Patristika

Patristika (ka patroloogia) on teoloogiline ja filosoofiline teadusharu, mis uurib kirikuisade kirjutisi ja õpetusi varakristlikul perioodil (umbes 1. sajandi lõpust kuni 8. sajandini pKr). Patristika hõlmab kristlikku kirjandust ja selle arengut alates apostlike isade ajast kuni skolastika eelõhtuni Euroopas.

Patristika uurib nii ortodokssete kui ka hereetiliste autorite tekste, et mõista varakristliku mõtte, dogma ja kultuuri kujunemist. See hõlmab lisaks kreeka ja ladina keelele ka süüria, kopti, armeenia ja etioopia traditsioone.

 Etümoloogia ja mõistete eristus 
Sõna "patristika" tuleneb ladina keelest pater ('isa') ja kreeka keelest patēr ('isa'), viidates "isade õpetusele". Termin "patroloogia" (kreeka logos 'sõna' või 'õpetus') võeti esmakordselt kasutusele luterliku teoloogi Johann Gerhardi poolt 1653. aastal. Inglise filosoof Isaac Taylor tutvustas 19. sajandil terminit "patristics".

Kuigi enamikus kontekstides (sh inglise- ja eestikeelses kirjanduses) kasutatakse termineid sünonüümidena, eristatakse akadeemilises traditsioonis (eriti Saksamaal ja katoliiklikus teoloogias) mõnikord nende rõhuasetusi:
 Patroloogia keskendub autorite elulugudele, tekstide autentsusele ja kirjandusloolisele analüüsile.
 Patristika keskendub teoloogilistele ideedele, dogmaatilisele sisule ja filosoofilistele süsteemidele.

Erinevalt klassikalisest patroloogiast, mis tegeleb traditsiooniliselt vaid katoolse usu seisukohast autoriteetsete isadega, on kaasaegne patristika laiem, hõlmates ka apokrüüfe ja tagantjärele ortodoksse kiriku poolt hukka mõistetud õpetusi.

 Ajalooline ulatus ja perioodid 
Patristika hõlmab ajavahemikku umbes 90–750 pKr. Perioodi lõpuks loetakse Idas tavaliselt Damaskuse Johannese surma (749) ja Läänes Beda Auväärse (Venerabilis) (735) või Sevilla Isidoruse (636) aega. Ajajärk jaguneb kaheks põhietapiks:
 Nikaia-eelne (Ante-Nicene) periood (1.–3. sajand; kuni 325 pKr): Apostlikud isad, apologeedid ning esimesed süstemaatikud. Keskmes olid vaidlused gnostitsismi ja paganliku maailmavaatega.
 Nikaia-järgne periood (4.–8. sajand): Patristika "kuldajastu". Toimusid suured oikumeenilised kirikukogud, kus formuleeriti kristoloogilised ja trinitaarsed dogmad.

 Patristika uurimise ajalugu 
Patristika kui süstemaatiline teadusharu kujunes välja alles uusajal, kuigi huvi kirikuisade vastu ärkas juba renessansiajal humanistide seas loosungiga ad fontes ('tagasi allikate juurde'). Humanistid, nagu Lorenzo Valla ja Desiderius Erasmus, tegid olulisi edusamme tekstikriitikas. Valla tõestas 1440. aastal filoloogilise analüüsiga, et Donatio Constantini (Constantinuse kingitus) on 8.–9. sajandi võltsing, kuna dokumendi ladina keel ja terminoloogia sisaldavad anakronisme, mis ei vasta 4. sajandile. Erasmus omakorda kahtles Pseudo-Dionysios Areopagita tekstide apostlikus autorsuses, osutades nende uusplatonistlikule terminoloogiale (5.–6. sajand), ning eraldas Hieronymuse teostes ehtsad kirjad hilisematest pseudepigraafsetest lisandustest stiilianalüüsi põhjal. Termin "patroloogia" võeti kasutusele 17. sajandil luterliku teoloogi Johann Gerhardi teoses (1653).

Reformatsiooni ajal kasutasid protestantlikud teoloogid (Martin Luther, Philipp Melanchthon, Johann Calvin) kirikuisasid ulatuslikult oma õpetuste järjepidevuse tõendamiseks ning hilisemate roomakatoliiklike arengute kritiseerimiseks, rõhutades pühakirja kui ainsa ilmeksimatu allika (sola scriptura) põhimõtet. Protestantide laiahaardeline ja kriitiline lähenemine kutsus esile roomakatoliku kiriku vastureaktsiooni: Trento kirikukogul (1545–1563) tuginesid roomakatoliiklased omalt poolt valitud kirikuisade tekstidele, et kaitsta Rooma kiriku traditsioone ja tõlgendusi reformaatorite etteheidete eest.

Trento kaasaegsed protestantlikud kriitikud, sealhulgas Melanchthon ja hiljem "Magdeburgi sajandite" autorid, süüdistasid roomakatoliiklikku poolt tekstide selektiivsuses, kontekstist välja rebimises ning osalises toetumises hilisematele võltsingutele. Näidetena toodi Pseudo-Isidori dekretaalid (9. sajandi võltskirjad, mis omistasid varajastele paavstidele väga ulatuslikku võimu) ning Kartaago piiskopi Cyprianuse De ecclesiae catholicae unitate kaks versiooni, millest üks sisaldas hilisemat "esmasuse-lisandit" (primatus-text), mis rõhutas apostel Peetrusele omistatud Rooma tooli eriseisundit, kuigi Cyprianus atüüpilise varakristliku piiskopina rõhutas piiskoppide ametialast ühtsust ja võrdsust. See konfessionaalne rivaliteet andis aga olulise tõuke kaasaegse tekstikriitilise patristika sünnile, kuna mõlemad pooled olid sunnitud tegelema algallikate filoloogilise täpsuse ja autentsuse küsimustega.

Oluliseks protestantliku traditsiooni verstapostiks sai "Magdeburgi sajandid" (1559–1574), Matthias Flacius Illyricuse juhitud luterlike teadlaste suur kirikuloo projekt, mille käigus tugineti kriitiliselt kirikuisade tekstidele ning paljastati mitmeid hilisemaid võltsinguid.

19. sajandil edendasid tekstide kättesaadavust suured allikakogumikud: roomakatoliiklik preester Jacques-Paul Migne avaldas monumentaalsed sarjad Patrologia Latina ja Patrologia Graeca (1844–1855), mis on tänapäevalgi olulised uurimisallikad. Samal ajal juhtis reformeeritud taustaga USA teoloog Philip Schaff ingliskeelseid seeriaid Ante-Nicene Fathers ning Nicene and Post-Nicene Fathers (1886–1900), mis tegid kirikuisade tekstid laialdaselt kättesaadavaks ingliskeelses maailmas.

Nüüdisaegne patristika on oikumeeniline, hõlmates teadlasi kõikidest kristlikest konfessioonidest ning rõhutades interdistsiplinaarset ja oikumeenilist lähenemist.

 Patristika areng ja meetodid 
Patristika kasutab keeleteaduse, kirjandusteaduse ja ajaloolise kriitika meetodeid, olles osa kirikuloost ning töötades käsikäes dogmadelooga.

 Filosoofiline kontekst 
2. ja 3. sajandi apologeedid, nagu Justinus Märter ja Tertullianus, kasutasid kristluse selgitamiseks antiikfilosoofia (Platon, Philon, stoitsism) mõistestikku. Aleksandria koolkond püüdis tollast teadust ja kristlust süsteemselt kooskõlla viia. Paljud varased teoloogid olid ühtlasi filosoofid, kes püüdsid dogmasid ratsionaalselt põhjendada.

 Hermeneutika ja dogmaatika 
Kirikuisad viitasid argumenteerimisel peamiselt Piiblile, tuginedes apostlikule traditsioonile. Kujunesid välja erinevad hermeneutikad:
 Aleksandria koolkond (nt Origenes): rõhutas allegoorilist tõlgendamist.
 Antiookia koolkond (nt Johannes Kuldsuu): eelistas grammatilis-ajaloolist tõlgendamist.

Suurtes vaidlustes (nt Irenaeus gnostitsismi vastu, Athanasios Aleksandriast arianismi vastu ja Augustinus pelagiaanluse vastu) kujunesid välja usutunnistused, mis on tänini kristlike konfessioonide aluseks.

 Tuntud kirikuisad perioodide kaupa 
 Apostlikud isad (1.–2. sajand): Clemens Roomast, Ignatios Antiookiast, Polükarpos.
 Apologeedid (2. sajand): Justinus Märtrile, Athenagoras, Tertullianus.
 Idakiriku isad (4. sajand): Athanasios Aleksandriast, Basileios Suur, Gregorius Nyssast, Johannes Kuldsuu.
 Läänekiriku isad: Hieronymus, Augustinus, Gregorius Suur, Ambrosius.

 Viited 

 Vaata ka 
 Kirikulugu
 Kirikuisad
 Dogmadelugu
 Algkristlus

Kategooria:Filosoofia
Kategooria:Religiooniteadus
Kategooria:Teoloogia
Kategooria:Kristlus