Russalka

Russalka (vene keeles Русалка 'näkineid') oli Venemaa keisririigi mereväe Tšarodeika-klassi kahetorniline monitor-soomuslaev, hiljem ümberklassifitseerituna rannakaitse soomuslaev.

Russalka uppus 19. septembril (vkj 7. septembril) 1893 teel Tallinnast Helsingisse. Hukkus kogu meeskond: lisaks komandörile 177 meremeest, nende hulgas kuus meest Eesti- ja Liivimaalt.

Russalka hukkumise mälestuseks on Tallinna lahe kaldale Kadrioru servale püstitatud mälestussammas.

 Ajalugu 
 Ehitamine 
pisi|Russalka Helsingis dokis pärast veeskamist
pisi|Russalka sadamas
pisi|Russalka meeskonnaliikmeid peatekil ahtris
Laeva projekteeris briti laevaehitaja Charles Mitchell. Russalka ehitamist alustati ametlikult 10. juunil 1866 Peterburis Admiraltiteedi tehases, kuid formaalne kiilu mahapanek toimus alles järgmisel aastal. Ehitamine kippus venima seoses materjalitarnete aeglusega ja ka algse planeeritud ehitusjuhi Kudrjavtsevi surmaga 1865. aastal.

Laev lasti vette 31. augustil 1867 ja arvati laevastiku koosseisu 1868. Tööd ja parendused lõpetati siiski alles 1869. Ehituse maksumus oli 762 000 rubla.

 Teenistus 
1868. aastal arvati Russalka Balti laevastiku Soomuslaevade eskaadri koosseisu.

1869. aasta juunis riivas laev skäärides liikudes järsu pöörde ajal parema pardaga kivi. Keresse tekkis auk ja vesi tungis laeva. Et kallas oli lähedal, jõudis laev madalikule kinni sõita ja pääses seeläbi uppumisest. Sel ajal teenis laeval ka hilisem tuntud vene merendustegelane ja viitseadmiral Stepan Makarov, kes avaldaski järgmisel aastal Russalka näitel uurimuse laeva ujuvusest ja selle parandamise võimalustest. Pärast remonti ja tänu mitmetele uutele ohutusabinõudele (pumbad, veemõõtjad jne), käis Russalkaga kaasas kuuldus, et laev on uppumatu.

Märtsis 1870 arvati Russalka Balti laevastiku Suurtükiväe Õppesalka.

1871. aastal vahetati ahtritorni 381 mm suurtükid välja Obuhhovi 229 mm vastu. 1878.–1879. aastal vahetati laeval välja kõik peakaliibri 229 mm suurtükid pikemate ja võimsamate vastu. Lisaks vahetati välja katlad.

6. juulil 1889 teatas Postimees mõni päev varem juhtunud õnnetusest, kui sõjalaev "Admiral Spiridov" põrkas Tallinna sadamast väljudes kokku laevaga "Russalka". Hoolimata "Admiral Spiridovi" paksust terasseinast, löödi talle kaheksa jalga vee all suur auk sisse. Abilaev "Dvina" oli aga kohe kohal ja hoidis pumpade abil vigastatud laeva vee peal. Pärast seda, kui auk laeva keres oli hädapäraselt kinni topitud, viidi laev Kroonlinna täielikku parandusse.

13. veebruaril 1891 klassifitseeriti Russalka rannakaitse soomuslaevaks.

 Hukkumine 
19. septembril (vkj 7. septembril) 1893 asus laevastiku suurtükiväe õppesalk Tallinnas ja selle ülemaks oli kontradmiral Buratšek. Soomuslaevale Russalka ja suurtükipaadile Tutša (ehitatud 1880, veeväljasurve 383 t, pikkus 36,4 m, kiirus 7 sõlme) anti korraldus sõita Helsingisse ja sealt edasi mööda skääre Björkösse (Primorskisse).

Väljasõit pidi toimuma 7.30 hommikul. Tegelikult sõideti välja kell 8.30, sest Russalka komandör 2. järgu kapten Viktor Kristjanovitš Jeniš (1852–1893) hilines. Hiljem selgus kohtus, et komandör kannatas sagedaste peavalude all, nii ka tol hommikul. Lõunatuule tugevus varahommikul oli sadamas 3 palli, umbes 17 meremiili kaugusel Revalsteini tulelaeval Tallinna madalal aga 9 palli.

Laevad pidid sõitma koos, nii et nende vahemaa oleks poolekilomeetrine ja et kuuleks teise sarvesignaali. Komandörid leppisid aga kokku, et Tutša asub teele varem. Kümme minutit hiljem järgnes Russalka. Kuna viimane oli kiirem, pidi ta Tutša peagi kinni püüdma. Tutša tõstis purjed, mis lisas kiirust. Russalka aga pidi suure lainetuse tõttu luugid sulgema, mis vähendas õhu juurdevoolu küttekolletesse. Laeva kiirus langes, tagantlaine tõttu oli alusel raske õigel kursil püsida. Tutša komandör, 2. järgu kapten Nikolai Mihhailovitš Luškov oleks pidanud Russalkat järele ootama, kuid seoses halva ilmaga pidas ta ohtlikuks kiirust vähendada. Enne kella 12 halvenes ilm veelgi. Hakkas sadama peent vihma, mis nähtavuse nullini kahandas. Tutšal oli tegemist, et ise pinnal püsida. Kell 3 päeval jõudis ta Helsingisse.

Russalka Helsingisse ei jõudnud. Russalka mahajäämisest Tutša komandör konkreetselt oma õppesalga ülemat informeerida ei soovinud, kuid üritas 8. septembril saada infot, kas ta võib edasi sõita üksinda. Salga ülemaga aga enne 10. septembrit sidet luua ei õnnestunud.

Esimesed leiud ja otsingud
Esimene vihje kadunud Russalka kohta tuli Suomenlinna (Sveaborg) sadamasse 9. septembri hilisõhtul Helsingi politseiülemalt, kes teatas paadi ja vene madruse surnukeha leidmisest sama päeva pärastlõunal Kremari saarestikus. Päev hiljem leiti Santahamina (Santahamn) saarelt Russalkale kuulunud esemeid, sealhulgas kaks Russalka märgistusega purustatud paati ja korkmadratseid. Otsekohe kanti kõigest ette mereväe peastaapi.

Mereministeerium teatas Russalka kadumisest 10. septembril. Mereministeeriumi korraldatud otsingud, millest võttis osa 15 laeva ja mis kestsid kuni 16. oktoobrini 1893, jäid tulemusteta. Soomuslaeva hukkumispaika ei leitud. Aastal 1893 ei õnnestunudki soomuslaeva hukkumispaika välja selgitada. Tõendeid, peale Soome randa uhutud esemete, pealisehitise tükkide ja paadi koos madrus Ivan Prunski surnukehaga, ei leitud.

 Huku järelkaja ja põhjused 
 Hukkunud isikkoosseis 
Hukkus 178 meremeest, nende hulgas 6 meest Eesti- ja Liivimaalt: 
ohvitser Gerhard Maier; 
madrus Juhan Anton Saugast (sündinud 1869); 
puusepp Mihkel Salong Saaremaalt Kihelkonna kihelkonnast (sündinud 1870);https://www.ra.ee/dgs/_purl.php?shc=EAA.3134.1.54:71 - täpsemalt oli Mihkel Salong pärit Koimla külast, kuid kuna küla maad kuulusid Kärla kirikukihelkonnas asuvale Kärla riigimõisale, siis on tema päritolukohana ringvel ka Kärla, mida võidakse aga ekslikult pidada Kärla kihelkonnaks
kokk Jüri Malm Harju-Jaani kihelkonnast Kehrast (sündinud 1869); 
masinist Ernst Wolf (sündinud 1871) 
masinist Peter Raus (sündinud 1865) Riia kreisist.

Uurimisest ja põhjustest
Kuna laevalt polnud ühtegi pääsenut ega polnud teada ka uppumiskohta, osutus uurimine keerukaks. Õnnetuse põhjuseks peeti siiski ilmaga mittearvestamist, sest laev polnud ette nähtud sõiduks avamerel ja tormiga. Kindlasti soodustas õnnetust parda väike kõrgus veepinnast.

Uurimise käigus selgus muuhulgas, et komandör kannatas sagedaste peavalude all. Nii ka tol hommikul ja see põhjustas hilinemise väljumisel. Russalka pidi merel suure lainetuse korral luugid sulgema. See vähendas õhu juurdevoolu küttekolletesse, mistõttu laeva kiirus langes ja tugeva tagantlaine tõttu oli alusel raske kursil püsida.

Uurimisel jõuti järeldusele, et keset Soome lahte otsustas soomuslaeva komandör nähtavasti naasta Tallinna, kuid tagasipööret tehes läks laev ümber ning uppus. Oletati, et Russalka uppumise põhjustas vee pääsemine luukide kaudu laeva sisemusse – see võis juhtuda ka ajal, kui kas masin, rool või roolitross läks rikki. Avastati veel, et väljudes oli Russalka maha unustanud tormi puhuks luukidele ja ustele mõeldud spetsiaalsed puidust katted. Plahvatus välistati, kuna leitud esemed olid pärit vaid ülemiselt tekilt.

28.–30. jaanuaril 1894 toimunud istungil otsustas kohus: Avaldada kontradmiral P. S. Buratšekile käskkirjas noomitus mitteküllaldase ettevaatlikkuse eest ilma valikul soomuslaeva Russalka ja suurtükipaadi Tutša väljasaatmisel merele, seadusevastase tegevusetuse ja alluvate nõrga järelevaatamise eest; laeva Tutša komandör N. M. Luškov vabastada ametist ülemuse käsu hooletu täitmise ja seadusevastase tegevusetuse pärast...

Kriitiline eksperdiarvamus
Ühe asjatundja toonane kirjeldas Russalka olukorrast tormisel merel: 

Mälestussamba püstitamine
pisi|Russalka mälestussammas Tallinnas
Russalka hukkumise mälestuseks püstitati Tallinnas Kadriorus laeva hukkumise üheksandal aastapäeval 7. septembril (ukj 20. septembril) 1902 mälestussammas (autorid skulptor Amandus Adamson ja arhitekt Nikolai Tamm).

Samba tipus on ingel, kes osutab laeva hukkumiskoha poole. Samba ümber paiknevatel ketiga ühendatud postidel on kõigi hukkunute nimed.

 Laeva kirjeldus 
Üldandmed
Pikkus: 62,3 m
Laius: 12,8 m
Süvis: 3,3 m
Parda kõrgus: 78 cm
Peamasinad: 2 aurumasinat koguvõimsusega 705 hj
Soomus: kuni 140 mm
Kiirus: 9 sõlme
Meeskond: 178 inimest
Relvastus
2 × 2 – 229 mm kahurit (algselt 2 × 1 – 229 mm ja 2 × 1 – 381 mm)
8 × 87 mm kahurit
5 × 37 mm kahurit
 Iseloomustus 
Tšarodeika-laevaklassi projekteerimisel oli eeskuju võetud Ameerika Kodusõjas kasutusele võetud uudsest pöörd-kahuritorniga ja madala siluetiga soomuslaevast Monitor. Samas selgus, et selline laev on tänu madalale pardale vähese lainekindlusega ja tänu soomuse raskusele lisaks kehva manööverdusvõimega. Sageli ei kuulanud laev rooli enne, kui selle nurk oli antud 20°.

Laeval oli kaks peamasinat kahe katlaga. Lisaks kahele peakatlale oli laeval ka väiksem abikatel (eraldi peenema korstnaga) pumpade ja ventilatsiooni käitamiseks. Kivisöe varu kütteks oli 250 t.

Kahe peakaliibri suurtükitorni laskesektor oli 150° mõlema parda suunas, kuna otse piki laeva tulistada polnud võimalik. Iga peakaliibri kahuri kohta oli lahingukomplekt 75 lasku.

Russalka vraki leidmine

1933. aastal oli NSV Liidu Eriülesannetega Veealuste Tööde ekspeditsioon (EPRON) uppunud vene allveelaeva otsides sattunud vrakile, mida arvati Russalkaks.

2003. aasta jaanuaris algatas Eesti Meremuuseum uuesti Russalka otsingud. Neid hakkas juhtima allveearheoloog ja muuseumi uurimislaeva Mare kapten Vello Mäss. Peterburis asuv Sõja-Meremuuseum keeldus eestlastega koostööd tegemast. Appi tuli O. J. Schmidti nimelise Maa Füüsika Instituudi professor Andrei Nikonov Moskvast, kes otsis vajalikud materjalid Venemaa Teaduste Akadeemia raamatukogust välja ja saatis need Tallinna.

16. juunil läks Mare merele ja alustas soomuslaeva otsinguid. EPRON-i kaart sellele kantud Russalka hukkumiskoha koordinaatidega osutus ekslikuks ja EPRON-i kaudu 1933. aastal levinud teade Russalka leidmisest valeks. Oma kogemuste ja sisetunde põhjal määrasid Mäss ja tema kolleegid nüüd piirkonna, kus Russalka kõige tõenäolisemalt uppus.

22. juulil keskpäeval kell 14.40 ilmus Eesti Meremuuseumi uurimislaeva Mare sonari ekraanile laevavraki kujutis. 24. juulil sukeldusid süvaveetuukrid Kaido Peremees ja Indrek Ostrat vraki juurde ja jäädvustasid selle. Laev oli vööripidi 30 meetri sügavuselt põhjamudasse tunginud ja seisis peaaegu püstloodis 74 meetri sügavuses. Kahtlust ei olnud – 110 aastat tagasi jäljetult kadunud Russalka oli leitud.

Russalka ühes meremeestega puhkab merepõhjas asukohas 59°51,922` põhjalaiust ja 24°53,122` idapikkust.

2005. aasta juulis tegi Kanada filmirühm Russalka vraki leidmisest dokumentaalfilmi kavatsusega levitada seda National Geographicu ja Discovery Channeli kanalitel.

Viited

Kirjandus
Isidor Goldman. "Russalka". Tallinn, 1979.
Vello Mäss. Laevahukulood. Tallinn: Ilo, 2006. ISBN 998557818X, ISBN 9789985578186 (köites)

Välislingid

Kuidas läks Russalka otsing? Vastab Eesti Meremuuseumi teadur, uurimislaeva Mare kapten Vello Mäss. Horisont 5/2003.
Marat Gainullin. Вечная память. Molodjož Estonii, 18. september 2003.
Ulvar Käärt. Film Russalka vrakist jõudis Kanada telepilti. Eesti Päevaleht, 29. juuli 2006.
Башенная броненосная лодка "Русалка"
А. Никонов. "Русалка" найдена! Природа, №10, 2004 г.
Video Russalka vraki juurde sukeldumisest YouTube'is (inglise keeles)

Kategooria:Venemaa Keisririigi sõjalaevad
Kategooria:Hukkunud laevad
Kategooria:Läänemeri
Kategooria:Eesti uusaeg