Siim Kallase valitsus

Siim Kallase valitsus oli Eesti Vabariigi 42. valitsus, mis oli ametis 28. jaanuarist 2002 kuni 10. aprillini 2003. Valitsusse kuulusid Reformierakond ja Keskerakond. 

Valitsuse moodustas eelmise, Mart Laari teise valitsuse rahandusminister Siim Kallas. Kuigi Riigikogus oli valitsuse moodustanud erakondadel vaid 46 häält, ehk tegemist oli vähemusvalitsusega, siis valitsuse tegevust toetasid parlamendis ka Rahvaliit ja Eestimaa Ühendatud Rahvapartei.

Siim Kallase valitsus esitles end ühiskondlike pingete lepitajana pärast Laari teise valitsuse ajal toimunud tugevat poliitilist vastandumist. Seetõttu keskendus valitsus sisepoliitikas ebavõrdsuse vähendamisele ühiskonnas ning paljude eelmise valitsuse reformide katkestamise või tagasipööramisega, kuid välispollitikas jätkati Laari valitsuse liini ning lõpetati liitumisläbirääkimised Euroopa Liidu ja NATOga.

Valitsuse astus tagasi pärast 2003. aasta Riigikogu valimisi. Järgmine, Juhan Partsi valitsus asus ametisse 10. aprillil 2003.

 Valitsuse moodustamine 
Reformierakond ja Keskerakond hakkasid üksteisega koostöö osas kontakte otsima 2001. aasta sügisel. Edgar Savisaare juhitud Keskerakond oli võitnud 1999. aasta Riigikogu valimised, kuid jäetud Isamaaliidu, Reformierakonna ja Mõõdukate poolt opositsiooni. Samad erakonnad oli võimul ka Tallinna linnavalitsuses. 2001. aastaks oli Mart Laari teine valitsus muutunud mitmete skandaalide ning tugeva poliitilise vastandumise tõttu väga ebapopulaarseks. Skandaalidest oli räsitud ka Isamaaliidu juhitud Tallinna linnavalitsus ning suhted Isamaaliidu ja Reformierakonna vahel muutusid järjest pingelisemaks. Mõistes, et Tallinnas samas koalitsioonis enam jätkata ei saa, otsustas Reformierakonna esimees Siim Kallas moodustada uue Tallinna võimuliidu koos Keskerakonnaga. Isamaaliidu juhi Mart Laari hinnangul tähendas see sisuliselt ka Toompea koalitsiooni lõppu ning ta otsustas koalitsioonipartnerite vahelise usalduse kaotuse tõttu peaministri kohalt tagasi astuda. Kujunenud olukorras oli kõige loogilisem, et Reformierakond ja Keskerakond moodustavad koos uue valitsuse ka riigis. Reformierakonna liikmed olid Keskerakonnaga koostöö osas küll skeptilised, kuid Siim Kallase sõnul oli ta tüdinud vastasseisust Savisaarega ning uskus, et loodav koalitsioon aitab leevendada ühiskonnas Laari teise valitsuse ajal tekkinud pingeid.

12. jaanuaril otsustas Reformierakonna volikogu alustada koalitsioonikõnelusi Keskerakonnaga tingimusel, et Reformierakond saab valitsuses peaministri koha. 14. jaanuaril otsustas koalitsioonikõnelusi alustada ka Keskerakonna volikogu. Koalitsioonikõnelused osutusid keerulisteks, sest erakondade programmilised seisukohad mitmetes põhiküsimustes, nagu maksupoliitika, välispoliitika ja riigikaitse, olid väga erinevad. Maksupoliitika osas lepiti kokku, et erakondadel ühine seisukoht puudub ning seetõttu maksusüsteemi loodav valitsus ei muuda. Kuigi Keskerakond suhtus Euroopa Liitu astumisse leigelt, siis nõustuti siiski liitumiskõneluste lõpuleviimisega. Kõige suurem erimeelsus oli NATOga liitumise ning sellega kaasneva 2% kaitsekulutuste nõude osas. Edgar Savisaarele oli kaitsekulutuste suurendamine väga vastumeelne, sest selle tõttu jäi riigieelarvesse vähem raha Keskerakonna valimislubaduste tarbeks. NATOga liitumine oli Reformierakonnale aga punane joon ning Siim Kallas ähvardas, et kui Keskerakond 2% lubadusega ei nõustu, siis valitsuse loomine jääb katki. Savisaar võttis paar päeva mõtlemisaega ning nõustus.

18. jaanuaril 2002 allkirjastasid Reformierakond ja Keskerakond koalitsioonileppe. Erakonnad leppisid kokku ühiskondliku ebavõrdsust vähendavad eelnõud, nagu pensionite tõstmine, elektrihinna vähendamine, tasuta koolitoit lastele ning kohalike omavalitsuste rahastuse suurendamine. Samas tagas koalitsioonilepe rahandusliku järjepidevuse ehk maksusüsteemi ei muudetud ning riigieelarve jäeti tasakaalu. Samuti lepiti kokku, et Eesti jätkab samal välispoliitilisel kursil ning viiakse lõpule liitumisläbirääkimised Euroopa Liidu ja NATOga.

Reformierakond sai valitsuses 6 ministrikohta ning Keskerakond 8. Reformierakond säilitas sisuliselt kõik eelmise valitsuse ministrikohad, kuid rahandusministri asemel võeti endale välisministri portfell, sest välisküsimused olid valitsuses selgelt Reformierakonna prioriteet. Ministrikandidaatide selgumisel äratasid tähelepanu mitmed Keskerakonna esitatud noored ja väikese kogemusega poliitikud. Eriti teravat kriitikat sai Keskerakonna esialgne rahandusministrikandidaat Meelis Põlda, kelle puhul kaheldi tema võimes rahandusministri tööga hakkama saada. Siim Kallase vastuseisu tõttu taandas Põlda oma kandidatuuri ning Keskerakond otsustas rahandusministriks esitada Harri Õunapuu.

 Hääletus Riigikogus 
22. jaanuar 2002
Peaministrikandidaadile Siim Kallasele volituste andmine valitsuse moodustamiseks
101 Riigikogu liiget

Vajalik poolthäälte enamusKandidaatHääletustulemusKoalitsioonSiim Kallas(Reformierakond)Poolt62ReformierakondKeskerakondVastu31Erapooletu0Ei hääletanud5Puudub3Otsus:  vastu võetud

 Valitsuse koosseis 
AmetinimetusNimiAmetisse asumise aegAmetist lahkumise aegErakondPeaministri bürooPeaministerSiim Kallas28. jaanuar 200210. aprill 2003REFHaridusministeeriumHaridusministerMailis Rand28. jaanuar 200210. aprill 2003KEJustiitsministeeriumJustiitsministerMärt Rask28. jaanuar 200210. aprill 2003REFKaitseministeeriumKaitseministerSven Mikser28. jaanuar 200210. aprill 2003KEKeskkonnaministeeriumKeskkonnaministerHeiki Kranich28. jaanuar 200210. aprill 2003REFKultuuriministeeriumKultuuriministerSigne Kivi28. jaanuar 200229. august 2002REFMargus Allikmaa3. september 200210. aprill 2003REFMajandusministeeriumMajandusministerLiina Tõnisson28. jaanuar 200210. aprill 2003KEPõllumajandusministeeriumPõllumajandusministerJaanus Marrandi28. jaanuar 200210. aprill 2003KERahandusministeeriumRahandusministerHarri Õunapuu28. jaanuar 200210. aprill 2003KESiseministeeriumSiseministerAin Seppik28. jaanuar 20023. veebruar 2003KEToomas Varek10. veebruar 200310. aprill 2003KESotsiaalministeeriumSotsiaalministerSiiri Oviir28. jaanuar 200210. aprill 2003KETeede- ja SideministeeriumTeede- ja sideministerLiina Tõnisson28. jaanuar 200231. oktoober 2002KEVälisministeeriumVälisministerKristiina Ojuland28. jaanuar 200210. aprill 2003REFRahvastikuministri bürooMinister (rahvastikuminister)Eldar Efendijev28. jaanuar 200210. aprill 2003KERegionaalministri bürooMinister (regionaalminister)Toivo Asmer28. jaanuar 200210. aprill 2003REF

 Märkused 

 Alates 1. jaanuarist 2003 Haridus- ja Teadusministeerium
 Alates 1. jaanuarist 2003 haridus- ja teadusminister
 Alates 1. novembrist 2002 Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium
 Alates 1. novembrist 2002 majandus- ja kommunikatsiooniminister
 1. novembril 2002 ühendati Teede- ja Sideministeerium Majandusministeeriumiga. Uue ühendministeeriumi nimeks sai Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium.

 Valitsuse tegevus 

 Liitumisläbirääkimiste lõpetamine Euroopa Liiduga 
1997. aastal oli Eesti esimene endine Nõukogude Liidu vabariik, kelle Euroopa Liit liitumisläbirääkimistele kutsus, kuid 2002. aastaks oli Eesti läbirääkimiste edenemise poolest kümne liituda sooviva Ida-Euroopa riigi seas vaid kusagil keskel. Mart Laari teine valitsus oli küll pingutanud läbirääkimiste edasiliikumiseks, kuid mitmetel juhtudel oli kokkulepe Euroopa Liiduga jäänud valitsuse ideoloogiliste tõekspidamiste või mõne ärimehe või huvigrupi lobitöö taha. Samas oli aega võrdlemisi vähe, sest Euroopa Liit soovis esimese laienemisringi läbirääkimised lõpetada 2002. aasta lõpuks.

Üheks kõige keerulisemaks teemaks liitumisläbirääkimistel oli Eest tulumaksuseadus, mis küll ei maksustanud ettevõtte investeeritud kasumit, kuid maksustas tütarettevõttest emaettevõttesse viidud kasumi. Sellise süsteemi eesmärk oli, et välisfirmad ei saaks kasumi maksuvabalt riigist välja viia, kuid niisugune maksutamine ei olnud Euroopa Liidu reeglitega kooskõlas. Lõpuks jõudis Siim Kallas Euroopa Liidu laienemisvoliniku Günter Verheugeniga kokkuleppele, et Eesti muudab oma maksusüsteemi Euroopa Liidule sobivaks alles 2009. aastaks.

Teemasid, mis läbirääkimistel peaministri kooskõlastust vajasid leidus veel, kuid 2002. aasta detsembri Euroopa Liidu tippkohtumiseks oli praktiliselt kõigis küsimustes kokkulepped saavutatud. Taani oli sellel ajal Euroopa Liidu eesistuja ning Taani peaminister pakkus Eestile läbirääkimiste edukaks lõpetamiseks igakülgset toetust. Läbirääkimiste viimane faas toimus 13. detsembril Euroopa Liidu tippkohtumisel. Eestil oli kokkulepe Euroopa Liiduga saavutamata vaid kolmes küsimuses ning Euroopa Liidu esindajad pakkusid Eesti delegatsioonile allkirjastamiseks kokkulepete lõpliku paketti. Pikemalt mõtlemata otsustas Siim Kallas nõustuda Euroopa Liidu pakkumisega neis kolmes küsimuses, kus veel kokkulepe puudus, ning sellega sai Eesti ametliku kutse Euroopa Liitu astumiseks.

 Liitumisläbirääkimiste lõpetamine NATOga ning toetus USA sissetungile Iraaki 
Kuigi Eesti oli teinud NATOga liitumiseks suuri edusamme, siis lõpliku otsust Balti riikide NATOsse kutsumiseks oli oodata Praha NATO tippkohtumiselt 2002. aasta novembris. Kuna erinevalt Euroopa Liiduga liitumiset sõltus NATOga liitumine rohkem seniste liikmete poliitilisest tahtest, siis täielikku kindlust valitsusel NATO kutse saamise osas ei olnud. Seetõttu oli oluline, et peaminister Siim Kallasel õnnestus 4. septembril 2002 kohtuda Valges Majas USA presidendi George W. Bushiga. Kohtumisel kinnitas Bush veelkord oma toetust Eesti NATOga liitumisele ning Kallas avaldas toetust USA algatatud terrorismivastasele sõjale. Uuesti kohtus Siim Kallas USA presidendiga NATO Praha tippkohtumisel, kui Eesti sai ametliku kutse NATOsse. Samal tippkohtumisel teatas Bush, et soovib luua nn tahtekoalitsiooni riikidest, mis toetavad USA sissetungi Iraaki ning Saddam Husseini kukutamist.

Eesti avaldas koos teiste NATOsse soovivate Ida-Euroopa riikidega Iraagi sõjale toetust ning ka valmidust liituida USA juhitud tahtekoalitsiooniga. Sellega satuti vastasseisu mitmete Lääne-Euroopa riikidega, eriti Prantsusmaa ja Saksamaaga, kes olid tugevalt Iraagi sissetungile vastu. Eriti halvasti suhtus Ida-Euroopa riikide avaldusse Prantsusmaa president Jacques Chirac. Tema meelest ei näidanud Ida-Euroopa riigid piisavat tänulikkust, et neid kutsuti Euroopa Liitu, sest olulistes välispoliitilistes küsimustes järgisid need riigid vaid USA seisukohti.

Eesti sõdurite Iraaki saatimisele oli vajalik ka sisepoliitiline toetus. Seetõttu kutsus peaminister Siim Kallas 2003. aasta veebruaris kokku kõigi Riigikogu erakondade esindajad. Ühisel nõupidamisel saavutasid kõik erakonnad harukordse üksmeele ning nõustusid Eesti osalemisega Iraagi sõjas.

 Ministrite vahetumise põhjused 
23. augustil 2002 rahuldas peaminister kultuuriminister Signe Kivi lahkumisavalduse, kuigi veenis teda enne seda ametis jätkama ega leidnud tema tegevuses ministrina vigu."Kallas rahuldas Signe Kivi lahkumisavalduse" Eesti Päevaleht, 23. august 2002. Signe Kivi soovis lahkuda pärast seda, kui ilmnes, et Eesti Kultuurkapitali juht Avo Viiol oli mänginud kasiinodes maha 7,5 miljonit krooni riigi raha."Kultuuriminister Signe Kivi astub tagasi" Eesti Päevaleht, 15. august 2002. Eesti Reformierakond tegi presidendile ettepaneku kinnitada kultuuriministri kandidaadiks Kultuuriministeeriumi senine kantsler Margus Allikmaa."President vabastas Signe Kivi ametist" BNS, 30. august 2002.

2003. aasta alguses soovitas Siim Kallas Ain Seppikul ise tagasi astuda. Seppik kandis 1985. aastal ülemkohtus töötades ette ühena kolmest kriminaalkolleegiumi liikmest kohtuotsuse, mis mõistis vangi "nõukogude võimu solvanud" koolipoisid ning sulges vaimuhaiglasse Eesti rahvast ülistanud teisitimõtleja. Pärast avalikku arutelu ja opositsiooni umbusaldusavaldusi astus Ain Seppik ise tagasi. Tema asemel määrati siseministriks Toomas Varek."Ain Seppik pidi 2003. aastal nõukogudeaegsetes repressioonides osalemise eest ministriametist taanduma" Delfi, 30. juuni 2013.

Viited

 Välislingid 
Keskerakonna ja Reformierakonna koalitsioonileping PDF
SL Õhtuleht: Siim Kallas saab täna riigiohjad pihku

Kallase valitsus