Saarmas

Harilik saarmas (Lutra lutra) ehk saarmas on kärplaste sugukonda saarma perekonda kuuluv poolveeline kiskja, kelle peamised elupaigad on siseveekogude kaldaalad. Harilik saarmas toitub peamiselt kaladest ning on territoriaalne. Rahvasuus ja võru keeles on saarmas tuntud ka kui udras.

Eestis kuulub saarmas III kaitsekategooriasse.

 Levila 
pisi|Saarmas Ternopili oblastis Ukrainas

Saarma levila on lai, hõlmates suure ala Euraasia mandrist ja  Põhja-Aafrikast. Mitmetes piirkondades on harilik saarmas ohustatud, kuid mõnel pool on liigi asurkond taastumas. Eestis leidub saarmast Mandri-Eestis ja suurematel saartel, sealhulgas Saaremaal, Hiiumaal ja Vormsil. 2024. aasta andmetel elab Eestis ligi 2000 isendit.

 Kirjeldus 
pisi|Seisev saarmas
Hariliku saarma kehapikkus on 70–90 cm ning sabapikkus 30–50 cm. Loomad võivad kaaluda 5–12 kg, maksimaalselt kuni 15 kg.Festetics A. 1980. Der Fischotter – Naturegeschihte und Tier-Mensch-Beziehung. C. Reuter, A. Festetics (toim). Der Fischotter in Europe – Verbreitung, Bedrohung, Erhaltung. (Selbstverlag, Oderhaus und Göttingen): 9–66 Emasloom on isasloomast umbes ühe kilogrammi võrra kergem.V. Sidorovich, G. Lauzhel 1997. Analysis of Intrapopulation Variation and Interpopulation Metric and Non-Metric Differenes in Otter. – Mustelids in Belarus: 47–55 Saarmas võib elada kuni 20-aastaseks. Saarmas on kohastunud elama soolaste veekogude (merekallastel ja saartel) ja mageveekogude äärealadel (järvedes ja jõgedes) ning ka maismaal. 

 Karvkate 
Saarmal on tihe, märgumatu ja väga vastupidav karvkate. Keha ülapool on tumepruun ja alapool hallikas, kuid karvkatte värvus võib varieeruda. Saarmapojad on sündides helebeežid.

Saarma pealiskarv on karm, aluskarv aga erakordselt tihe ja pehme. Saarmast on jahitud hinnalise karusnaha tõttu. Saarmal võib olla ühel ruutsentimeetril nahal 250 000 – 1 000 000 karva (võrdluseks: inimese peas on umbes 100 000 karva). Karvkate katab saarmal kogu keha, välja arvatud esijäsemete käelabasid. Kuna saarmal puudub teistele imetajatele omane nahaalune rasvakiht, vajab ta ellujäämiseks rohkem toitu ja väga tihedat karvkatet, mille vahele jääv õhk töötab soojusisolatsioonina. Ka külmas vees püüab saarmas hoida kehatemperatuuri 38 °C juures. See eeldab aga kiiret ainevahetusprotsessi.

Saarma nahk on kulumiskindel. Saarma naha töötlemisel eemaldatakse karm pealiskarv, millest jääb alles madal, tihe ja pehme aluskarv.

 Karvkatte sugemine 
Iga karva kutiikul on soomuseline. Osa karvade soomused jooksevad juurtest otsteni, teistel aga vastupidises suunas – selline karvkate võimaldab karvadel kokku põimuda, mistõttu soevad saarmad end tihti ja põhjalikult. "Õhku täis soetud" karvkate koos karvanääpsude eritistega moodustab karvkattele vett tõrjuva kihi. Kui karvkate määrdub või kattub õliga (nt õlireostuse korral), kaotab see osa isoleerimisvõimekusest ja looma ähvardab alajahtumine ehk hüpotermia. Kui karvakate on ligi 30% ulatuses õliga kaetud, siis loom tõenäoliselt hukub.

 Kehaehitus 
pisi|Saarma jäljed mudas
pisi|Saarma jäljed jääl
Saarmal on neli lühikest jäset, millega ta saab ujuda, kõndida, karvkatet hooldada, saaki töödelda ning puu otsa ronida. Käppadel on viis varvast, mille vahel on ujunahad. Saarmas jätab maismaal liikudes maha paaris jäljerea, mis asendub talvel kõhul liueldes tekkinud jäljendiga.

Saarma pea on lamedakujuline, kael on lühike ja paks. Silmad asuvad pea esiküljel. Saarma kõrvad on väiksed ja ümara või pikliku kujuga. Kõrvad ja ninasõõrmed sarnanevad klappidega ning neid saab vee all viibides sulgeda. Vurrud asuvad koonu külgedel ja on väga tundlikud. Need aitavad saarmal öösiti ja sogases vees saaki püüda.

Saarma saba on pikk ning moodustab kuni kolmandiku tema kehapikkusest. See on lihaseline ja väga liikuv. Loomad kasutavad saba sukeldumiseks, puhkeasendis ujumiseks, seismisel tasakaalu hoidmiseks jne. 

Nagu teistel kärplastel, on saarmal saba küljes nahaalused lõhnanäärmed. Lõhnanäärmete eritisi kasutatakse territooriumi (kändude, kivide) märgistamiseks, aga ka teiste loomadega suhtlemiseks. Saarmas märgistab oma territooriumi uriiniga, erilise lõhnaga ekskrementide ja anaalnäärmete eritiste seguga.

 Eluviis 
pisi|left|Saarmas 2019. aasta talvel Tartus Emajõel Kaarsilla kõrval tõenäoliselt jõesilmu närimas

 Toitumine 
pisi|left|Saarmas murtud linnuga
Saarmal on tugevad lõikehambad, mis võimaldavad tal süüa värsket kala. Kala on tema põhitoit, moodustades kogutoidust umbes 75%. Saarmas toitub näiteks kokredest, haugidest, forellidest, särgedest ja mudilatest. Kalad, keda saarmas püüab ja sööb, on enamasti väikesed, kaaluga kuni 100 g. Talvel sööb saarmas rohkesti konni ja sageli puruvanasid ning suvel püüab ta närilisi, eriti mügrisid. Mõnikord murrab ta linde, näiteks parte ja kurvitsaid, vahel ka jõevähke.Loomade elu, 7. kd, lk 258–259. Püüdmise aktiivsus on talvel suurem kui kevadel.

Saarmas on oma anatoomiliste eripärade tõttu sunnitud ellujäämiseks tihti ja suurtes kogustes toitu tarbima. Saarma päevane toidukogus võib ulatuda kuni viiendikuni tema kehakaalust. Saarmas peab jahti nii maismaal kui ka vees. Saarmas, kes elab jões või järves, teeb pesa tavaliselt maismaale, näiteks jõekallastele või mahalangenud puude juurte vahele. Talvised jääolud ja suvised põuaperioodid võivad sundida saarmast ajutiselt teistele jahimaadele liikuma või olemasolevat jahimaad liigikaaslastega jagama.

Lindude, imetajate ja kahepaiksete püüdmiseks kasutab saarmas erinevaid strateegiaid: jäneseid püüab urgudest, uruhiiri kaevab maast välja ja veelinde püüab vee alla sukeldudes. Elusat kala sööb saarmas tavaliselt peast alustades, kuid krabid avab ja tükeldab kivide abil. Konnad sööb saarmas ära, jättes järele üksnes pahupidi pööratud naha. Söömisel kasutab saarmas ka oma jäsemeid.

 Elupaigad 
pisi|Sissepääs pessa
Saarmas on üksiku eluviisiga loom, kes on aktiivne hämaruse ja  ööpimeduse saabudes.

Saarmas eelistab elada järsukaldaliste jõgede äärtes. Kaldasse uuristab ta uru, mille sissepääs avaneb vee alla. Järsu kalda asemel sobib ka risune kallas, kuhu saab samuti varjulisi urge uuristada. On juhtumeid, kus saarmas on elanud koopas või teinud kaldaäärsesse tihnikusse pesasarnase paiga. Samuti võib ta kasutusele võtta teiste loomade rajatud pesi, mille ta kohandab endale sobilikuks. Lisaks jõgedele võib ta elada järvekallastel.

Soodsates tingimustes on saarma territooriumiks 2–6 km pikkune jõelõik. Ta eelistab sügavate hauakohtadega ja kärestikega jõgesid, mis on aasta läbi jäävabad. Reeglina ei lähe saarmas jõest kaugemale kui sada meetrit. Juhul kui jões väheneb toidu hulk, võib saarmas teha pikki retki, et otsida uus elupaik. Lund ja jääd mööda suudab ta ööpäevas liikuda 15–20 km. Järskudest nõlvadest laskub saarmas alla kõhul liueldes, surudes jalgu vastu külgi nii, et maha jääb rennikujuline jälg.

 Puhkamine ja ujumine 
Puhkamise ajal ja suuremat saaki järades ujub saarmas tavaliselt selili, liigutades tagajäsemeid ja saba. Sageli puhkab saarmas selili olles veetaimestikus, silmad veepinnast kõrgemal, et ohte märgata. Ta puhkab ka maismaal või urgudes. Saarmas suudab sukelduda vee alla 30 sekundiks kuni 5 minutiks ja ujuda 14–20 m sügavusele. Jahti pidades liigub saarmas kiiresti ja sujuvalt (hülgelaadselt), kasutades tervet keha, kõiki jäsemeid ja saba.

 Sigimine 
Emased ja isased saarmad saavad mõlemad suguküpseks 2–3-aastaselt. Tehislikes pidamistingimustes on täheldatud mõlema sugupoole esindajatel masturbatsiooni. Seda tegevust võimaldab seliliolek vees ja hästi liikuvad jäsemed.

 Paaritumine 
Saarmas on polüestriline loom, mis tähendab, et innaaeg ja viljastumine võivad toimuda aasta läbi. Enamasti paaritutakse kevadel või talvel, kuid on piirkondi, kus see toimub peaaegu aasta ringi (näiteks Inglismaal). Seetõttu võivad poegade sünniajad piirkonniti erineda. Emane saarmas jätab elupaika eritisjälje, mis annab isasele märku, et ta on sigimiseks valmis. Paaritumine kestab 3–4 päeva, mille jooksul ajavad saarmad üksteist taga ja mängivad teineteisega nii maismaal kui veekogudes. Paaritutakse mitu korda. Isane ronib emasele saarmale selga ja püüab teda paigal hoida, krabades emase nina oma hammaste vahele. Mõnel juhul saab emasloom paaritumise käigus suure ninavigastuse, mistõttu ta ei ole võimeline enam sööma ning sureb nälga.

 Viljastumine ja tiinus 
Pärast viljastumist on emassaarma organism võimeline loote arengut seiskama (nn diapaus), et saagitingimuste paranedes tiinus lõpuni kanda. Taoline varjatud staadium, mis erineb nii piirkonniti kui ka isenditi, võib ulatuda 270 päevani. Loote areng kestab ligikaudu 63 päeva. Emassaarma välimusest on raske tiinust märgata, sest suuri muutusi tema kehakujus ei toimu.

 Poegimine ja poegade areng 
pisi|Saarmas talvel
Saarmapojad sünnivad kõige sagedamini maist juunini, kuid neid võib sündida ka muul ajal, isegi talvel, kuigi siis on ellujäämisvõimalus väikseim.  

Pesakonnas on tavaliselt kaks kuni neli poega. Saarmapoeg kaalub 60–200 g ja tal on helebeež kasukas. Pojad on sündides pimedad, silmad avanevad umbes viienädalaselt. Seitsmenädalaselt saavad nad juba joosta ning hakkavad lisaks emapiimale sööma tahket toitu. Pojad on 6–8 kuu vanuseni emast üsna sõltuvad. Mõni kuu pärast sündi suudavad nad vee peal hulpida, kuni ema jahib toitu. Keskmiselt 2,5-kuuselt vahetub saarmapoegade titekasukas. Lisaks on nad võimelised ema jahikäikudel saatma, et õppida ujuma, jahti pidama ja saaki sööma. Saarmapojad omandavad tihti ema toidueelistused. Ema ja pojad püsivad koos, kuni ema on taas viljastusvõimeline ja isassaarmad hakkavad temast huvituma. See juhtub tavaliselt aasta möödudes.

 Haigused ja parasiidid 
 Haigused 
Saarmas on vastuvõtlik paljudele haigustele ja tervisehäiretele: neerukividele, maksatsirroosile, südamelihasepõletikule, kopsupõletikule, kõhnumisele söömisvõimetuse (nt seedeelundkonna haigused) ja nälja (emata jäänud saarmapojad) tõttu, pahaloomulistele kasvajatele, aju- ja südamehaigustele. Lisaks võivad tekkida paaritumistraumad (nt haavad koonul).

 Parasiidid 
Saarmas on vastuvõtlik järgmistele parasiitidele ja nendest tingitud haigustele:
 helmintoosid
 dioktofümoos
 prostogonimoos
 notokotüloos
 kapillarioosid
 ektoparasiidid
 lestad
 puugid
 algloomad (protozoa): toksoplasmoos (Toxoplasma gondii encephalitis, Sarcocystis neurona encephalitis)
 viirused: 
 PDV (phocine distemper virus)
 marutaud
 bakterid: 
 bakteriaalne kopsupõletik (Klebsiella pneumoniae)
 seened: 
 seente põhjustatud kopsupõletik (Coccidioides immitis)
 histoplasmoos (Histoplasmosis)

 Kaitsestaatus 
Saarmas on kaitsealune liik ning kuulub Eestis III kaitsekategooriasse. Saarma küttimine on Eestis keelatud alates 1975. aastast. Saarmas on kantud Euroopa Liidu loodusdirektiivi II ja IV lisasse, Natura 2000 Euroopa kaitsevõrgustiku direktiivi, samuti Berni konventsiooni II lisasse, CITES-i lisasse ja EL CITES-i määruse lisasse.

Ohud Eesti sise- ja avaveekogude vetes ning kallastel elavale saarmale:
 pesakondade eluterritooriumi häirimine
 elupaikade hävitamine (ehitustegevus, maaparandustööd) ja saastamine
 salaküttimine
 lüüsidesse, tammidesse ning kanalisatsiooni- ja reoveetorude suudmetesse lõksujäämine
 kalapüügivõrkudesse ja -õngedesse kinni jäämine
 koprapüünistesse kaaspüügina sattumine
 küttimine
 hukkumine liikluses

 Saarmas kultuuris 
Richard Rohu jutustuse "Ahnuse palk" peategelane on saarmas Udras, kelle vastu võitlevad jõe elanikud. See jutustus kuulub ka kooliprogrammi.

Esimestest saarma jälgedest looduses kirjutas Nikolai Laanetu hinnangulise artikli "Südi saarmas". Saarmaga kõige sarnasem liik Mionictis, meie alade põlisasukas, on siin elanud juba varaholotseenis ehk pärast jääaega.

 Arvatavasti 10 miljonit aastat tagasi toimus saarma evolutsiooniline eraldumine liikideks.
 1000 eKr leiti Lõuna-Rootsis Kiviku alade matmispaikadest kaljujoonised (petroglüüfid), millel on kujutatud saarmaid.
 400 eKr olid saarmad Pärsia aladel Zarathustra õpetuse kohaselt pühad loomad, keda ei tohtinud tappa.
 75–79 pKr klassifitseeris Plinius Vanem (23–79 eKr, Rooma entsüklopedist) saarmad kobrasteks.
 1741. aastal läkitas Peeter Esimene ekspeditsiooni, eesotsas Taani päritolu kapteni Vitus Jonassen Beringiga, et uurida merepääsu Kamtšatkale (Siberisse). Pärast laevaõnnetust küttisid ellujäänud laevamehed kohalikke loomi ning tõid Venemaale kaasa mitusada merisaarma nahka. Sellest sai alguse huvi saarmaste küttimise vastu ning karusnaha populaarsus.
 1758. aastal klassifitseeris Linnaeus merisaarma (Enhydra lutris) ja hiidsaarma (Pteronyra brasiliensis) sama liigina, sest nad olid ühesuurused.
 Aastatel 1745–1822 müüdi rahvusvahelistel karusnahaturgudel enam kui 750 000 merisaarma naha.
 1911. aastal keelustati saarmaste küttimine kommertsotstarbel North Pacific Fur Seali konventsiooniga, mille allkirjastasid Ameerika Ühendriigid, Venemaa, Suurbritannia ja Jaapan.
 1971. aastal asutasid Philip Wayre ja Jeanne Perkins Inglismaal maailma esimese saarmaste kaitseorganisatsiooni Otter Trust.
 1978. aastal arvati saarmad kaitsealuste liikide loetellu ning nende küttimine, vigastamine, vangistamine ja tapmine kuulutati ebaseaduslikuks.
 1989. aasta märtsis põhjustas naftatanker Exxon Valdez suure õlilekkereostuse, mille tagajärjel hukkusid 2800 merisaarmast.
 2024. aastal oli saarmas Eesti aasta loom.

 Viited 

 Välislingid 

 Nikolai Laanetu "Südi saarmas" Eesti Loodus, märts 2007
 Loodusveeb: Vabatahtlik saarmaseire

Kategooria:Kärplased
Kategooria:Eesti imetajad