Ristimine

Ristimine (kreeka baptizein, 'sukeldama; kastma; pesema') on kristluses levinud pühatalitus (paljudes kirikutes sakrament, mõnes traditsioonis talitus), millega inimene võetakse kristlikku kogudusse või tunnistatakse tema kuuluvust Kristusesse. Ristimine toimub tavaliselt veega (sukeldamise, valamise või piserdamise teel) ning paljudes kirikutes kolmainu nime lausumisega. Ristimise tähendust (nt pattude andeksand, uuestisünd, kogudusse liitmine, usu avalik tunnistamine) mõistetakse kristlikes traditsioonides erinevalt.Dagmar Heller, „Baptism“, Science and Education in Theology and Ministry (SAET), 2023.

Ristimise algkristlik taust seostub nii juudi puhastuspraktikatega kui ka Ristija Johannese ristimispraktikaga. Varakristlikud allikad (nt Didache) kirjeldavad ristimist eelistatult voolavas vees, kuid lubavad vajadusel ka vee valamist, mis osutab juba varases perioodis praktikate mitmekesisusele.

 Ristimine Piiblis 
Uus Testament seostab ristimist nii Jeesuse käsuga kui ka kristliku initsiatsiooni ja koguduse praktikaga; erinevad kristlikud traditsioonid rõhutavad nendes perikoopides eri aspekte (nt usu tunnistus, pattude andeksandmine, kogudusse liitmine, uuestisünd, liit Kristuse surma ja ülestõusmisega).

 Mt 28:19–20 – „suur misjonikäsk”: jüngriteks tegemine ja ristimine Isa, Poja ja Püha Vaimu nimes.
 Mk 1:4–11; Lk 3:3, 21–22; Jh 1:31–34 – Ristija Johannese meeleparandusristimine ja Jeesuse ristimine.
 Ap 2:38–41 – nelipühapäev: meeleparandus, ristimine Jeesuse Kristuse nimel ning pattude andeksandmine; kogudusse lisandumine.
 Ap 8:36–38 – Etioopia õukondlane: ristimine pärast evangeeliumi mõistmist ja usu tunnistamist.
 Ap 10:47–48 – Korneeliuse koda: ristimine pärast Püha Vaimu anni avaldumist, küsimus „kas keegi võib keelata vett?”.
 Ap 16:15; 16:33–34; 1Kr 1:16 – „kodakonna” (household) ristimised, mida on eri traditsioonides seostatud perekondliku kuuluvuse ja/ või isikliku usuga.
 Rm 6:3–4; Kl 2:11–12; Gl 3:27 – ristimine kui osadus Kristuse surma ja ülestõusmisega ning „Kristusega riietumine”; Kl 2:11–12 seob ristimise kujundlikult ümberlõikamise temaatikaga, mida kristlased on ajalooliselt kasutanud uue ja vana lepingu märkide (osalisele) järjepidevusele osutamiseks.
 Jh 3:5; Tt 3:5 – „uuestisünd” ja „uuendamine” vee/ pesemise kujundikeeles (tõlgendused varieeruvad konfessiooniti).
 1Pt 3:21 – ristimine kui „mitte ihult mustuse eemaldamine, vaid hea südametunnistuse taotlus Jumala ees”οὐ σαρκὸς ἀπόθεσις ῥύπου ἀλλὰ συνειδήσεως ἀγαθῆς ἐπερώτημα εἰς θεόν; ekstreemselt toorelt tõlgituna „mis ka teid antitüüp nüüd päästab ristimine mitte liha mahapanemine mustuse vaid südametunnistuse hea järelepärimine Jumala poole läbi ülestõusmise Jeesuse Kristuse”.

 Ristimisviisid ja varane praktika 
Ristimise teostusviisi järgi eristatakse kristlikes traditsioonides enamasti kolme põhivormi: kastmine (kogu keha või suurem osa kehast vees), pealevalamine (vee valamine pea peale) ja vee piserdamine. Mitmes traditsioonis peetakse neid sama ristimise eri viisideks, kui talituses kasutatakse vett ning (paljudes kirikutes) Kolmainsuse nime (trinitaarne vormel).

Uue Testamendi kreekakeelses tekstis seostub ristimisterminoloogia verbiga βαπτίζω (baptizō). Klassikalise kreeka keele leksikon (LSJ) seob sõna põhitähenduse kastmise/sukeldamisega, kuid märgib ka laiemat kasutusala (sh pesemise või ablutsiooni tähendusvälja). Seetõttu ei piisa üksnes sõna etümoloogiast või põhitähendusest, et ajalooliselt üheselt tõestada ristimise teostusviisi kõigis varakristlikes kogudustes ja olukordades.

Varakristlikud allikad osutavad praktika mitmekesisusele. Varane kirikukäsiraamat Didache kohaselt on eelistatav ristimine küll „elavas” (voolavas) vees, kuid vajaduse/olustiku korral kasutada muud vett ning kui vett pole piisavalt, siis valada vett kolm korda pea peale Kolmainsuse nimes. Üldkäsitluste järgi oli kastmine varakristluses sageli levinud ja mõnel pool eelistatud, kuid pealevalamine (ja hiljem ka piserdamine) on samuti ajalooliselt tunnistatud, mistõttu allikmaterjal ei võimalda üheainsa universaalse „algse” viisi kindlat tõestamist kõigis kogudustes ja tingimustes. Ühe "ainuõige" algse viisi "tõestamine" on levinud populaarses apologeetikas, ega pole reeglina ajalooliselt faktipõhine.

Mõned kirikud sõnastavad ristimise riituse tuuma nii, et kandidaat kas kastetakse vette või valatakse vesi tema pea peale, samal ajal lausudes Kolmainsuse vormelit.

 Leksikaalne ja tekstiline kasutus (LXX ja UT) 
Ristimisega seotud kreeka sõnavara hõlmab eeskätt verbe βαπτίζω (baptizō) ja lähedast verbi βάπτω (baptō). Tekstinäited nii Septuagintast (LXX) kui Uuest Testamendist osutavad, et sõnatüve kasutus ei piirdu ainult ühe ainsa teostusviisi (nt täieliku immersiooniga), vaid hõlmab ka üldisemat pesemist/puhastust ning ülekantud tähendusi.

LXX näiteid (βαπτίζω ja βάπτω)
 βαπτίζω kirjeldab „puhastavat pesemist / vannitamist”, mitte ainult rituaalset „vee alla kastmist”: Juudit „käis öösiti orus allika juures ja pesi/vannitas end (ἐβαπτίζετο)”.
 βαπτίζω võib tähistada ka korduvat „vette minekut / end vees pesemist”: 4Kn 5:14 puhul Naaman pesi/kastis end Jordanis (ἐβαπτίσατο) seitse korda.
 βαπτίζω esineb ka rituaalse „puhastuspesu” tähenduses: Siirak 34:25 (mõnes numeratsioonis 34:30) räägib inimesest, kes peseb end (ὁ βαπτιζόμενος) pärast surnu puudutamist.
 Lähedane verb βάπτω („kastma, sisse torkama, märjaks tegema”) esineb kultuslikes toimingutes, kus tegu pole inimese immersiooniga, vaid eseme/looma sisse kastmisega: 3Ms 14:6 puhul elus lind kastetakse (βάψει) tapetud linnu verre.

Uue Testamendi näiteid (βαπτίζω ja tuletised)
 βαπτίζω võib tähistada rituaalset „pesemist”: Lk 11:38 märgib, et variser imestas, et Jeesus ei olnud enne sööki „pesnud (ἐβαπτίσθη)”.
 βαπτίζω ja βαπτισμός võivad kirjeldada ka esemete „pesemisi”: Mk 7:4 räägib „pesemistest” (βαπτισμούς) ning sellest, et mõned ei söö enne, kui on end „pesnud” (βαπτίσωνται); samas kontekstis mainitakse anumate jm pesemist.
 Hb 9:10 kasutab βαπτισμοί leviitide preesterkonna kultuslike „mitmesuguste pesemiste” kohta (seega väljaspool kristliku ristimise kitsast tähendust).
 Sõna kasutub ka metafoorselt: 1Kr 10:2 räägib Iisraelist, kes „ristiti Moosesesse pilves ja meres” (ἐβαπτίσαντο), ning Jeesuse kannatustest kõneldakse kui „ristimisest” (nt Mk 10:38).

Kokkuvõttes näitab nii LXX kui UT keelekasutus, et βαπτίζω-tüve tähendusväli on ajaloolistes tekstides laiem kui üksainus teostusviis; seetõttu ei saa pelgalt sõna põhjal teha kindlat järeldust, et ristimine pidi alati ja kõikjal toimuma üksnes ühel kindlal moel.

 Ristimine 1.–3. sajandil (varakirik) 
1.–3. sajandi allikad kirjeldavad ristimist üldiselt kui kristlikku initsiatsiooni, mida seostati patukahetsuse, usu tunnistamise, kogudusse liitmise ja sageli ka katehheesi (õpetusliku ettevalmistuse) protsessiga. Praktikas esines nii ideaalseks peetud lahendusi kui ka oludest tingitud erandeid (vee kogus, ristimiskoht, ajastus).

 Didache (tõenäoliselt 1. saj lõpp – 2. saj algus) eelistab ristimist „elavas” (voolavas) vees, kuid lubab vajadusel kasutada muud vett ja vee nappuse korral valada vett kolm korda pea peale Kolmainsuse nimes.
 Justinus Märter (u 150–160) kirjeldab ristimist kui „pestakse veega” ning seob selle Kristuse nimel toimiva uuestisünni ja kogudusse kuulumisega (First Apology 61).
 3. sajandi alguses tunnistab Tertullianus, et väikelaste ristimine on levinud praktika, kuid soovitab teatud juhtudel ristimist edasi lükata (De baptismo 18). Tertullianus uskus, et ristimine on ühekordne võimalus enda kõik senised patud maha pesta. Origenes osutab praktika kohta, öeldes, et see on apostlitest saadik olnud üldlevinud.
 Umbes sama ajastu liturgilise korra kirjeldustes (nt Apostolic Tradition) leidub juhis ristida ka lapsi (vanemad/ülemaailmselt: kogukondlikud tunnistajad kannavad vastutust nende eest).
 3. saj keskel kinnitab Põhja-Aafrika kirikukogulik kirjavahetus, et imikute ristimist ei peeta vajalikuks edasi lükata 8. päevani. Tõstatud küsimus oli, kas ristimine peaks veelgi lähemalt vastama vana lepingu ümberlõikamise talitusele, millele vastati, et Jumala armu ei tohi kellelegi sõltumata tema vanusest piirata (Cyprianus, kiri Fidusele; 252).

Akadeemilises uurimises vaieldakse selle üle, kui varakult ja kui üldiselt oli lasteristimine 2. sajandil juba juurdunud. Ühed autorid rõhutavad varaste allikate (Tertullianus, Hippolytuse traditsioon, Origenes) arvukust ning kaalukust, nähes laste ristimist varase, apostelliku ja laialt tuntud praktikana. Usus ristimise pooldajad arvavad, et selge ja ühemõtteline tõendusmaterjal muutub domineerivaks alles 3. sajandist alates ning nad rõhutavad regionaalseid erinevusi ja katehheesikeskset initsiatsiooni mudelit.Everett Ferguson, Baptism in the Early Church: History, Theology, and Liturgy in the First Five Centuries. Grand Rapids: Eerdmans, 2009.Maxwell E. Johnson, The Rites of Christian Initiation: Their Evolution and Interpretation. Rev. and expanded ed. Collegeville, MN: Liturgical Press, 2007.Kurt Aland, Did the Early Church Baptize Infants? Philadelphia: Westminster Press, 1963.Joachim Jeremias, Infant Baptism in the First Four Centuries. London: SCM Press, 1962.

 Ristimine 4.–5. sajandil (hilisantiik) 
4.–5. sajandil, kui kristlus muutus Rooma impeeriumis avalikult tegutsevaks ja seejärel riiklikult soositud religiooniks, arenes ristimispraktika liturgiliselt ja õpetuslikult märksa keerukamaks. Täiskasvanute katehhumeenlus püsis (mõnikord ristiti ka elu lõpus), kuid samal ajal muutus imikute ristimine paljudes piirkondades üha tavalisemaks.

 4. sajandi katehhetiline kirjandus (nt Jeruusalemma Cyrilluse loengud) annab tunnistust ristimise ettevalmistusest ja liturgilisest vormist (sh kolmekordne kastmine mitmes traditsioonis).
 Läänekirikus kirjeldab Ambrosius (Milano) ristimisjärgseid seletuskõnesid ja rituaale (De mysteriis), mis peegeldavad 4. sajandi ristimisliturgia arengut (katehhees, sümboolsed toimingud, pühitsus).
 5. sajandil seostas Augustinus laste ristimise teoloogiliselt tugevalt pärispatu ja armuõpetuse vaidlustega ning kaitses imikute ristimist kui üldkiriklikku praktikat.
 Põhja-Aafrika kirikukogu (Kartaago 418) sõnastas muu hulgas kaanonid, mis eeldavad imikute ristimist „pattude andeksandmiseks”, asetades selle vaidlusse pelagiaanlusega.

Uurimuskirjanduses rõhutatakse 4.–5. sajandi puhul kahte paralleelset joont: (1) täiskasvanute ristimise katehhetiline ja liturgiline „kõrgaeg” (eriti suurpühade kontekstis) ning (2) imikute ristimise sagenemine, millele andsid hoogu nii pastoraalsed kaalutlused (suremus, perekondlik kristlus) kui ka teoloogilised rõhuasetused (ristimine kui armuvahend, pärispatu ja uuestisünni seosed).Maxwell E. Johnson, The Rites of Christian Initiation: Their Evolution and Interpretation. Collegeville, MN: Liturgical Press, 2007.Everett Ferguson, Baptism in the Early Church. Grand Rapids: Eerdmans, 2009.

 Ristimise adressaadid 
Ristimise kandidaatide osas eristuvad kaks levinud praktikat:
 laste ristimine (nt roomakatoliku, õigeusu, luteri ja paljudes anglikaani ning reformeeritud kirikutes);
 usus ristimine (nt baptistlik ja osa vabakoguduslikes traditsioonides), kus ristimine seotakse isikliku usutunnistusega.

Varakristlikus ja keskaja kirikuelus käsitleti laste ristimist üldlevinud ja normatiivse praktikana ning varaseimad teadaolevad vaidlused puudutavad ristimise ajastust, mitte laste ristimise välistamist. Süsteemsem ja konfessionaalseks kujunenud lasteristimise tagasilükkamine kerkib esmakordselt esile 16. sajandi radikaalse reformatsiooni (anabaptistliku) traditsiooniga, mis sidus ristimise üksnes usu avaliku tunnistamisega. Magisteriaalse reformatsiooni juhid (nt luterlased ja reformeeritud) lükkasid (ana)baptistide lasteristimise-eituse selgesõnaliselt tagasi; näiteks Augsburgi usutunnistuse käsitluses mõistetakse hukka anabaptistid, kes „mõistavad hukka väikelaste ristimise”. Ka Zwingli vaidlustes 1520. aastatel tugines lasteristimise kaitse keskse argumendina Piibli-lepingute järjepidevusele: Aabrahami lepingus kuulusid lapsed lepingu alla ning said lepingu märgi (ümberlõikamise), mistõttu järeldati analoogia alusel, et kristlaste lapsed peaksid samuti saama lepingu märgi (ristimise). Sarnast argumentatsiooni kasutas ka Calvin, seostades ristimise ja ümberlõikamise lepingu märkidena ning rõhutades, et lepingu kogukonda kuuluvad ka usklike lapsed.

 Tähendus ja teoloogilised tõlgendused 
Ristimise tähendust sõnastatakse kristlikes õpetustes erinevate rõhuasetustega, sh:
 ristimine kui kogudusse liitmine ja kristliku identiteedi algus;
 ristimine kui pattude andeksand / puhastumine või uuestisünd;
 ristimine kui usu avalik tunnistus ja kuulekus Kristuse käsule.
Konkreetne õpetus sõltub konfessioonist ja selle dogmaatilisest traditsioonist.

 Konfessioonide tõlgendused ristimisest 
Alljärgnev ülevaade koondab peamised rõhuasetused eri traditsioonides (ristimise staatus, adressaadid, teostusviis, tähendus).

 Traditsioon Staatus Kes ristitatakse Tüüpiline teostusviis Teoloogiline rõhuasetus (lühidalt) Roomakatoliku sakrament Imikud ja täiskasvanud Kastmine või pealevalamine Ristimine kui uuestisünd ja kirikusse liitmine; „olemuslik riitus” on kastmine või vee valamine pea peale Kolmainsuse nimes. Õigeusu (üldpilt) sakrament (müsteerium) Imikud ja täiskasvanud katehumeenid Sageli kolmekordne kastmine Rõhutatakse osadust Kristuse surma ja ülestõusmisega ning ristimist kui kristliku initsiatsiooni terviku osa (praktikas sageli koos krismatsiooniga). Luteri kirikud sakrament Imikud ja täiskasvanud Vesi + Sõna; viis võib varieeruda Ristimine on Jumala tegu ja armuvahend; seotud pattude andeksandmise ja päästega; rõhutatakse Jumala tõotust („vesi + Sõna”). Reformeeritud / presbüterlik (klassikaline) sakrament Usklikute lapsed ja usule tulnud täiskasvanud Kastmine, pealevalamine või piserdamine Ristimine kui lepingu märk ja pitser, osutamaks ühendusele Kristusega ja nähtava kirikuga. Ei usuta automaatset uuestisündi veest, uuestisünd jäetakse Jumala suveräänse teo hooleks (Vaimust uuesti sündimine), kuid ristimine on armu vahend ja seotud Jumala tõotustega. Anglikaanlus sakrament Imikud ja täiskasvanud Praktika varieerub (kastmine või pealevalamine) Ristimine pole üksnes välise kuuluvuse märk, vaid „uuestisünni” tähis; rõhuasetused võivad traditsioonis erineda (evangeelne–anglo-katoliiklik spektrum, madalkiriklik ning kõrgkiriklik anglokatoliiklus). Metodistlik traditsioon sakrament Imikud ja täiskasvanud Praktika varieerub Ristimine kui armu vahend ja kogudusse liitmine; rõhutatakse Jumala ennetavat armu ning ristimislepingu välja elamist usus. Baptistlik traditsioon (klassikaline) talitus (ordinance) Usku tunnistavad Tavaliselt täielik kastmine Ristimine on enda isikliku usu avalik tunnistus ning kuulekusest lähtuv tegu, mida tehakse ainult täieliku vee alla kastmisena. Reeglina ei käsitleta seda sakramendina, rõhutatakse isikliku usu tunnistamist. Nelipühilikud (paljud ühendused) talitus (ordinance) Usku tunnistavad Tavaliselt kastmine Ristimine kui Kristuse järgimise tunnistus; seda eristatakse „Püha Vaimuga ristimisest”, kus viimane väljendub üleloomulikus ekstaasis/eufoorias.

 Märkused 
 Paljud kirikud tunnustavad vastastikku ristimist, kui see on teostatud veega ning Kolmainsuse nimes; osa traditsioone seovad aga ristimise kehtivuse tihedalt uskliku isikliku usutunnistusega ning peavad ristimist eelnevalt isiklikule võimele kognitiivselt usku tunnistada ebapiisavaks, näiteks radikaalsest reformatsioonist välja hargnenud (ana)baptistlikus traditsioonis ei arvestata imiku/lapsena ristimist kui legitiimset ristimist, mistõttu nõutakse pöördunutelt "korrektset" ristimist ehk usutunnistusele järgnevat vee alla kastmist.
 „Ristimise viis” (kastmine vs pealevalamine vs piserdamine) ei lange alati kokku „ristimise teoloogiaga” (sakrament vs talitus): nt mitmes ajaloolises kirikus kasutatakse eri oludes eri viise, samal ajal kui mitmed vabakirikud seovad teostusviisi rangemalt oma õpetusliku identiteediga. Näiteks mõnes traditsioonis rõhutatakse üksnes ühe ristimise viisi ainuõigsust, kuigi samaaegselt võib ristimise teoloogias olla tegemist vaid avaliku tunnistusega, millele pole ei armu vahendamise, tõotuse pitseri või regeneerimise mõju omistatud.  

 Ristimisest hoidujad ja erandid 
Kuigi ristimine on praktikas väga laialt levinud, on olemas ka kristlusega identifitseeruvaid rühmi, kes ei praktiseeri veega ristimist või ei rõhutagi väliseid sakramente (nt kveekerid / Sõprade Ususelts).
Samuti on konfessioone, mis ei praktiseeri ristimist ja armulauda tavapäraste sakramentidena (nt Päästearmee).

 Kirjandus 
 Everett Ferguson, Baptism in the Early Church: History, Theology, and Liturgy in the First Five Centuries. Grand Rapids: Eerdmans, 2009.

 Vaata ka 
 Sakrament
 Ristija Johannes
 Ristsed
 Ristivanemad

 Viited 

 Välislingid 

Kategooria:Sakramendid