Karakal

Karakal ehk kõrbeilves (Caracal caracal) on kaslaste hulka kuuluv kiskja. 

Süstemaatika, taksonoomia ja nomenklatuur
Liigi autor on Johann Christian Daniel Schreber (1776). "Selle looma välimus langeb ilvese omaga kokku; siiski on pea pisut pikem ja saba ulatub kandadeni. Pea on hele puiduvärvi. Eest ja suunurkadest valkjal ülahuulel mustjas laik, millel seisavad mitmes reas vurrud. Ülemised on üleni mustad; keskmised mustad, aga tipus valkjad, ja alumised üleni valged. Kummastki ninanurgast läheb must vari seesmise silmanurgani, ja üks vari otse silmaaluse poole ja kaob põsel. Silmi ümbritseb valkjas laik, mida tagumiste silmanurkade juures katkestab väike must piirkond. Teravad kõrvad on väljastpoolt kaetud mustade valgetäpiliste siledate lidus karvadega. Eesmine serv on pruun mustade täppidega. Karvad kõrvades valged." 

Nime "karakal" on ta saanud kõrvade mustade tagakülgde järgi: karakulak on türgi keeles (ja sarnase kõlaga sõnad teistes turgi keeltes) 'mustkõrv'. Sarnasuse tõttu ilvesega nimetatakse teda ka kõrbeilveseks. 

Karakal ei ole ilvese lähisugulane. Ta on ilvesele sarnase kehakujuga, kuid saledam, ka tema jalad on peenemad ja pikemad. Kõrvatutid on kehapikkusega võrreldes pikemad. Esijalad lühemad kui tagajalad, kuid mitte nii palju nagu ilvesel. Karakalil ei ole ilvesele iseloomulikku põskhabe ega tömpi saba.Sunquist 2002: 38.

Karakali peeti alguses ilvese sugulaseks. Juba ammu saadi tõendeid selle kohta, et ta on lähedasem kassi perekonnale. Nüüd on DNA uuringutega näidatud, et karakali lähim sugulane on aafrika kuldkass.Sunquist 2002: 39.

Karakal kuulub alamsugukonna Caninae karakali perekonda. Mõned allikad ("Loomade elu") peavad karakali kassi perekonda kuuluvaks ja annavad tema nimeks Felis caracal.

Eristatakse 9 alamliiki, neist 7 Aafrikas ja 2 Aasias – turkmeeni karakal (Felis caracal michaelis) ja india karakal (Felis caracal schmitzi).

 Välimus 
Karakal on keskmise suurusega kaslane. 

Tema tüvepikkus on keskmiselt 65 cmSunquist 2002: 42. (65–82 cm), saba pikkus 30 cmSunquist 2002: 42. (25–30 cm), mass 11–13 kg (isastel 13–18 kgSunquist 2002: 42.), kõrvatutid on kuni 4,5 cm pikad. Kõrva liikumist kontrollib kakskümmend lihast. Kõrvatutid on suured.Sunquist 2002: 38. 

Õlakõrgus on umbes 45 cm ja isased kaaluvad 13–18 kg,
emasloomad on väiksemad ja kergemad.

Esijalad on lühemad kui tagajalad.Sunquist 2002: 38.

Kõrvatutid on mustad. Kõrvade tagakülg on mustjas valgete laikudega.Sunquist 2002: 38. Suu ja silmade ümbruses torkab silma mustvalge karvamuter. Karva värvus on piirkonniti erinev: see on harilikult ookerkollane (liivakarva), kuid võib olla ka punakas (veinipunane) või hallikas, hall või veinipunane. Kõhualune on heledam ja kergelt täpiline. Esineb melanootilisi isendeid.

Levila ja elupaigad
Karakal elab Aafrika kõrbetes ja savannides, Aafrikasta puudub ainult niisketes Kesk-Aafrika vihmametsades ja Kesk-Sahara. Ta elab ka Edela-Aasiast Araabia poolsaare kõrbetest üle Türgi ja Iraani Araali mere ja Loode-Indiani. Suures osas levilast on karakale vähe ja mõnes piirkonnas on ta väga haruldane. Kapimaal on teda üsna arvukalt.Sunquist 2002: 39.

Karakali elupaigad on kuivad alad, näiteks poolkõrbed, rohtlad ja kuivad metsad. Puhas liivakõrb ei ole tema elupaik. Karakalid eelistavad avatumat maastikku kui enamik teisi kaslasi, kuid nad soovivad, et oleks puid, põõsaid või kaljusid, mille juurde varjuda.Sunquist 2002: 39.

Nigeris elavad karakalid poolkuivadel aladel mäemassiivide ümbruses, Iisraelis peamiselt künklikel rohualadel, kus kasvab hajusalt akaatsiaid, Türkmenistanis ka suurte jõgede ääres suurtes pillirootihnikutes.Sunquist 2002: 39.

Eluviis
Karakal on peamiselt ööloom, kuid talvel ja kevadel liigub ka päeval. Ta elab meeleldi okassea- või rebaseurgudes, vahel mitu aastat järjest, aga kevaditi võib ka lihtsalt põõsa all puhata. 

Karakalid näuvad, sisisevad ja nurruvad nagu kassid.Sunquist 2002: 42. 

Karakalil on nagu kassilgi püstiasendi refleks, mis võimaldab käppadele maanduda.Nicht nur Hauskatzen landen immer auf den Pfoten – auch der Wüstenluchs schafft die Schraube, watson.ch, 7.4.2016.

Karakali territooriumi suurust ja territooriumivajadust ei ole piisavalt uuritud. Nad on tavaliselt üksikelulised, on täheldatud ka kahe täiskasvanud karakali koosolemist. Iisraelis raadiokaelustega jälgitud neli emast karakali kasutasid igaüks umbes 57 km² suurust territooriumi, mis ei lõikunud peaaegu üldse. Isaste karakalide terrotooriumid olid umbes 220 km² suurused ja nende territooriumidel oli suuri ühisosi. Lõuna-Aafrikas olid emaste karakalide territooriumid  umbes 18,2 km² suurused, isastel umbes 65 km² suurused.Sunquist 2002: 42.

Kui inimene karakali ehmatab, siis ta otsib tavaliselt varju. Avamaastikul heidavad nad lamedalt siruli ja jäävad liikumatult lebama. Karvavärvi tõttu on teda siis raske märgata.Sunquist 2002: 40.

Paistab, et karakalidel esineb ka infantitsiid, oma liigi noorloomade tapmine. Viie isase maos leiti karakalipoegade jäänuseid.Sunqvist 2002: 42.

Toitumine
pisi|Jahti pidav karakal Serengetis
pisi|Karakal Toronto loomaaias
Karakalid peavad jahti peamiselt öösel. Piirkondades, kus nad elavad segamatult, peavad nad jahti ka päeval.Sunquist 2002: 40.

Karakali algne levila kattus suuresti gepardi levilaga. Seal elas algselt mitu liiki 15–30 kg kaaluvaid gaselle,Sunquist 2002: 38. sealhulgas vintsarvgaselle, Benneti gaselle, džeiraane ja dorkagaselle. Nende gasellide arvukus on viimase saja aasta jooksul tunduvalt vähenenud. Sellepärast on karakali saakloomad tänapäeval peamiselt jänesed ja kaljukitsed,
mõnikord ka kodukitsed ja -lambad.Sunquist 2002: 38.

Saaki (peamiselt närilised ja küüniskabjalised) ta ei aja taga, vaid püüab tabada alla 5 m pikkuse hüppega või spurdiga. Enne seda ta varitseb saaklooma või hiilib talle lähedale. Hüppel või spurdil on karakal enamikust sama suurtest kaslastest kiirem. Kiiret sööstu soodustavad esijalgadest pikemad tagajalad. Suured saakloomad, nagu antiloobid ja kabrikud. surmab ta hästi sihitud kõrihammustusega. Väiksemad saakloomad, nagu jänesed ja hiired, surmab ta tavaliselt kuklahammustusega. Lindude jahtimisel kasutab karakal oma paindlikkust ja hüppevõimet, hüpates õhku tõusvatele lindudele järele ja püüdes need käppadega kinni.Sunquist 2002: 41. Karakal võib püüda lendava linnu, aga õhku tõusvast linnuparvest koguni mitu lindu. Karakal võib lendava linnu püüdmiseks vabalt ilma hoota hüpata 3 m kõrgusele, on nähtud ka kuni 5 m kõrgusi hüppeid.Sunquist 2002: 40. Ta on ka väga osav ronija. 

Karakali saakloomade spekter on väga suur, ulatudes hiirtest antiloopide ja lindudeni. Erinevalt enamikust sama suurtest kaslastest on tema toidusedelis oluline koht ka temast kaks kuni kaks ja pool korda raskematel saakloomadel.Sunquist 2002: 41. Suurem osa tema saakloomadest kaalub siiski alla 5 kg. Suuremalt jaolt on tegu jäneste, küüniskabjaliste, väikeste näriliste ja lindudega.  Lõuna-Aafrika Vabariigis Mägisebra rahvuspargis moodustasid imetajad 94% tema toidust. Pooled väljaheiteproovid näitasid saakloomadena umbes küülikusuurusi küüniskabjalisi (damaanlasi). 20% väljaheiteproove näitasid ka antiloopide redunka perekonna keskmise suurusega esindajaid Redunca fulvirufola. Üheksal Botswanas maha lastud  karakalil koosnes maosisu peamiselt liivahiirtest ja teistest hiiresarnastest närilistest (Muroidea). Leiti ka jäneseid, koivikuid, faasanlasi, sisalikke ja impalaid. Iisraelis uuritud karakalidel moodustasid linnud peaaegu 24% toidust. Nad sõid ka ihneumoneid ja siile ning vähesel määral ka putukaid.Sunquist 2002: 40. Nagu paljud teisedki kaslased, söövad karakalid vähesel määral ka taimi. 5% karakalimagudest, mida Lõuna-Aafrika Vabariigis uuriti, sisaldas rohtu. Karakal võib küttida ka šaakaleid.Sunquist 2002: 41.

Ta sööb ka okassigu ja noori jaanalinde.

Paljunemine
pisi|Karakalipoeg
Vangistuses peetavatek karakalidel on kindlaks tehtud, et kui emastel algab paaritumisvalmidus, siis nad märgistavad uriiniga märgatavalt sagedamini. Isased, keda sel ajal lastakse emase karakali aedikusse, uurivad kõigepealt tema uriinimärgistusi. See viitab sellele, et isased tunnevad uriini järgi ära, kas emane on paaritumisvalmis. Emase indlus kestab umbes kaks nädalat.Sunqvist 2002: 42.

Karakali paljunemisbioloogiat ei ole kõigis üksikasjades uuritud. Iisraelis uuritud karakalide paaritusid emased viie kuni kuue ööpäeva jooksul mitme isasega. Paaritumine kestab keskmiselt neli minutit.Sunqvist 2002: 42. 

Isastevahelisi võitlusi Iisraelis ei täheldatud. Seevastu Lõuna-Aafrikas maha lastud karakalidel olid kõikidel isastel peal ja kõrvadel armid, millest saab järeldada isastevahelisi võitlusi.Sunqvist 2002: 42. 

Tiinus kestab 68 kuni 81 ööpäeva. Tavaliselt toob karakal ilmale kaks poega, tuleb aga ette, et kasvatakse üles üks või kuni kuus poega. Pojad tuuakse ilmale enamasti rahulikus kohas, näiteks kaljukoopas või juurtega välja kistud puu juurte all. Pojad sünnivad karvastena. Nad kaaluvad sündides umbes 198–250 g.Sunqvist 2002: 43.  

Esimesed neli kuni kümme elupäeva on nad pimedad. Nende eest hoolitseb ema üksi. Neile kasvavad kõik hambad umbes viiekümnendaks elupäevaks. Jäävhambad hakkavad tulema umbes nelja-viie kuu vanuses, umbes kümne kuu vanuses on kõik hambad vahetunud. Vastsündinutel on kõrvad peadligi, alles teisel elunädalal hakkavad need kikki minema. Nelja nädala vanuses on neil karakalile iseloomulikud püstised kõrvad. Küünised ei ole alguses sissetõmmatavad, selle nad õpivad ära umbes neljandaks elunädalaks.Sunqvist 2002: 43.  

Vangistuses kasvanud karakalid hakkasid kolmekuuselt ise küttima. Nad võõrutatakse umbes 15-nädalaselt. Oletatavasti 9-10-kuuselt lahkuvad nad ema territooriumilt. Suguküpseks saavad nad esimesel eluaastal. Isased sigitavad järelkasvu kõige varem 12–14-kuuselt. Emased saavad tiinestuda tavaliselt alles 14-15-kuuselt.Sunqvist 2002: 43.

Eluiga
Nad võivad elada looduses 12 aastat, vangistuses 17 aastat. Vangistuses on karakalid elanud kuni 16-aastaseks.Sunqvist 2002: 43.

 Õkoloogia 
Karakali levila mõnedes osades elavad ka lõvid, leopardid ja hüäänid. Need tunduvalt raskemad kiskjad kütivad mõnikord ka  karakale.

Ka šaakalid esinevad paljudes karakali elupaikades ja paistab, et nad on edukamad kütid. Lõuna-Aafrika Vabariigi ja Iisraeli piirkondades, kus inimesed šaakaleid sihipäraselt küttisid, kasvas märgatavalt saakloomade ja ka karakalide arvukus.Sunqvist 2002: 39.

Looduskaitse
IUCNi järgi on karakal soodsas seisundis.

Koduloomadena
pisi|Nõukogude Liidu postmark
Kuni 20. sajandini välja dresseeriti Indias ja Iraanis karakale jahiloomadeks. Nendega kütiti jäneseid ja teisi väikeulukeid. Briti ränduri Godfrey Thomas Vigne'i teatel kasutati 19. sajandi esimesel poolel Kashmiris gepardeid ja karakale eelkõige väiksemate saakloomade, nagu jäneste ja lindude, aga ka väikeste gasellide küttimisel. Karakale kasutati ka näiteks vareste küttimisel. Oli kombeks lasta maas istuva tuviparve peale lahti kaks karakali, vedades kihla, kumb karakal murrab enne tuvide lendu tõusmist rohkem tuvisid. Osav karakal suutis seejuures murda peaaegu tosin tuvi.Sunqvist 2002: 38.Relationship with Humans. – M. E. Sunquist, F. C. Sunquist. Family Felidae (Cats). – Don E. Wilson, Russell A. Mittermeier (toim). Handbook of the Mammals of the World,, Volume 1: Carnivores, Lynx Edicions: Barcelona 2009, ISBN 978-84-96553-49-1, lk 103–115; siin lk 112. Tohutu hüppevõime tõttu sai karakale dresseerida ka küttima õhku tõusvaid või ka jahti pidavaid linde, näiteks pistrikke. Viimaste ligimeelitamiseks visati saakloomade tükke õhku. 

Inimesega harjuvad nad suhteliselt kergesti ja USAs peetakse neid koduloomadena.

 Jaht 
Karakale kütitakse mõnel pool ikka veel. Eriti palju kütitakse neid Lõuna-Aafrika Vabariigis Kapimaa provintsis, kus karakale on nii palju ja nad murravad nii sageli koduloomi, et nende suures arvukuses nähakse probleemi.Sunquist 2002: lk 39. Eriti problemaatiline on see, et nad tapavad sageli rohkem loomi, kui nad toiduks vajavad. Lõuna-Aafrika Vabariigis tappis kord üksainus karakal üle 21 kitsetalle.Sunquist 2002: lk 40. Lõuna-Aafrika Vabariigis uuriti karakalide arvu vähendamiseks tapetud 394 karakali maosisu. Neist 37 protsendil oli magu tühi. Ülejäänud 246 maost 28 protsendil leiti lammaste ja kitsede jäänuseid.Sunquist 2002: lk 41.

Karakale on kerge küttida. Peale Lõuna-Aafrika Vabariigi kütitakse neid eriti Indias, seal muu hulgas naha pärast. Rahvusvahelisel karusnahaturul ei ole aga karakalinahku kõrgelt hinnatud ja neid on turul olnud alati vähe. Sellepärast karusnahakaubandus ei ohusta liiki.Sunquist 2002: lk 44.Christian Franke, Johanna Kroll.  Jury Fränkel’s Rauchwaren-Handbuch 1988/89. 10. ümbertöötatud ja täiendatud trükk, Rifra-Verlag: Murrhardt 1988, lk 119.

 Viited 

Kirjandus

Loomade elu, kd 7, lk 269.    
Mel Sunquist, Fiona Sunquist. Wild Cats of the World, The University of Chicago Press: Chicago 2002, ISBN 0-226-77999-8.

Kategooria:Kaslased