Vladimir Hižnjakov

Vladimir Hižnjakov (sündinud 25. mail 1938 Venemaal Rostovi oblastis) on Eesti füüsik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1977).

 Haridus 
Ta on lõpetanud 1955. aastal Tapa Raudteekeskkooli ja 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli cum laude. Järgnes aspirantuur Eesti TA Füüsika ja Astronoomia Instituudi teoreetilise füüsika sektoris. Kandidaaditöö “Mitmefooniliste üleminekute teooria” kaitses Vladimir Hižnjakov 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli juures ning selle edasiarendusena doktoriväitekirja “Resonantse sekundaarkiirguse teooria” 1972. aastal. Eesti Teaduste Akadeemia aastaraamat. Faktid ja arvud XXIV (52) 2018. Tallinn, 2019, lk 58

 Töökäik 
Aastatel 1976–1992 oli ta Tartu Ülikooli tahkisefüüsika ja aastast 1987 laseroptika professor. Aastatel 1987–1991 oli ta Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudi peateadur. Aastatel 1993–2003 Tartu Ülikooli Teoreetilise Füüsika Instituudi professor ja 1998–2003 Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi laboratooriumi juhataja. Alates 2004 Tartu Ülikooli emeriitprofessor. Aastal 2004–2020 oli ta Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi vanemteadur, alates 2021 kaasprofessor.

Ta on töötanud ka California Ülikoolis USA-s (1973), Tokyo Tahkisefüüsika Instituudis Jaapanis (1977) ja Arizona Ülikoolis USA-s (1983). 

1976. aastal sai alguse Vladimir Hižnjakovi õppejõutöö Tartu Riiklikus Ülikoolis, kus ta on õpetanud nii põhikursusi, nagu kvantmehaanika ja elektrodünaamika, kui ka erikursusi kiirgus- ja rühmateooriast, mittelineaarsest optikast ning Greeni funktsioonidest tahkistes. 1982. aastal sai ta professorikutse. 

Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti Vladimir Hižnjakov 1977. aastal füüsika alal, ta kuulub akadeemias astronoomia ja füüsika osakonda.

 Teadustöö 
Kuuludes Tartu tahkisefüüsika koolkonda, väärib enim esiletõstmist Vladimir Hižnjakovi töö kõrgtemperatuurse ülijuhtivuse vallas. Selle kõrval on ta uurinud ka tahkiste optilisi omadusi ja spektrograafiat, kristalli lisandi-tsentrite teooriat, kuuma luminestsentsi, mittelineaarset optikat, kvantoptikat jpm. 

1987. aastal algas koostöö Stuttgardi, Bonni, Ulmi ja Zürichi ülikoolide teadlastega, kus muuhulgas oli teemaks kõrgtemperatuurne ülijuhtivus. Selle koostöö tulemusel avaldati mitukümmend publikatsiooni, sh ka koos kõrgtemperatuurse ülijuhtivuse avastaja, Nobeli auhinna laureaadi K. A. Mülleriga. 

Tema sulest on ilmunud üle 400 teaduspublikatsiooni ning ta on juhendanud 13 doktori- ja 3 magistritööd.

Tunnustus
 1965 Nõukogude Eesti preemia 
 1986 Eesti NSV teeneline teadlane
 1995 Eesti Füüsika Seltsi aastaauhind
 2001 Valgetähe III klassi teenetemärk
 2003 Tartu Ülikooli medal
 2003 Eesti Vabariigi teaduspreemia
 2008 Tartu Ülikooli suur medal
 2009 Eesti Teaduste Akadeemia medal
 2011 Eesti Vabariigi teaduspreemia (elutööpreemia)
 2018 Tartu Ülikooli aumärk
 2021 teenetemärk "100 semestrit Tartu Ülikoolis"

 Isiklikku 
Pärineb Doni ja Kubani kasakatest põlvnevast põllumajandusharitlaste perekonnast. Pärast II maailmasõda sattus perekond elama Eestisse.Eesti Teaduste Akadeemia liikmeskond 1938-1998. Tallinn, 1998, lk 40-41. 

 Viited 

 Kirjandus 
 Margus Maidla. Akadeemik Vladimir Hižnjakovi kristalliseerunud maailm. Teaduste Akadeemia – Eesti kollektiivne aju. Tallinn, 2014, lk 99–106.

Välislingid
 Vladimir Hižnjakov Eesti Teaduste Akadeemia kodulehel


Kategooria:Eesti füüsikud
Kategooria:Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna professorid
Kategooria:Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmed
Kategooria:Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna vilistlased
Kategooria:Eesti NSV teenelised teadlased
Kategooria:Valgetähe III klassi teenetemärgi kavalerid
Kategooria:Eesti venelased
Kategooria:Sündinud 1938