Kolonelide diktatuur

Sõjaväehunta (uuskreeka keeles ka η Χούντα ('Hunta')) on 1967.–1974. aasta Kreeka parempoolsete sõjaväelaste valitsuste koondnimetus.

Tolleaegset režiimi nimetatakse ka kolonelide diktatuuriks ehk kolonelide režiimiks (το καθεστώς των Συνταγματαρχών). Hunta liikmeid on eesti keeles nimetatud ka mustadeks kolonelideks.   

Sõjaväeline režiim algas 21. aprilli hommikul 1967 
Kreeka sõjaväe kolonelide juhitud putšiga, mis võttis üle valitsuse. Kõik parteid keelati. Sõjaväeline valitsus lõppes augustis 1974.

 Eellugu 
Pärast Teist maailmasõda ja Kreeka vabanemist 1945 puhkes kommunistide juhitud vastupanuliikumise ja eksiilist tagasi tulnud valitsuse vahel Kreeka kodusõda. Kodusõda lõppes 1949 kommunistide lüüasaamisega. Kreeka Kommunistlik Partei oli lindprii ja palju kommunistid pidid kas pagema riigist või leppima tagakiusamisega. CIA ja Kreeka sõjavägi jätkasid koostööd, eriti tihedalt pärast Kreeka liitumist NATO-ga 1952. Kreeka Keskluureteenistus (KYP) ja LOK erijõud valmistusid koos USA-ga sissetungiks Nõukogude Liitu. Operatsioon Gladioga tegi põhilist koostööd just LOK, kes hiljem tegi Kreekas ka sõjaväelise riigipöörde. 

Aastal 1947 esitas USA Trumani doktriini, mis nägi ette toetada autoritaarseid režiime Kreekas, Türgis ja Iraanis, et vältida nende riikide sattumist Nõukogude Liidu mõju alla. 

1960. aastate alguses olid Kreeka valitsuses põhiliselt konservatiivid, aga seal ilmnes ka juba liberaliseerimise märke. Kui 1963 toimus atentaat parlamendiliige Grigóris Lambrákisele, astus Konstantínos Karamanlís peaministri ametist tagasi ning peaministriks sai tsentrist Geórgios Papandréou, kelle valitsus viis läbi arvukalt sotsiaalseid ja poliitilisi reforme. Majanduskriisi ajal määras peaminister oma poja Andréas Papandréou majandusministriks. Andréase suhted rühma vasakpoolsete sõjaväelastega tuntud nime all Aspida tekitasid rahutusi parempoolsete sõjaväelaste ridades. Et säilitada kontrolli sõjaväe üle, vabastas peaminister kaitseministri ja palus kuningal ennast kaitseministriks määrata, millega kuningas ei nõustunud. Kreeka kuningas Konstantinos II vabastas Papandreou juulis 1965 ametist ja kuni kuningas kuulutas juulis 1967 välja uued valimised, vahetus veel mitu peaministrikandidaati, kes ei suutnud valitsust moodustada. 

 Riigipööre ja diktatuur 
Kuna Keskpartei võit uutel valimistel tundus liiga ilmne, siis parempoolsed sõjaväelased, kartes, et neist võidakse tahta lahti saada, korraldasid 21. aprillil 1967 riigipöörde nime all "Operatsioon Prometheus", mida juhtisid brigaadikindral Stylianos Pattakos (Στυλιανός Παττακός) ning kolonelid Geórgios Papadópoulos (Γεώργιος Παπαδόπουλος) ja Nikolaos Makarezos (Νικόλαος Μακαρέζος). Kolonelid, kasutades tekkinud segadust, suutsid kiiresti kokku panna ka valitsuse. Algselt üritasid kolonelid koostööd teha ka kuninga ja teiste poliitikutega, kuid see polnud eriti edukas. Lõpuks leidsid nad, et parem on vastumeelsetest poliitikutest lahti saada. Kreeka Õigeusu kiriku eestseisja, Ateena peapiiskop Krisostomos II sunniti tagasi astuma ja asendati konservatiivse, antikommunistlike vaadetega Hieronymos I-ga. Kolonelide ja kuninga läbisaamine polnud kunagi eriti hea, kui kuningas keeldus allkirjastamast sõjaseisukorra kehtestamise dekreeti ja soovitas USA suursaadik Phillips Talbotil koos perega Kreekast helikopteriga põgeneda. USA president Lyndon Johnson aga tahtis, et kuningas jääks Kreekasse ja peaks kolonelidega läbirääkimisi demokraatia taastamise üle. Ameerika Ühendriikide mereväe 6. Laevastiku viibimine Egeuse merel vihastas kolonelid välja ja nad käskisid kuningal vabastada ametist tema erasekretär Michail Arnaoutis, kes oli 1950. aastatel olnud kuninga sõjaline instruktor ja oli rahva hulgas ebapopulaarne tema rolli tõttu mõne aasta tagustes paleeintriigides, kolonelid pidasid teda ohtlikuks vandenõulaseks. Kuningas tegi visiidi USAsse, et paluda sõjalist abi vastupöördeks, kuid edutult ja kolonelid olid ka tema vandenõust teadlikud. 

Suvel 1967 hakkas kuningas pidama läbirääkimisi talle ustavate sõjaväejuhtidega vastupöörde teostamiseks (merevägi ja õhuvägi olid tugevalt rojalistlikud ning kolonelidel polnud kontrolli nende üle), kelle hulka kuulusid ka peaminister Konstantínos Kóllias ja kindralleitnant Konstantínos Dóvas. Kuna paljud kõrgemad ohvitserid liitusid plaaniga, arvati, et vastupööre võib õnnestuda. Kuningas üritas ka edutult veenda endist peaminister Konstantínos Karamanlíst Pariisist eksiilist tagasi tulema peaministriks. Plaani kohaselt pidid vandenõulased okupeerima Thessaloníki ja kuningas pidi seal tegema pöördumise rahvale, siis pidid toimuma sõjaväelised operatsioonid Tempis, Lamías ja Lárisas ning Ateena peapiiskop Hieronymos pidi ametisse vanduma tsentrist Georgios Mavrose valitsuse. Samas hakkas kuningas arvama, et vastupööre võib ebaõnnestuda, kuna nad ei lootnud USA luureteenistuse aktiivsele toetusele, kes olid plaanist teadlikud. Algselt plaaniti vastupööre läbi viia 28. oktoobril Ei-päeva sõjaväeparaadi ajal, kuid kolonelide poolt armee kindralstaabi ülemaks nimetatud kindralleitnant Odysseas Angelis keeldus mobiliseerimast kindralleitnant Georgios Peridise soovitud üksuseid. Ebaõnnestunud katse ning kuninga ja Peridise osade sõjaväediviiside külastus ei jäänud kolonelidele märkamata. 

Vastupööre otsustati seejärel teostada 13. detsembril. Kuninglik perekond lendas koos Kolliasega Kaválasse, maandudes kell 11:30 ja võeti rahva poolt hästi vastu. Kuid kolonelid olid juba mitmed vandenõulased neutraliseerinud, sealhulgas kindral Manettase, Angelis teavitas rahvast plaanist ja käskis alluda tema korraldustele mõned minutid enne side katkestamist. Keskpäevaks olid kõik õhuväebaasid peale ühe Ateenas liitunud vastupöördega ja mereväe kindralstaabi ülem, viitseadmiral Ippokratis Dedes, andis enne vahistamist eduka käsu kogu laevastikul seilata Kavalasse. Kuid paljud vanemohvitserid, kes toetasid kolonele, neutraliseerisid ja vahistasid kõrgemad ohvitserid kiirelt, võtsid üle kontrolli oma üksuste üle ja moodustasid üksuse, mis saadeti Kavalasse kuningat vahistama, mistõttu Thessaloniki ülevõtmine ebaõnnestus. Seepeale põgenesid kuninglik perekond ja Kollias lennukiga Rooma. Papadopoulos nimetas samal päeval armeekindral Georgios Zoitakise regendiks. 

Kolonelid viisid läbi erinevaid reforme ja sealhulgas ka üsna kummalisi, näiteks meestele lühikese soengu nõude ja naistele lühikese seeliku kandmise keelu. Et oma võimu kindlustada, oli neil kasutada ulatuslik salapolitseivõrk, mis jälgis riigis toimuvat. Nende üheks sihtmärgiks oli riigi vabastamine kommunistide toetajatest, kuid ka tsentriste arreteeriti põhjuseta. Range kontrolli all olid nii meedia kui ka kohtusüsteem. Vabasid valimisi ei toimunud. Parlament kaotati ja otsuseid võtsid vastu kolonelid ise. 

Merevägi jäi aga endiselt valdavalt monarhistlikuks. 25. maiks 1973 oli kavandatud uus huntavastane ülestõus, kuid kolonelid said sellest teada ja surusid selle ennetavalt maha. Kaptenleitnant Nikolaos Pappas, hävitaja Velos (D16) kapten, otsustas aga mässus siiski osaleda - olles Türreeni meres teiste NATO laevadega patrullis, seilas Velos Rooma ning Pappas koos ohvitseride ja allohvitseridega palusid Itaalias poliitilist varjupaika. Seepeale otsustas Papadopoulos, kes oli juba 1972. aastal Zoitakise ametist vabastanud ja regendiks nimetanud iseend, monarhia täielikult kukutada. 1. juunil 1973 võeti vastu uus seadus, millega monarhia kaotati ja Kreeka kuulutati presidentiaalseks vabariigiks, presidendiks Papadopoulos. Hunta kontrollitud rahvahääletus 29. juulil 1973 kiitis selle heaks 78.57%-21.43%. Papadopoulos hakkas ka režiimi mõnevõrra liberaliseerima. 

Sügisel 1973 toimusid Ateena üliõpilaste vastupanuliikumise organiseeritud demonstratsioonid repressioonide vastu ülikoolides, majanduse halvamise, 31% inflatsiooni vastu, mille põhjustajaks oli ebademokraatlik valitsus. Üliõpilased okupeerisid polütehnilise ülikooli ja tegid sealt raadiosaateid, kus kutsusid Ateena võitlema. Hunta surus demonstratsioonid tankidega maha. 

Ateena polütehnilise ülikooli ülestõusu mahasurumine tegi lõpu Papadopoulose liberaliseerimiskatsetele. 25. novembril 1973 kukutas vanameelsem sõjaväepolitsei juht brigaadikindral Demetrios Ioannidis uue riigipöörde, Papadopoulos kukutati ja suleti koduaresti. Ioannidis taastas sõjaseisukorra ja oli palju karmikäelisem valitseja kui Papadopoulos, teda nimetati ka "Kreeka Gaddafiks". 

Kolonelide diktatuur sattus Ioannidise juhtimisel kriisi 1974. aastal, kui nad aitasid Küprosel vahetada demokraatlikult valitud Kreeka-Küprose presidendi peapiiskop Makarios III Nicos Sampsoni vastu. Riigipöördega tuli võimule fašistlik hunta, kes hakkas taotlema saare ühendamist Kreekaga. Sellega seoses tõi Türgi oma väed Küprosele ja hulk selle saare elanikke jäi kadunuks.

 Kolonelide valitsuse lõpp 
23. juulil 1974 lagunes Kreeka kolonelide diktatuur ja endine peaminister Constantine Karamanlis kutsuti kaheksa-aastasest pagendusest Pariisis tagasi.
Türgi valitsus tervitas tema saabumist Kreekasse.

17. novembril 1974 peeti esimesed parlamendivalimised peale 1964. aastat, Karamanlise partei Uus Demokraatia saavutas enamuse, võites 220 kohta 300st. Riigikorra asjus peeti uus referendum 8. detsembril 1974, kus peale jäi vabariigi jätkamine.

Viited

 Välislingid 
BBC kolonelide valitsuse lõppemisest

Kategooria:20. sajand Kreekas