Yasunari Kawabata

Yasunari Kawabata (jaapani keeles 川端康成 Kawabata Yasunari); 11. juuni 1899 – 16. aprill 1972) oli Jaapani kirjanik, Nobeli kirjandusauhinna laureaat (1968).

Elulugu
Yasunari Kawabata sündis Ōsakas arsti perekonnas. Juba kolmeaastaselt jäi ta orvuks ja teda kasvatasid vanavanemad. Vanaema suri neli aastat hiljem ja Kawabata ainus õde siis, kui tulevane kirjanik oli üheksa-aastane. Pärast vanaisa surma, kui Kawabata oli 14-aastane (mõnedel andmetel ka 17-aastane), jätkas ta iseseisvat eluteed. 

Ta õppis aastatel 1920–1924 Tōkyō Keiserlikus Ülikoolis kirjandust. Kawabata oli tugevalt mõjutatud Euroopa 20. sajandi alguse avangardsest kirjandusest ning asutas koos teiste jaapani noorte kirjanikega uuendusmeelse kirjandusliku ajakirja Bungei Jidai ('kirjanduslik ajastu'). Kawabata esimene tuntust toonud jutustus "Izu no odoriko" ("Tantsijanna Izust") ilmus 1926. aastal. 

Kawabata abiellus 1931. aastal ja kolis Kamakurasse. Teise maailmasõja ajal jäi kirjanik sõjategevusest kõrvale. Pärast sõda ilmusid Kawabata kolm kõige tuntumat teost: "Yukiguni" ("Lumine maa"; 1947), "Sembazuru" ("Tuhat kurge"; 1951) ja "Yama no oto" ("Mäe hääl"; 1954). 

1960. aastatel külastas Kawabata Ameerika Ühendriike ja pidas loenguid ülikoolides. 1960. aastate lõpul sai temast ühiskondlik aktivist, kes osales muu hulgas ka poliitilistes kampaaniates. Aastatel 1948–1965 oli ta Jaapani PEN-klubi president. 1952. aastal sai ta romaani "Tuhat kurge" eest Jaapani Kunstide Akadeemia auhinna ja valiti 1953. aastal selle akadeemia liikmeks. 

1968. aastal pälvis Kawabata esimese Jaapani kirjanikuna Nobeli kirjandusauhinna. Auhinnatseremoonia kõnes mõistis Kawabata hukka enesetapu, viidates sellega ilmselt mitmetele Jaapani kirjanikele, kes olid endalt elu võtnud. Viimased eluaastad veetis Kawabata tagasitõmbunult Kamakuras. Kirjanik suri 16. aprillil 1972 vingugaasimürgistusse.

Looming
Kawabata uuendas Jaapani kirjandust, eemaldudes seni traditsiooniks olnud realistlikust stiilist. Oma varajastes teostes eksperimenteeris kirjanik sürrealismiga (stiil, mis on hiljem edasi kandunud läbi kogu 20. sajandi Jaapani kirjanduse), lõplikult tuntuks sai ta siiski tänu oma hilisemale impressionistlikule kirjutamislaadile. Kawabata teosed on tüüpiliselt väga psühholoogilised ja toetuvad eleegiliselt Jaapani esteetikale. "Tuhat kurge" põhineb Jaapani kirjandusklassikal, "Genji monogataril", teose tegevus toimub Jaapani teetseremoonia taustal. Üks Kawabata romaan, "Meijin" räägib 1938. aastal toimunud go-mängust vana meistri ja noore pretendendi vahel.

 Valik teoseid 
 Izu no odoriko (伊豆の踊り子), 1926 
 Kanjo soshoku, 1926 
 Asakusa Kurenaidan, 1930 
 Kinju, 1933 
 Hana no warutsu, 1937 
 Jurokusai no nikki, 1948 
 Yukiguni (雪国), 1937–1947 
 Hokuro no tegami, 1950 
 Maihime, 1951 
 Sembazuru (千羽鶴), 1951 
 Meijin (名人), 1951–1954
 Hi mo stuki mo, 1953 
 Yama no oto (山の音), 1954 
 Mizuumi, 1954 
 Tokyo no hito, 1955 
 Niji ikutabi, 1955 
 Onna de aru koto, 1957 
 Kazu no aru michi, 1959 
 Nemureru bijo, 1961 
 Koto, 1961–1962 
 Kawa no aru shitamachi no hanashi, 1962 
 Kataude, 1964 
 Utsukushisa to kanashimi to, 1965 
 Rakka ryusui, 1966 
 Gekka no mon, 1967 
 Utsukushii nihon no watakushi, 1969 
 Bi no sonzai hakken, 1969 
 Tenohira ho shosetsu, 1971

Teosed eesti keeles
 "Mäe hääl" (romaan), 1980 (tõlkinud Agu Sisask, Ülle Udam)
 "Lumine maa" (romaan), 1989 (tõlkinud Ülle Udam)
 "Tuhat kurge" (romaan), 2001 (tõlkinud Agu Sisask)
 "Vana pealinn" (romaan), 2001 (tõlkinud Agu Sisask; ilmunud samas köites eelmisega)

Kategooria:Jaapani kirjanikud
Kategooria:Nobeli kirjandusauhinna laureaadid
Kategooria:Sündinud 1899
Kategooria:Surnud 1972