Heinaste

Heinaste () (läti keeles Ainaži; saksa keeles Haynasch, Hainasch, ) on linn Lätis Vidzemes Eesti piiri ääres Liivi lahe rannikul, Riiast 116 km kaugusel. Kuulub Limbaži piirkonda. Linn piirneb Heinaste valla, Salatsi valla ja Häädemeeste vallaga.

Linna pindala on 5 km² ja 16. jaanuari 2025 seisuga oli elanike arv 665.Vietvārdu datubāze

Sihtnumber on LV-4035. Heinastes asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud kohalikele elanikele; ka asub seal Nõukogude sõdurite vennaskalmistu.Список памятников и памятных мест, связанных с событиями Великой Отечественной войны, на территории Латвийской Республики

 Nimi 
Nime "Heinaste" tähenduseks peetakse 'heinateed' (Hainastee).

Lätikeelset nime on seostatud ka liivi sõnaga ainagi – 'üksildane'. Seda seostatakse kunagise liivi küla üksildase paiknemisega.

 Loodus 
Heinaste paikneb rannikumadalikul.

Linna lääneosas on 5 km pikkune kinnikülmuv mererand, kus merre suubub ainult Blusupīte. Heinaste ja Kuiviži vahel on 100–300 m laiune rannaniitude vöönd Randu pļavas. Looduskaitse all on mitmed männid, üks elupuu ja  üks punane tamm.Latvijas īpaši aizsargājamām dabas teritorijām dabas datu pārvaldības sistēmā OZOLS

 Haldusajalugu 
1869. aastast oli Heinaste alev Volmari kreisis Liivimaa kubermangus. 1920. aastal sai see omavalitsusüksuseks. 1926. aastal sai Heinaste linnaõigused.

2009. aastani kuulus Limbaži rajooni ja seejärel 2021. aastani Salatsi piirkonda.

 Ajalugu 
Linn on kujunenud liivlaste kaluriküla kohale. Ametlikes dokumentides on nime esmamainitud 1564 krooniomandina. Hiljem läks Heinaste Svētciemsi mõisa alluvusse. Aastal 1800 eraldati Heinaste küla ja maa (Heinaste mõis) panditud Svētciemsi mõisast ning need läksid Mazstraupe mõisa omaniku parun Meyendorffi pere omandusse.

19. sajandi teisel poolel oli Kurzeme ja Vidzeme külades palju odavat tööjõudu. Lähedal olid metsad, kus kasvas palju mastimände, mis andsid materjali laevaehituseks. Sellepärast arenes seal laevaehitus ja elav kaubandus.

Aastal 1864 asutas kaugsõidukapten Christian Dahl Krišjānis Valdemārsi õhutusel Heinaste merekooli, Läti esimese merekooli. Õpetus oli tasuta ning toimus läti, eesti ja hiljem ka vene keeles. 1880. ja 1890. aastatel lõpetas merekooli igal aastal 20–30 kaugsõidutüürimeest ja -kaptenit. Merekool töötas 50 aastat, kuni Esimese maailmasõjani. Selle peahoone on riikliku kaitse all olev muinsusmälestis.

Merekool pani aluse Heinaste majanduslikule õitsengule. Heinaste alev rajati 1869. Arendati laevaehitust. Aastatel 1900–1905 ehitati kaubasadam (Heinaste sadam), mille kaudu eksporditi Vidzemest pärit teravilja ja lina ning muid kaupu. Linna eelarvet täiendasid ka maksud laeva- ja raudteeveostelt. (Heinaste–Smiltene kitsarööpmeline raudtee valmis aastal 1912).T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, lk 82.

Esimese maailmasõja ajal laskis Venemaa sõjavägi sadama õhku ja põletas selle, lõhkus sadama taristu ning hävitas sadamas olnud purjelaevad. Pärast sõda paigutati merekooli hoonesse sadama administratsioon ja algkool.

21. veebruaril 1919 otsustas Eesti Ajutine Valitsus Heinaste Eesti külge käivaks pidada.http://www.ra.ee/dgs/browser.php?tid=68&iid=110700200563&img=era0031_001_0000013_00096_t.jpg&tbn=1&pgn=5&prc=30&ctr=0&dgr=0&lst=2&hash=804835165187c2532077da92b86163ee 5. juulist 1919 kuni 17. juulini 1920 asus Heinastes Eesti postkontor,Eesti = Estonia: philately & postal history handbook-catalogue = Estland: Philatelie & Postgeschichte Handbuch-katalog/ Vambola Hurt, Elmar Ojaste. Stockholm, New York: Estonian Philatelic Society, 1986, lk 589 kasutusel olid eestikeelsed postitemplid.Eesti = Estonia: philately & postal history handbook-catalogue = Estland: Philatelie & Postgeschichte Handbuch-katalog/ Vambola Hurt, Elmar Ojaste. Stockholm, New York: Estonian Philatelic Society, 1986, lk 543, 586 Heinaste oli osaliselt eesti rahvastikuga asula, mis läks Eesti ja Läti vahelise piiri tõmbamisel Lätile. 1930. aastal oli Heinaste elanikest 22% eestlasi.

1920. ja 1930. aastatel püüti sadamat taastada: rekonstrueeriti muul, sadama akvatoorium puhastati vrakkidest ja süvendati, ehitati tuletorn, kuid töö jäi pooleli ning laevad ei saanud enam sadamasse sisse sõita, kaupade ümberlaadimiseks tuli kasutada pargaseid ja puksiire. Näiteks Staicele paberivabrikule veeti niimoodi kivisütt.

Teise maailmasõja ajal põletati jälle merekool, hävitati sadam ja viljalaod. Pärast sõda sadam küll taastati, kuid endise õitsenguni see enam ei küündinud. Sadam oli oma majanduslikku tähtsust hakanud kaotama kõigepealt Pärnu sadama rajamise järel ja seejärel ka 1912. aastal kitsarööpmelise Smiltene–Heinaste raudtee valmimise tõttu, mis võimaldas kaupu Valmiera raudteejaamas Valga–Riia raudteeliinile ümber laadida. Teise maailmasõja ajal ehitasid Saksa väed Heinaste raudteejaamast Ikla raudteejaama viiva raudteelõigu, mis ühendas sealse kitsarööpmelise raudtee Eesti kitsarööpmeliste raudteede võrgustikuga.T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. R: Jumava, 2009, 116. lk

Elanike arv
<tr valign=top><td>
 829 (1920)
 936 (1925)
 918 (1935)
 1102 (1959)
 839 (1970)
 1096 (1979)
<td>
 1257 (1989)
 1245 (2000)
 833 (2011)
 650 (2021)
 665 (2025)

 Vaatamisväärsused 
Heinaste peamised vaatamisväärsused on Heinaste põhjamuul, Heinaste merekooli muuseum, Heinaste mõisa peahoone ja Heinaste tuletõrjemuuseum. Merekooli hoone on muinsusmälestisena riikliku kaitse all, kultuurilooliselt väärtuliku hoonena on muinsuskaitseametis kirjas veel Veide maja.Valsts kultūras pieminekļu aizsardzības inspekcija. Valsts aizsargājamo nekustamo kultūras pieminekļu saraksts

 Vaata ka 
 Heinaste merekool

 Viited 

 Kirjandus 
 Otto Meier, eestlane. ISBN 9985854578

 Välislingid 

 Koduleht piirkonna veebisaidil
 Sissekanne veebisaidil vietas.lv
 Heinaste merekooli hoone 1930. aastatel (foto)
 Heinaste merekooli hoone 1930. aastatel (foto)

Kategooria:Läti linnad