Merisiga

Merisiga (Cavia porcellus L.) on näriliste seltsi merisigalaste sugukonda kuuluv loom.

 Kirjeldus 
Merisiga on valge või kollase-mustalaiguline sabatu näriline. Keha pikkus on kuni 30 cm. Nad on hea sigivusega, andes aastas 3–5 pesakonda (metsikuil liikidel 2 pesakonda), igas 2–4 poega ."Loomade elu", 7. kd, lk 120 Emasel on ainult kaks nisa, ja kui poegi on rohkem, ootavad ülejäänud tõuklemata oma järjekorda.

Merisea tiinus vältab ligi kaks kuud. Vastsündinud on hästi arenenud, nägijad, kasvavad kiiresti ja võivad juba 2–3 kuu vanuselt ise järglasi anda.

Merisiga võib elada närilise kohta võrdlemisi kaua: 8–10 aastat.

Lõuna-Ameerikas elab 8 metsikut merisealiiki. Millisest neist põlvneb kodumerisiga, on veel vaieldav. Teatmeteose "Loomade elu" andmetel on merisea lähim looduslik sugulane Cavia cutleri.

Kodumerisiga erineb metsikutest liikidest vähe, peamiselt karvastiku värvuselt, mis on kodumerisigadel mitmekesisem.

Merisead on taimtoidulised. Nende lõikehambad on kohastunud rohu söömiseks ja kasvavad kogu elu.

 Kodustamise ajaloost 
Merisiga kodustati umbes 7000 aastat tagasi Andides praeguse Boliivia, Ecuadori ja Peruu alal liha saamise eesmärgil ja ka lihtsalt meelelahutuseks. Inkad aretasid hulganisti meriseatõuge ja see oli nende põhiline lihaloom. Merisigu ka ohverdati, eelkõige musti isendeid, mis olid haruldasemad. Kuna merisigu suutsid pidada vaesedki pered, oli nende kasvatus inkade seas üldlevinud. Merisigu oli kombeks ka kinkida.

Rahvameditsiinis usuti, et merisigadel, eeskätt mustadel, on üleloomulikud ravivõimed; sestap hõõruti nendega patsiendi keha. Seda ravivõtet kasutati veel sajandeid pärast eurooplastest kolonisaatorite saabumist, eriti piirkondades, kus Euroopa meditsiin oli kas raskesti kättesaadav või ei sobitunud kohalike elanike uskumustega.

Merisigu on esmamainitud 1547. aastal, mil neid kirjeldati Hispaniola saarelt Santo Domingost leitud liigina. Kuna sel saarel polnud merisiga endeemne liik, arvati, et hispaanlased on selle sisse toonud. Teaduslikult kirjeldas liiki esimesena šveitsi loodusteadlane Conrad Gessner 1554. aastal.

Hispaania, Hollandi ja Inglise kaupmehed tõid merisead üsna ruttu pärast Lõuna-Ameerika lääneranniku vallutamist Euroopasse. Nende pidamine oli populaarne kõrgklassi seas, näiteks pidas merisigu Elizabeth I.

Tänapäeval on merisiga üle maailma levinud koduloom, keda ei peeta üldjuhul mitte liha saamiseks, vaid lemmikloomana. 

Merisigu peetakse ka katseloomadena.

Enamasti uuritakse nende abil nakkushaigusi, näiteks brutselloosi, difteeriat, koolerat, suu- ja sõrataudi, tuberkuloosi ja tüüfust. Merisiga nagu inimenegi ei suuda ise sünteesida C-vitamiini, sellepärast sobib ta hästi ka skorbuudi-uuringuteks. 1960. aastatel peeti USA laborites 2,5 miljonit merisiga. Hilisematel aegadel on nende osakaal laboriloomadena vähenenud ning teadusuuringutes kasutatakse rohkem hiiri ja rotte. Põhjuseks on asjaolu, et hiirte ja rottide DNA-d on märksa põhjalikumalt uuritud ning selliseid uuringuid, kus geneetiline teave pole määrava tähtsusega, tehakse nüüd vähem. 1990. aastatel oli USA laborites ligikaudu 375 000 merisiga, mis moodustas kõigist katseloomadest üksnes 2%.

 Heraldikas 
Merisiga on väga haruldane tavaskujund, kuna keskajal teda Euroopas ei leidunud. Vapikirjeldustes võib "merisiga" tähendada ka delfiini või okassiga.https://www.heraldik-wiki.de/wiki/Meerschweinchen_(Wappentier)

Elsassi Merswini (kirjutatud ka Morschwein, Mörswin, Meerschwein, Delphinus jms) suguvõsavapil on kujutatud püsti tõusnud merisiga punase äärisega kuldsel kilbil.

 Viited 

Kirjandus
Fritz Dietrich Altmann. Merisiga. Tallinn, Egmont Estonia, 2005.
Karl August Hindrey. Meie koduloomad ja nende põlvnemine. Eesti Kirjanduse Selts, Tartu, 1935 (Elav Teadus nr. 47). Lk. 15–17.

Välislingid

Marika Mikkor: Minu merisigade elust
Merisea pidamine
Eesti Näriliste Selts. Merisiga
What do guinea pigs eat?
The Guinea Pig Arcade
Jesus Christ – guinea pig slayer

Kategooria:Närilised
Kategooria:Koduloomad