtuistungite ajal isiklikku vastutust. Oma memuaarides on ta avaldanud kahetsust natsirežiimi sooritatud kuritegude pärast. Tema tegelik osalus juutide tagakiusamises ja teadlikkus holokaustist on tänapäevani vaidluse all.

Speer astus natsiparteisse 1931. aastal ning tegi järgneva 14 aasta jooksul seal hiilgavat karjääri. Temast sai parteis väga populaarne isik ja Hitleri lähikondlane. Diktaator tegi Speerile ülesandeks projekteerida ja ehitada mitmeid ehitisi, sealhulgas riigikantselei hoone ja Nürnbergis asuva Zeppelinfeldi staadioni, kus toimusid iga-aastased parteikongressid. Hitleril oli plaan muuta see alaliseks olümpiamängude pidamise kohaks. Lisaks sellele oli Speeril grandioossed plaanid Berliini ümberehitamiseks. Tulevikus pidi Berliinis olema palju suuri ehitisi, laiu puiesteid ja täiesti ümber organiseeritud transpordisüsteem.

Olles Hitleri relvastus- ja laskemoonaminister, täitis ta oma ametikohustusi nii edukalt, et liitlaste jätkuvatest pommirünnakutest hoolimata kasvas Saksamaa relvatoodang aasta-aastalt. Pärast sõda mõisteti tema üle Nürnbergis kohut ja talle määrati 20-aastane vanglakaristus osaluse eest natsirežiimi juhtimises, eriti orjatööjõu kasutamise eest. Enamiku karistusest kandis ta Lääne-Berliinis Spandau vanglas.

Pärast vabanemist 1966. aastal avaldas Speer oma kaks kõige kuulsamat autobiograafilist teost: "Kolmanda Riigi sees" ja "Spandau: salajased päevikud", milles kirjeldas oma lähedasi suhteid Hitleriga ning võimaldas lugejatele ja ajaloolastele unikaalse pilguheidu natsirežiimi telgitagustesse. Hiljem kirjutas ta raamatu "Märkamatu sissetung", kus kirjeldas täpsemalt SS-i tegemisi. Speer suri loomulikku surma 1981. aastal Londonit külastades.

 Varasem elukäik 
Albert Speer sündis Saksamaal Mannheimis kõrgemasse keskklassi kuuluvas peres. Ta oli Albert ja Luise Speeri kolmest lapsest teine. 1918. aastal kolis pere alaliselt oma Schloss-Wolfsbrunnenwegi suvekodusse Heidelbergis. Nürnbergi kohtuistungite aegse aseprokuröri Henry T. Kingi andmetel oli "Speeri nooruses armastust ja soojust tugevalt puudu".

Noorpõlves soovis Speer saada matemaatikuks, kuid ta isa ütles, et selle elukutsega valiks poeg elu "ilma raha, positsiooni ja tulevikuta". Isa ja vanaisa eeskuju järgides asuski Speer õppima arhitektuuri. Ta alustas oma arhitektuuriõpinguid Karlsruhe Ülikoolis. Sellesse vähetuntud õppeasutusse sundis teda minema 1923. aasta inflatsioon, mis oli tugevalt kahandanud tema vanemate sissetulekut. 1924. aastal, mil kriis oli viimaks vaibunud, läks ta üle mainekamasse Müncheni Tehnikaülikooli. 1925. aastal suundus ta Berliini Tehnikaülikooli, kus tal oli võimalus õppida Heinrich Tessenow' käe all, keda Speer väga hindas. Pärast eksamite sooritamist 1927. aastal sai Speerist Tessenow' assistent, mida peeti 22-aastase mehe kohta väga auväärseks ametiks. Assistendina pidas Speer ka lektoriametit, jätkates ise samal ajal õpinguid magistrantuuris. Juba Münchenis sai alguse Speeri 50 aastat kestnud lähedane sõprussuhe Tessenow' teise õpilase Rudolf Woltersiga.

1922. aasta suvel algas Speeri romantiline suhe Margarete Weberiga (1905–1987). Suhe peaaegu et katkes Speeri konservatiivse ema tõttu, kes ei pidanud sobivaks Weberite perekonna madalamat klassikuuluvust (Margarete Weberi isa oli edukas käsitööline, kelle alluvuses töötas üle 50 töölise). Vaatamata vanemate vastuseisule abiellusid noored 28. augustil 1928. Siiski möödus veel seitse aastat, enne kui Margarete Speer esimest korda mehevanemate poole külla kutsuti.

 Natsidega liitumine (1930–1934) 
Noorena nimetas Speer ennast apoliitiliseks. 1930. aasta detsembris osales ta oma õpilaste mahitusel Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei Berliini kogunemisel. Speer oli üllatunud nähes, et Hitler kannab pruuni univormi asemel, mida ta oli näinud natsipartei loosungitel, kena sinist ülikonda. Speerile avaldasid muljet mitte ainult Hitleri valimisloosungid, vaid tema isiksus tervikuna. Mõned nädalad hiljem osales ta veel ühel valimisüritusel, mida juhtis Hitleri asemel Joseph Goebbels. Kuigi ta polnud Goebbelsi esinemisega rahul, ei rikkunud see muljet, mille oli talle suutnud jätta Hitler. 1. märtsil 1931 esitas ta natsiparteiga liitumise avalduse ja temast sai partei liige numbrimärgiga 474 481.

1931. aastal kärbiti Speeri palka, ta loobus oma ametikohast Tessenow' assistendina ning siirdus hoopis kodukohta Mannheimi, lootes saada isa tutvuste kaudu tellimusi. Tema lootused aga ei täitunud ning isa määras ta oma kinnisvarahalduriks. 1932. aasta juunis külastas Speer Berliini, et aidata parteil riigipäeva (parlamendi) valimisi korraldada. Berliinis viibimise ajal soovitas Karl Hanke noort arhitekti Joseph Goebbelsile, et too aitaks renoveerida partei Berliini peakorterit. Speer, kes oli just minemas puhkusele Ida-Preisimaale, otsustas selle väljakutse vastu võtta. Kui tema kohustused said täidetud, naasis ta Mannheimi, kuhu jäi kuni Hitleri võimuletulekuni jaanuaris 1933.

Pärast natside võimuletulekut kutsus Hanke Speeri tagasi Berliini. Goebbels, kellest oli vahepeal saanud uus propagandaminister, määras Speeri renoveerima tema ministeeriumihoonet Wilhelmplatzil. Speer kujundas ka 1933. aasta 1. mai mälestusteenistuse Berliinis. Nagu Speer hiljem kuulis, meeldis Hitlerile tema kujundus (milles kasutati nt hiiglaslikke lippe), kuigi Goebbels võttis kujundamise au endale. Tessenow oli aga ükskõikne: "Arvad sa tõesti, et oled midagi loonud? See on vaid dekoratsioon, muud midagi."

1933. aastal paluti Speeril kujundada Nürnbergi natsipartei kampaania. See viis teda Hitleriga esimest korda otsekontakti. Organisaatorid ja Rudolf Heß kahtlesid Speeri kavandites ja saatsid ta Hitleri Müncheni korterisse plaane ette näitama. Hetkel, mil Speer tuppa sisenes, puhastas uus riigikantsler oma püstolit. Ta asetas selle hetkeks kõrvale, heitis huvitatud pilgu plaanidele ning kiitis need heaks, ilma et oleks noorele arhitektile isegi otsa vaadanud. Nii sai Speer oma esimese riikliku ametikoha: partei kunstiline juht demonstratsioonide tehnilise ja kunstilise korraldamise alal.

Hitleril ja Speeril oli palju ühist: Hitler rääkis Speerist kui "hingesugulasest", kellega tal olid alati olnud "kõige soojemad inimlikud suhted". Noor ja ambitsioonikas arhitekt oli omakorda Hitleri kiirest tõusust ja lähedusest pimestatud. See tutvus garanteeris talle kõige tähtsamad ja nõutumad kunstialased tööd nii valitsuses kui ka partei kõrgemates organites. Speer tunnistas Nürnbergi istungite ajal: "Ma kuulusin Hitleri siseringi, mis koosnes peamiselt kunstiinimestest ja tema isiklikust personalist. Kui Hitleril oleks olnud sõpru, oleksin mina olnud kindlasti üks lähedasematest."

 Kolmanda Riigi peaarhitekt (1934–1939) 
Kui Paul Troost 1934. aasta 21. jaanuaril suri, sai Speerist partei peaarhitekt. Hitler määras Speeri elamumajanduse büroo juhiks. Selle tõttu kuulus ta sestpeale ametlikult Heßi personali hulka.

Nürnberg oleks pidanud kujunema paljude ametlike natsiehitiste asukohaks. Paljud neist aga ei valminudki. Näiteks oleks Saksamaa Staadion pidanud mahutama vähemalt 400 000 pealtvaatajat. Samas oleks ehitatud ka veel suurem rajatis, mis oleks pidanud mahutama kuni pool miljonit natsionaalsotsialisti. Neid ehitisi planeerides leiutas Speer "muistsete varemete väärtusvõtte". Selle kohaselt tuli suuremad ehitised ehitada nii, et nendest jääksid ka tuhandete aastate möödudes esteetiliselt ilusad jäänused. Sellised vanad kolossaalsed varemed annaksid tunnistust Kolmanda Riigi uhkusest ja võimsusest, nagu Vana-Kreeka ja Vana-Rooma hoonete varemed annavad tunnistust nende tsivilisatsioonide suursugususest. Hitler kiitis selle idee heaks ja käskis kõik riigi tähtsamad keskused kujundada just selles stiilis.

1937. aastal määras Hitler Speeri riiklikuks elamumajanduse inspektoriks Berliinis ning temast sai aseriigisekretär Kolmanda Riigi valitsuses. See positsioon tegi Speerist suure võimukandja, kes ei pidanud enam alluma Berliini linnavalitsusele, vaid ainult Hitlerile endale. Speer sai ka riigipäeva liikmeks, kuigi seadusandlikul võimul oli tollal juba vähe tähtsust. Hitler käskis tal teha plaane Berliini ümberehituseks. Teise maailmasõja puhkemine 1939. aastal lükkas need plaanid edasi ja hiljem tühistati need täielikult. Kui Speeri isa nägi oma poja Uus-Berliini plaane, ütles ta: "Te kõik olete täiesti segi läinud."

 Sõjaaja arhitekt (1939–1942) 
Speer toetas Saksamaa kallaletungi Poolale ja sellele järgnenud teist maailmasõda, kuigi mõistis, et sõja tõttu lükkub tema arhitektuurialaste unistuste teostumine edasi. Hiljem selgitas Speer oma tulevasele biograafile Gitta Serenyle, kuidas ta ennast 1939. aastal tundis:

"Muidugi olin ma täielikult teadlik, et [Hitler] taotles maailmas domineerimist… Ja just seda mul vaja oligi. Selle jaoks ju olidki mu hooned projekteeritud. Nad oleksid mõjunud grotesksetena, kui Hitler oleks jäänud vaid Saksamaa juhiks. Kõik, mida mina soovisin, oli, et see mees valitseks maailma."

1940. aastal tegi Jossif Stalin Speerile ettepaneku Moskvat külastada. Stalinile avaldas väga muljet Speeri looming Pariisis ning ta soovis "riigi peaarhitektiga" kohtuda. Hitler keelas Speeril NSV Liitu minna, sest kartis, et Stalin võib Speeri senikauaks puuri pista, kuni too on Moskvale uue kujunduse loonud. Kui Saksamaa 1941. aastal NSV Liidule kallale tungis, hakkas Speer kartma, et hoolimata Hitleri korduvatest kinnitustest ei pruugi tema Berliiniga seotud projektid iial valmis saada.

 Relvastusministriks määramine 
8. veebruaril 1942 suri lennuõnnetuses tolleaegne relvastusminister Fritz Todt. Õnnetus juhtus vahetult pärast lennuki õhkutõusmist Hitleri idapiirkonna peakorteri juurest Rastenburgis. Speer, kes oli just eelmisel õhtul saabunud Rastenburgi, oli võtnud vastu Todti pakkumise koos temaga Berliini lennata, kuid tühistas oma osaluse vaid mõni tund enne õhkutõusmist (Speer kirjutas oma mälestustes, et tühistamise põhjuseks oli reisiväsimus ning hilisöine kohtumine Hitleriga). Samal päeval määras Hitler Speeri Todti pärijaks kõikidel tema ametipostidel.

Oma tohutule mõjuvõimule vaatamata oli Speer Hitleri truu alam. Natsiametnikud eirasid mõnikord Speeri ja pöördusid otse Hitleri poole. Kui Speer käskis peatada tsiviilhoonete ehitamise, hankisid Gauleiter'id (NSDAP kohalikud juhid) oma lemmikprojektide teostamiseks loa otse Hitleri enda käest. Kui Speer soovis, et tööjõu juhiks valitaks Hanke, kes optimeeriks tööjõu kasutamise, valis Hitler Martin Bormanni mõjutusel sellele ametikohale hoopis Fritz Sauckeli. Selle asemel, et suurendada naiste tööhõivet ja tööjõudu paremini organiseerida, suurendas Sauckel võõrtööliste importi okupeeritud riikidest. Tulemusena suunati töölised Speeri relvatehastesse, kus nende tööle rakendamiseks kasutati väga julmi meetodeid.

22.–23. detsembril 1943 külastas Speer relvastus- ja laskemoonaministrina Eestit.

 Nürnbergi kohtuistung 
Pärast Adolf Hitleri surma pakkus Speer oma teeneid nn Flensburgi valitsusele, mida juhtis Hitleri ametlik järglane admiral Karl Dönitz. Ta mängis selles üsna lühiajaliseks jäänud režiimis olulist rolli. 15. mail 1945. aastal saabusid ameeriklased ja küsisid Speerilt, kas too oleks nõus pakkuma neile informatsiooni Saksa õhusõja kohta. Speer nõustus ning järgmistel päevadel andis ameeriklastele informatsiooni ka mitmes muus valdkonnas. Alles pärast 23. maid, kui Saksa väeüksused olid juba ammu alla andnud, arreteerisid liitlased Flensburgi valitsuse liikmed ning lõpetasid sellega ametlikult Natsi-Saksamaa eksisteerimise.

Speeri kuulati üle mitmes kinnipidamisasutuses. 1945. aasta septembris kuulutati ta süüaluseks sõjakuritegudes ja mõni päev hiljem viidi üle Nürnbergi. Speeri süüdistati kõigis neljas võimalikus süüdistuspunktis: 
osalemises plaanis või vandenõus, mille eesmärgiks olid kuriteod rahu vastu;
sõja plaanimises, algatamises ja pidamises;
sõjakuritegudes; 
inimsusvastastes kuritegudes. 
Tunnistuste andmise ajal tunnistas Speer teatud süüd ja vastutust natsirežiimi kuritegudes.

Speer mõisteti süüdi sõjakuritegudes ja inimsusvastastes kuritegudes, ülejäänud kahes punktis tunnistati ta süütuks. 1. oktoobril 1946 mõisteti Speerile 20-aastane vanglakaristus. Samas leidsid kolm kohtunikku (kaks NSV Liidu kohtunikku ja üks Ameerika kohtunik) kaheksast, et õige karistus Speerile oleks surmanuhtlus. Teised kohtunikud nii ei arvanud ja kompromissile tema karistuse osas jõuti kahe päeva pärast.

 Vabanemine ja hilisem elukäik 
Speeri vanglast vabastamine oli ülemaailmne meediasündmus. Lugematud reporterid ja fotograafid piirasid Spandau vanglasse viivaid tänavaid ja vestibüüli Hotel Berlinis, kus Speer veetis oma esimesed neli vabadusetundi pärast 20-aastast vangistust. Sellest hoolimata oli Speer üsna reserveeritud ja jättis põhjalikumad kommentaarid artiklisse, mis ilmus ajalehes Der Spiegel 1966. aasta novembris. Artiklis tunnistas ta jätkuvalt oma süüd mitmetes natsikuritegudes.

Pärast seda, kui ta oli hüljanud plaani naasta arhitektuuri juurde (kaks loodetud partnerit surid kohe pärast Speeri vanglast vabanemist), hakkas ta toimetama oma vanglapäevil kirjutatud memuaare ja koostas neist kaks autobiograafilist raamatut. Hiljem koostas ta ka kolmanda raamatu, mis rääkis Himmlerist ja SSist. Tema raamatud, kõige enam just "Kolmanda Riigi sees" ja "Spandau: salajased päevikud", pakuvad unikaalset ja isiklikku sissevaadet Natsi-Saksamaa-aegsete isikute igapäevaellu ning ajaloolased hindavad kaht viimast väga.

1973. aasta oktoobris tegi Speer oma esimese välisreisi Suurbritanniasse. Ta lendas Londonisse varjunime all, et anda intervjuu BBC Midweeki ajakirjanikule Ludovic Kennedyle. Saabumise järel oli ta peaaegu kaheksa tundi Heathrow' lennujaamas vangistuses, kuna immigratsiooniametnikud avastasid tema tõelise identiteedi. Siseminister lubas ta riiki 48 tunniks. Kui ta viibis Londonis kaheksa aastat hiljem, et osaleda ühes teises BBC saates, sai Speer insuldi ja suri 1. septembril 1981.Fest, Joachim (1999), Speer: The Final Verdict, translated by Ewald Osers and Alexandra Dring, Harcourt, ISBN 978-0-15-100556-7 lk. 337

Viited

Välislingid
Imbi Paju, Nats, kes palus andeks, Sirp, 20.01.2006

Kategooria:Saksamaa arhitektid
Kategooria:Saksamaa poliitikud
Kategooria:Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei liikmed
Kategooria:Berliini Tehnikaülikooli vilistlased
Kategooria:Sündinud 1905
Kategooria:Surnud 1981