Hiis

Hiis on looduslik pühapaik, kus taotleti rituaalide ja ohvritalituste abil kõrgemate jõudude (vaimude, jumaluste, esivanemate) soosingut. Tänapäeval mõistetakse hiie all peamiselt püha puudesalu (hiiemetsa), aga ka teisi looduslikke pühapaiku nagu kivid, jõed, ojad, allikad ja põlispuud. 

Ehkki sõna hiis seostub eelkõige eesti rahvapärimusega, kõneldakse eesti keeles hiitest ka teiste maade, eelkõige küll loodususundite usundite kontekstis.

Nimetus
Tuleneb uurali sõnatüvest *šijte või *šijta (*šejte või *šejta), milles š on ajapikku h-ks muutunud. Algne tähendus: põõsad, heinamaa, ohvrikivi või ohverduse püha koht.

Sõnad "hiis" ja "hiid" on sama päritolu. Soome keeles tähendab hiisi hiiglast, keda tavaliselt kujutletakse deemonlikuna. Lääne-Soomes on tuntud muistsed ohvrikivid hiidenkivit. 

Ilmar Talve arvates hiisi algne tähendus oli ilmselt kultuspaik, sealt kandus see üle paiga kaitsevaimule, siis metshaldjale ja lõpuks hiiglasekasvu kurivaimule. Sõna tähendust läänemeresoome keeltes on käsitlenud Mauno Koski oma raamatus "Itämerensuomalaisten kielten hiisi-sanue".

Traditsioon

Maausuliste definitsiooni järgi on hiis põlisrahva poolt traditsiooniliselt pühaks peetud ja kogukondlikult kasutatud kompleksne maa-ala, mis ühendab suuremal maa-alal asuvaid pühi puid, kivi, allikat, veesilma, ohvrilohku, kalmeid, kiige-, tantsu ja palvuskohta. 

Hiied on tavalised Põhja-, Lääne- ja Kesk-Eestis. Kõige vähem leidub hiielaadseid pühapaiku ajaloolisel Võru- ja Viljandimaal. Viimastes kummardati pigem üksikuid hiiepuid.

Rahvakalendri tähtpäevadel ja -aegadel, hingedeajal, põllutööde alguses ja lõpus käidi hiies palvetamas ja ande viimas. Hiies ei tohtinud puid raiuda, heina niita, metsaande korjata ega loomi karjatada. 

Hiisi on peetud seotuks matmispaikadega (kajastus muistsest metsa matmise kombest; Hiiela kui Toonela analoog), aga arheoloogilised leiud seda oletust ei kinnita.

Rahvalauludes nimetatakse hiies elavaid hiie neitseid ja noormehi, samuti koeri ja hobuseid. Pole üheselt teada, keda hiies paluti. Taara tammikud on pseudomütoloogiline kujund. Varaseimas piiblitõlkes kasutatakse hiie mõistet paganliku viljakusjumalanna Ašera (Ištar, Astarte) tõlkevastena. Kesk-Eestis segunesid hilisemal perioodil Tõnni kultus ja hiie kultus, tõnnivakka hoiti hiies. 

Oskar Loorits kirjutab "Eesti rahvausundi maailmavaates": "Nõndaviisi on kujunend soomesugu rahvaste usundi võib-olla kõige veetlevamaks jooneks just suur ja sügav loodustunne kuni harda ja anduva austuseni. See austus on eriti hell seelletõttu, et kõigele suhtutakse kui omaväärsele. /.../ Saksa vaimsus ja orjaaja miljöö tõrjuvad meil austava suhtumise looduselle kui omataoliselle sõbrale järjest enam tahaplaanile ja nihutavad esikohale sootu uue ja endiselle elutundele otse vastaka püüu ekspluateerida loodusvägesid ja -jõude kõige toorema egoismiga ja kõigi mehaaniliste abinõudega, mida keskaja katoliiklik Lääne-Euroopa meile külluses importeeris."

Teistes maades
Looduslikke pühapaiku on teistelgi rahvastel. Ühest Itaalias asunud ning Dianale pühitsetud hiiest alustab oma arutlust ja reisikirja "Kuldne oks" tuntud briti antropoloog James George Frazer. Dodones asub tamm, mis on pühitsetud Zeusile. Kreekas on olnud ka Demeterile, Aresele, Hermesele ja Artemisele pühitsetud tammesid.

Hiielaadsed pühapaigad on olulised ka Jaapani põlises shinto usus.

Uueaegsed hiied
Ehkki levinud arvamuse kohaselt peaks kõik hiied olema muistsed, on neid tänapäeval ka juurde rajatud. On juhtumeid, kus eraisikud on oma maadele eraotstarbeks hiisi istutanud või metsas kujundanud. 20. sajandil loodud hiitest tuntuim on Sõjamäe hiis Tallinnas, mis rajati 1920. aastate lõpul Eesti Kultuuriajaloolise Seltsi ettepanekul. Selliste hiite kultuslik (ja usundilooline) väärtus sõltub kohalike inimeste arvamusest, ajaloolist või arheoloogilist väärtust neil siiski ei ole.

Hiiega seotud üleloomulikke olendeid
Folklooris tuntud:
 hiie noormees – teada kaude samanimelisest regilaulutüübist
 hiie hobune – teada Saaremaa hobusemängust

Konkreetsete hiiekohtadega seotud:
 hiieneitsid – teada Harjumaalt ning Kassarist Esiküla ja Taguküla vahelisest hiiekohast 
 hiiekoerad – teada Kassarist ja regilauludest
 Sinialliku Tölp (Saula Siniallikad Harjumaal)

Mujal:
 hiie põder – soome hiiden hirvi 

Hiiega seotud regilaulutüübid
 Ristitud mets (vt Uku Masingu artiklit "Ristitud mets", ilmunud kogumikus "Vaatlusi maailmale teoloogi seisukohalt", Ilmamaa, Tartu 1993)
 Hiie noormees (vt Mauno Koski "Itämerensuomalaisten kielten hiisi-sanue")

 Eesti põlis- ja hiiepuid 
 Ilumäe hiiepärn
 Tülivere hiietamm
 Mäesuitsu ohvripärn
 Upsi tamm
 Pühajärve sõja tamm 
 Tamme-Lauri tamm
 Ülendi hiiepärn

 Hiiekohti Eestis 21. sajandil 
 Pühajärv Otepää kihelkonnas
 Kaali järv Püha kihelkonnas
 Ebavere mägi
 Tammealuse hiis ehk Samma hiis Mahu ehk Viru-Nigula kihelkonnas
 Paluküla hiiemägi Rapla kihelkonnas Kehtna vallas
 Purtse hiiemägi Lüganuse vallas ja kihelkonnas
 Kunda hiiemägi
 Lehmja tammik Jüri kihelkonnas
 Panga pank Mustjala kihelkonnas
 Taevaskoda Võnnu kihelkonnas
 Kiigeoru hiiesalu Võnnu kihelkonnas
 Vana-Vigala ohvrihiis
 Maardu hiiemets Jõelähtme kihelkonnas
Saukse hiiesalu
Tääksi Hiiemägi

Vaata ka
Altar
Auhind Hiie sõber
Hiiemägi

 Viited 

Kirjandus
 Hiie ase: hiis eesti rahvapärimuses. Koostanud Mari-Ann Remmel. Eesti Kirjandusmuuseum 1998.

Välislingid

 Merili Nael. Muinsuskaitse all olevad hiiepaigad ei ole kaitstud. ERR Uudised, 07.04.2011.
 Valik hiiekohti praeguste maakondade kaupa (Maavalla Koja veebisaidil)
 Mälestusi hiiekohtadest (O. Loorits, "Endis-Eesti elu-olu II"
 Annemägi (M. Eisen "Esivanemate varandus")
 Regilaulutüübi "Hiie noormees" näited "Eesti rahvalaulude antoloogias" 
 Hiitega seonduvad muistendid rahvausundi ja muistendite andmebaasis Rehepapp
 Hiitest Maavalla Koja veebisaidil
 Auli Küti uurimus "Pühade puude ja puistutega seotud käitumisnormid pärimustekstides"
 Artiklikogumik "Looduslikud pühapaigad, väärtused ja kaitse