Mittetunnustamispoliitika

Mittetunnustamispoliitika on rahvusvahelise poliitika üks erimenetlus rahvusvahelise õiguse rikkumisest tuleneva olukorra kehtetuks tunnistamiseks. 

 Balti riikide annektsiooni mittetunnustamine 
Rajaneb tavadele ja pretsedentidele ning 1928. aastast alates ka Haagi rahvusvahelise kohtu mitmele otsusele. Neist esimene, 3. märtsil 1928 langetatud otsus, käsitles Danzigi kohtute jurisdiktsiooni küsimust.
pisi|USA Luure Keskagentuuri (CIA) 1949. aasta kaart (NSVL Euroopa osast) koos selgitusega, et Ameerika Ühendriikide valitsus ei tunnusta Eesti, Läti ja Leedu inkorporeerimist Nõukogude Liitu   

Eesti ja teiste Balti riikide puhul väljendus mittetunnustuspoliitika välisriikide, eeskätt Ameerika Ühendriikide, välispoliitilises doktriinis, mille kohaselt ei tunnustatud Nõukogude Liidu vägivaldset teise riigi territooriumi ülevõtmist ega selle tagajärgi. Balti riikide Nõukogude okupatsiooni ja anneksiooni mittetunnustamispoliitika kestis aastatel 1940–1991 ning seda järgisid kõige järjekindlamalt eeskätt Ameerika Ühendriigid, Vatikan ja Iirimaa, kes ei tunnustanud Eesti, Läti ega Leedu anastamist ei juriidiliselt ega faktiliselt.

23. juulil 1940 reageeris USA välisministri kohusetäitja Sumner Welles Nõukogude Liidu okupatsioonile ja anneksioonile Baltimail avaldusega, et "kolme väikese Balti riigi – Eesti, Läti ja Leedu – poliitiline sõltumatus ja territoriaalne puutumatus hävitati ettekavatsetult ühe nende võimsama naabri poolt" ja et "Ühendriikide rahvas seisab vastu mis tahes röövellikule tegevusele, sõltumata sellest, kas see viiakse läbi jõu või jõu kasutamisega ähvardamise teel".

Kui nõukogude pool 27. veebruaril 1941 Washingtonis toimunud nõupidamisel tuli välja väitega, et president Roosevelti administratsioon olevat oma ajal andnud Nõukogude Liidule tunnustuse (de jure) arusaamisega, et Venemaad ei tükeldata ja Baltikum on Venemaa lahutamatu osa, siis vastas välisministri asetäitja Sumner Welles sellele, et Nõukogude Liit ise tunnustas Balti riike esimesena ja varem kui Ühendriigid; pealegi hakkas Nõukogude Liit Balti riikidega kohe nii diplomaatiliselt kui ka majanduslikult suhtlema. Sellele argumendile polnud Nõukogude Liidu esindajatel midagi vastu panna.

Wellesi avaldus lülitas Nõukogude Liidu samasse kategooriasse, kuhu USA valitsus oli varem arvanud Jaapani ja Itaalia, kelle teostatud võõralade vallutamist USA põhimõtteliselt ei tunnustanud.

USA järel ühines Balti riikide okupatsiooni mittetunnustamise poliitikaga ka Suurbritannia, Kanada, Lääne-Saksamaa, Prantsusmaa, Iirimaa, Taani, Belgia, Itaalia, Hispaania, Portugal, Vatikan, Šveits, Uruguay, Brasiilia, Colombia, Ecuador, Tšiili, Guatemala, Paraguay, Venezuela, Costa Rica, Austraalia, Filipiinid, Lõuna-Korea, Taiwan, Hiina Rahvavabariik. Balti riikide varade üleandmisega Moskvale sisuliselt tunnustasid okupatsiooni Rootsi ja Soome.Vello Andres Pettai (2004). Framing the Past as Future: The Power of Legal Restorationism in Estonia. Doktoritöö, Columbia University. Lk 5

 Stimsoni doktriin 
Kolm aastat pärast Rahvasteliidu põhikirja täiendamist Kelloggi-Briandi paktiga 1928. aastal, okupeeris Jaapan Hiina provintsi Mandžuuria ja Rahvasteliit seisis küsimuse ees, kuidas rakendada oma põhikirja § 10. USA tollane välisminister Henry Stimson saatis toetudes Kelloggi-Briandi paktile Hiina ja Jaapani valitsustele märgukirja, milles rõhutas, et Ühendriigid ei tunnusta lepinguid ega territoriaalseid muudatusi, mis pole kooskõlas Kelloggi-Briandi paktiga. Stimsoni märgukirjast julgustatuna mõistis Rahvasteliit 11. märtsil 1932 Jaapani anneksiooni hukka, kehtestades agressorriigi vastu sanktsioonid. Jaapan vastas Rahvasteliidust väljaastumisega.

Sumner Wellesi avaldusega käivitatud mittetunnustuspoliitika raames keeldus USA valitsus Moskvale üle andmast Balti riikide varasid, muuhulgas ka kaubalaevu, ning jätkas Eesti, Läti ja Leedu diplomaatiliste esindajate tunnustamist. See aitas kaasa Balti riikide taasiseseisvumisele õigusliku järjepidevuse alusel.

 Mittetunnustuspoliitika ja külm sõda 
Külmas sõjas kasutas Lääs mittetunnustuspoliitikat relvana Moskva vastu.

Lisaks lääneriikidele järgis ka Hiina Rahvavabariik alates aastast 1977 ja peamiselt propagandistlikel kaalutlustel niihästi Balti riikide kui ka näiteks Ukraina mittetunnustamise poliitikat. Helsingi lepete sõlmimise järel avaldas Puna-Hiina ametlik uudistetalitus mõistvat seisukohta USA mittetunnustuspoliitika asjus. Hiinas ei kasutatud enam Balti riike mainides Eesti, Läti ega Leedu osas liiduvabariigi (Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi, lühendina NSV) terminit, kuni taasiseseisvumiseni nimetati neid lihtsalt Eestiks, Lätiks ja Leeduks. See sobis igati Pekingil Moskvaga tekkinud ideoloogilise tüli (1962–1986) ja Washingtoniga (1978...) paranevate suhete raamistikku.

Vaata ka
Balti küsimus

Viited

 Kirjandus 
Paul Goble, USA mittetunnustuspoliitika tulemid. – Eesti Päevaleht 9.–11. jaanuar 1997

Kategooria:Rahvusvahelised suhted