Düstoopia

Düstoopia (vanakreeka k. δυσ (dus) 'halb', τόπος (tópos) 'koht'; lähedased mõisted on veel "antiutoopia“ ja "kakotoopia“) on (kirjandus)žanr, milles kujutatakse fiktsionaalset ühiskonda, mida iseloomustab totalitarism, sotsiaalne kontroll, propagandavahendid, privaatsuskadu ja ebavõrdsus sotsiaalsetes suhetes.

Düstoopiate keskmes on "vigane“ või ebanormaalne elukeskkond. Indiviidi vabadust ja privaatsust piiratakse ja kontrollitakse erinevate teaduslik-tehniliste vahenditega, nagu ekraanid, mikrofonid ja kiibid. Düstoopiaid iseloomustab veel võõrandumistunne, inimese ja looduse lahutatus ning rahulolematus ühiskondliku või poliitilise korraga. Düstoopiakirjanikud paigutavad sündmustiku sageli (lähi)tulevikku või loovad alternatiivse maailma, mistõttu on paljud neist teostest ühtlasi teadusulmelised või alternatiivajaloolised, sageli postapokalüptilised.

Düstoopiaid on loonud peale kirjanike ka teiste kunstialade esindajad. Düstoopiateemaliste filmide tuntumad näited on "Soylent Green" (1973), "Logani jooks" (1976), "'Blade Runner" (1982), "Surrogaadid" (2009) ja "Näljamängud" (2012). Üks tuntumaid düstoopiateemalise muusika näiteid on Pink Floydi 1979. aasta album "The Wall".

 Düstoopia alaliigid 
Teose fookusest lähtuvalt võib eristada kas poliitilis-ideoloogilist düstoopiat, teaduslik-tehnilist düstoopia või keskkonnadüstoopiat. Temaatilise dominandi alusel võib eristada veel teisigi alaliike, näiteks sotsiaalset, poliitilist, majanduslikku, ökoloogilist, religioosset, seksistlikku, rassistlikku või muud düstoopiat. Mitmetest eri tunnustest ja perspektiividest lähtuvalt võib eristada veel teisigi düstoopia alamžanre, näiteks antiutoopiat, kriitilist düstoopiat ja ekstrapolatiivset düstoopiat.

Antiutoopia võib olla määratletud kujutlusena ühiskonnast, milles on püütud luua utoopiat, ent mis on päädinud mingil moel katastroofiliste või ühiskonda rõhuvate tagajärgedega. Antiutoopiad on näiteks Jonathan Swifti "Gulliveri reisid“ (1762) ning Aldous Huxley "Hea uus ilm“ (1932). Antiutoopia eesmärk on võtta potentsiaalsete utoopia realiseerimiskatsete nurjumise osas hoiatav positsioon.

Kriitiline düstoopia kujutab fiktiivses ühiskonnas aktuaalsel positsioonil olevat terrorit, pakkudes samas ka lahendusi olukorra parandamiseks. Seeläbi säilib kriitilistes düstoopiates utoopiline element.

Ekstrapolatiivne düstoopia kirjeldab mingit hetkeühiskonnas eksisteerivat nähtust ja sellest tekkida võivat tulevikuvisiooni. Ekstrapolatiivne düstoopia peab viitama tegelikele negatiivsetele arengutele, mis teose kirjutamise ajal ühiskonnas eksisteerivad, näiteks industriaalsed monopolid, digitaalne järelevalve, kliimamuutused, massidega manipuleerimine, parempopulism, maavarade või muude ressursside nappus ning üleilmne ebavõrdsus. Ekstrapolatiivne düstoopia ühendab eneses nii lugejale tuttava maailma kui ka võõrana kujutatud narratiivi, mille tegevustik sarnaneb osaliselt praeguse maailmaga, ent kujutatakse ka sellest võrsuda võivat tundmatut tulevikku.

 Vaata ka 
 Utoopia
 Antiutoopia

Viited

 Eesti düstoopiakirjandust 
 August Gailit, "Purpurne surm", 1924
 Friedebert Tuglas, "Viimne tervitus“, 1957
 Karl Ristikivi, "Imede saar", 1964, antiutoopia
 Karin Saarsen, "Klaaskuused", 1967
 Henn-Kaarel Hellat, "Naiste maailm“ I, 1976; II, 1978
 Nikolai Baturin, "Apokalüpsis", 1997
 Meelis Friedenthal, "Kuldne aeg", 2005
 Mari Järve, "Esimene aasta“, 2011
 Armin Kõomägi, "Lui vutoon", 2015
 Andris Feldmanis, "Viimased tuhat aastat", 2016
 Katrina Kalda, "Maa, kus puudel pole varju", 2017
 Taavet Kase, "Surmamaks", 2018
 Mann Loper, "Inglite linn", 2022

 Välislingid 

 Janek Kraavi, "Post-sõnastik 12: düstoopia" – Sirp 8. veebruar 2013, lk 6
Kalle Kurg.""1984". Maailma vaevane helin." Helilooja Mihkel Keremi multidimensioonilisest düstoopiaainelisest teosest George Orwelli romaani "1984" motiividel. – Teater. Muusika. Kino 4, 2020. 

Kategooria:Kirjandus
Kategooria:Muusika
Kategooria:Ulme
Kategooria:Futurism