Ürgne kutse

"Ürgne kutse" on Ameerika Ühendriikide kirjaniku Jack Londoni romaan, mille esmatrükk ilmus 1903. aastal. Raamatut kiitsid nii Euroopa kui ka USA kriitikud ning see aitas Londonil saada rahvusvaheliselt tuntuks. Raamatu põhjal on tehtud ka mitmeid filmiadaptsioone, millest viimane tuli välja 2020. aastal.

"Ürgne kutse" on tõlgitud rohkem kui 80 keelde. See on üks enim loetud Ameerika jutustus ja selle loomist on mõjutanud eri filosoofiasuunad. Raamatu eestikeelne esmatõlge ilmus 1932. aastal pealkirjaga "Kui loodus kutsub". Pealkirja "Ürgne kutse" all ilmus teos esimest korda 1975. aastal.

 Filosoofia 
Raamatust on näha Charles Darwini, Herbert Spenceri, Karl Marxi ja Friedrich Nietzsche filosoofia mõjutusi, eriti Darwini evolutsiooniteooria ja tugevaima ellujäämise põhimõtet. See kajastub ka raamatu süžees, peategelase Bucki pidevas võitluses ellujäämise nimel ja tema võimekuses kohaneda põhja karmide oludega. Samuti on Bucki tegelaskuju kirjelduses pandud rõhku tema päritud omadustele.

Naturalismile omaselt on raamat ilustusteta ja Bucki muutumine malbest koduloomast looduses karastunud hundikarja juhiks ei toimu tema vabal tahtel, vaid on välismõjude tulemus. Londoni loodud maailmas ei ole ruumi nõrkadele ja Bucki ümbritsevad karmid olud sunnivad teda kiiresti kohanema. Selle tulemusena saab Buckist teatav lihtsustatud koeralik versioon Nietzsche Übermensch’ist, kuna terve raamatu vältel näitab ta, kuidas ta on kiirem, osavam ja targem. Raamatu lõpuks hundikarja juhiks saamine on otseselt nende omaduste tulemus. Fakt, et ta ei kohku tagasi inimesi ründamast, tõstab ta ka inimarusaama järgi teistest kõrgemale.

 Süžee 
Raamat jutustab loo noorest koerast Buckist, kes on bernhardiini ja šoti lambakoera segu. Buck kuulus kohalikule kohtunikule ja nautis mugavat elu, valvates tema maavaldusi Santa Claras. Ta oli pere lemmikloom, kes ei tundnud puudust millestki ja pidas ennast lausa perepeaks.

Samal ajal oli aga Alaskal alanud suur kullapalavik ning tugevad ja vastupidavad kelgukoerad olid hinnas. Üks Milleri aednikest, Manuel, kasutas juhust, et teha tasa oma hasartmänguvõlad, ja müüs Bucki peremehe teadmata maha. Buck oli hästi kasvatatud ega mõistnud vastu hakata enne, kui tema jalutusrihm võõra kätte anti.

Esimene urin märkis Bucki metsistumise algust. Bucki kelgukoeraks treenimiseks pandi ta puuri ning saadeti põhja. Teekonna jooksul ei antud talle süüa ega juua ja lõpuks jõudis ta "punases kampsunis mehe" juurde, nagu Buck ise teda hiljem nimetas. Vihast, alandusest ja veepuudusest pöörasena tormas Buck mehele kallale ning mees andis talle esimese õppetunni kihva ja malaka seaduse kohta. Mees peksis koera, kuni too tundis end võidetuna, lõpetas ründamise ja alistus mehele. Pärast seda nägi Buck nädalate viisi, kuidas saabuvad uued koerad ja alistuvad samamoodi nagu tema. See kinnistas Buckis arvamuse, et inimese vastu, kelle käes on malakas, ei saa. 

Bucki ostsid lõpuks Kanada valitsuse teenistusse kelgukoeraks kaks prantsuse kanadalast, François ja Perrault. Buck pidi teistelt koertelt õppima karmi põhja seadusi ja ellujäämiskunsti. Seejuures leidis ta endale rivaali karja juhtkoera Spitzi näol, kelle ta lõpuks üks ühele võitluses tappis ja ise juhi kohale tõusis.

Pärast seda, kui nad läbisid rekordajaga Yukoni raja, müüdi kelgukoerad postiteenistusele. Sellest sai ka Bucki üks kõige raskemaid katsumusi. Olulise puhkuseta läbitud vahemaa oli pikk ning postikelgud rasked. Samal ajal olid Buckis aga hakanud tärkama iidsed mälestused oma esiisast, keda ta nägi istumas tule ääres koos lühijalgse karvase mehega.

Lõpuks olid koerad nii üle töötanud ja väsinud, et nad müüdi lõunast tulnud kolmeliikmelisele perekonnale. Perekonda kuulusid Mercedes, tema abikaasa Charles ja Mercedese vend Hal. Üsna kiiresti selgus, et neil kõigil puuduvad põhjas ellu jäämiseks vajalikud oskused. Sellele vaatamata otsustasid nad õnne proovida. Pidevalt näägeldes, vaieldes ja alguses koeri üle toites ning hiljem toidupuudusel näljutades jõuti kuidagimoodi jäärajani, kus kohati John Thorntoni.

Buck tunnetas instinkti ajel jää nõrkust ning keeldus ka vaatamata jõhkrale piitsutamisele teele asumast. Thorntonil sai oskamatute rändurite toorutsemisest lõpuks küllalt. Ta päästis Bucki rakmetest lahti ja lasi ülejäänud grupiliikmeil oma teed jätkata. Nood vajusid üsna pea läbi jää ja uppusid.

Thornton hoolitses Bucki eest ja koeral tekkis tema vastu isegi suurem kiindumus, kui tal oli olnud kohtunik Milleri vastu. Mitmel korral seadis ta Thorntoni päästmiseks oma elu ohtu. Samuti kogus ta oma vägitegudega kuulsust üle Alaska. Tema vahvuses kaheldes korraldasid inimesed kihlveo, mille võitmiseks pidi Buck kohalt liigutama 1000-naelase kelgu ja vedama seda 100 jardi. Thorntoni innustusel sai ta sellega ka hakkama.

Kihlveost saadud rahaga sai Thornton koos oma kaaskonnaga minna taas põhja metsadesse kulda otsima. Buck aga tundis järjest enam looduse ürgset kutset. Ta tegi korra tutvust üksiku hundiga. Hiljem jättis ta Thorntoni seltskonna maha, et jahtida võimast põtra. Ta naasis laagrisse, kus indiaanlased olid kogu seltskonna tapnud. Sellest raevununa ründas ta indiaanlasi ja surmas neist mõned, enne kui taandus metsa. Pärast viimase sideme katkemist inimestega oli ta vaba ja järgis ürgset kutset.

Metsas ajas hundikari ta kitsikusse ja pärast nende rünnakute tagasitõrjumist võeti ta omaks. Ajapikku tõusis ta karja juhiks. Igal aastal naasis Buck üksi Thorntoni viimsesse puhkepaika, et teda leinata. Kohalike indiaanlaste seas levis legend imetabasest koerast ning kohalikud hundid olid kasvult muutunud suuremaks ja kogukamaks.

 Viited 

Kategooria:Ameerika Ühendriikide romaanid
Kategooria:Ajast aega