Küüditamine

Küüditamine (ka deporteerimine, deportatsioon) on inimeste sunniviisiline ümberasustamine. Massiline küüditamine võib olla toime pandud genotsiidi täidesaatmisel.

Küüditamised Eestis
Küüditamised Nõukogude okupatsiooni ajal 
pisi|2016. aastal Võru raudteejaama juures avatud mälestusmärk aastatel 1941–1952 Võrumaalt küüditatutele
Eestist küüditati üle 30 000 inimese Nõukogude okupatsiooni ajal Siberisse ja teistesse piirkondadesse, et hävitada Eestis nõukogude võimu aktiivsed ja potentsiaalsed vastased ning nende lähedased ja perekonnaliikmed, kogu iseseisvusaegne poliitiline ja majanduslik juhtkond. Hirmu ja terroriga loodeti maha suruda juba eos igasugune mõte vastupanust ja iseseisvuse taastamisest.   

Juuniküüditamine algas 14. juunil 1941. Selle käigus deporteeriti üle 10 000 inimese. Täisealised mehed kuulutati arreteerituiks ja lahutati perekondadest. Enamik neist hukkus vangilaagrites. Naised ja lapsed saadeti asumisele Kirovi ja Novosibirski oblastitesse. Neist jäi ellu umbes pool küüditatute arvust. Samal ajal toimusid massiküüditamised ka Lätis, Leedus, Lääne-Valgevenes, Lääne-Ukrainas ja Moldovas.   

Läänemaailmas mälestati juuniküüditamise päeva, 14. juunit, ikestatud rahvaste päevana.    

30. juunist 1. juulini 1941 pandi Lääne-Eesti saartel toime uus küüditamisaktsioon (juuliküüditamine), mille käigus viidi ainuüksi Saaremaalt ära 654 inimest, kellest üle 400 (naised ja lapsed) pääses tänu Saksa vägede kiirele edasitungile kuuajalise vangistuse järel Tallinnast tagasi koju.

15. augustil 1945 toimunud sakslaste küüditamisoperatsiooni käigus saadeti Eestist Permi oblastisse asumisele 407 sakslast ja nende perekonnaliiget.

Märtsiküüditamine algas 25. märtsil 1949. Selle käigus deporteeriti üle 20 000 inimese, enamasti naised ja lapsed. Suurem osa neist saadeti Krasnojarski kraisse ja Novosibirski oblastisse.

1. aprillil 1951 küüditati Eestist Operatsiooni Sever käigus Siberisse 282 Jehoova tunnistajat.

Küüditamisi korraldasid okupatsioonivõimud, NSV Liidu ja Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi (NKVD) töötajad, koos kohalike abilistega. Relvadega ähvardades sunniti inimesi oma kodudest lahkuma ja toimetati loomavagunites minema. Nende vara konfiskeeriti.    

Alates 1956. aastast lubati küüditatutel Eestisse tagasi tulla, kuid nende vara ei tagastatud. Vara tagastamine sai võimalikuks alles pärast okupatsiooni lõppu ja Eesti taasiseseisvumist.

Varasemaid küüditamisi Eestis
1558. aasta sügisel Liivimaa sõja ajal küüditati Tartu kodanikke Pihkvasse, vaatamata eelnenud Tartu piiramisel alistumispunktide lubadustele, kust nad 1559. aasta jaanuaris tagasi lasti
1565. aasta juunis toimunud suure küüditamise käigus saadeti Venemaale kõik Tartu kodanikud
 1572. aastal küüditas tsaar Ivan Julm osa Tartu linna sakslastest kodanikest pärast nende Moskva-vastast ülestõusu VenemaalePullerits, Heivi (koostaja). "Tartu: ajalugu ja kultuurilugu". Tartu: Ilmamaa, 2005, lk 33.
 1701–1708 küüditasid tsaar Peeter I väed üle 10 000 eestlase Venemaale, .
 1708. aastal küüditati suur osa Tartu saksakeelsest elanikkonnast (oskustöölistest) – 831 inimest – Venemaale Vologda piirkonda. 
1708. aasta 4.–27. märtsini küüditatiKatrin Kõpp, Narva elanikkonna küüditamine Põhjasõja ajal, Tartu Ülikool Humanitaarteaduste ja kunstide valdkond Ajaloo ja arheoloogia instituut Arhiivinduse osakond, Tartu 2021 1357 narvalast. Vologdasse, Moskvasse, Peterburi, Novgorodi, Kaasanisse ja mujale, kokku umbes 1700 endist Narva elanikku. Narva jäi alles umbes 300 sakslast, eestlast ja soomlast. 1714. aastal lubati narvalastel tagasi tulla, kuid tagasi jõudis neist üle 700 endise narvalase. 
3. märtsil 1781 andis Katariina II määruse Hiiumaal elanud rootsi perekondade deporteerimiseks Lõuna-Venemaa steppidesse.

Küüditamised Nõukogude Liidus

Aprill 1920 – 45 000 Volga ja Tereki kasakat küüditati Põhja-Kaukaasiast, Ukrainasse ja Venemaa Euroopa-osa põhjapiirkondadesse.
1930 – 18 000 inimest küüditati 22 km laiuselt piirialalt Ukraina NSV-st ja Valgevene NSV-st Lääne-Siberisse ja Venemaa Kaug-Itta.
1930–1936 – hulk küüditamislaineid seoses kollektiviseerimisega.
Veebruar–mai 1935 – 30 000 ingerisoomlast küüditati Leningradi oblasti piiriäärsetest piirkondadest Vologda oblastisse, Tadžiki NSV-sse, Kasahhi NSV-sse ja Lääne-Siberisse.
Veebruar–märts 1935 – 42 000 poolakat ja sakslast küüditati Ukraina NSV Kiievi ja Vinnõtsja oblastist Ukraina idaossa.
Mai 1936 – 45 000 poolakat ja sakslast küüditati Ukraina NSV-st Kasahhi NSV-sse.
Juuli 1937 – 2000 kurdi Gruusia, Armeenia, Aserbaidžaani, Türkmenistani, Usbekistani ja Tadžikistani lõunapiiridelt küüditati Kirgiisi NSV-sse ja Kasahhi NSV-sse.
September–oktoober 1937 – 172 000 korealast küüditati Lääne-Siberi ja Venemaa Kaug-Ida aladelt Kasahhi NSV-sse ja Usbeki NSV-sse.
September–oktoober 1937 – 9000 hiinlast ja repatrieerunud "Harbini venelast" küüditati Venemaa Kaug-Ida lõunapiirkondadest Kasahhi NSV-sse ja Usbeki NSV-sse
Jaanuar 1938 – iraanlaste küüditamine Aserbaidžaani NSV piirialadelt Kasahhi NSV-sse.
1938 – 6000 juuti küüditati Turkmeeni NSV lõunaaladelt Turkmeeni NSV põhjaosa kõrbetesse.
Veebruar 1940 – 140 000 poolakat küüditati Valgevene NSV ja Ukraina NSV-ga liidetud läänealadelt Venemaa Euroopa-osa põhjapiirkondadesse, Uurali ja Siberisse.
Aprill 1940 – 61 000 poolakat küüditati Valgevene NSV ja Ukraina NSV-ga liidetud läänealadelt Kasahhi NSV-sse ja Usbeki NSV-sse.
Juuni 1940 – 75 000 Poolast põgenenud poolakat küüditati Valgevene NSV-st ja Ukraina NSV-st Venemaa Euroopa-osa põhjapiirkondadesse, Uurali ja Siberisse.
Juuli 1940 – "võõramaalaste" küüditamine Murmanski oblastist Karjala-Soome NSV-sse ja Altai kraisse.
22. mai 1941 – 11 000 varem arreteeritute perekonnaliiget küüditati Lääne-Ukrainast Lõuna-Kasahstani, Kransojarski kraisse, Omski ja Novosibirski oblastisse.
12. juuni 1941 – 30 000 varem arreteeritute perekonnaliiget küüditati Tšernivtsi ja ist (Ukraina ja Moldaavia NSV-s) Kasahstani, Komi ANSV-sse, Krasnojarski kraisse, Omski ja Novosibirski oblastisse.
14. juuni 1941 – 45 000 inimest annekteeritud Balti riikidest küüditati erinevatesse kaugetesse piirkondadesse:
 Leedust küüditati 18 000 inimest Altai kraisse, Novosibirski oblastisse, Kasahstani ja Komi ANSV-sse.
 Lätist küüditati 17 000 inimest Krasnojarski kraisse ja Novosibirski oblastisse ning Karagandõ oblastisse Kasahstanis. 
 Eestist küüditati 10 000 inimest. (Selle kohta vaata lähemalt artiklist Juuniküüditamine.)
Juuni 1941 – veel 21 000 inimest küüditati Lääne-Ukrainast.
September–oktoober 1941:
439 000 volgasakslast (Volgasakslaste ANSV-st ja Saratovi ning Stalingradi oblastist) küüditati Kasahstani, Krasnojarski ja Altai kraisse ning Novosibirski ja Omski oblastisse. 
91 000 ingerisoomlast ja sakslast küüditati Leningradi oblastist Kasahstani, Krasnojarski ja Altai kraisse ning Novosibirski ja Omski oblastisse. 
36 000 sakslast Moskvast, Moskva oblastist ja Rostovi oblastist küüditati Kasahstani. 
138 000 sakslast Krasnodari kraist, Ordžonikidze kraist, Tula oblastist, Kabardiini-Balkaari ANSV-st ja Põhja-Osseedi ANSV-st küüditati Krasnojarski kraisse, Irkutski oblastisse ja Kasahstani. 
110 000 sakslast Zaporižžja, Stalinski ja Vorošilovgradi oblastist küüditati Kasahstani ja Astrahani oblastisse. 
5000 sakslast Voroneži oblastist küüditati Novosibirski ja Omski oblastisse. 
46 000 sakslast Taga-Kaukaasiast küüditati Kasahstani. 
6000 sakslast Dagestani ANSV-st ja Tšetšeeni-Inguši ANSV-st küüditati Kasahstani.
Märts–aprill 1942 – 9000 inimest, peamiselt  ja sakslased, Leningradist ja Leningradi oblastist küüditati Irkutski oblastisse, Krasnojarski kraisse ja Jakuutiasse.
Aprill 1942 – kreeklaste, rumeenlaste ja teiste rahvaste küüditamine Krimmist ja Põhja-Kaukaasiast.
Juuni 1942 – sakslaste, rumeenlaste, krimmitatarlaste ja kreeklaste küüditamine Krasnodari kraist ja Rostovi oblastist.
August 1943 – 500 karatšaid küüditati Karatšai-Tšerkessi autonoomsest oblastist.
2. november 1943 – kõik karatšaid (70 000 inimest) küüditati Kasahhi ja Kirgiisi NSV-sse.
Detsember 1943 – kalmõkid küüditati Kalmõki ANSV-st Altai ja Krasnojarski kraisse ning Omski ja Novosibirski oblastisse.
23. veebruar 1944 – kõik tšetšeenid (393 000 inimest) ja ingušid (91 000 inimest) küüditati Tšetšeeni-Inguši ANSV-st Kasahhi ja Kirgiisi NSV-sse. Küüditamise esimesel päeval tapeti kohapeal umbes 48 000 tšetšeeni ja ingušši (küüditamisele vastuhakkajaid, vanureid, rasedaid naisi, osa väikelapsi ja raskesti haigeid – st neid, keda tervisliku seisundi või jõuetuse tõttu ei saanud küüditada). Haibahi külas põletati elusalt 705 tšetšeeni.
Märts 1944 – kõik balkaarid (38 000 inimest) küüditati Kabardiini-Balkaari ANSV-st Kasahhi ja Kirgiisi NSV-sse.
Märts 1944 – 3000 kalmõkki küüditati Rostovi oblastist Omski ja Novosibirski oblastisse.
Mai 1944 – umbes 100 balkaari küüditati Gruusiast Kasahhi ja Kirgiisi NSV-sse.
Kevad 1944 – kõigi tšetšeenide, inguššide, kalmõkkide, karatšide ja balkaaride küüditamine kõikjalt muudest Nõukogude Liidu osadest Kasahstani ja Usbekistani; kokku umbes 4200 inimest.
18.–20. mai 1944 – vähemalt 183 155 krimmitatarlast küüditati Krimmist Usbekistani ja paljudesse teistesse piirkondadesse.
Juuni 1944 – 1000 kalmõkki küüditati Stalingradi oblastist Sverdlovski oblastisse.
Juuli 1944 – 1800 vanausulist Rjazani, Voroneži ja Orjoli oblastitest küüditati Tomski ja Tjumeni oblastisse ning Krasnojarski kraisse.
Juuni–juuli 1944 – kreeklased, bulgaarlased, armeenlased, türklased jt küüditati Krimmist Usbekistani, kokku 42 000 inimest.
November 1944 – 92 000 mesheti türklast, kurdid ja  Lõuna-Gruusiast ning 1000  Adžaari ANSV-st küüditati Usbeki, Kasahhi ja Kirgiisi NSV-sse.
21. oktoober 1947 – operatsioon "Zapad" – Lääne-Ukrainast küüditati 77 000 – 79 000 inimest
Oktoober–november 1947, Teise maailmasõja tulemusel NSV Liiduga liidetud Kaliningradi oblastist, NSV Liidu MN määruse nr. 3547-1169с ja NSV Liidu SM käskkirja №001067 alusel deporteeriti oblastist 30 000 saksa elanikku, Saksamaale Nõukogude okupatsioonitsooni
22.–27. mai 1948 – operatsioon "Kevad" – 40 000 inimest Leedust küüditati Krasnojarski kraisse, Irkutski oblastisse ja Burjaadi-Mongoli ANSVsse.
Juuni 1948 – operatsioon "Volna" – 58 000 kreeklast ja Armeenia  küüditati Musta mere rannikult Kasahstani.
Märts 1949 – operatsioon "Priboi" – 90 000 inimest Balti riikidest, Lääne-Valgevenest ja Lääne-Ukrainast küüditati Krasnojarski kraisse, Jakuutiasse, Tjumeni oblastisse ja Kasahstani. (Eesti kohta vaata lähemalt artiklist Märtsiküüditamine.)
6. juuli 1949 – operatsioon "Jug" – 34 000 – 36 000 inimest küüditati Moldovast
Mais 1950 – eestlaste ja lätlaste küüditamine vastavalt NSVL MN 12. detsembri 1949 määrusele nr 5881-2201ss, mille alusel tuli Pihkva oblastist Krasnojarski kraisse igaveseks ajaks eriasumisele saata 425 perekonda (1563 inimest).
1. aprill 1951 – operatsioon "Sever" – 3000 inimest inimest küüditati Lääne-Ukrainast, Lääne-Valgevenest, Moldovast, Leedust, Lätist, Eestist
Märts 1951 – 9400 Jehoova tunnistajat, sealhulgas 4000 last, küüditati välja Balti riikidest, Moldaavist ja Lääne-Valgevenest ning Lääne-Ukrainast.
Oktoober 1951 – operatsioon "Sügis" – 16 150 inimest Leedust küüditati Tomski ja Krasnojarski kraisse.

Küüditamised mujal maailmas

Küüditamine on olnud aastatuhandeid laialdaselt kasutusel impeeriumites nii poliitikavahendina vallutatud alade elanikkonna integreerimiseks põhielanikkonda ja iseseisvuspüüete peatamiseks kui ka karistusmeetmena vastuhakkude korral. Väikeriigid tavaliselt küüditamist ei rakenda, kuna küüditamine eeldab suurt territooriumi, mille ühest otsast teise küüditatuid eraldaks varasemast kodust piisav vahemaa, et äraviimine avaldaks küüditatutele mõju ning tagasipöördumine oleks raske isegi otsese keelu lõppedes.

Rahvuspõhise massküüditamise üks tuntumaid näiteid ajaloost on juutide küüditamine Juudamaalt Uus-Babüloonia impeeriumis (597 ja 587 eKr), mida on kirjeldatud piiblis nn Paabeli vangipõlvena.

Korduvalt kasutati küüditamist alistatud rahvaste "rahustamiseks" Ahhemeniidide riigis, Partias, Sassaniidide riigis, samuti Vana-Roomas.

Keskaja Euroopas küüditati korduvalt eri maade elanikke usulisel alusel. Massilisi küüditamisi panid toime mõlemad osapooled islami ja kristluse piiril Pürenee poolsaarel, üle Euroopa saadeti sageli oma senistest elukohtadest välja juute.

Euroopa kolonialismi arenedes 16. sajandist avanes võimalus küüditada kurjategijaks kuulutatuid (sageli võlgnikke ja usulisi vähemusi) asumaadesse. Nii küüditasid Portugal, Hispaania ja Suurbritannia arvukalt inimesi Ameerikasse, Suurbritannia hiljem ka Austraaliasse (peamiselt 1787–1855).

Vene impeeriumis oli küüditamine levinud meede ülestõusude mahasurumise järel. Nii näiteks küüditati Eestisse sunnitööle Jemeljan Pugatšovi talurahvaülestõusust osavõtnud.

Ameerika Ühendriikide vallutussõdade ajal Põhja-Ameerika põlisrahvaste vastu (nn Indiaanisõjad) küüditasid Ühendriigid mitmeid põlisrahvaid rohkearvuliselt nende varasemast asualast kaugele. Küüditamine oli üks põhivahenditest genotsiidis, mida kauakestva poliitikana rakendati, et annekteerida põlisrahvaste territooriumeid.

Teise maailmasõja ajal küüditati Ameerika Ühendriikides kõik Vaikse ookeani läheduses elanud jaapanlased tükk maad ida poole ning paljud interneeriti laagritesse.

Teise maailmasõja järel (peamiselt aastail 1945–1948, vähemas mahus kuni 1950. aastani) küüditati Saksamaast ida poole jäävatelt aladelt (sh Saksamaalt sõja tulemusena äravõetud aladelt) vähemalt 10 miljonit sakslast Saksamaale. Mitme allika kohaselt hukkus selle protsessi käigus vähemalt pool miljonit sakslast. Kuna Saksamaa oli sõja kaotanud riik, siis palju aastakümneid oli sakslaste küüditamisest rääkimine tabuteema. 3691 sakslast saadeti 1946–1948 välja ka Hollandist (operatsioon "Must tulp"). Nõukogude mõjusfääri langenud Ida-Euroopa piiride muutmise käigus sunniti "ajaloolisele kodumaale" asuma veel mitmete rahvaste liikmeid.

Türgi on enam kui 70 viimase aasta jooksul korduvalt küüditanud Türgi idaosas elavaid kurde Türgi keskosasse, viljatutele või väheviljakatele aladele. Kokku on küüditatud üle 2 miljoni (mõnedel andmetel aga üle 3 miljoni) kurdi. Pärast Teist maailmasõda toimunud küüditamiste alusel on Türgi kõige enam inimesi küüditanud riik maailmas. (Vt Kurdide küüditamised)

2022. aastast toimub küüditamine Venemaa okupeeritud Ukraina aladelt Venemaal asuvatesse filtreerimislaagritesse. Küüditatute edasise saatuse kohta kindlaid andmeid pole.

Vaata ka
 Etnotsiid
 Genotsiid
 Inimsusvastane kuritegu
 Impressum (meediaklubi), kogumik "Küüditamised Eestis: kuidas oli see tegelikult"

Viited

Kirjandus

 Eestlaste küüditamine. Toimetanud Ene Andresen, Kadi Grichin, Terje Hallik, Merike Ivask, Mari-Liis Sepper, Riina Reinvelt. korp! Filiae Patriae, 2004. ISBN 9949-10-590-0.
 Küüditatud 1941: Üldnimestik Tartu Instituudi arhiivis ja arhiivraamatukogus (Torontos) ning Eesti Represseeritute Registri Büroos (Tallinnas) leiduva andmestiku põhjal seisuga 24. veebruar 1993 / koostanud Vello Salo. – Brampton: Maarjamaa, 1993. – 236 lk.
"Valge raamat: eesti rahva kaotustest okupatsioonide läbi 1940–1991". (Teos on valminud Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riikliku Komisjoni töö tulemusena ning Riigikogu, Eesti Vabariigi valitsuse ja Justiitsministeeriumi toetusel. Komisjoni esimees: Vello Salo. Autorid: Jaak Kangilaski, Virve Kask, Kalev Kukk, Jaan Laas, Heino Noor, Aigi Rahi-Tamm, Rein Ratas, Anto Raukas, Enn Sarv, Peep Varju. Peatoimetaja Vello Salo. Toimetajad Ülo Ennuste, Erast Parmasto, Peep Varju (Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riikliku Komisjoni tegevesimees). Eesti Entsüklopeediakirjastus ISBN 9985-70-194-1 

Välislingid

Mineviku varjud tänases päevas – Õpetajate Leht, 13. august 2004
Oma ajaloost tuleb rääkida – Järva Teataja, 24. märts 2005
Balkaarid põevad 1944. aasta küüditamise tagajärgi – Pärnu Postimees, 30. august 2007
Eesti Televisiooni saade "Vabariigi kodanikud" (27.03.2009 20:05); küüditamisest ja kommunismi kuritegudest
Kalle Kroon, Hoiatus minevikust. Eestlaste ja lätlaste massküüditamistest Põhjasõja ajal (Horisont 2005/5)
August Kolk versus Eesti ja Pjotr Kislõi versus Eesti – Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus küüditamise osas
Lätis mälestati punaterrori ja küüditamise ohvreid – DELFI, 25. märts 2010