Vietnami sõda

Vietnami sõda (1955–1975) oli Vietnamis toimunud sõjategevus mille tulemusena rajati Vietnami Sotsialistlik Vabariik.

Laiemalt tuntakse Vietnami sõjana sõjategevust, mis algas 1964. aastal, mil Ameerika Ühendriikide Kongress andis presidendile Lyndon Johnsonile loa viia väed Vietnami. Tõukeks sai 1964 Tonkingi lahe intsident. Johnson väitis, et USA laeva oli tulistatud. USA Kongress võttis vastu otsuse, millega lubati presidendil rakendada Indohiinas USA sõjaväeüksusi. 

Osades käsitlustes on Vietnami sõda käsitletud laiemalt ning kaasatakse sinna ka USA ja Vietnami vahel toimunud sündmustele eelnenud ja järgnenud sündmusi. Selle käsitluse järgi peeti Vietnami sõda kolmes osas:

 1946–1954 Põhja-Vietnami ja koloniaalvõimu taastada püüdva Prantsusmaa vahel 
 1964–1973 sõdisid ühel pool kommunistliku bloki toetatud Põhja- ja Lõuna-Vietnami sissid ning teisel pool USA koos liitlastega. See lõppes nelja osalise vahel rahuleppega 1973. aastal, kogu sõda aga kaks aastat hiljem kahe Vietnami ühinemisega.
 1979 veebruarist-märtsini peetud lühike, kuid verine piiritüli Hiina RV ja Vietnami vahel. Selle sõja tagajärgi võib siiani Vietnamis näha, kuna hiinlased kasutasid taganedes põletatud maa taktikat.

Sõjas hukkus 2 miljonit vietnamlast. USA lennukid viskasid riiki üle 7 miljoni tonni pomme. Ameeriklasi hukkus sõjas ligi 59 000 ja haavata sai ligi 300 000 inimest. Vietnami sõda on USA ajaloo suuruselt kolmas sõda.

Ometi ei suudetud partisanisõjapidajatest jagu saada. USA avalik arvamus mõistis sõja hukka ning järgmine president Richard Nixon alustas Indohiinas strateegilist taganemist. 1972. aasta augustis lahkusid Indohiinast viimased USA regulaarväeosad.

Eestlasi Vietnami sõdades
Vietnami sõjas osales ka eestlasi. Prantsusmaa poolel teenisid eestlased võõrleegionis. Hiljem oli palju vabatahtlikke peamiselt USA, aga ka Austraalia vägede koosseisus. Oli ka üksikuid aja- või üleajateenijaid NSV Liidu sõjaväe koosseisus, ehkki NSV Liit ametlikult sõjast ei võtnud osa.

Eellugu ja sõja käik
Vietnami sõjaga seonduvad sündmused (eellugu, käik ja tulemused) on üks tüüpilisemaid näiteid külma sõja ajaloos. Vietnam ja sellega piirnevad lähemad alad kuulusid alates 19. sajandist Prantsusmaa kolooniate hulka. Teise maailmasõja ajal langesid Prantsuse Kagu-Aasia kolooniad jaapanlaste kätte. Vietnamis tegutsenud kommunistlikud partisanid tõrjusid 1945. aasta suveks jaapanlased Põhja-Vietnamist välja ja kuulutasid seal välja Vietnami Demokraatliku Vabariigi.

Prantsusmaa Vietnami DV-d ei tunnustanud. See omakorda viis nende vahel sõjapuhkemiseni (1946–1954). Mõlemat sõdivat poolt toetasid liitlased: Vietnami DV-d kommunistlikud Hiina RV ja NSV Liit, Prantsusmaad aga USA, kes lootis sel moel tagada enesele Prantsusmaa toetust oma poliitikale Euroopas. Vähem tähtis ei olnud ka kommunismi tagasitõrjumistahe Aasia regioonis. 1954. aastaks oli Prantsusmaa sõja kaotanud ja Vietnami edasist saatust hakkasid otsustama suurriigid (Prantsusmaa, Suurbritannia, USA, NSV Liit ja Hiina RV). Vastavalt saavutatud kokkuleppele nähti ette Vietnami jagamine kaheks: kommunistlikuks Vietnami DV-ks Põhja-Vietnamis (pealinn Hanoi) ja lääneriikidele orienteeritud Vietnami Vabariigiks (pealinn Saigon). Kaugemas tulevikus oli ette nähtud ka mõlema riigi ühendamine. Prantsusmaa pidi sellest piirkonnast oma väed välja tõmbama ja andma iseseisvuse ka teistele sealsetele aladele (Laosele ja Kambodžale). Vaatamata saavutatud rahuleppele ei nõustunud Vietnami DV riigi jagamisega ja toetas kommunistlike partisanide sõjategevust Lõuna-Vietnamis. See omakorda viis USA kohaloleku suurenemiseni: põhjuseks doominoefekti teooria ehk kartus, et kommunism levib riigist riiki edasi, kui õigel ajal sellele piiri ei pane. 

I etapp: Indohiina sõda 1946–1954
Vietnam oli olnud Prantsusmaa Prantsuse Indohiina koloonia. Teise maailmasõja ajal oli Vietnam Jaapani võimu all. 2. septembril 1945 kuulutas Vietnami kommunistide juht Hồ Chí Minh välja Vietnami Demokraatliku Vabariigi. Prantsusmaa seda riiki ei tunnustanud, järgnes Indohiina sõda 1946–1954: Điện Biên Phủ lahingu 1954 kaotasid prantslased. Genfi lepinguga tunnustas Prantsusmaa samal aastal Vietnami iseseisvust.

Esimese Indohiina sõja tulemusel jagati Vietnam kaheks mööda 17. paralleeli:
 Põhja-Vietnam ehk Vietnami Demokraatlik Vabariik, pealinn Hanoi – kommunistlik ehk sotsialistlik
 Lõuna-Vietnam ehk Vietnami Vabariik, pealinn Saigon – kapitalistlik

1954 otsustasid suurriigid, et 1956 korraldatakse vabad valimised ja riik ühendatakse taas – see ei teostunud.
Prantslastel polnud Indohiina poolsaarel sõdimiseks enam piisavalt jõudu, neid hakkasid üha enam asendama ameeriklased. Kahe Vietnami vahel oli puhkenud 1950. aastate lõpul sõda. Lõuna-Vietnami kommunistide nimetus oli vietkongid.

II etapp: Vietnami sõda 1964–1973

Vietnami kodusõda hakkas muutuma Vietnami-USA sõjaks.

USA sekkumise ajendiks oli nn Tonkingi lahe intsident. 2. ja 4. augustil toimusid seal väidetavalt kaks Põhja-Vietnami aluste rünnakut USA aluste vastu, seejärel võttis Kongress vastu resolutsiooni, mis andis õigusliku aluse konflikti sekkumiseks. Hiljem on jõutud järeldusele, et 4. augusti rünnakut ei toimunudki. 2. augusti rünnakute kohta on eri arvamusi selle kohta, kas need olid USA provotseeritud või mitte. On ka väidetud, et USA president käskis ise oma laevu tulistada, et Kongressilt suuremaid volitusi saada.

31. detsembril 1964 oli Lõuna-Vietnamis vaid 23 310 USA sõjaväelast; järgmisel aastal see arv kasvas järsult – 31. detsembril 1965 oli Vietnamis USA sõjaväelasi juba 184 314.

Sõjas osalesid:

 Põhja-Vietnam – toetas NSV Liit (sõjaline abi + nõunikud, ka sõdurid), toetasid ka Lõuna-Vietnami kommunistlikud partisanid ehk vietkongid, toetas kogu kommunistlik blokk
 Lõuna-Vietnam – toetasid USA ja tema liitlased.

Vietnami sõda oli erakordselt julm. USA heitis pomme rohkem kui Teises maailmasõjas (7 miljonit tonni). Kasutati napalmi, keemiarelva. Kaasnes massiline tsiviilelanike hukkumine. Vietnami sõja vastu protesteeriti ka USAs, eriti üliõpilased, kes keeldusid sõjaväkke minekust. Vietnami kommunistid olid eeskujulikult Nõukogude stiilis ajupestud, olles lojaalsed Ho Chi Minhile, kelle õiget nimegi nad ei teadnud.

Sel perioodil võtsid sõjapidamise raskuse Lõuna-Vietnami vägedelt üle USA väed ja sekkusid kommunistidega peetavasse sõtta. Hanoid toetasid kommunistlik Hiina ja NSV Liit (majanduslik ja sõjaline abi, sõjalised eksperdid). Vaatamata suurele sõjalisele ülekaalule ei soovinud ameeriklased edu saavutada. President Johnson koguni keelas aastal 1966 Lõuna-Vietnami algatuse tungida Põhja-Vietnami, et kommunistid kukutada. Meelehärmi tekitas sissisõja taktika, mille tõttu ameeriklased sattusid segadusse (ka Nõukogude väed olid ettearvamatute sisside tõttu kimpus Afganistanis ja Venemaa Föderatsiooni väed Tšetšeenias). USA käsi hakkas siduma nn rahuliikumise kriitika suurenemine kodumaal ja maailmas tervikuna (1960. aastate lõpust kasvas kogu maailmas vasakpoolsus). Tänapäeval on teada, et seda rahuliikumist suunas KGB Moskvast. 

Suured kaotused tekitasid sõjatüdimust. Seetõttu üritas Valge Maja sõda nn vietnamiseerida: hakates oma regulaarvägesid välja tõmbama ja suurendades sõjalist toetust Lõuna-Vietnamile. Kui 31. detsembril 1968 oli Vietnamis 536 000 USA sõjaväelast, siis 1970. aasta lõpuks oli see arv vähenenud 334 600le, 1971. aasta lõpuks 156 800le ning 1972. aasta lõpus 24 200le. 1973. aasta lõpus oli Vietnamis USA sõjaväelasi kõigest 50.

27. jaanuaril 1973 sõlmisid sõdivad pooled Pariisis rahulepingu. Nixoni julgeolekunõunik Henry Kissinger loovutas Lõuna-Vietnami kommunistidele, teades, et diplomaat Le Duc Tho ei kavatse kokkuleppest kinni pidada ja Lõuna-Vietnami rahule jätta. USA väed lahkusid Lõuna-Vietnamist märtsis 1973. Kommunistid alustasid Lõuna-Vietnami invasiooni jaanuaris 1974. 

Lõuna-Vietnami väed ei suutnud ülekaalukale vaenlasele vastu seista. 27. aprillil 1975 algas mõne tuhande ameeriklase ja kümnete tuhandete Lõuna-Vietnami sõjaväelaste evakueerimine Saigonist. Saigon kapituleerus tingimusteta 30. aprillil 1975. Kommunistid marssisid Nõukogude tankide T-54 kaitsel sisse. Hanoi režiim ühendas Lõuna-Vietnami oma totalitaarsesse süsteemi. Miljon lõunavietnamlast saadeti ümberkasvatuslaagreisse, kus teadmata arv neist hukati ja hulk suri. Neist ohvreist ei ole maailm tahtnud midagi kuulda.

III etapp
Pärast ameeriklaste lahkumist läks Lõuna-Vietnam kahe aasta vältel kommunistide võimu alla. 1976. aastal loodi ühendatud Vietnami Sotsialistlik Vabariik, kus võimul istusid kommunistid.

Vietnamis oli sõja vältel kõige rohkem 569 000 USA sõdurit. Vietkongidest jagu ei saadud. Vietnami sõjas sai surma 58 230 ameeriklast. Haavata sai 305 000 inimest.

Kommunistid tapsid ajaloolasest genotsiidiuurija Rudolf Rummeli andmeil 1 670 000 inimest (Rudolph Rummel, "Summary Democide Totals"). Lõuna-Vietnami ja USA kaitseaktsioonide ohvriks langes 90 000 inimest.

Vietnami sõja mõjul toimusid kodusõjad ka Vietnami naaberriikides. Needki lõppesid kommunistide võiduga. 1975 muudeti ka Laos kommunistlikuks. 1975. aastal võitsid kommunistid (nn punased khmeerid) kodusõja ka Kambodžas. Punaseid khmeere juhtis Pol Poth, kes saatis surma ligi kaks miljonit kaasmaalast, enne kui vietnamlased ta 1979 kukutasid.

1979 tekkis tüli Hiina ja Vietnami vahel, riigipiiril toimusid relvaintsidendid. See oli enneolematu sündmus – kommunistlikud riigid omavahel sõjas.

Vietnami sõda oli külma sõja jooksul USA suurim tagasilöök: kommunistid tulid lisaks Lõuna-Vietnamile võimule ka Laoses ja Kambodžas. NSV Liidu ja Hiina RV mõju Kagu-Aasias kasvas. Kaasnes USA maine halvenemine maailmas. NSV Liidu mõju suurenes arengumaades, kus ebastabiilse majanduse tõttu valiti Nõukogude majandusliku ja sõjalise abi nimel sotsialistlik orientatsioon.

Eestlastest võttis Vietnami sõjast osa näiteks kindral Aleksander Einseln 1965–1966 ja 1971–1972 USA vägede koosseisus. Austraalia vägedega käis korduvalt Vietnamis Leo Jaago, kes meenutab sõda oma mälestusteraamatus „Marakratt. Sõdur kolmes sõjas. Emajõe lahingutest Vietnami džunglitesse".

Ho Chi Minhi rada

Ho Chi Minhi rada oli varustussüsteem, mille abil kommunistid toimetasid varustust ja inimesi Põhja-Vietnamist Lõuna-Vietnami. Rada ei koosnenud ühest teest, vaid see hõlmas keerulist autoteede, jalgradade ja veeteede võrgustikku, mis kulges läbi naaberriikide Laose (peamiselt) ja Kambodža. Laialdaselt tuntud nimetus „Ho Chi Minhi rada" pärineb ameeriklastelt ja on pandud Põhja-Vietnami presidendi Ho Chi Minhi järgi. Kommunistid ise nimetasid seda Truong Soni Strateegiliseks Varustusteeks.

Mööda rada liikuva varustusega toetati Việt Cộngi ja Põhja-Vietnami Rahvaarmeed. USA üritas korduvalt varustusevedu õhureidide abil peatada, kuid tegelikkuses ei õnnestunud neil raja toimimist kunagi eriti häirida ja see laienes pidevalt, kuni sõja lõpuni. Ho Chi Minhi raja vastast tegevust raskendas ka asjaolu, et suurem osa võrgustikust paiknes Laose territooriumil ja Laos oli vähemalt vormiliselt neutraalne riik.

 Vaata ka 
 MACV-SOG
 Mỹ Lai veresaun
 Tunnelirotid

Viited

Kirjandus
 Lewy, Guenter (1978). America in Vietnam. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-195-02732-7.
 Roy, Denny (1998). China's Foreign Relations. Rowman & Littlefield. ISBN 978-0847690138.
 Thayer, Thomas C. (1985). War Without Fronts: The American Experience in Vietnam. Boulder, Colorado: Westview Press. ISBN 978-0-813-37132-0.