Tsensuur

pisi|Tsensuuri tähistav logo
Tsensuur on ajakirjanduse, trükiteose, näidendi ja muu lavateose, raadio- ja televisioonisaate, filmi, heliteose, kujutava kunsti väljapaneku, teadustöö, ettekande, stsenaariumi, kava jmt eelnev või järgnev läbivaatamine riigiasutuse või eraõigusliku omaniku poolt eesmärgiga piirata teabe jõudmist üldsuseni. Tsensuuriga võib piirata eneseväljendust (enesetsensuur) ja sõnavabadust (sõnavabaduse all ei mõelda siin üksnes sõnalist väljendust). Tsensuuri tulemusel ei saa üldsus täielikku teavet. Tsensuuriga saab mõjutada avalikku arvamust.

Valitsus loob tsensuuri institutsioone, mis kontrollivad avalikku teavet, sh vormistust, levitamist ja sellega tegelevaid isikuid. Tsensuur võib olla seotud moraali, religiooni, mingi inimtegevuse alaga vms. Poliitiline võim (riik või sotsiaalne grupp) kehtestab tsensuuri seaduse, mingi tava, kirjutamata seaduste ja nn telefoniõiguse kaudu. Viimasel juhul võib tsensuur olla ka siis, kui seda ei ole seadusega kehtestatud ja tsenseerimiskäske jagatakse nii, et neist ei jääks jälge. Tsensuuriga võib kaasneda väärteabe (desinformatsiooni) levik, see aitab varjata tsensuuri tegelikke eesmärke.

Tsensuuri põhjendatakse teabe leviku piiramise vajaduse ja õigusega, et tagada avalik kord, kõlblus ning inimese õigused, vabadused, tervis, au ja hea nimi. Seadusega võib kehtestada korra, mis keelab teatavaks saanud riigi- või ärisaladuse või asutusesisese teabe edastamise. Teabele juurdepääsu võidakse piirata ka perekonna- ja eraelu kaitseks või õigusemõistmise huvides. Teabele juurdepääsu saab piirata andmekaitse- või tsensuuriseadusega, kuid ka bürokraatlike vahenditega. Tsensuur esineb mingil kujul paljudes, sh demokraatlikes riikides.

Eel- ja järeltsensuur

Tsensuur võib teabe sisusse, vormistamisse või levitamisse sekkuda enne (eeltsensuur) või pärast (järeltsensuur) avalikustamist. Tõkestav eeltsensuur võib eemaldada kirjutisest, videost, filmist jms lõike või kõrvaldada näituselt jm kujutava kunsti teoseid või teksti ümber sõnastada või muuta teksti, pildi või filmi jne põhitähendust. 

Esineb ka postitsensuuri, mis avab kirju, ajakirjandust jt postisaadetisi ning võib muuta teksti loetamatuks või kõrvaldada saadetise. Postitsensuur võib olla niihästi täiesti salajane kui ka seaduslik (nt sõjaajal või kinnipeetavate jälgimiseks).

Karistav järeltsensuur võib hävitada raamatuid, maale või filme, korjata müügilt perioodilisi väljaandeid või sundida autoril või vahendajal oma tööd ja loomingut avalikult kahetsema. Halvemal juhul võib eel- või järeltsensuuriga kaasneda vangistamine, piinamine või isegi hukkamine. Mõni autor võib olla ebasoovitav mõnes välisriigis või on oht, et teda represseeritakse seal õigusvastaselt.

Seaduslik tsensuur või poliitilise võimu (nt võimulolev partei) või sotsiaalse grupi (nt klann) kehtestatud tingimused võivad viia avalikus elus osaleja enesetsensuurini, mis avaldub nt hoidumises mõnest hoiakust, mõtteviisist, väljendusviisist, teemast.

Enesetsensuur

Enesetsensuur on enda tegevuse tsenseerimine sageli ilma (ametliku) välise surveta. Enesetsensuur näitab autori suhtumist oma teosesse enne loomist ja loomisprotsessis. Enesetsensuur avaldub mingi teema, väljendi, väljendusviisi või -vormi vältimises. Autor püüab otse ütlemise asemel panna mõtte ridade vahele (nn aisopose keel) jne. 

Enesetsensuuri põhjus on kartus, hirm. Tiit Hennoste sõnul "Inimesed ei julge avalikult öelda". Sellel võib olla nii psühholoogilisi kui ka sotsiaalseid põhjusi. Viimaste hulgas on kartus tagakiusamise, repressioonide, halvakspanu, avaliku kriitika jm ees. Järelevalve loodava üle võib olla poliitiline. 1980. aastaiks olid eesti autorid Nõukogude Liidu poliitilise järelevalvega kohanenud: "...enamus kirjanikest mõtleb kõik hoolikalt läbi, enne kui midagi paberile paneb. Ent valmiskirjutatut loeb mitme pilguga: sõbra ja vaenlase, parteilase ja parteitu pilguga. Et enamus kirjanikkonnast oli tsensuuriga kohanenud, näitab seegi, et perestroika saabudes polnud nimetamisväärselt sahtlisseisnud asju trükki anda." Kaljo-Olev Veskimägi, "Nõukogude unelaadne elu. Tsensuur Eesti NSV-s ja tema peremehed". Tallinn 1996. lk 266

Tsensuuri liike ja vorme 

 Moraalitsensuur – ühiskonnas või sotsiaalses grupis kehtiva moraalinormi rikkumise (nt obstsöönsuste, pornograafia, vägivalla avaliku esitamise) keelamine, piiramine või takistamine kas seaduse või tavadega.
 Korporatiivne tsensuur – mingi sotsiaalse, ameti- või huvigrupi seatud piirangud ja keelud kas nende mõju all olevale või üldisele avalikule sõnale, kui see neid kahjustab või näitab negatiivses valguses. Korporatiivne tsensuur on seotud ühenduse, organisatsiooni, ettevõtte vajadusega säilitada oma korporatiivne identiteet. 
 Religioonitsensuur – mingile religioonile võõra seisukoha ja väljendi tõrjumine, keelamine, kõrvalejätmine või sellest hoidumine.
 Sõjaväetsensuur – keeld edastada konfidentsiaalset ja salastatud teavet üldsusele.
 Poliitiline tsensuur – võimul olevate jõudude tegevus selleks, et kas seaduse või mõjuvõimuga takistada neile ebasobivate seisukohtade avaldamist.

Tsensuuri kronoloogia

Algaeg Euroopas
1471 paavst Sixtus IV kehtestas trükiste eelkontrolli
1515 Lateraani kirikukogu otsusega loodi rooma-katoliku kiriku tsensuurikomisjon 
1557 esimene keelatud trükiste nimestik
1559 sündis keelatud raamatute nimekiri ehk "Index librorum prohibitorum" (kehtis katoliiklikes maades), nimekirju uuendati pidevalt, ajaga kogunes keelatud raamatuid üle 4000. Nimekirjad tühistati aastal 1965
16. sajand: Euroopa protestantlikes maades (kuningavõim kirikuvõimust lahus) tekkis riiklik tsensuur, mille eesmärk on takistada katoliku paavstide propagandat ja kaitsta reformitud kirikus levitatavat protestantlikku õpetust 

18. sajand ja 19. sajandi esimene pool Venemaal
1710–1917 Eestis reguleerisid trükisõna kasutamist Vene tsaaririigi seadused ja ukaasid, kohaliku aadli ja ka kiriku kontroll. Eraldi tsensuuriseadus puudus (kuni 19. sajandini)
1783 kehtestati politseivõimude kontrolliõigus ja kontrollimise kord
1796 keelati varem lubatud, ehkki kontrolli all olnud eratrükikojad ning riigi viies linnas asutati esimesed tsensuurikomiteed (sealhulgas Riias) 
Keelati kõik 1789. aastal ilmunud trükised
1799 alustas tööd Eestimaa kubermangu tsensor Tallinnas 
1800 keelati välismaalt raamatute sissevedu
Ülikoolide juurde loodi tsensuuriorganid (1803–1809 on eestikeelsete tekstide tsensoriks eesti keele lektor F. D. Lenz)
1804 tsensuuriseadus
1826 tsensuurimäärus kohustas lugema "ridade vahelt" ja lubas tsensoril teha sisulisi parandusi, asutati kõrgem tsensuurikomitee 
1828 tekstide parandamise asemel hakati probleemsete lõikude või arvatava ebasoovitava suunitluse korral keelama kogu teksti 
 Asutati kogu maa piirides toimiva võimuga Tsensuuri Peavalitsus asukohaga Peterburis
1832 määrus perioodiliste trükiste asutamise kohta (loa saamiseks kooskõlastamine 12 instantsis) 
1848–1855 töötas salajane järelevalvekomitee 
1850–1851 tsensuurireform Baltikumis: Tartus ja Tallinnas hakkas tegutsema üksiktsensor
1851–1869 Carl Ferdinand Mickwitz oli tsensori abi eestikeelse trükisõna alal
1865–1905 kehtivad nn trükiasjade ajutised määrused 

Tsensuur Baltimaadel 19. sajandi teisest poolest 1918. aastani 
1865 loodi Trükiasjade Peavalitsus, mis allus siseministeeriumile. Lubasid perioodiliste väljaannete asutamiseks andis minister. Kuni 1905. aastani tehti ajakirjandusasjade ohjeldamiseks trükiasjade ajutistesse määrustesse üle poole tuhande täienduse. 
1869 viidi eestikeelsete trükiste tsensuur üle RiigaVello Paatsi, Miks eestikeelsete trükiste tsensuur kolis 1869. aastal Riiga?, Keel ja Kirjandus, 2015. nr 7, lk 497–499. Tsensor Mihhail Suigusaar. 
1879–1882 tsensor Peeter Mets
1884 tsensuur viidi Tartusse, 1884–1892 tsensor Eugen Jannsen 
1885 Tallinnas väliskirjanduse tsensor Jüri Truusmann
1892–1903 tsensor Jaan Jõgever
1903–1905 tsensor Zinovi Babanov
1905 avalik võitlus eeltsensuuri vastu (Jaan Tõnisson); uus trükiseadus asendas eeltsensuuri järeltsensuuriga
1905–1908 sõjaseisukord, eriseadused; 1914–1917 kehtis sõjatsensuur
1917 mai Ajutise Valitsuse trükivabaduse määrus; 1917 oktoober – 1918 jaanuar: enamlaste eeltsensuur
 1918 jaanuarist novembrini Saksa okupatsiooni aegne tsensuur

 Tsensuur Eesti Vabariigis 1918–1940 

Põhiseaduste järgi ei olnud Eestis (trükitoodete) tsensuuri, kuid sõnavabadust võis kitsendada kõlbluse ja riigi kaitseks. Vabadussõja algul, 1918. aasta detsembris keelati ajaleht Kommunist, mille väljaandmine läks seejärel põranda alla. Hiljem keelati veel mitu kommunistlikku väljaannet ja Ralf Rondi luulekogu 27.

Konstantin Päts on 28. mail 1920 öelnud Eesti Asutavas Kogus: "Mis on tsensuur? Tsensuur on oma sisu järgi sõna- ja trükivabaduse jne kitsendamine. Kui põhiseadus lubab vabadusi kitsendada kõlbluse jne kaitseks, siis lubab ta nende avalduste tsenseerimist, siis on meil ju tsensuur. Võib ju olla, et ta tsensuuri nime ei kanna, kuid sisu järgi on see instituut võimalik." Asutava Kogu protokollid, 28. mail 1920, protokoll nr 134, veerg 605.

1918–1923 kehtisid nn trükiasjade ajutised määrused.
1918 lõpp – 1920 aprill: sõjatsensuur.
6. november 1919 – sõjavägede ülemjuhataja sundmäärusega keelati ilma loata filmivõtete tegemine sõjaliinil ja seljataga.
1920–1940 põhiseaduse järgi trükitoodete tsensuuri ei olnud; oli filmitsensuur (poliitilise politsei, haridusministeeriumi, kindralstaabi ja Tallinna koolivalitsuse esindajad); 1928. aastal oli alla 16-aastastel kinos käimine sisuliselt keelatud.
1923 trükiseadus (1923); 1924 lisati selle juurde keelatud andmete nimekiri.
1924 kehtestati pärast kommunistide mässukatset eeltsensuur, ajalehti vaatas läbi kapten Landsberg.
1925 kehtestati siseministri sundmäärusega kaitseseisukorra maa-alal filmide kontroll.
Põhiseaduslik kriis, 1933 augustis kehtestati kaitseseisukord kogu riigis, eelkontroll ajakirjanduse üle.
1933 septembris uue trükiseaduse eelnõu (loataotlemise kord loodavatele väljaannetele, piirangud).
1935 võeti vastu kinoseadus, loodi filmiinspektori ametikoht (Artur Adson).
1938 trükiseadus, mis kodifitseeris kõik vahepeal kehtestatud piirangud.

Tsensuur Eestis 1940–1990
1940 loodiMadis Aesma, Nõukogude tsensuurisüsteemi loomine ja organisatsiooniline väljakujunemine Eesti NSV-s 1940-41 ja 1944-53 trükitoodete, avalike ettekannete tekstide, raadio- ja telesaadete, filmide, raamatukogude ja välismaalt postiga saabuvaid trükiste kontrolli ja tsensuuriga tegelenud Eesti NSV Kirjandus- ja Kirjastusasjade Peavalitsus, ülemaks Olga Lauristin. Algas keelatud autorite ja trükiste nimekirjade koostamineENSV Kirjandus- ja Kirjastusasjade Peavalitsuse Ülema käskkiri Nr. 23: [9. mail 1941. a.: nimestik eestikeelsetest raamatutest, mis kuuluvad kõrvaldamisele ENSV raamatukogudest ja -kauplustest, Eesti NSV Glavlit 
1940–1941 hävitati üle 200 000 raamatu. Tsensorid olid Hilda Moosberg, Arkadi Uibo
1941–1944 Saksa okupatsiooni ajal on tsenseerimine Eesti Omavalitsuse Haridusdirektooriumi, Rahvakasvatuse Peavalitsuse ja Sisedirektooriumi allasutuste käes. Trükiseid tsenseerisid Rahvakasvatuse Peavalitsuse Kirjastusamet ja kindralkomissariaadi alluvuses töötav Amt für Verlagswesen.
1944 septembris taastas Nõukogude võim oma tsensuuriENSV Kirjandus- ja Kirjastusasjade Peavalitsuse Ülema käskkiri Nr. 23: 9. mail 1941. a.: nimestik eestikeelsetest raamatutest, mis kuuluvad kõrvaldamisele ENSV raamatukogudest ja -kauplustest., 2. trükk, 1946. Kohe pärast sõda on tsensoriks Eduard Ertis, Järvamaal Endel Sõgel, Pärnus Gustav Naan jmt. 1950. aastate lõpuni jätkus raamatute keelamine ja hävitamine, neil aastail algas ka nõukogude autorite keelamine
1960. aastail poliitilis-ideoloogiline tsensuur mõneti lõdvenes, kuid hakkas koos stagnatsiooniga 1970. aastail jälle tugevnema
1983. aasta juulis asus seoses ulatusliku kaadrivahetusega partei- ja järelevalveorganites tsensuuri senise ülema Arnold Adamsi asemel ametisse Kurt Ingerman 
1980. aastate teisel poolel (perestroika, avalikustamine) ideoloogiline tsensuur tugevnes: ehkki Venemaal lubati avalikkusse teoseid, mida varem ei lubatud, tegi EKP Keskkomitee (EKP KK I sekretär Karl Vaino, EKP KK ideoloogiasekretär Rein Ristlaan) ajaloo valusaid küsimusi käsitlevate teoste avaldamisele ja avalikele esinemistele äärmuslikke takistusi (autorite tagakiusamine, vastutavate toimetajate kõrvaldamine, trükimasinate seiskamine, psühholoogiline surve, jälitustegevus jm)

 Tsensuur Eestis Nõukogude okupatsiooni ajal 

Tsensuuri võib teostada selleks loodud asutuse abil. Nõukogude Liidus teostas tsensuuri Trükistes Riikliku Saladuse Kaitse Peavalitsus (mitteametliku lühendnimega Glavlit). Eestis teostas tsensuuri Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuv Trükistes Riiklike Saladuste Kaitse Peavalitsus. See asutus allus otse peavalitsusele Moskvas ning asus Tallinnas Pärnu maantee 10. Eri aegadel kandis ta veidi erinevaid nimesid, 1990. aastal nt: NSVL MN juures asuv Trükistes ja Teistes Massiteabevahendites Riiklike Saladuste Kaitse Peavalitsus. 1974. aastal  võrdsustati asutus komiteedega, millega anti talle õigusi juurde.Kaljo-Olev Veskimägi, "Nõukogude unelaadne elu. Tsensuur Eesti NSV-s ja tema peremehed". Tallinn 1996, lk 50, 51.

Eesti NSV Glavliti ülesanne oli jälgida, et riigi- ja ametisaladusi ei avaldata. Ent Glavlit teostas ka ideoloogilist järelevalvet koostöös partei kohalike osakondade ja riigiasutustega. Asutuse nimele vaatamata teostati tsensuuri ka näituste, teatrite, filminduse, raadio ja televisiooni üle. Mõnikord sekkus ka üleliiduline tsensuur, kellele kohalik asutus pidi kõigist oma probleemidest ja tegevustest kogu aeg ette kandma. Nii näiteks loeti ka Moskvas mitmekordse valve all olnud ajakirja Looming. Pealegi oli Loomingu sõjaeelne osa suletud erifondi ja selle kohta ei lubanud EKP Keskkomitee ja Eesti NSV Kirjastuskomitee avaldada isegi bibliograafiat, kuigi see oli koostatud.

Tsensuur tegi ka koostööd teiste järelevalveasutustega (nagu KGB). Vajaduse korral loodi asutustes eriosakonnad. Postisaadetisi jälgiti ja kõrvaldati, kirju võidi avada ning kohati loetamatuks muuta. Tsensuur oli salajane. Tsensuuri teostamisel püüti hoiduda jälgede jätmisest: korraldusi anti telefoni teel, tsensuuriga suhtlevat töötajat sunniti teksti muutma või parandusi tegema jne. See võimaldas parteil ja järelevalveasutustel väita, et tsensuuriga ei tegele võimul olevad tegelikud otsustajad, vaid et see on vabade kodanike algatus. Tegelikkult võis tsensor koostöös parteiorganitega panna kogu teose keelu alla või keelata näituse avamise, kui avaldaja keeldus teksti muutmast või kuraator pilti näituselt kõrvaldamast jne.

Eel- ja järeltsensuuriga avastatud puuduste eest vastutasid nii autor kui ka teabe avaldanud, trükise väljaandnud, näituse korraldanud, filmi tootnud jne asutuse või organisatsiooni juht. Näiteks kirjaniku "ideoloogilise praagi" eest vastutas ka ajakirja, ajalehe või kirjastuse peatoimetaja, kes sai alati parteilise karistuse. Rangeim karistus oli parteist väljaviskamine, mis võis ka pärast stalinismi taandumist tähendada töö kaotust ning esinemiskeeldu pikaks ajaks. Sama võis tabada ka autorit. Eri asutused tegid koostööd ning ametliku represseerimisega kaasnesid salastatud keelud, soovitused ning nn telefoniõigus. Ebasoovitava materjali sai vajadusel tunnistada Nõukogude-vastaseks, sellega kaasnes kriminaalvastutus. Halvimal juhul võis autorit või toimetajat oodata riigist väljasaatmine või vangistus.

Parteiline järelevalve

Kohaliku keskkomitee teostatud parteiline järelevalve kujutas endast poliitilis-ideoloogilist tsensuuri. Selle eesmärk oli summutada kriitika Nõukogude võimu, sh kohaliku võimu kohta. Parteiline järelevalve koos Glavliti tsensuuri ja levinud arvamusega, et järelevalvet teostab ka KGB, soodustasid enesetsensuuri. Selle tulemusena hoiduti teatud teemadest (nt küüditamine) ja väljenditest (sh mittepoliitilised väljendid, tsensuur võis sekkuda ka näiteks roppuste kasutamisse jm). Tsensuuri mõjul ilmus kas pehmem väljendus või kasutati otseütlemise asemel ümbernurgajuttu, irooniat ja nn Aisopose keelt ehk sellist kujundlikku ütlemist, mis andis edasi vajaliku sisu, mida kõik mõistsid.

Nõukogude kord oli ka pärast stalinismi varjatult totalitaarne ning represseeris vajadusel ka neid, keda oli ise kasvatanud nõukogude inimesteks ning avalikult tunnustas. Perestroika nn glasnosti ajal 1985–1988 Eestis tsensuur ei leevenenud, vaid muutis veidi meetodeid ja tugevnes. EKP Keskkomitee ideoloogiline tsensuur ja Glavlit toimisid käsikäes. Kumbki neist ei vastutanud autori, vaid ainult Moskvas asuvate parteiorganite ja Glavliti juhtorganite ees. Kogu vastutus oli pandud kirjastuste ja ajakirjanduse juhtidele. Üks tsensuuri teostav asutus sai millegi keelamisel või muutmisel väita, et see oli teise asutuse algatus (nad said ka vastastikku teineteisele osutada). Väljaspool tsensuuri teostavaid asutusi oli võimatu teha kindlaks, kes oli tegelikult keelamise või muutmise taga. Tsensuuri teostavate asutuste üle ei olnud sellist üldsuse kontrolli nagu oli toimetajate üle, kelle töö ja selle tulemused olid nähtaval.

Survemeetodid olid mitmekesised, alates nn telefoniõigusest (võimuesindaja suuline jäik korraldus) kuni trükimasinate seiskamiseni või trükiste kõrvaldamiseni müügilt. Asi võis lõpped peatoimetaja või muu vastutaja karistamiseni parteilises liinis (mitmel tasemel noomitused ja parteist väljaheitmine, viimane tähendas ühtlasi tööst ilmajäämist) või administratiivkorras (vastutaja enda või kogu toimetuse preemiast ilmajätmine, jm). Keskvõimu parteilise järelevalvega püüti sundida ajakirjade, ajalehtede, raadio ja televisiooni vastutavaid toimetajaid valima soovitatavaid autoreid ja keelduma ebasoovitavate autorite pakkumisest jm.

Mõni väljaanne oli kujunenud siiski opositsioonivaimuliseks ning kasutas iseseisvuse säilitamiseks oma strateegiat ja võtteid. Näiteks võis mõni julgem toimetaja avaldada keelatud või ebasoovitava autori kaastöö autori varjunime all. See aga tähendas toimetajale riski kaotada töö ja sattuda samamoodi tagakiusatavate nimekirja.Kirjandusteadlane Sirje Kiin: "Oma nimega ei saanud aastaid midagi avaldada, võtsin appi mitmed pseudonüümid. Mäletan, kuidas Rein Ristlaan helistas raevunult EKP Keskkomiteest Loomingu toimetajale Kalle Kurele, et kas see Jüri Kiis on Sirje Kiin, kas sa oled jälle seda neetud Kiini avaldanud." – Jaanus Kulli, "Kirjanik Sirje Kiin: "Vabadus on valus asi: pead kogu aeg ise valima ja ise vastutama."" – Õhtuleht 25. september 2010 

Oluliselt mõjutas olukorda NLKP kaadripoliitika. Tsensuuri tugevnemisele perestroika ajal aitas kaasa see, et 1980. aastate alguses oli "ideoloogiarindeks" nimetatud valdkonnas vahetatud välja peaaegu kõigi partei- ja repressiivorganite juhtivtöötajad. Suurenenud oli psühholoogiline ja tööalane surve kohale jäänutele. Eestis likvideeriti tsensuuriasutus Vabariigi Valitsuse 4. oktoobri 1990. a määrusega nr 203 «Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva Trükistes Riiklike Saladuste Kaitse Peavalitsuse likvideerimise kohta» (RT 1990, 12, 132; RT I 1993, 18, 318).

Eesti NSV tsensuuriameti ülemad
 Olga Lauristin 1940–1944
 Jaak Ottender 1944–1947
 Leonida Päll 1946–1950
 Ilmar Kübar 1950–1959
 Arnold Adams 1959–1983
 Kurt Ingerman 1983–1990

Vaata ka
Tsensuur internetis
Tsensuurikomitee
Eesti raamatukauplustest ja avalikest raamatukogudest kõrvaldamisele kuuluva kirjanduse nimestik
Erifond
Endel Sõgel

Viited

Kirjandus
 Sergei Issakov, "Tsaaritsensuur võitluses eesti teatri repertuaari "puhtuse" eest" – Looming 1966, nr 8, lk 1295–1302 ja nr 9, lk 1445–57. Sama artikkel redigeeritud ja lühendatud kujul S. Issakovi raamatus "Arhiivide peidikuist", Tallinn 1983, lk 240–270
 Sergei Issakov, "Tsaarivõimud ja Eesti raamatukogud" – Looming 1979, nr 12, lk 1739–52; redigeeritud ja lühendatud kujul: "Arhiivide peidikuist", lk 211–239
 Mati Sirkel, "Pudemeid SDV kirjanduselust" (tsensuurist, 25.–27.11.1987 SDV kirjanike X kongressil C. Heini peetud kõnest) – Looming 1988, nr 9, lk 1288–1290
 "Uurimusi tsensuurist. Papers on censorship". Koostanud ja toimetanud Piret Lotman; resümeed tõlkinud inglise keelde Kirsti Ora, saksa keelde Salme Kurg ja Mai Pikkoja, vene keelde Elvi Voormaa. Eesti Rahvusraamatukogu, Tallinn 1995, 152 lk 
 Liivi Aarma, "Tsensuur ja kirjasõna Eestis 16.–17. sajandil" (uurimusi tsensuurist). Koostanud P. Lotman. Eesti Rahvusraamatukogu toimetised (ERRT) IV. Tallinn: Eesti Rahvusraamatukogu 1995, lk 8–60
 Kaljo-Olev Veskimägi, "Nõukogude unelaadne elu. Tsensuur Eesti NSV-s ja tema peremehed". Tallinn 1996. 352 lk ISBN 9985602072
 Kaljo-Olev Veskimägi, "Hando Runnel partei- ja tsensuuripaberites" – Raamatus "Läbi äreva vere". Pühendusteos Hando Runnelile. Koostanud ja toimetanud Mart Orav. HRS, Tartu 1999, lk 455–466. ISBN 9985-60-664-7
 Piret Lotman, "Hävitatud raamat ja eestlase identiteet"  – Tuna 2002, lk 95–103
 Kalle Kurg, "Viimne panoptikonlane. Looming 80" (tsensuurist perestroika ajal) – Keel ja Kirjandus 2003, nr 4, lk 281–284
 Endel Priidel, "Vägikaikavedu ehk Vaim ja Võim 1940–1990" (kirjastamisoludest ja tsensuurist okupeeritud Eestis). Eesti Keele Sihtasutus 2010. 1006 lk ISBN 9789985793138
 Aksel Tamm, "Ütle, tsensor, milleks sulle käärid" (kirjanike ja kirjastajate võitlus tsensuuriga Eesti NSV ajal). Kuldsulg 2012. 177 lk ISBN 9789949932801
 Kalle Kurg. "Lendav Looming." (Võitlusest parteilise järelevalve ning ideoloogilise tsensuuri vastu ajakirja Looming väljaandmisel 1970. ja 1980. aastatel.)  – Sirp 14. detsember 2012
 Kalle Kurg. "Vastasseisud." (Ajakirja Looming peatoimetaja võitlusest poliitilis-ideoloogilise tsensuuriga 1970. aastate teisel poolel ja 1980. aastatel. ) – Looming 2023, nr 4, lk 518–522

Välislingid

Mart Soidro. "Rääkimine hõbe, vaikimine kuld. Tähelepanekuid tsensuurist Eesti NSV-s." – Luup nr 9, 1996 
Malle Pärn. "Tsensuur ja vastastikune lugupidamine." – Õhtuleht 27.06.1998 
Rein Veidemann. "Tsensuur, oli, on ja jääb." – Eesti Päevaleht 8.05.1999 
Kalle Kurg. "Väike erakiri, ühtlasi meeleavaldus". ("Porno või mitteporno, selles on küsimus: Kalle Kurg mõtiskleb Keskusi eelmisel kuul tabanud pornoskandaali üle.") http://kes-kus.ee/porno-voi-mitteporno-selles-on-kusimus-kalle-kurg-motiskleb-keskusi-eelmisel-kuul-tabanud-pornoskandaali-ule/ – Ajaleht KesKus, 26. august 2003; kes-kus.ee/page/315/ 
Jaan Ruus. "Tsensor alasti keha kallal" – Eesti Ekspress 03.11.2003 
Inna Grünfeldt. "Kolm aastakümmet ja kolm nime." – Virumaa Teataja 23.04.2005 
"Tsensuur ja enesetsensuur." Ettekannete teesid. Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskuse aastakonverents 2006 
Aksel Tamm. Riikliku tsensuuri viimased ohked" – Keel ja Kirjandus 2008, nr 
Jaanus Kulli. "Vladimir Beekman: vaibalkäigud olid palga sees." – Õhtuleht 19.04.2008 
Heiki Suurkask. "Keda me tsensuuri eest tänama peamegi?" – Eesti Päevaleht 29.07.2009 
s:Mida filmis võib näidata ja mida mitte
Marek Tamm. "Eesti kirjastamiselust seitsmekümnendatel."  – Varraku raamatublogi 2. juuli 2011


Kategooria:Kommunikatsioon
Kategooria:Eesti NSV poliitika
Kategooria:Eesti NSV kirjandus