Gregorius XVI

Gregorius XVI (Bartolomeo Alberto Cappellari, mungana Mauro Cappellari; 18. september 1765 – 1. juuni 1846) oli paavst aastatel 1831–1846. Ta oli 254. paavst.

Ta sündis Bellunos juristist alamaadliku Giovanni Battista Cappellari ja Giulia Pagani Cesa peres. 23. augustil 1783 siirdus ta vanemate vastuseisust hoolimata benediktiini kamalduleeslaste ordu San Michele di Murano kloostrisse ja võttis munganimeks Mauro. Ta andis 1786. aastal mungatõotused, ordineeriti 1787. aastal preestriks ning õpetas seejärel kloostris noori munki. Cappellari siirdus 1795. aastal Rooma, kus elas esmalt Piazza Veneta kandis, seejärel San Gregorio al Celio kloostris.

Cappellari pühendas 1799. aastal ilmunud teose "Il trionfo della Santa Sede" vangistuses viibivale Pius VI-le, rõhutades selles teoses paavsti ilmeksimatust ja tunnistades paavsti kui ilmaliku võimu kandjat. 4. veebruaril 1801 sai temast üks katoliikliku akadeemia (Accademia della Religione Cattolica) asutajaid. Pärast San Michele kloostri sulgemist Pius VII vangistamise järel õpetas Cappellari Murano kolleegiumis ja seejärel Padova kolleegiumis. Talle pakuti kahel korral piiskopiametit, kuid ta keeldus sellest mõlemal korral. Leo XII määras ta Perugia, Camerino, Macerata ja Fermo ülikoolide visiitoriks. Cappellari osales 1827. aastal Madalmaade Kuningriigiga konkordaadi sõlmimisel ja 1829. aastal Osmanite riigiga lepingu sõlmimisel. Kardinal Cappellari osales kahel konklaavil 1829–1831.

 Ametid 
 1790 kamalduleeslaste ordu ja Veneetsia inkvisitsiooni tsensor
 1790 teoloogialektor San Michele kloostris
 1795 kamalduleeslaste ordu ametnik (socius)
 1800–1805 San Gregorio al Celio kloostri abtvikaar
 1805 San Gregorio al Celio kloostri abt
 1807 kamalduleeslaste ordu generaalprokuraator
 1813 teoloogialektor Padovas
 17. september 1814 erakorraliste olukordade kongregatsiooni konsultant
 10. märts 1816 Rooma inkvisitsiooni konsultant
 31. märts 1818 piiskoppide eksamineerija teoloogia alal
 29. veebruar 1820 Usupropaganda kongregatsiooni konsultant
 23. mai 1821 orientaalkirikute liturgiliste raamatute korrigeerimise komitee konsultant
 1823 kamalduleeslaste ordu generaalvikaar
 21. märts 1825 – 2. veebruar 1831 kardinalpreester in pectore (avalikustati 13. märtsil 1826)
 3. juuli 1826 – 2. veebruar 1831 San Callisto kardinalpreester
 1. oktoober 1826 – 2. veebruar 1831 Usupropaganda kongregatsiooni kardinalprefekt

 Paavstina 
 Konklaav 1830–1831 
Gregorius XVI valiti paavstiks küünlapäeval, 2. veebruari hommikul 1831 Roomas Quirinali palees, pühitseti kardinal Bartolomeo Pacca poolt piiskopiks ja krooniti 6. veebruaril kardinal Giuseppe Albani poolt. Ta võttis nime Gregorius XV järgi. Gregorius XVI oli viimane paavst, kes polnud paavstiks valimise hetkel piiskop. Hiljem on regulaarvaimulikest paavstiks valitud Franciscus.

14. detsembrist 1830 2. veebruarini 1831 toimunud konklaavil osales 45 kardinali. See oli pikim konklaav pärast 1799–1800 toimunud konklaavi, kus valiti Pius VII. Hiljem pole ükski konklaav nii kaua kestnud. Sellel konklaavil oli suurimaks soosikuks kardinal Giacomo Giustiniani, kuid tema vastu esitas kardinal Juan Francisco Marco y Catalán Hispaania kuninga Fernando VII nimel veto. Gregorius XVI valiti paavstiks 31 häälega 83 hääletusvoorus Zelanti fraktsiooni toetusel. Ta jäi viimaseks Zelanti fraktsiooni paavstiks.

 Välispoliitilised suhted 
7. augustil 1831 avaldatud bullas "Sollicitudo ecclesiarum" rõhutas Gregorius XVI riigikorra muutumise korral õiglase vahendamise tähtsust endise ja uue liidriga.

Püha Tool rajas tema ajal välisesindused 17. detsembril 1832 Iraagis, 1834 Kreekas ja 28. mail 1839 Egiptuses.

Gregorius XVI saatis 1832 hilisema Austria keisri Ferdinand I abikaasale Marie-Annele kuldroosi.http://www.newadvent.org/cathen/06629a.htm

Püha Tool sõlmis 1834 konkordaadi Mõlema Sitsiilia kuningriigiga.

Gregorius XVI taunis 17. mail 1835 avaldatud entsüklikas "Commissum divinitus" 21. jaanuaril 1834 Aargau kantonis asuvas Badenis tunnustatud otsust, millega vabastati Šveitsi katoliiklased paavsti autoriteedi alt.

Püha Tool sõlmis 1841 konkordaadi Savoiaga.

Gregorius XVI kohustas 15. oktoobril 1844 Iiri vaimulikkonda hoiduma poliitilisest tegevusest.

 Suhted Preisimaaga 
Gregorius XVI ajal jätkus Preisimaaga Pius VIII ajal alanud vaidlus katoliiklaste ja luterlaste segaabielude õigsuse üle. 27. märtsil 1832 ja 12. septembril 1834 kinnitas Gregorius XVI Pius VIII otsust selliste abielude kohta. Preisimaa võimud ei tunnustanud paavsti otsuseid, kuid Kölni peapiiskop Clemens August Droste zu Vischering otsustas paavsti otsuseid järgida ja arreteeriti 20. novembril 1837. 12. detsembril 1837 protesteeris paavst peapiiskopi vangistamise üle. 1838 järgis paavsti otsust Gniezno peapiiskop Martin von Dunin, kellele paavst avaldas 13. septembril 1838 tunnustust. Droste vabastati 1839 ja 1841 saavutati kokkulepe taoliste abielude sõlmimise osas. 1840 pidi paavsti nõudel sama probleemi pärast tagasi astuma Breslau piiskop Leopold von Sedlnitzki.http://www.newadvent.org/cathen/09698a.htm

 Suhted Hispaaniaga 
Gregorius XVI taunis Hispaania regendi Maria Cristina teostatud radikaalset religioonipoliitikat, mille järgi peatati 1835 Hispaanias ordude tegevus, konfiskeeriti preestrite tulud ja 22 piiskopkonnas ei määratud piiskoppe. Kirikureformi teostamiseks moodustatud komitee etteotsa määrati väga liberaalsete vaadetega preester. 1840 otsustati Hispaanias ametist tagandada kõik piiskopid.

 Suhted Portugaliga 
Kui kuninganna Maria II taastas Portugalis oma võimu, saatis ta nuntsiuse Lissabonist minema ja katkestas diplomaatilised suhted Püha Tooliga. Portugalis tühistati kiriklikud privileegid, peatati ordude tegevus ja kuningas Miguel I poolt määratud piiskoppide jurisdiktsioon tunnistati kehtetuks. Kui Gregorius XVI protesteeris Maria II tegevuse vastu, rakendati Portugalis vaimulike vastu karmimaid meetmeid. Gregorius XVI saatis 1842 kuningannale kuldroosi. Paavst saatis 1843 laiali Lissaboni katedraali kapiitli.

 Suhted Venemaa ja Poolaga 
Gregorius XVI taunis Venemaa karme meetmeid ruteenlaste represseerimisel, mille käigus küüditati 160 preestrit Siberisse, Minski basiliaani nunnad saadeti sunnitööle ja hulk piiskoppe vangistati. Kui Venemaa keiser Nikolai I külastas 1845 Roomat, protesteeris Gregorius XVI Venemaa võimude tegevuse vastu.

Osalt Vene võimude soovil ja edasise verevalamise vältimiseks 9. juunil 1832 avaldatud entsüklikas "Cum primum" mõistis Gregorius XVI hukka 1830–1831 toimunud poolakate ülestõusu ja kohustas poolakaid kuuletuma legitiimsele valitsejale – Vene võimule.

 Sisepoliitiline tegevus Kirikuriigis 
Gregorius XVI keelustas Kirikuriigis raudteede ehitamise ja gaasilaternate kasutamise, kuid ta soosis aurulaevade kasutamist.

Mais 1831 otsustasid Austria, Preisimaa, Venemaa, Prantsusmaa ja Suurbritannia esindajad Roomas, et Kirikuriigis tuleb läbi viia olulised reformid. Gregorius XVI nõustus teostama mitmeid reforme, kuid ta ei soostunud esinduskogu valimisega ega aadlikest koosneva esinduskogu moodustamisega. 5. juulil, 5. oktoobril ja 21. novembril 1831 teostatud administratiivreformiga ja kohtureformiga moodustati kolm kohtuinstantsi. 1835 teostas Gregorius XVI rahareformi, mille järgi 1 skuudo võrdus 100 baiocchiga, 1 baiocchi võrdus 5 quattriniga.

Augustist oktoobrini 1841 tegi Gregorius XVI riigisisese visiidi, mille käigus ta külastas Umbriat, Loretot, Anconat, Fabrianot, Assisit, Viterbot ja Orvietot. 1843 toimusid Romagnas ja Umbrias mässud, kuhu kardinalid Luigi Vannicelli Casoni ja Francesco Saverio Massimo saadeti taastama korda. Septembris 1845 puhkes mäss Riminis.

Gregorius XVI ajal rajati Monte Catillo tunnel, et vältida Tivolis üleujutusi. Roomas rajati statistikabüroo. Tema ajal avati Roomas mitmed varjupaigad ja avalikud saunad.

 1831. aasta ülestõus Kirikuriigis 
Gregorius XVI nägi natsionalismis ohtu katoliku kiriku ühtsusele ja Kirikuriigi iseseisvusele. Tal tuli aga oma ametiaja esimestest päevadest tegeleda ülestõusnud rahva meelsusega ja vabariigi väljakuulutamise ideega.

3. veebruaril 1831 vahistas Modena hertsog Francesco IV karbonaaride juhi Ciro Menotti koos kaaslastega, mille tõttu vallandus Reggios mäss ja hertsog pidi põgenema Mantovasse. Järgmisel päeval puhkes ülestõus Bolognas ja laienes seejärel kogu riigis. Kui Roomas suudeti kardinal Tommaso Bernetti otsustava tegevusega 12. veebruaril ülestõus ära hoida, siis Romagnasse saadetud kardinal Giovanni Antonio Benvenuti vangistati ülestõusnute poolt. Ülestõusu laienedes pöördus Gregorius XVI abipalvega Austria poole, mille väed tungisid 25. veebruaril Kirikuriiki, surusid ülestõusu 3. aprilliks maha ja tõmbusid 15. juulil 1831 Kirikuriigist välja.

Detsembris 1831 puhkes taas ülestõus. Kardinal Giuseppe Albani pöördus palvega Austria kindrali Josef Wenzel Radetzky poole, mille tulemusena ühinesid Austria väed paavsti üksustega Cesena juures ja sisenesid jaanuaris 1832 Bolognasse. Austria tegevus polnud meelepärane Prantsusmaale, mille väed tungisid Anconasse ja lahkusid sealt alles 1838.

 Suhted kiriku institutsioonidega 
 KuuriaKardinalide kolleegiumi dekaan Bartolomeo Pacca, Lodovico MicaraRiigisekretär Tommaso Bernetti, Luigi LambruschiniCamerlengo Pietro Francesco Galeffi, Giacomo Giustiniani, Tommaso Riario SforzaRooma kardinalvikaar Giacinto Placido Zurla, Carlo Odescalchi, Giuseppe della Porta Rodiani, Costantino Patrizi Naro

Gregorius XVI reorganiseeris Signatura gratiae.

Ta tunnustas 1844 Julie Billiarti rajatud Notre-Dame de Namuri Instituuti.<ref<http://www.newadvent.org/cathen/11128b.htm</ref>

Ta tunnustas 17. detsembril 1841 Gaspar del Bufalo rajatud kongregatsiooni (Congregatio Missionariorum Pretiosissimi Sanguinis, C.PP.S.).

Ta tunnustas 1845 desservante.

Ta tunnustas 20. detsembril 1838 Antonio Rosmini rajatud Halastuse Instituuti (Institutum Charitatis, I.C.), millele ta andis ametliku tunnustuse 20. septembril 1839.http://www.newadvent.org/cathen/13194b.htm

Ta tunnustas 18. veebruaril 1834 Jean-Baptiste Rauzani rajatud Halastuse Isade Seltsi (S.P.M.).http://www.newadvent.org/cathen/05794a.htm

Ta tunnustas 1840 Pauline Marie Jaricot rajatud seltsi (l’œuvre de la Propagation de la Foi).

Prantsusmaa kuningas Louis-Philippe I soovis jesuiitide keelustamist. Siseminister François Guizot saatis 1845 Rooma saadikuks Pellegrino Rossi, kuid paavst ei soostunud tema nõudmistega.

Ta tunnustas 29. aprillil 1836 Jean-Claude-Marie Colini rajatud mariste (Societas Mariae, S.M.).

Ta rajas 1837 mauristide Prantsusmaa kongregatsiooni.http://www.newadvent.org/cathen/10069b.htm

24. aprillil 1838 tunnustas ta Notre-Dame-des-Victoires vennaskonda.

16. jaanuaril 1835 tunnustas ta Rose-Virginie Pelletieri rajatud Angersi kongregatsiooni (La Congrégation des Sœurs de Notre-Dame de Charité du Bon-Pasteur).

Ta tunnustas 2. oktoobril 1831 Jacques Hector Nicholas Joubert de la Muraille rajatud oblatisti providentsiaaliõdede kongregatsiooni.

Ta tunnustas 28. augustil 1841 Gabriel Taborini rajatud Püha Perekonna vendade kongregatsiooni (F.S.F.).http://www.newadvent.org/cathen/07407c.htm

Ta tunnustas 27. septembril 1838 Louis Querbesi rajatud Püha Viatori kongregatsiooni (Congregatio Clericorum Parochialium seu Catechistarum S. Viatoris, C.S.V.).http://www.newadvent.org/cathen/15399a.htm

Ta tunnustas 10. jaanuaril 1845 ja 12. augustil 1845 Frédéric Ozanami rajatud Vincent de Pauli Seltsi (S.V.D.P.).http://www.newadvent.org/cathen/13389a.htm

1838 kohtus ta xaveriaani vendade kongregatsiooni (X.B.S.S.) rajaja Theodore James Rykeniga.http://www.newadvent.org/cathen/13284a.htm

 Liturgilised otsused 
Gregorius XVI tunnustas 11. juulil 1835 noveenide palvetamist.

15. augustil 1837 pühitses ta sisse ikooni Rooma Santa Maria Maggiore katedraalis.

Ta sätestas septembris 1837 Gregorius Valgustaja püha tähistamise 1. oktoobril.

Ta andis 7. detsembril 1838 Pariisi peapiiskopkonnale õiguse tähistada Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise Püha advendi teisel pühapäeval.

 Ideoloogilised ja teoloogilised vaidlused 
15. augustil 1832 avaldatud entsüklikas "Mirari vos" mõistis Gregorius XVI hukka südametunnistusvabaduse, trükivabaduse ja kiriku eraldamise riigist.

Oktoobris 1831 andis ta audientsi teoloog Félicité Robert de Lamennais'le, kuid kui Lamennais taunis teoses "Paroles d'un croyant" paavsti entsüklikat "Mirari vos", mõistis Gregorius XVI tema arvamuse entsüklikas "Singulari nos" hukka.http://www.newadvent.org/cathen/08762a.htm

Gregorius XVI taunis entsüklikas "Inter praecipuas" liberalismi, Londoni piibliseltsi ja New Yorgi kristlaste alliansi antikatoliiklikke hoiakuid.

Ta mõistis 26. septembril 1835 avaldatud kirjas "Dum acerbissima" filosoofiliste vaadetena hukka ratsionalismi ja fideismi.

Ta toetas vendade Allignolide teoloogilisi vaateid.

Ta mõistis 1843 hukka Michel Vingtrasi teose "La Miséricorde".

 Entsüklikad 
 "Commissum divinitus" 17. mai 1835
 "Cum primum" 9. juuni 1832
 "Inter praecipuas" 8. mai 1844
 "Mirari vos" 15. august 1832
 "Probe nostis" 18. september 1840
 "Quas vestro" 30. aprill 1841
 "Quo gravioar" 4. oktoober 1833
 "Singulari nos" 25. juuni 1834
 "Summo iugiter" 27. mai 1832

 Kristlik eetika 
3. detsembril 1839 avaldatud kirjas "In supremo" mõistis Gregorius XVI hukka orjanduse ja orjakaubanduse, kui kristlase jaoks vääritu tegevuse.http://www.newadvent.org/cathen/14036a.htm

 Misjon ja uued piiskopkonnad 
12. novembril 1845 tunnustas Gregorius XVI kohaliku päritolu vaimulike kasutamist misjonitööl.
 26. aprill 1831 Iirimaal Galway piiskopkond
 9. september 1831 Korea apostellik vikariaat
 8. märts 1833 USAs Detroiti piiskopkond
 1834 Austraalia apostellik vikariaat
 1834 ühendas Itaalias Lanciano ja Ortona piiskopkonnad
 1834 Indias Bengali apsotellik vikariaat
 1834 Saksamaal Anhalti apostellik vikariaat
 6. mai 1834 USAs Vincennesi piiskopkond
 27. mai 1834 Belgias Brugge piiskopkond
 19. september 1834 Argentinas San Juan de Cuyo piiskopkond
 3. detsember 1834 Sri Lankas Tseiloni piiskopkond
 1835 Lääne-Okeaania apostellik vikariaat
 25. september 1835 Colombias Nueva Pamplona piiskopkond
 4. märtsil 1836 ühendas Itaalias Giovinazzo, Molfetta ja Terlizzi piiskopkonnad
 13. mai 1836 Kanadas Montréali piiskopkond
 10. jaanuar 1837 Jamaica apostellik vikariaat
 12. aprill 1837 Briti Guayana apostellik vikariaat
 28. juuli 1837 USAs Dubuque'i, Natchezi ja Nashville'i piiskopkonnad
 29. jaanuar 1838 Ecuadoris Guayaquili piiskopkond
 10. august 1838 Alžeerias Alžiiri piiskopkond
 1839 Texase apostellik prefektuur
 1839 Etioopias Abessiinia apostellik prefektuur
 18. mai 1839 Egiptuses Heliopolise apostellik vikariaat
 3. september 1839 Hiinas Põhja-Shandongi apostellik vikariaat
 1840 reorganiseeris katoliku kiriku Inglismaal
 1840 Mongoolia apostellik vikariaat
 27. aprill 1840 Mehhikos California (Two Californias) piiskopkond
 21. mai 1840 Tšiilis Santiago de Chile peapiiskopkond
 2. juuni 1840 Luksemburgi apostellik vikariaat
 1. juuli 1840 Tšiilis La Serena ja San Carlos de Ancudi piiskopkonnad
 28. august 1840 Hiinas Yunnani apostellik vikariaat
 1841 Madagaskari apostellik prefektuur
 3. aprill 1841 Indoneesias Bataavia apostellik vikariaat
 22. aprill 1841 Hiinas Hongkongi apostellik prefektuur
 10. juuli 1841 Texase apostellik vikariaat
 1. oktoober 1841 Prantsusmaal Cambrai peapiiskopkond
 25. november 1841 Itaalias Poggio Mirteto piiskopkond
 17. detsember 1841 Kanadas Toronto piiskopkond
 1842 Uus-Meremaa apostellik vikariaat
 1842 Türgis Maraşi piiskopkond
 22. jaanuar 1842 Aafrikas Guinea ja Senegambia apostellik prefektuur
 15. veebruar 1842 Kanadas Halifaxi piiskopkond
 5. aprill 1842 Austraalias Sydney piiskopkond, Adelaide ja Hobarti apostellikud vikariaadid
 22. aprill 1842 Austraalias Sydney peapiiskopkond, Adelaide'i ja Hobarti piiskopkonnad
 23. august 1842 Kesk-Okeaania apostellik vikariaat
 28. september 1842 El Salvadoris San Salvadori piiskopkond
 30. september 1842 Kanadas Saint Johni piiskopkond
 1843 Tuneesia apostellik vikariaat
 1843 Hiinas Põhja-Henani apostellik vikariaat
 11. august 1843 USAs Pittsburghi piiskopkond
 28. november 1843 USAs Chicago, Hartfordi, Little Rocki ja Milwaukee piiskopkonnad
 1. detsember 1843 USAs Oregoni apostellik vikariaat
 2. märts 1844 Vietnamis Lääne-Cochinchina apostellik vikariaat
 16. aprill 1844 Kanadas Kirde apostellik vikariaat
 15. mai 1844 Itaalias Noto piiskopkond
 20. mai 1844 Itaalias Siracusa peapiiskopkond
 25. mai 1844 Itaalias Caltanissetta piiskopkond
 31. mai 1844 Itaalias Trapani piiskopkond
 27. juuni 1844 Itaalias Acireale piiskopkond
 12. juuli 1844 Kanadas Québeci peapiiskopkond
 22. september 1844 Kanadas Arichati piiskopkond
 1845 Austraalias Essingtoni ja King George Sounde apostellikud vikariaadid
 1845 Hiinas Jiangxi apostellik vikariaat
 17. veebruar 1845 Sri Lankas Jaffna apostellik vikariaat
 6. mai 1845 Austraalias Perthi piiskopkond
 27. märts 1846 Tiibetis Lhasa, Vietnamis Lõuna-Tonkini ja Hiinas Guizhou apostellikud vikariaadid
 3. aprill 1846 Kesk-Aafrika apostellik vikariaat
 1. aprill 1846 Jaapani apostellik vikariaat
 4. mai 1846 Etioopias Galla apostellik vikariaat
 19. mai 1846 Indias Madurai apostellik vikariaat

 Kanoniseerimised 
pisi|Paavst kuulutas Alfonso Liguori pühakuks
Gregorius XVI kuulutas juulis 1843 austusväärseks (venerabilis) Jean-Gabriel Perboyre.

Gregorius XVI kuulutas pühakuks 9 isikut.
 Alfonso Liguori 26. mai 1839
 Artaldus 2. juuni 1834
 Ceccardus Lunist 9. aprill 1832
 Fortunatus Napolist 15. jaanuar 1841
 Francesco de Girolamo 26. mai 1839
 Giovanni Giuseppe della Croce 26. mai 1839
 Konrad Baierist 9. aprill 1832
 Pacifico di San Severino 26. mai 1839
 Veronica Giuliani 26. mai 1839

Gregorius XVI kuulutas õndsaks 36 isikut
 Alberto Sassoferratost 20. september 1837
 Aloisius Rabata 10. detsember 1841
 Angelo Masacciost 27. september 1842
 Angelus Acquapagana 24. juuli 1845
 Arcangelo Piacentini 9. september 1836
 Battista Varani 7. aprill 1843
 Bonifatius Savoiast 7. september 1838
 Bronislava 23. august 1839
 Camilla Gentili 15. jaanuar 1841
 Cristina Ciccarelli 15. jaanuar 1841
 Evangelistus 17. november 1837
 Francesco Piani 1. september 1843
 Gerardo Mecatti 18. märts 1833
 Giacomino de' Canepaci 5. märts 1845
 Giordano Pisast 23. august 1833
 Giovanni Becchetti 28. august 1835
 Giovanni Bufalari 9. aprill 1832
 Giovanni Dominici 9. aprill 1832
 Heinrich Seuse 22. aprill 1831
 Juan Macias 22. oktoober 1837
 Kristiina Spoletost 19. september 1834
 Louisa Savoiast 12. august 1839
 Lucia Bufalari 3. august 1832
 Ludovico Morbioli 24. oktoober 1842
 Manés de Guzmán 2. juuni 1834
 Marco de Marchio 20. september 1839
 Maria Francisca 12. november 1843
 Martin Porres 29. oktoober 1837
 Paula Gambara-Gosta 14. august 1845
 Peregrinus 17. november 1837
 Pietro Becchetti 28. august 1835
 Rizzerio di Muccia 14. detsember 1838
 Romaeus 29. aprill 1842
 Sebastian Valfré 31. august 1834
 Simone Rinalducci 13. märts 1833
 Umberto III 7. september 1838

 Kardinalide pühitsemised 

Gregorius XVI pühitses kardinaliks 75 isikut 26 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Pius IX. Lisaks itaallaste said kardinalideks 4 prantslast, 2 portugallast, 1 austerlane, 1 belglane ja 1 inglane. Seni polnud ükski paavst pidanud kardinalide pühitsemiseks nii arvukalt konsistooriume. Hiljem on veel rohkem konsistooriume pidanud Leo XIII. Gregorius XVI pühitses 35 kardinali in pectore, kuid jättis avaldamata 6 kardinali, keda ta pühitses in pectore.

Gregorius XVI rajas 8. juunil 1839 Santi Andrea e Gregorio al Monte Celio titulaarkiriku San Eusebio titulaarkiriku asemele. 25. novembril 1841 laiendas ta Sabina kardinalpiiskopi jurisdiktsiooni Farfa kloostri üle.

 Tervis ja surm 
Gregorius XVI tervis halvenes roosi tagajärjel tekkinud tüsistuste tõttu 20. mail 1846, ta suri 1. juunil 1846 kell 9.45 hommikul ja maeti 6. juunil Rooma Peetri kirikusse.

 Gregorius XVI kultuuriloos 
Gregorius XVI edendas Rooma foorumi ja katakombide uurimist. Tema ajal avastati apostel Pauluse matmiskoht. Vatikanis rajati etruski ja egiptuse muuseumid ning Lateraanis kristlaste muuseum.

Ta tunnustas 13. septembril 1833 Leuveni ülikooli taastamist.

Ta toetas tulekahju tagajärjel kannatada saanud Rooma San Paolo fuori la Mura basiilika ja Assisis asuva maavärina tagajärjel kannatada saanud Santa Maria degli Angioli basiilika taastamist. Ta toetas ka Colosseumi renoveerimist.

Ta külastas 1837 Iiri kolleegiumi Roomas ja sulges ajutiselt 1831 poliitiliste olude tõttu Tiberina akadeemia.

Ta asutas 31. oktoobril 1841 Püha Silvesteri ordeni.

Luigi Pichler tegi temast portree ja Luigi Amici püstitas tema hauamonumendi.

 Sümboolika 
Gregorius XVI vapil on kujutatud jaanuaris 1831 ilmunud hele komeet.

 Viited 

 Allikad 
 Antonio Maria Bernasconi: Acta Gregorii papae XVI. Roma, 1901–1904.
 Gregorius XVI dokumendid.
 Gregorius XVI entsüklikad (inglise keeles)

 Kirjandus 
 Hubert Bastgen: Forschungen und Quellen zur Kirchenpolitik Gregors XVI. Paderborn, 1929.
 Tommaso Caliò: I santuari di Gregorio XVI. S. Boesch Gajano, "Lo spazio del santuario: un osservatorio per la storia di Roma e del Lazio". Roma, 2008: 279–312.
 José M. Castillo: Gregorio XVI y la nobleza. "Miscelánea Augusto Segovia". Granada, 1986: 285–302.
 Eugenio Cipolletta: Memorie politiche sui conclavi da Pio VII a Pio IX. Milano, 1863.
 Gustavo Brigante Colonna: Le opere pubbliche tiburtine e le benemerenze del pontificato di Gregorio XVI nelle medaglie commemorative dell'epoca. "Atti e memorie della Società Tiburtina di Storia e d'Arte" 27, 1954: 99–108.
 Friedrich Engel-Jánosi: Die politische Korrespondenz der Päpste mit den oesterreichischen Kaisern, 1814–1914. Wien, München, 1964.
 Domenico Federici: Gregorio XVI tra favola e realtà. Rovigo, 1947.
 Riccardo Ferrante: Pratica legale e codificazione nella Roma di Gregorio XVI: il progetto di codice penale di Camillo Trenti. "A Ennio Cortese" 2. Roma, 2001: 58–85.
 Joseph Alexander von Helfert: Gregor XVI. und Pius IX: Ausgang und Anfang ihrer Regierung, Okt. 1845 bis Nov. 1846. Praha, 1895.
 J. N. D. Kelly: The Oxford Dictionary of Popes. 1996.
 James MacCaffrey: History of the Catholic Church in the Nineteenth Century. St. Louis, 1910.
 Domenico de Marco: Il tramonto dello stato pontificio. Il papato di Gregorio XVI. Torino, 1948.
 Maria Franca Melano: Gli editti gregoriani di riforma amministrativa (5 luglio 1831) alla luce di nuovi documenti. "Archivum Historiae Pontificiae" 22, 1984: 227–297.
 Giovanni Minnucci: Diritto penale canonico e diritto penale secolare nello Stato Pontificio durante il pontificato di Gregorio XVI: qualche riflessione. "A Ennio Cortese" 2. Roma, 2001: 349–356.
 Emilia Morelli: La politica estera di Tommaso Bernetti, Segretario di Stato di Gregorio XVI. Roma, 1953.
 Gregorio XVI. Miscellanea commemorativa. Roma, 1948.
 Julio Gorricho Moreno: El pretendiente Carlos V y el Papa Gregorio XVI. "Anthologica annua" 10, 1962: 731–735.
 Sophie Olszamowska-Skowrońska: La correspondance des papes et des empereurs de Russie (1814–1878). Roma, 1970.
 Vicente Cárcel Ortí: Gregorio XVI y María Cristina de Borbón, reina gobernadora de Espana. "Archivum Historiae Pontificiae" 19, 1981: 317–325.
 Lajos Pásztor: La riforma della Segreteria di Stato di Gregorio XVI. "La Bibliofilia" 60, 1958: 285–305.
 Roberto Regoli: Gregorio XVI: una ricerca storiografia. "Archivum Historiae Pontificiae" 44, 2006: 141–171.
 Alfred von Reumont: Don Mauro Cappellari und Gasparo Salvi. A. von Reumont, "Beiträge zur italienischen Geschichte" 2, 1853: 343–356.
 Marcello Rizzello: "L'era Aniense" – Panorami di vita tiburtina dall'avvento di Gregorio XVI alla caduta della Repubblica Romana. "Atti e memorie della Società Tiburtina di Storia e d'Arte" (AMSTSA) 35, 1962: 127–200; AMSTSA 36, 1963: 89–144; AMSTSA 37, 1964: 139–179.
 Joseph Schmidlin: Gregor XVI als Missionspapst. "Zeitschrift für Missionswissenschaft und Religionswissenschaft" 21, 1931: 209–228.
 Joseph Schmidlin: Papstgeschichte der neuesten Zeit.. München, 1933.
 Charles Sylvain: Gregoire XVI et son Pontificat. Lille, 1889.
 Luigi Zacchi: Notizie storiche del convento di S. Gervasio presso Belluno: con cenni biografici intorno ad alcuni vescovi e al papa Gregorio XVI e con molti documenti inediti. Belluno, 1901.
 Ernesto Vercesi: Tre pontificati. Leone XII-Pio VIII-Gregorio XVI. Torino, 1936.
 Vincent Viaene: Belgium and the Holy See from Gregory XVI to Pius IX, 1831–1859. Leuven, 2001.
 Bernhard Wagner: Papst Gregor XVI. sein Leben und sein Pontificat. Sulzbach, 1846.
 Nicholas Wiseman: Recollections of the Last Four Popes. Boston, 1858.

 Välislingid 
 Artikkel Gregorius XVI kohta (inglise keeles)
 Gregorius XVI elulugu. (inglise keeles)
 Gregorius XVI elulugu. (inglise keeles)
 Konklaav 1830–1831. (inglise keeles)
 Konklaav 1830–1831. (inglise keeles)

Kategooria:Paavstid
Kategooria:Sündinud 1765
Kategooria:Surnud 1846