Ketserlus

Ketserlus ehk hereesia (kreeka keeles αἵρεσις hairesis – 'valik', 'koolkond') on teatud religioossest õpetusest kõrvale kaldumine ehk kehtestatud usulistest arusaamadest lahknemine.

Ülekantud tähenduses nimetatakse 'ketserluseks' ka seisukohti, mis hälbivad mingi õpetuse, ideoloogia või üldtunnustatud arvamuse seisukohtadest.

Hereesiad kristluses
 Varakristluses 
Juutide helleniseerunud kultuuris, milles kristlus sündis ja arenes, tähistati sõnaga hairesis algselt erinevaid filosoofilisi või religioosseid koole.A Greek-English Lexicon of the New Testament and Other Early Christian Literature. By Walter Bauer. 3d ed. (2000), edited and revised by Frederick William Danker Näiteks Uues Testamendis mainitakse sadusere ja varisere (Ap. 5.17; 15.5; 26.5).The Authorized King James Version is an English translation by the Church of England of the Christian Bible begun in 1604 and completed in 1611 Sellises kontekstis oli mõiste neutraalne ja seda kasutati ka "naasaretlaste usulahu" kirjeldamiseks (Ap. 24.5). 

Kuna varakristluses usuti, et tõe ja elu saab inimene vaid Kristuse kaudu, hakkas sõnal Uue Testamendi kirjades tekkima negatiivne varjund. Peetrus mainib lahkõpetajaid ja valeõpetusi (2Pt 2:1) ning Paulus seab lahkõpetused samale tasemele nõidumise ja ebajumalateenistusega (Gl 5:20).

Apostlite jälgedes hakkas varajane kristlik kirik hereetikuteks nimetama kristlikust ortodoksiast kõrvalekaldeid. Kristliku hereesia keskmes oli küsimus vaimse tõe monopolist – kes määrab, milline õpetus on tõene ja milline vale.

 Varakatoliiklikus kirikus   
Varases ristiusu kirikus omandasid apostlite õpetuse kandjatena autoriteedi piiskopid. Ilmnes vajadus täpselt määratleda Kristuse õpetuse sisu, mida kirik edasi annab, ning kindlustada selle ühtsus. Õpetuse põhiseisukohad koondati sageli lühikesteks paarilauselisteks kokkuvõteteks, mida kasutati näiteks ristimisel. Nendest kujunesid hiljem usutunnistused, mis kinnitasid kiriku õpetuse põhiprintsiipe.

Õpetuslike vaidluste lahendamiseks kutsuti kokku kirikukogusid (concilium), mille otsused olid sageli suunatud levinud hereesiate tõkestamisele. Selline protsess aitas kindlustada varakatoliiklikus kirikus õpetuse ühtsust ja kaitsta kogudust väärõpetuste eest.

 Vanas katoliiklikus kirikus     
4. sajandil sai kristlus Rooma riigi ametlikuks religiooniks. 380. aastal kuulutati kristlus riigiusundiks ning sõna hereesia hakkas tsiviilseadustes viitama religioossetele kõrvalekalletele. Selle perioodi jooksul algas ka arianismi ja teiste kõrvalekallete kontroll riikliku võimu abil.

382. aastal vastu võetud manilastevastased seadused määrasid kirikuametnikele ülesanded uurida kõrvalekaldeid ja võtta tarvitusele meetmeid nende tõkestamiseks. See oli esimene kord, kui Roomas käsitleti mitteriikliku usu liikmeid tsiviilvõimu kaudu.

Esimene ametlikult hukatud hereetik oli 385. aastal Priscillian, kelle surm tähistas algust perioodile, kus kirik hakkas oma õpetust jõuliselt kaitsma ka tsiviilvõimu abil.

 Keskajal 
Kirikuvõimude poolt otseselt hereetikute nimetuse all hukatud inimeste koguarv ja nende varade saatus pole teada. Kindel on, et see arv ulatub mitmetesse tuhandetesse. Hereetikuteks kuulutatud kataritevastases 1209–1229 kestnud albilaste ristisõjas, kuhu suundusid paljud põhjapoolsed aadlikud, kes lootsid saada endale ketseritelt võetud maad ja varad, hävitati vähemalt miljon inimest.Massacre of the Pure, «Time  Time, April 28,
1961European Wars, Tyrants, Rebellions and Massacres (800—1700 CE) Varem on selleks arvuks pakutud kahte miljonit. Viimane katarite tugipunkt, väike Quéribusi kindlus, vallutati alles 1255. aastal.

 Varakristlusest lahknenud katoliku kristluse hereesiate loend 
 Sünkretistlikud hereesiad 
Gnostitsism – salateadmiste õpetus, mis eristas vaimu ja keha, pidas materiaalse maailma kurjaks.
Markionism – Markioni õpetus, mis eristas Jumala vanas Testamendis ja uues Testamendis.
Montanism – prohvetlik liikumine, rõhutas vaimulikku ilmutust ja apokalüptikat.
Manihheism – dualistlik religioon, mis kombineeris kristluse, persia ja gnostilise õpetuse elemente.

 Kristoloogilised hereesiad 
Adoptsionism ehk dünaamiline monarhianism (2. ja 3. sajand) – õpetus, et Jeesus sai Jumala poolt adopteeritud pärast ristimist.
Apollinarianism (Apollinaris von Laodicea, u 360. a. Süürias) – Jeesus ei saanud olla korraga Jumal ja inimene; tekkisid Logose teooriad.
Arianism (3 sajand) – Jeesus on loodud ja ei ole täielikult Jumal.
Modalism, modalistlik monarhianism, patripassionism, sabellianism, (2. ja 3. sajand) – Jumal on üks vaimne persoon, kes ilmutab end ajaloos kui Looja, kui Jeesus Kristus ja püha Vaim).
Monofüsitism ja doketism (2. sajand, 5. sajand) – õpetused, mis käsitlesid Jeesuse jumalikku ja inimlikku olemust erinevalt.
Nestorianism (5. sajand) – Jeesusel oli kaks selgelt eristatavat personaalsust, jumalik ja inimlik, ühes kehas koos.

Nikaia usutunnistus on otsene reaktsioon kõigi nende kristoloogiliste arusaamade vastu.

 Eklesioloogilised hereesiad 
Donatism (4. sajand) – rõhutas kiriku puhtust ja preestrite moraali tähtsust sakramentide kehtivuses.
Pelagianism, (5. sajand) – õpetus, et inimene saab oma tahtmise ja tegude abil päästet, ilma jumaliku armuta.

 Vaata ka
Ketser 
Katarid 
Inkvisitsioon

Viited 

Kategooria:Religioon