Eesti loodus

pisi|250px|Päite pank Sillamäe lähedal
pisi|250px|Tahkuna poolsaare tipp Hiiumaal
See artikkel räägib Eesti loodusest koos siinse kliima, maastiku ja veestikuga, siinsetest pinnavormidest ning elusloodusest ja ka selle kõige kaitseks tehtavatest pingutustest.

Eesti asub Ida-Euroopa lauskmaal, Läänemeri rannikul ning on valdavalt madal ja tasane ala. Eesti maastikud liigitatakse pinnamoe, mullastiku, veestiku ja taimestiku erinevuste põhjal kolmeks allprovintsiks: Madal-Eesti, Kõrg-Eesti ja Peipsi nõgu.

Valitseb üleminekuline parasvöötme kliima, mis on suurel määral põhjustatud Põhja-Atlandi hoovusest, Läänemerest ja asendist. Aastane sademete hulk ületab auramist, mistõttu on siin palju jõgesid, järvi, soid ja allikaid.

Eesti on  metsarikas riik, metsaga on kaetud natuke üle poole maismaast. Väga levinud maastikuosa on ka soo, mille osatähtsus suhtarvuna territooriumi pindalasse on maailma suurimaid. Oluline, kuid kiirelt kaduv väärtus on pärandkooslused ehk pool-looduslikud kooslused, mis on kujunenud mõõduka inimmõju tulemusel ja mis paistavad silma liigirikkuse poolest.

Eesti loomastikus on teada 64 liiki imetajaid, 329 liiki linde, 65 liiki kalu, 11 liiki kahepaikseid, ligi 15 000 liiki putukaid ja 3500 liiki muid selgrootuid. Eesti taimestikus on teada 1441 soontaime liiki (koos alamliikidega 1538), 600 liiki samblaid ning üle 2500 vetikaliigi ja 680 liigi samblikke.

 Kliima 
pisi|vasakul|Vaade Suure Munamäe vaatetornist

Eestis valitseb mandrilise ja merelise kliima üleminekuline paraskliima. Eestiga on Lääne-Euroopas samal laiusel Kesk-Rootsi ja Šotimaa põhjaosa. Põhja-Ameerikas läbib Eesti keskmine laiuskraad Labradori poolsaart ja Alaska lõunarannikut. Atlandi ookeani ja Põhja-Atlandi hoovuse mõju tõttu on Eesti ilmastik märksa pehmem samadel laiuskraadidel esinevast mandrilisest kliimast.

Rannikualadel ja saartel on kliima pehmem kui sisemaal. Õhutemperatuuri piirkondlik erinevus on põhjustatud eeskätt Läänemerest, mis hoiab rannikualad sisemaast talviti soojemana ning suviti jahedamana. Mere lähedus mkakkakakkakakkakakakkakkakakkaõneb kevadel ja jahtub sügisel merest palju kiiremini. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on Kesk- ja Ida-Eestis −3,9...–4,7 °C, Lääne-Eesti saartel aga −0,3...–1,7 °C. Piirkondlikud erinevused vähenevad suve saabudes. Juuli keskmine õhutemperatuur on üle Eesti vahemikus 17,2...18,4 °C.Keskkonnaagentuur. Kliimanormid., [https:/https://www.ilmateenistus.ee/kliima/kliimanormid/]

Kogu Eesti aasta keskmine õhutemperatuur on aastate 1991 kuni 2020 keskmisena 6,4 °C olles paikkonniti kõige kõrgem saartel ja kõige madalam Kirde-Eestis. Kõige külmem kuu on enamasti veebruar, mil keskmine õhutemperatuur on −3,8 °C. Talvekuude keskmine õhutemperatuur on −1,0...–3,8 °C. Kõige soojem kuu on juuli, mil keskmine õhutemperatuur on +18 °C. Juunist septembrini on keskmine õhutemperatuur 15...18 °C. Õhutemperatuur kõigub küllaltki tihti, olles mõnikord keskmisest kõrgem või madalam.

Kõrgeim õhutemperatuur (35,6 °C) on mõõdetud 11. augustil 1992 Võrus; madalaim (−43,5 °C) aga 17. jaanuaril 1940 Jõgeval. Seal on olnud 1942. aastal ka madalaim aasta keskmine õhutemperatuur (1,6 °C). Kõrgeim aasta keskmine õhutemperatuur (9,6 °C) on olnud 2020. aastal Vilsandil.

Üldine taimekasvuperiood (õhutemperatuur püsivalt üle 5 kraadi) vältas Eestis aastate 1965-2018  keskmisena 203–179 päeva. Lühim on periood Eesti kirdeosas ja Pandivere kõrgustikul (alla 180 päeva) ning pikim Lõuna- Eestis ja saartel (190–203 päeva)https://agrometeoroloogia.blogspot.com/search?q=vegetatsiooniperiood.
Kliima soojenemise tõttu on nimetatud periood viimastel aastatel pikenenud, kõige rohkem läänerannikul, samuti Lõuna-Eestis.

Sademete hulk ületab aurumise. Aasta keskmine sademete hulk on 550–800 mm ning keskmine suhteline õhuniiskus 80–83%. Keskmine sademete hulk on kõige madalam saartel ja rannikul. Kõige rohkem sajab kõrgustikel ja läänerannikust 30–60 km kauguses. Suurim mõõdetud sademete hulk on aastas 1158 mm, kuus 351 mm ja ööpäevas 148 mm.

Nagu mujalgi Põhjamail, on ka Eestis aasmaeiteaa suur. Peale ilma väljendub see ka näiteks päeva pikkuses. Pikim päev kestab Tallinnas 18 tundi 40 minutit ning Võrus 18 tundi 10 min, lühim päev kestab Tallinnas 6 tundi 2 minutit ning Valgas 6 tundi 39 minutit. Valged ööd on mai algusest juuli lõpuni. Päikesepaistet jagub aastas enamasti 1600–1900 tundi, mis on vähem kui pool võimalikust. Vegetatsiooniaeg kestab 180–195 päeva ning külmavaba aega on 110–190 päeva.

Lumikatte kestus ja hulk erineb piirkonniti suuresti. Lumikatte keskmine kestus on 75–135 päeva. Kõige vähem sajab lund Saaremaa läänerannikul ja lähedastel saartel ning enim Haanja ja Pandivere kõrgustikel.

 Maastikud 

Maastikutüüpide jaotus
+ Eesti maismaa pindala kõlvikuline jaotus 2015. aastalstatistilise metsainventeerimise järgiAllan Sims, Keskkonnaagentuur: "Andmeanalüüsi metoodika muudatused ja 2015. aasta tulemused"JrkKõlvikPindala, haOsakaal,%1Metsamaa 2- sh metsaga metsamaa 3- sh metsata metsamaa 4Põõsastik 5Põllumajandusmaa 28,406- sh haritav maa103830022,907- sh looduslik rohumaa2494005,508Soo Siin on üksnes lage- ja puissood. Soometsad on metsamaa all.2210004,889Siseveed715001,5810Muud veekogud Maakondade vahel jagamata veekogud: Narva jõgi, Peipsi järv, Lämmijärv, Pihkva järv, Võrtsjärv ja Kulje laht.1870004,1211Asustusala1840004,0612Teed648001,4313Trassid653001,4414Karjäärid22100672536815Muud maad6666666666666564756378

 Metsad 
pisi|Harilik mänd on Eesti ainus looduslik männiliik ning levinuim puu metsades. Männid katavad 38% Eesti metsamaadest ja 39% kõigi puistute tagavarast

Eestis on  metsaga on kaetud ligi pool Eesti maismaast ehk 2,2 miljonit hektarit. Umbes 40% Eesti metsadest kuulub riigile. Riigimetsi hoiab ja majandab Riigimetsa Majandamise Keskus.

Eesti kuulub segametsade vööndisse. Valdavad on okaspuuenamusega puistud, kuid on ka lehtpuumetsi. Tänapäeval suudavad Eestis looduslikke metsi moodustada üksnes kuusk ja mänd, kase- ja haavapuistud on ajutised. Inimese vahelesegamiseta asenduvad need lõpuks okaspuumetsadega. Umbes 5000 aastat tagasi praegusest soojema kliima ajastul levinud laialehistest metsadest on praeguseks järele jäänud väga vähe.

 Niidud ja loopealsed 

pisi|220px|Tänassilma jõgi Viljandi lähedal
Niit on rohumaa, mida kasutatakse enamasti heinamaana, vahel ka karjamaana. Enamik praegusi niite on kujunenud endiseile metsa- või põllumaadele.

Suur osa Eesti niitudest, eriti Lääne-Eestis, on puisniidud. Selliste niitude rajamisel on osa puid ja põõsaid jäetud alles. Puisniidud on iseäranis liigirikkad. Laelatu puisniidul Läänemaal on 2000. aasta suvel loendatud ühel ruutmeetril 76 liiki rohttaimi, see on Põhja-Euroopa rekord.

Suuremate jõgede ja järvede ääres võib kohata luha- ehk lamminiite. Luhaniidule on iseloomulik lopsakas taimestik, see on põhjustatud eelkõige iga-aastaseist üleujutusest. Üleujutused setitavad niidule orgaanilisi ja mineraalaineid, aidates kaasa mullaviljakuse tõusule.

Loopealsed ehk alvarid on levinud Lääne- ja Põhja Eestis. Need on õhukese, kuid toitainerikka mullaga paepealsed alad. Nad on tuntud kadakase karjamaana. Loopealse rohttaimed on enamasti madalakasvulised, kuid värvikad ja liigirikkad. Kogu maailmas leidub loopealseid veel üksnes Lõuna-Rootsis.

Eesti suurimad rannaniidud asuvad Matsalu märgalal. Neid on seal üle 3000 hektari. Erinevalt sisemaa niitudest on rannaniitudel palju soolalembeste taimede liike. Kohati esinevad haruldased soolakud.

Mereäärseil rannaniitudel on mitme linnuliigi pesitsus- ja puhkealad. Karjatamise ja niitmise lõpetamisel rannaniidud hääbuvad: peaaegu kogu rannaniidule võib 5–10 aasta jooksul levida pilliroog.

pisi|vasakul|Kõnnu Suursoo talvel (Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala)
 Sood 

Eesti on soostumuse (soode protsent kogupindalast) poolest maailmas teisel kohal Soome järel ja Kanada ees. Seega võib soid pidada Eesti rikkuseks. Seda ka seetõttu, et mitu Kesk-Euroopa riiki on oma sood peaaegu hävitanud ja näevad nüüd vaeva nende taastamisega.

Suur osa Eesti soist on tänapäeval looduskaitse all. Varasemail aastakümneil on soid ja rabu palju kuivendatud nii põllustamise kui ka rabaturba kaevandamise eesmärgil. Ent üksjagu märgalasid on jäänud siiski puutumata.

Kuresoo lõunaosas asuv 8 meetri kõrgune rabarinnak olevat maailma kõrgeim.

 Pinnamood 
Ida-Euroopa lauskmaa osana on Eesti madal ja tasane ala. Eesti pinnamoodi iseloomustavad kõrgustikud ilma kõrgemate mägedeta ja lavamaad madalike, nõgude ja orunditega. Koos Põhja-Eesti panga ja teiste paljanditega moodustavad need Eesti reljeefi suurvormid.

 Künkad 

Kõrgeim absoluutse kõrgusega küngas on Suur Munamägi, mis ulatub 318 meetrit üle merepinna, suhtelise kõrguse poolest on aga kõrgeim Vällamägi (kõrgus merepinnast 304 m, jalamilt tippu 84 m). Seega võib öelda, et tegelikult ei leidu Eestis ainsatki mäge – on ainult künkad.

 Mandrijäätekkelised pinnavormid 
Mandrijäätekkelisi pinnavorme on enim Lõuna-Eestis. Sealne võrdlemisi künklik pinnamood on kujunenud viimase jääaja lõpul. Liustikuserv püsis siis seal pikemat aega, mille jooksul jõudis välja sulada rohkesti setteid jää sees ja peal. Niimoodi on tekkinud palju nõgusid, orge, künkaid, oose, voori, mõhnu jt pinnavorme.

 Pangad ja paljandid 
pisi|240px|Härma Mäemine müür ehk Keldri müür on oma 43 meetriga Eesti kõrgeim devoni liivakivipaljand

1999. aastal korraldas ajakiri Loodus küsitluse "33 Eesti populaarsemat loodusmonumenti". Tohutu ülekaaluga, ligi 80% vastanute häältega võitis esikoha Põhja-Eesti pank. Teisele kohale pääses Taevaskoda ja kolmandale Kaali meteoriidikraater. Nõnda võib klindiastanguid ja liivakivipaljandeid tõesti kahtluseta Eesti eluta looduse sümboleiks pidada.

Balti klinti, mis on Eesti piires tuntud kui Põhja-Eesti paekallas, püütakse esitada ka UNESCO maailmapärandi nimistusse. See u 1600 km pikkune Paleosoikumi settekivimeist koosnev järsak saab alguse Rootsis Ölandi saarel ning ulatub Laadoga järveni Venemaal. Kõrgeim koht paikneb Ontikal, kus pank tõuseb 56 meetrit üle merepinna.

Põhja-Eesti pank ei ole aga ainus omasugune Eestis. Siin paljanduvad ka Siluri klint Lääne-Eesti saartel ja Devoni punakast liivakivist kaldakaljud mitmel pool Lõuna-Eestis.

 Rändrahnud 

Enamik Eesti rändrahne paikneb Põhja-Eestis. Eriti palju on neid Lahemaal. Maapealseid rahne ümbermõõduga üle 50 meetri on Eestis kaks: Ehalkivi ja Kabelikivi. Suuruse järgi on nad hiidrahnud, mille hulka arvatakse rändrahnud ümbermõõduga üle 25 meetri. Eestis on teada teada 87 hiidrahnu, suurem osa neist on võetud ka kaitse alla. Suuri rahne, mille ümbermõõt jääb vahemikku 10–25 meetrit, on Eestis tuhatkond. Väiksemaid rahne on aga peaaegu võimatu loendada.

Eesti hiidrahnudest on 64% koostise järgi rabakivid. See ei peegelda siiski nende päritolupiirkonna Fennoskandia kilbi keskmist koostist. Rabakivis on säilinud tardumisjärgne ristsuunaline lõhelisus, mis tuleneb hilisema moonde puudumisest. Ristsuunalise lõhelisuse tõttu oli liustikul rabakivitahukaid lihtsam lahti murda ja Eestisse tuua. Ülejäänud 36% hiidrahnudest koosnevad pegmatiidist, gneisist, migmatiidist, graniidist ja gneissbretšast.

 Veestik 
pisi|250px|"Viies aastaaeg" Kuusekääral Soomaa rahvuspargis
Parasvöötme kliima ja tasase pinnamoe tõttu on Eestis palju väikseid siseveekogusid. Eestis ületab sademete hulk aurumist aastas keskmiselt 200–300 mm võrra. Aurumata sadevesi saab voolata ära jõgede kaudu või koguneda järvedes ja soodes.

Veeseaduse § 27 järgi on Eestis kolm vesikonda: Lääne-Eesti, Ida-Eesti ja Koiva vesikond. Kuni 30.09.2019 kehtinud määruse järgi olid alamvesikonnad Harju, Matsalu, Pärnu, Läänesaarte, Viru, Peipsi, Võrtsjärve. Neist esimesed neli kuulusid Lääne-Eesti vesikonda ning viimased kolm Ida-Eesti vesikonda. Pandivere kõrgustikul moodustatud Pandivere põhjavee alamvesikond kuulus nii Lääne-Eesti kui ka Ida-Eesti vesikonda.Vesikondade ja alamvesikondade määramine Riigi Teataja

 Jõed 

Eesti jõed on kujunenud üle 10 000 aastat tagasi viimase jääaja lõppedes mandrijää taandumise järel.

Eesti jõgedevõrk on suhteliselt tihe: vooluveekogusid on üle 7000 ja nende kogupikkus on umbes 31 000 km. Vooluvetevõrk on kõige hõredam Pandivere kõrgustikul ja saarte rannikualadel, kõige tihedam Põhja-Eestis.

Kõige veerohkemad jõed on Narva jõgi, Emajõgi, Pärnu jõgi ja Kasari jõgi. Pikimad on Võhandu, Pärnu ja Põltsamaa jõgi.

 Eesti pikimad jõed 
  Nimi Suubumiskoht Pikkus km Jõgikond km² Langus m 1. Võhandu jõgi Lämmijärv 162 1420  98 2. Pärnu jõgi Pärnu laht 144 6920 78 3. Põltsamaa jõgi Pedja jõgi  135 1310 71 4. Pedja jõgi Emajõgi 122  2710 67 5. Keila jõgi Soome laht 115  682 75 6. Kasari jõgi Matsalu laht 112 3210 62 7. Piusa jõgi Pihkva järv 109 796  208 8. Pirita jõgi Tallinna laht 105   799  75 9. Emajõgi Peipsi järv 100 9740  4 10. Navesti jõgi Pärnu jõgi 100  3000  57 11. Jägala jõgi Ihasalu laht 97  1570  82 12. Ahja jõgi Emajõgi 95  1070  87 13. Vigala jõgi Kasari jõgi 94  1580  63 14. Õhne jõgi Võrtsjärv 94  573  63 15. Halliste jõgi Navesti jõgi 86  1900  76

 Järved 

Eestis on üle 1400 järve, neist enamik on väga väiksed. Suuremad on Peipsi järv (2611 km²; koos Pihkva ja Lämmijärvega 3555 km²) idapiiril ja Võrtsjärv (270 km²) Lõuna-Eestis. Sügavaim järv on Rõuge Suurjärv (38 m).

Järvede paiknemine on väga ebaühtlane. Suuremad järvepiirkonnad asuvad Kagu- ja Lõuna-Eestis. Lääne- ja Kesk-Eestis on seevastu suuri alasid, kus pole ühtegi järve.

Enamik Eesti järvi on mandrijäätekkelised. Leidub ka laukajärvi, rannajärvi, jõelookeist moodustunud järvi, karstijärvi, tehisjärvi ja meteoriiditekkeline Kaali järv.

 Eesti suurimad järved #  Nimi  Pindalakm²  Pindalasaartegakm²  Suurimsügavus m  Märkused 1.  Peipsi-Pihkva järv  3508,9  3537,6  15,3  jagatud Venemaaga, 1570 km² jääb Eesti territooriumile 2.  Võrtsjärv  269,0  269,3  6  3.  Narva veehoidla  102,3  106,9  15,0  jagatud Venemaaga, 40 km² jääb Eesti territooriumile 4.  Ülemiste järv  9,41  9,42  6  joogivee allikas Tallinna elanikele 5.  Saadjärv  7,25  7,25  25  kuulub nii Eesti 10 kõige suurema kui ka 10 kõige sügavama järve hulka 6.  Vagula järv  6,028  6,032  11,5  7.  Suurlaht  5,31  5,36  2,1 ?  osa riimveelisest kaksikjärvest (Mullutu-Suurlaht) 8.  Veisjärv  4,81  4,81  3,5  9.  Ermistu järv  4,56  4,598  2,9  10.  Paunküla veehoidla  4,16  4,47  9  joogivee allikas Tallinna elanikele 11.  Mullutu laht  4,13  4,15  1,7  osa riimveelisest kaksikjärvest (Mullutu-Suurlaht) 12.  Kuremaa järv  3,996  3,997  13,3  13.  Karujärv  3,456  3,499  6  14.  Kahala järv  3,456  3,456  3  15.  Tõhela järv  3,385  3,401  1,5  16.  Pühajärv  2,907  2,983  8,5  17.  Eesti SEJ settebassein II  2,906  2,906  ?  18.  Endla järv  2,859  3,244  ?  19.  Koosa järv  2,827  2,827  1,9  20.  Soodla veehoidla  2,628  2,728  ? 

 Joad 

Eesti põhjarannikul Paldiskis ja Narvas on üle ühemeetrise kõrgusega jugasid ja kaskaade kokku teada 33, neist enamik on väiksemail ojadel. Suurim juga on Narva juga, mille astangud on tänapäeval kuivad hüdroelektrijaama rajamise tõttu 1957. aastal. Kõrgeima joa tiitlit kannab aga kunstlikult tekitatud, kuivenduskraavi suudmes asuv Valaste juga, mis langeb alla Ontika pangalt.
+Kõrgeimad joad # Nimi Kõrgus Asukoht Märkused 1.  Valaste juga  30,5 m  Ontika paekallas (Toila vald, Valaste küla)  tehislik 2.  Jägala juga  8,1 m  Jägala jõel, Jägala-Joa lähedal  kõrgeim looduslik 3.  Saka joastik  7,5 m  Ontika-Saka lõik  antud joastiku kõrgeima joa kõrgus 4.  Ukuoru juga  7,5 või 6 m  Päite panga idaserval  5.  Narva juga  6,5 m  Narva jõgi, Narva  hüdroelektrijaama poolt takistatud 6.  Keila juga  6 m  Lääne-Harju vallas Keila-Joa alevikus Keila jõel  7.  Turjekeldri juga  6,0 või 5 m  Kuusalu vallas  6.  Karjaoru joastik  5,5 m  Saka mõisa juures  antud joastiku kõrgeima joa kõrgus 7.  Pakri juga  5,5 m  Pakri tuletornist umbes 800 m ida poole 

 Allikad 

 Saared 
pisi|Paadivrakk Saaremaal

Eestis on ligikaudu 1520 saart. Kaks suurimat saart on eraldi maakonnad: Saaremaa ja Hiiumaa.

+Suurimad saared # Nimi Pindala (km2) Asukoht 1.  Saaremaa  2671  Lääne-Eesti saarestik 2.  Hiiumaa  989  Lääne-Eesti saarestik 3.  Muhu  198  Lääne-Eesti saarestik 4.  Vormsi  93  Lääne-Eesti saarestik 5.  Kassari  19,3  Lääne-Eesti saarestik 6.  Naissaar  18,6  Soome laht 7.  Kihnu  16,4  Liivi laht 8.  Väike-Pakri  12,9  Soome laht 9.  Suur-Pakri  11,6  Soome laht 10.  Ruhnu  11,4  Liivi laht

 Mullastik 
pisi|Gleistunud rähkmulla mullaprofiil. Pilt on tehtud Harju maakonnas Kose vallas

Eesti nüüdisaegsete muldade areng on alanud pärast viimast jääaega esimeste taimede ilmumisega.

Eesti mullastik on üsna mitmekesine. See on tingitud vaheldusrikkast pinnamoest, aastaaegade vaheldumisest, vee-oludest jne. Suurtes piirides kõigub isegi pinnakatte paksus. Paetasandikel ulatub pinnakate vaid mõne sentimeetrini või puudub üldse. Põhja- ja Kesk-Eestis on pinnakatte paksus enamasti 2–3 meetrit, Lõuna-Eesti tasandikel 5–10 meetrit ning kuhjelistel kõrgustikel ja mattunud ürgorgudes kohati isegi üle 100 meetri.

Eesti muldade lähtekivim on kohalikud aluspõhjakivimid ja pinnakattesetted. Eesti alal saab eristada viit aluspõhjakivimit: Ediacara, Kambriumi, Ordoviitsiumi, Siluri ja Devoni ajastu kivimid.

 Taimestik 

Eesti floora on mullastiku mitmekesisuse tõttu võrdlemisi liigirikas. Eestis elab pärismaiseid soontaimi 1440 liiki ja samblaid 525 liiki.

Endeemsetest taimeliikidest kasvab Eestis saaremaa robirohi ja eesti soojumikas.

Vaata ka
Eesti pärismaised puud
Eesti pärismaised põõsad
Eesti rohevetikate nimestik
Eesti samblikud
Eesti samblad
Eesti sõnajalgtaimede nimestik
Eesti paljasseemnetaimede süstemaatiline nimestik
Eesti üheiduleheliste süstemaatiline nimestik
Eesti kaheiduleheliste nimestik

pisi|Eesti on üks väheseid riike, kus võib veel kohata väljasuremisohus euroopa naaritsat

 Loomastik 

Eesti faunat võib maailma ulatuses lugeda üsna liigivaeseks. Ent võrreldes samal laiuskraadil asuvate ja sama suurte aladega on see üks liigirikkamaid. Selle põhjus on, et Eesti jääb üpris mitme liigi levila piirile (enamasti põhja- või läänepiirile). Enamik selliseid liike on levinud enamasti veel kas põhja-, lääne-, või idapoolseil naaberaladel.

Praegune loomastik on kujunenud välja eelkõige pärast viimast jääaega.

 Imetajad 

Eestis elab 68 liiki imetajaid.

Euroopa kohta paistab Eesti silma kiskjaliste (hunt, karu, ilves, saarmas, kärp, kährik jt) üsna suure arvu poolest.
vasakul|200px|pisi|Siniraag on Eestis I kategooria looduskaitsealune liik

 Linnud 

Eesti jääb arktiliste rändlindude Ida-Atlandi rändeteele; Eestis leidub ka palju sobivaid metsa, soo ja kultuurmaastikke. Seetõttu on Eestis registreeritud üsna palju linnuliike võrreldes naaberaladega. Väinamere-äärsed piirkonnad, nagu näiteks Matsalu laht, pakuvad vägagi huvi ornitoloogidele liikide ja läbirändajate arvukuse tõttu. 18. augusti 2010 seisuga kuulub Eesti lindude nimestikku 374 loodusliku päritoluga meil või naabermail püsiva asurkonna moodustanud ning 5 teadmata päritoluga linnuliiki.

 Kahepaiksed 

Kahepaikseid elab Eestis 11 liiki. Nende seas on arvukamad ja laiema levikuga harilik kärnkonn, rohukonn, rabakonn ja tähnikvesilik. Haruldased ning ühtlasi ka range kaitse all on juttselg-kärnkonn (ehk kõre), rohe-kärnkonn ning harivesilik.

 Roomajad 

Roomajatest on Eestis esindatud arusisalik, kivisisalik, vaskuss sisalike ning rästik ja nastik madude seast. Rästik on ainuke mürkmadu.

pisi|Vääna-Jõesuu rannikumere lest
 Kalad 

Eesti vetest on püütud 71 liiki kalu.

Eesti kalaliikide seas endeeme ei leidu, ent peipsi siig ja peipsi tint on Peipsi järvele ainuomased alamliigid.

 Selgrootud 
Selgrootuid loomi elab Eestis ligikaudu 20 000 liiki.

 Looduskaitse 

pisi|Lisaks juttselg-kärnkonnale kuulub Eestis elavatest kahepaiksete liikidest I kaitsekategooriasse ka pildil olev rohe-kärnkonn
pisi|Viru raba matkarada päikesetõusul. Matkaradu rajatakse nii õppe- ja rekreatiivsetel eesmärkidel kui ka looduskaitselistel põhjustel
Esimesed Eestis looduskaitse alla võetud liigid olid 24 taimeliiki, mille kaitseks võeti 12. mail 1936 vastu looduskaitse seadus. Nende liikide kogumine, hävitamine ja meelega kahjustamine keelati üle riigi, sõltumata maa omandivormist. Sama aasta 4. novembril lisati nimekirja kaunis kuldking (Cypripedium calceolus) ja talvik (Chimphila umbellata), mille puhul keelati müük ja nendega kauplemine. Lisaks asuti kaitsma mõningaid kaitstavate liikide esinduslikumaid kasvukohti (näiteks jugapuude kaitseala Hiiumaal, mis paikneb tänapäeval Tahkuna looduskaitseala keskmes).

31. detsembri 2007 seisuga oli Eestis kaitstavat ala 18% (777 101 ha) maismaast ja 33% (ehk 897 281 ha) akvatooriumist. Pindala järgi on enim kaitstavat ala Pärnu maakonnas (111 760 ha) ja kõige vähem Põlva maakonnas (18 687 ha). Osatähtsuse järgi on aga enim kaitsealust pinda Lääne maakonnas – 32% (76 105 ha) – ja kõige vähem Põlva maakonnas – 9%.

I kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis
II kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis
III kategooria looduskaitse all olevad liigid Eestis

 Kaitsealad 

Eesti ja ühtlasi kogu Baltikumi vanim kaitseala on Vilsandi rahvuspark. Seal tehti esimesi samme Vaika saartel pesitsevate lindude kaitseks juba 1906. aastal ning 14. augustil 1910. aastal kuulutati need saared loodusreservaadiks.

31. detsembril 2008 oli Eestis kokku 3442 kaitstavat loodusobjekti, mille seas oli 129 looduskaitseala, 149 maastikukaitseala ja 5 rahvusparki.

 Vaata ka 
Eesti elustik
Eesti lahtede loend
Eesti meteoriidikraatrid
Eesti neemede loend
Eesti poolsaarte loend
Eesti Looduseuurijate Selts

 Viited 

Kirjandus
Wilhelm Christian Friebe: Oekonomisch-technische Flora für Liefland, Ehstland und Kurland, Riga : in der Hartmannschen Buchhandlung, 1805, Google books
Ivar Arold. Eesti maastikud, Tartu: Tartu Ülikooli kirjastus 2005, ISBN 9949-11-028-9
Kalle Suuroja. Põhja-Eesti klint – Eesti looduse sümbol, Tallinn: Keskkonnaministeerium 2006, ISBN 9789949139903
Andres Tarand, Jaak Jaagus, Ain Kallis. Eesti kliima minevikus ja tänapäeval. Tartu Ülikooli Kirjastus: 2013. ISBN 978-9949-32-324-1
Toomas Kukk. Eesti taimede kukeaabits. Tallinn: Varrak. 2004, 2005, 2009. ISBN 9789985318799

 Välislingid 

Estonica: "Loodus"
Eesti liikide register
Looduskaitsest Eestis Keskkonnaministeerium, 1996
Loit Reintam: Mullaveeb
Eesti tähtsamad maavarad, nende paiknemine ja kasutus TÜ geoloogiamuuseum
Bioloogilise mitmekesisuse muutumine Statistikaamet
Bioloogilise mitmekesisuse seire Statistikaamet

Artikleid
Kalle Suuroja: "Joad ja joastikud mühavad suurvee ajal" Eesti Loodus, september 2007
Igor Tuuling: "Kuidas on tekkinud Balti klint?" Eesti Loodus, september 2008