Läbilöögitugevus

Läbilöögitugevus on dielektriku (isoleeraine) elektrilist tugevust iseloomustav suurus, mis arvuliselt võrdub pingega , mille korral ühikulise paksusega dielektrikukihis tekib läbilöök:

kus  on dielektrikukihi paksus.

Läbilöögitugevust   väljendatakse enamasti kilovoltides millimeetri kohta.

Isoleermaterjalide läbilöögitugevust kasutatakse seadme lubatava pinge määramiseks.EE 6. köide, 1992

Läbilöögitugevus pole konstantne suurus, vaid sõltub peale aine eriomaduste ka keskkonnatingimustest. Isoleermaterjalide läbilöögitugevuse määramise metoodika on toodud Euroopa Liidu standardisarjas IEC 60243. 

 Mõnede ainete läbilöögitugevus 
klaas vähemalt 8 kV/mm
portselan 20 kV/mm
kvartsklaas 25–40 kV/mm
polüvinüülkloriid (PVC) 30 kV/mm
polüstürool 20–55 kV/mm
polütetrafluoroetüleen (PTFE) 18–105 kV/mm
 vilk kuni 60 kV/mm
trafoõli (kuivatatud) 5–30 kV/mm
destilleeritud vesi 65–70 kV/mm
kuiv õhk (normaalrõhul) vähemalt 1 kV/mm
kõrgvaakum 20–40 kV/mm (sõltuvalt elektroodide kujust)

 Vaata ka 
 Läbilöök

 Viited 

 Välislingid 
 Materjali elektriline tugevus

Kategooria:Elektrotehnika