Nõukogude Liidu Kommunistlik Partei

Nõukogude Liidu Kommunistlik Partei, (NLKP; vene keeles Коммунистическая партия Советского Союза, КПСС) oli Nõukogude Venemaa ja Nõukogude Liidu ainus ja juhtiv partei aastatel 1918–1991.

Partei asutati 1898. aastal Minskis, selle bolševike tiib tuli 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni abil võimule. Kommunistlik partei keelustati Venemaal 1991. aastal pärast augustiputši.

 Ajalugu 

 Nimed läbi ajaloo 
 Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Töölispartei, lühendatult VSDTP (Российская социал-демократическая рабочая партия, lühendatult РСДРП), 1898–1917.
1903. aastal Londonis toimunud VSDTP II kongressil lõhenes VSDTP menševike ja bolševike fraktsiooniks, bolševike organisatsioonide eristamiseks kasutati ajalookirjanduses lühendit VSDT(b)P juba enne partei fraktsiooni ametlikku ümbernimetamist 1917. aastal.    
Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Tööliste (bolševike) Partei, lühendatult VSDT(b)P (Российская социал-демократическая рабочая партия (большевиков), lühendatult РСДРП(б)), 1917–3.1918. 
Venemaa Kommunistlik (bolševike) Partei, lühendatult VK(b)P (Российская коммунистическая партия (большевиков), lühendatult РКП(б)), 3.1918–1925. 
 Üleliiduline Kommunistlik (bolševike) Partei, lühendatult ÜK(b)P (Всесоюзная коммунистическая партия (большевиков), lühendatult ВКП(б)), 1925–1952. 
Nõukogude Liidu Kommunistlik Partei, lühendatult NLKP (Коммунистическая партия Советского Союза, lühendatult КПСС), 1952–1991.

 Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Töölisparteina (1898–1917) 
 Asutamine 
Partei asutati 1898 Minskis illegaalsena, sotsialistliku suunitlusega ringikeste (Töölisklassi vabastamise võitluse liit" ("Союз борьбы за освобождение рабочего класса"), Töölislehe grupp ("Рабочая газета") ja juudigrupp Bund) 9 isiku poolt ilma Leninita, kes oli asumisel. Kuna enamik asutajaid peeti varsti politsei poolt kinni, ei hakanudki partei funktsioneerima ühtsena, vaid jätkas üksikute gruppidena. 1902 taasasutati partei Londonis ning jagunes kaheks tiivaks: bolševikeks ja menševikeks. Esimeste juhiks sai Vladimir Lenin, teiste etteotsa tõusis aja jooksul Georgi Plehhanov. 1917. aastal partei legaliseerus, kuid lõhestatus jäi püsima.

 Partei tegevuse rahastamine 
 Savva Morozov
 Eksproprieerimine
Tiflisi 1907. aasta raharööv, Leonid Krassin, Semjon Ter-Petrosjan 

 Tegevus 1905. aasta revolutsiooni ajal 

 Pärast 1905. aasta revolutsiooni 
Viibides emigratsioonis Lääne-Euroopas tegelesid bolševike juht Vladimir Lenin koos kaaslastega ka bolševike täiendõppega. 1909. aastal organiseerisid nad Tööliskooli Capri saarel 27 osavõtjaga ja 1911. aasta kevadel Prantsusmaal Pariis lähedal Longjumeau linnas Venemaalt Pariisi suunatud 13 väljavalitud lootustandvale bolševikule ja 5 vabakuulajale täiendkoolituse. Lenin viis ise läbi kuulajatega 56 loengut teemadel: poliitökonoomia, põllumajandusküsimused, sotsialismi teooria ja praktika Venemaal, ajaloo tõlgendamine materialistlikust arusaamast, tegi ka loengu olukorrast parteis antud ajal ning viis läbi ka loengu K. Marxi ja Fr. Engelsi Kommunistliku partei manifesti teemal.

Loengutes osalesid: Ivan Belostotski (1882–1968); Boriss Breslav (Бреслав Борис Абрамович) (1882–1943), hilisem VK(b)P Moskva oblastikomitee, VK(b)P Vitebski oblastikomitee juht, XII armee Eriosakonna ülem, Moskva sõjaväeringkonna juhataja asetäitja ning sama svr Poliitosakonna ülem 1920–1924; Aleksandr Dogadov (1888–1937); Jakov Zevin (1888–1918), üks hukatud 26-st Bakuu komissarist; Roman Malinovski (1876–1918), Ohranka agent, VSDT(b)P KK liige ja hilisem IV Riigiduuma saadik; Ivan Prisjagin; Edward Próchniak (1888–1937)), hilisem Poola Kommunistliku Partei esindaja Kominternis; Anatoli Fastenko (1882–1946); Ivan Tšugurin (1883–1947), Lenini ihukaitse juht aastatel 1919–1924 ja hilisem Tšekaa Kolleegiumi liige ja vastutav sekretär; Abram Belenki (1882–1941), hilisem Tšekaa Kolleegiumi liige ja kommunistliku partei juhtkonna ihukaitse juht; Pjotr Gegakov; Grigori Ordžonikidze (1886–1937), hilisem Partei Keskkontrolli komisjoni esimees ja NSV Liidu RKN esimehe asetäitja; A. Ivanova; Iskrjanistov; Mihhail Veltman (1871–1925);

 Esimese maailmasõja ajal 

 Organisatsioon enne võimuhaaramist 1917. aastal
VSDTP Vene büroo
VSDTP KK juures asuv Lahinguorganisatsioon (Военная организацая при ЦК РСДРП(б))

 1917. aasta Veebruarirevolutsioon 
 Koalitsioon vasakesseeridega 
Pärast kodanlik-demokraatlikku revolutsiooni laiendasid bolševikud oma toetajaskonda astudes koalitsiooni sotsialistide-revolutsinääride partei vasakpoolse tiivaga ning võttes üle SR agraarpoliitika. Kuna bolševikud toetusid põhiliselt linna- ja tööstusproletariaadile puudus neil toetajaskond maal ja maaharijate seas, toetades võimuhaaramise eesmärgil SR agraarpoliitikat st kogu maa jaotamist põlluharijate vahel, rõhutasid bolševikud maa mõisnikelt äravõtmist ja suurpõllumajanduste natsionaliseerimist jättes aga täpsustamata selle jaotamise põhimõtted. Kui 1905–1906 aasta revolutsiooni ajal oli bolševike partei pooldanud avalikult maa natsionaliseerimist ja selle baasil kollektiivmajandite loomist, siis ei kattunud see enamiku Venemaa põlluharijate sooviga omandada "oma maad". Bolševike tihe koostöö SRP vasakpoolse tiivaga viis SRP lagunemiseni ning 1917. aasta juunis asutasid vasakpoolsed SRP liikmed oma Vasakpoolsete Sotsialistide-Revolutsionääride (internatsionalistide) Partei (liidrid Vladimir Trutkovski jt.), mis järgnevalt tegi koostööd võimuhaaramisel ja esimese Vene SFNV RKN ja kohalike võimuorganite moodustamisel.

 Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Tööliste (bolševike) Parteina (1917–1918) 
 1917. aasta oktoobrirevolutsioonis 
25. novembril toimunud Asutava Kogu valimistel kogusid Sotsialistliku Revolutsioonipartei (esseeride) kandidaadid 40% häältest ja absoluutse enamuse Asutavas Kogus. Teisele kohale jäid bolševikud 24 protsendiga. Bolševikud võitsid tööstuskeskustes ja pealinnas. Moodustatud Venemaa Ajutises Valitsuses VSDT(b)P esindajad enamust ei saavutanud, mistõttu avaldas end Soomes varjanud Vladimir Lenin 16. (3). aprillil 1917 nn aprilliteesid, milles kutsus üles Ajutist Valitsust kukutama ning võimu haarama. Teda toetas Petrogradis tegutsenud Lev Trotski.

25. (12.) oktoobril asutati bolševikest, esseeridest ja menševikest koosneva Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu juurde Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee eesotsas Lev Trotskiga, mille ülesandeks oli nõukogu kaitsmine. Sisuliselt sai sellest 6.–8. novembril toime pandud riigipöörde juhtimise staap.

6. novembril (24. oktoobril) kell 9 hommikul saadeti Petrogradis kõigile polgukomiteedele ja komissaridele korraldus nr. 1, millega kästi polgud lahinguvalmis seada. Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee käsu kohaselt seati kontroll Neeva sildade üle. 7. novembri ööl võtsid bolševikele alluvad väed enda kontrolli alla sillad, raudteejaamad, elektrijaama, telefonikeskjaama, telegraafi, Venemaa Telegraafiagentuuri ja Venemaa Riigipanga. Valitsuse residents Talvepalee piirati sisse. Ülevõtmised kulgesid enam-vähem rahulikult ja märkamatult. 7. novembri hommikul aeti laiali eelparlament Maria palees. Pärastlõunal teatas Trotski Petrogradi Nõukogule juba Ajutise Valitsuse langemisest. Vastav teade edastati telegraafi teel üle riigi.

Ööl vastu 8. novembrit (26. oktoobrit) hõivati praktiliselt ilma vastupanuta Talvepalee. Operatsiooni märguandeks oli ristleja Aurora kogupauk. Talvepalees viibinud ministrid arreteeriti. Peaminister Aleksandr Kerenski oli selleks ajaks Petrogradist lahkunud abivägede kutsumiseks.

Alates 7. novembri õhtust oli Petrogradis Smolnõis koos II Ülevenemaaline Nõukogude Kongress. Selle oli kokku kutsunud Trotski juba oktoobri alguses 2. novembriks, kuid lükati siis edasi 7. novembrile. Polnud kindel, kas kongress nõustub võimu ülevõtmisega Ajutiselt Valitsuselt, sest bolševikel ei olnud kongressil kindlat enamust. Kongressi 670 delegaadist olid 300 bolševikud ning umbes sada vasakpoolsed esseerid, kes samuti toetasid valitsuse kukutamist. Menševikud ja parempoolsed esseerid heitsid bolševikele ette, et nad on sepitsenud kongressi vastu vandenõu ning revolutsioonile kallale tunginud. Nad kutsusid bolševikke üles nendega võimu jagama ning moodustama koalitsioonivalitsuse. Kui bolševikud sellest keeldusid, lahkusid paljud menševikud ja parempoolsed esseerid protestiks saalist. Nende lahkumise ajal ütles Trotski: "Jah, minge välja, minge, minge, minge, te lähete ajaloo prügimäele." Kongress koosnes nüüd praktiliselt ainult bolševikest ja vasakpoolsetest esseeridest, kes järgmisel päeval võeti lühiajalisse koalitsioonivalitsusse. Et Ajutine Valitsus oli juba arreteeritud, võttis kongress vastu otsuse võimu üleminekust tööliste, soldatite ja talurahva saadikute nõukogude kätte.

8. novembril kuulutas kongress Venemaa nõukogude vabariigiks ning võttis vastu rahudekreedi ja maadekreedi. Kaks päeva varem oli eelparlament samasisulised otsused juba vastu võtnud, kuid bolševike kontrolli all olnud Venemaa Telegraafiagentuur seda ei edastanud. Kongress moodustas ka uue ajutise valitsuse, Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu, mille eesotsas oli Vladimir Lenin ning mis pidi valitsema Asutava Kogu kokkutulemiseni.

Vaatamata näilisele üksmeelele olid ka VSDT(b)P-s erinevatel positsioonidel seisvad fraktsioonid: vasakpoolsed – Lenin ja Trotski, kelle eesmärk ei olnud ainult revolutsioon Venemaal, vaid maailmarevolutsioon; keskfraktsioon – Berzin (Берзин), Bubnov, Moissei Uritski, Jakov Sverdlov ja mõõdukad parempoolsed: Lev Kamenev, Grigori Zinovjev, Miljutin, Aleksei Rõkov, Nogin ja Anatoli Lunatšarski.

 VSDT(b)P pärast võimuhaaramist 1917. aastal 
ÜK(b)P Keskkomitee, ÜK(b)P Keskkomitee Büroo, ÜK(b)P KK Sekretariaat, ÜK(b)P KK peasekretär
Venemaa Muslimi Kommunistlik Partei (Pоссийская мусульманская коммунистическая партия), asutati 1918. aastal, juht Mirsäyet Soltanğäliev;
VK(b)P kubermangukomiteed ja parteiorganisatsioonid.
Kubermangu või kubermangu piires asuvate linnade parteiorganisatsiooniks oli ühine kubermangukomitee. Kord aastas toimuval parteiallorganisatsioonide saadikute konverentsil valiti konverentsidevaheliseks ajaks kõrgeimaks parteiliseks juhtorganiks kubermangu K(b)P komitee Presiidiumi, kes moodustas analoogselt VK(b)P KK Sekretariaadile pidevalt tegutseva organi kubermangusekretariaadi, koos selle allosakondadega:
organisatsiooniline osakond;
sõjaline osakond;
trükiosakond;
sekretariaadi alluvuses olid veel erinevate tööliinide eest vastutavad vastutavad organisaatorid – töö eest linnades, töö eest külas, töö eest punaarmeelastega ja statistiline büroo.
18. jaanuaril 1918 kokku tulnud Asutava Kogu istungil tegi Jakov Sverdlov ettepaneku vastu võtta bolševike otsuse-eelnõud. Kui Asutav Kogu sellest keeldus, lahkusid bolševikud protesti märgiks ja organiseerisid Nõukogude III Kongressi, mis pidi olema õige rahvaesinduskogu.

 Võimuvõitlus bolševike ja kommunistide parteis 
Enne 1922. aastat oli partei vaieldamatult Lenini võimu all, kuid siis loodi partei peasekretäri koht, kuhu pandi Stalin. Esialgu oli tal vaid administratiivvõim, kuid peagi haaras peasekretär kõrgeima võimu enda kätte. Pärast Lenini surma tõusis Stalin peagi reaalseks riigijuhiks ning tema järglased sel ametipostil jätkasid seda traditsiooni.

1903 Vladimir Uljanov-Georgi Plehhanov
1918–1919 Vladimir Uljanov-Jakov Sverdlov
1921 VK(b)P Vladimir Uljanov – Tööliste ja talupoegade sotsialistlik partei (Рабоче-крестьянская социалистическая партия (РКСП)) Vassili Lukitš Panjuškin
1921 VK(b)P Vladimir Uljanov – VK(b)P Töölisopositsioon Aleksandr Gavrilovitš Mjasnikov
Vladimir Uljanov – Lev Trotski
Vladimir Uljanov – Jossif Stalin
Jossif Stalin, Lev Kamenev, Grigori Zinovjev – Lev Trotski
Jossif Stalin – Lev Kamenev, Grigori Zinovjev
Jossif Stalin – Sergei Kirov
Jossif Stalin – Mihhail Tuhhatševski
 Paralleelne nõukogudevastane trotskistlik keskus – 17-ne protsess: Karl Radek, Georgi Pjatakov, Leonid Serebrjakov
 märts-juuni 1953 Lavrenti Beria-Georgi Malenkov-Nikita Hruštšov
 juuni 1953 – jaanuar 1955 Georgi Malenkov
 veebruar 1955 – juuni 1957 Nikita Hruštšov
 1957 Nikita Hruštšov – Vjatšeslav Molotov, Georgi Malenkov, Lazar Kaganovitš
 Nikita Hruštšov – Leonid Brežnev

 Organisatsioon 
Partei kõrgeim organ oli partei kongress. Selle istungitel valiti partei juht – NLKP KK I sekretär – ja tähtsaim juhtorgan – Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee. Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee Sekretariaat ja selle eelorganid valiti NLKP Keskkomitee pleenumil koos Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbürooga.

Kogu partei eesotsas oli NLKP KK peasekretär või I sekretär.

Liiduvabariikide parteide (v.a Vene NFSV, kus eraldi kommunistlikku parteiorganisatsiooni ei tegutsenud, see loodi alles 1990. aastal) eesotsas olid esimesed sekretärid. Vastav teise sekretäri koht oli neis organisatsioonides reserveeritud NLKP Keskkomitee liikmele.

1985. aastal kuulusid NLKP koosseisu:
14 liiduvabariigi kommunistliku partei allorganisatsioonid ja nende keskkomiteed:
<tr valign=top><td>
Armeenia KP
Aserbaidžaani KP
Gruusia KP
<td>
Eestimaa KP
Moldaavia KP
Leedu KP
<td>
Läti KP
Valgevene KP
Ukraina KP
<td>
Usbeki KP
Turkmeeni KP
Tadžiki KP
<td>
Kasahhi KP 
Kirgiisi KP
6 kraikomiteed
150 oblastikomiteed (nt NLKP Leningradi oblastikomitee, NLKP Moskva oblastikomitee (1952. aastani ÜK(b)P Moskva linna- ja oblastikomitee))
2 linnakomiteed (Moskva ja Kiievi linnakomiteed) oblastikomitee õigustes
10 ringkonnakomiteed
864 linnakomiteed
631 linnarajoonikomiteed
2887 maarajoonikomiteed. Kokku oli NSV Liidus 414 000 ettevõtete ja asutuste partiorganisatsiooni.

Kommunistliku Partei juurde kuulusid noorteorganisatsioonid
 Komsomol
 Pioneeriorganisatsioon
 Oktoobrilapsed

 Parteijuhid 

1918–1924 Vladimir Lenin
1922/1924–1953 Jossif Stalin, peasekretär
1953–1964 Nikita Hruštšov, esimene sekretär
1964–1982 Leonid Brežnev, alates 1966 peasekretär
1982–1984 Juri Andropov
1984–1985 Konstantin Tšernenko
1985–1991 Mihhail Gorbatšov, pidi 23. augustil 1991 peasekretäri kohast loobuma.

 Parteikongressid 
pisi|300px|ÜLKNÜ 60. aastapäevale pühendatud kunstimeistrite kontsert Kremli Kongresside palees
pisi|300px|Leonid Brežnev kõne ÜLKNÜ 18. kongressi avamisel
aastakongresstoimumise koht1898  VSDTP I kongress  Minsk, Venemaa 1903  VSDTP II kongress  Brüssel, Belgia ja London, Ühendkuningriik1905, 25. aprill –  VSDTP III kongress  London1906  VSDTP IV kongress  Stockholm, Rootsi1907  VSDTP V kongress  London1917  VSDTP VI kongress  Moskva, Venemaa1918, 6.-8. märts  VK(b)P VII kongress  Moskva, Vene NFSV1919, 2. detsember –  VK(b)P VIII kongress  Moskva, Vene NFSV1920  VK(b)P IX kongress  Moskva, Vene NFSV1921  VK(b)P X kongress  Moskva, Vene NFSV1922  VK(b)P XI kongress  Moskva, Vene NFSV1923  VK(b)P XII kongress  Moskva, NSV Liit1924, 23. mai –  VK(b)P XIII kongress  Moskva, NSV Liit1925, 27. aprill –  ÜK(b)P XIV kongress  Moskva, NSV Liit1927  ÜK(b)P XV kongress  Moskva, NSV Liit1930  ÜK(b)P XVI kongress  Moskva, NSV Liit1934  ÜK(b)P XVII kongress  Moskva, NSV Liit1939, 26. jaanuar –  ÜK(b)P XVIII kongress  Moskva, NSV Liit1952  NLKP XIX kongress  Moskva, NSV Liit1956, 14. veebruar –  NLKP XX kongress  Moskva, NSV Liit1959, 27. jaanuar – 5. veebruar  NLKP XXI kongress  Moskva, NSV Liit1961  NLKP XXII kongress  Moskva, NSV Liit1966, 29. märts –  NLKP XXIII kongress  Moskva, NSV Liit1971  NLKP XXIV kongress  Moskva, NSV Liit1976  NLKP XXV kongress  Moskva, NSV Liit1981  NLKP XXVI kongress  Moskva, NSV Liit1986  NLKP XXVII kongress  Moskva, NSV Liit1990  NLKP XXVIII kongress  Moskva, NSV Liit

pisi|NLKP liikmepilet (1989)

Partei liikmesus
NLKP liikmeks astuti vabatahtlikult ja selleks pidi põhikirja järgi olema kahe parteiliikme kirjalik soovitus. Algul läbiti partei liikmekandidaadi faas, mis kestis 12 kuud. Partei liikmeks võeti liikmekandidaat reeglina partei algorganisatsiooni üldkoosolekul partei põhikirja järgse häälteenamusega. Partei liige oli teiste parteiliikmete, parteikomisjonide, kõrgemalseisvate parteiorganite pideva jälgimise all, ka liikmekandidaat pidi käima parteikomisjonides, kui parajasti kehtis vastav kord. Praktikas oli NLKP liikmeks olemine soovituslik juhtivtöötajatele, kõrgematele sõjaväelastele, aspirantidele jm, ja selleks võidi avaldada survet; väljaastumine tähendas praktikas seda, et partei liige heideti parteist välja. Parteist heideti välja kriminaalkuriteo korral; põhjuseks võis olla ka poliitiline sobimatus. Parteist väljaviskamisega kaasnesid raskused senisel töökohal, võidi sundida töökohalt lahkuma ja ei olnud kerge tööd leida. Partei elus oli ajajärke, mil ülaltpoolt kirjutati ette kvoodid, kui palju peab vastuvõetavate hulgas olema töötajaid, talupoegi, teenistujaid, intelligente jne.

Vaata ka
Komintern (Коминтерн)
Nõukogude Liidu Kommunistlik Partei (1992)
NLKP Jakuudi Oblastikomitee

Viited

 Välislingid 

 История Всесоюзной коммунистической партии (большевиков): Краткий курс. Под редакцией Комиссии ЦК ВКП (б); Одобрен ЦК ВКП (б), 1938 г.М.: ОГИЗ – Госполитиздат, 1946. – 352 с.

Kategooria:Kommunistlikud parteid
*
Kategooria:Venemaa parteid