Apostellik usutunnistus

Apostellik usutunnistus (ladina keeles Symbolum Apostolicum või Symbolum Apostolorum) on varajane kristlik usutunnistus, mida kasutatakse laialdaselt läänekristlikes konfessioonides nii liturgilistel eesmärkidel kui ka katehheetilise õpetuse alusena. See on tuntud oma Kolmainsusele keskenduva struktuuri ja kristliku usu põhitõdede kokkuvõtliku esituse poolest. Idakristluses on peamiseks „oikumeeniliseks” liturgiliseks usutunnistuseks aga eeskätt Nikaia-Konstantinoopoli usutunnistus.

Hoolimata nimest ei pärine usutunnistus otse Jeesuse apostlitelt. Tegu on 2. sajandil Roomas kasutusel olnud ristimistunnistuse (tuntud kui Vana-Rooma usutunnistus) edasiarendusega, mis sai oma lõpliku, tänapäeval tuntud kuju (textus receptus ehk standardseks kujunenud laiendatud tekstikuju) 8. sajandiks Frangi riigis.J. N. D. Kelly, Early Christian Creeds, 3. trükk (London: Longman, 1972), lk 1–6, 368–434.Justo L. González, The Story of Christianity, Vol. 1: The Early Church to the Dawn of the Reformation, uuendatud trükk (New York: HarperOne, 2010), lk 79–81.

 Ajalugu ja areng 

Apostelliku usutunnistuse ajalugu on järkjärguline protsess, mille käigus lisati Vana-Rooma usutunnistuse algsele tekstile mitmeid täpsustusi ja laiendusi.

 Nime päritolu ja „apostlite koostatud” legend 
Keskaegses ja varauusaegses traditsioonis levis arusaam, et apostlid sõnastasid usutunnistuse ühiselt Püha Vaimu juhatusel. Selle narratiivi mõjukas varane vorm seostub muu hulgas Rufinusega, kuid kriitilises uurimuses peetakse apostlikku autorlust legendiks (selle kasvu seletatakse sageli usutunnistuse autoriteedi tõstmise vajadusega).

 Vana-Rooma usutunnistus 

Tänapäevase usutunnistuse otsene eelkäija on Vana-Rooma usutunnistus (Symbolum Romanum), mis oli Roomas kasutusel ristimisvalemina hiljemalt 2. sajandi keskpaigaks (ja tõenäoliselt kujunes välja juba 2. sajandi jooksul).Kelly, Early Christian Creeds, lk 101–103. Varaseimaks selgemaks kirjalikuks tunnistuseks peetakse sageli Marcelluse (Ancyrast) usutunnistuse esitamist kirjas Rooma piiskop Julius I-le (4. sajandi keskpaik), mis kajastab Roomas kasutusel olnud kolmikjaotusega ristimistunnistuse kuju.

See oli lühem kui praegune versioon ja selle tekst on rekonstrueeritav kirikuisade, näiteks Marcelluse Ancyrast (u 341) ja Rufinuse Aquileiast (u 404) kirjutiste põhjal.Kelly, Early Christian Creeds, lk 101–103.Philip Schaff, History of the Christian Church, Vol. II: Ante-Nicene Christianity. A.D. 100-325 (Grand Rapids, MI: Eerdmans, 1910), lk 528–535.

Vana-Rooma usutunnistuse rekonstrueeritud tekst oli ligikaudu järgmine:

Ma usun Jumalasse, kõigeväelisesse Isasse.Ja Kristusesse Jeesusesse, tema ainsasse Pojasse, meie Issandasse,
kes on sündinud Pühast Vaimust ja neitsi Maarjast,Pontius Pilaatuse all risti löödud ja maha maetud,
kolmandal päeval üles tõusnud surnuist,üles läinud taeva, istub Isa paremal käel,
sealt ta tuleb kohut mõistma elavate ja surnute üle.Ja Pühasse Vaimusse,
pühasse Kirikusse,pattude andeksandmist,
ihu ülestõusmist.See rekonstruktsioon põhineb Rufinuse kommentaaril. Vaata: Philip Schaff, The Creeds of Christendom, kd 2 (New York: Harper & Brothers, 1877), lk 45–47.

Nagu näha, puudusid siit mitmed hiljem lisatud fraasid, näiteks "taeva ja maa Looja", "kannatanud", "surnud", "alla läinud surmavalda", "pühade osadus" ja (Rufinuse ladinakuju lõpus) "igavest elu". Samas tuleb märkida, et mõnes varases tunnistuses (eriti kreekakeelses traditsioonis) esineb ka „igavene elu”, mistõttu konkreetse fraasi varasus sõltub käsitletavast tekstiliinist ja tunnistajast.

 Laienemine ja täiendused (4.–7. sajand) 

 Fraas / element Ladina kuju (tüüpiline) Tekstiline lisandumine (varaseimad kindlamad tunnistused) Standardiseerumine textus receptus-kujus Märkus (motiiv/tähendus) „taeva ja maa Looja” creatorem caeli et terrae 4.–5. saj (lääne piirkondlikud vormid; Gallia/Hispaania tekstiliinid) 6.–8. saj (lääne ühtlustumine; eriti Karolingide perioodil normeerimine) Pole algses Vana-Rooma vormis; rõhutab, et Isa on ka Looja (anti-gnostiline / anti-markionistlik rõhuasetus).Kelly, Early Christian Creeds, lk 378–379.McGrath, Historical Theology, lk 35–37. „kannatanud” passus 4.–5. saj (lääne lisandused; sageli koos surma/matmise rõhutamisega) 6.–8. saj Täpsustab Kristuse kannatuste reaalsust (anti-doketiline rõhuasetus).Kelly, Early Christian Creeds, lk 368–434 (üldkäsitlus lisandustest). „surnud” (nt) mortuus / et mortuus 4.–6. saj (lääne tekstides koos „risti löödud” ja „maha maetud” plokiga) 6.–8. saj Võimendab ajaloolist konkreetsust (surm ei ole pelgalt näiline); sageli osa „passiooni-plokist”.Kelly, Early Christian Creeds, lk 368–434. „alla läinud surmavalda” descendit ad inferna / ad inferos u 400 (Aquileia usutunnistuse tekst; Rufinuse tunnistus) 6.–8. saj (Gallia standardiseerimine; hiljem laialdane lääne kasutus) Tekstiliselt lisandub hilja. Rufinus seletab seda algselt sisuliselt kui „maha maetud” (= surma reaalsus), kuid hilisem lääne katehhees ja populaarne eksegees seostasid seda üha enam Kristuse võiduka allilma-laskumise motiiviga (harrowing of hell).Kelly, Early Christian Creeds, lk 383–385.Barclay, The Apostles' Creed, lk 78–82. „pühade osadus” sanctorum communionem 5. saj (Gallia tekstiliin) 6.–8. saj Genitiiv sanctorum võimaldab kahetist tõlgendust: (a) pühad inimesed (kõigi kristlaste osadus üle aja) või (b) pühad asjad (sakramentaalne osadus).Pelikan, The Christian Tradition, kd 1, lk 130. „igavest elu” vitam aeternam 4.–7. saj (sõltub tekstiliinist; mõnes tunnistuses varem, ladina „received text” lõpus kujuneb kindlamalt hiljem) 6.–8. saj Annab selge eshatoloogilise lõpu; „varaseim kindel esinemine” sõltub kreeka/ladina tunnistajatest.Kelly, Early Christian Creeds, lk 368–434, 431–432.

Alates 4. sajandist levis Rooma usutunnistus lääneprovintsidesse, eriti Galliasse ja Hispaaniasse. Nendes piirkondades hakati teksti täiendama, et võidelda levinud hereesiatega (näiteks arianismiga) ja väljendada selgemalt kiriku õpetust. Uurimuses rõhutatakse sageli, et laienemised ei tekkinud „ühe korraga”, vaid lisandusid eri paikades eri aegadel ning osa lisandusi standardiseeriti alles Karolingide perioodil.Kelly, Early Christian Creeds, lk 368–434.

"taeva ja maa Looja" (creatorem caeli et terrae) lisati vastusena gnostilistele ja markionistlikele õpetustele, mis eristasid Vana Testamendi Loojajumalat Uue Testamendi armulisest Isast.Kelly, Early Christian Creeds, lk 378–379.Alister E. McGrath, Historical Theology: An Introduction to the History of Christian Thought, 2. trükk (Malden, MA: Wiley-Blackwell, 2013), lk 35–37.

"kannatanud" (passus) lisati, et rõhutada Kristuse kannatuste reaalsust doketismi vastu. Doketism väitis, et Kristuse keha ja kannatused olid vaid näilised, tuginedes sageli arusaamale, et jumalik ei saa materiaalses maailmas kannatada. (Sama lisand liitub hiljem sageli koos fraasidega “surnud” ja “maha maetud”, mis ühiselt rõhutavad Kristuse surma tegelikkust ja ajaloolist konkreetsust.)Kelly, Early Christian Creeds, lk 368–434.

"alla läinud surmavalda" (descendit ad inferna / ad inferos): see fraas puudus Vana-Rooma usutunnistusest. Üks selle varaseimaid tunnistusi pärineb Rufinuse kodukiriku usutunnistusest Aquileias (u 400 pKr). Rufinus ise selgitas, et tema arusaama kohaselt tähendas see lause sisuliselt sama, mis "maha maetud" (sepultus), s.t rõhutas Kristuse surma ja matmise reaalsust.Kelly, Early Christian Creeds, lk 383–385. Aja jooksul omandas see fraas aga teise, populaarsema teoloogilise tõlgenduse, mis põhines Kristuse allilma laskumise õpetusel (nn põrgu kündmine), kus Kristus kuulutas võitu surmavalla üle ja vabastas Vana Testamendi õiged.William Barclay, The Apostles' Creed (Louisville, KY: Westminster John Knox Press, 1998), lk 78–82. 7. sajandiks, kui usutunnistus Gallias standardiseeriti, oli see uus tähendus juba domineeriv. Seega toimus fraasi sees teoloogiliselt oluline tähendusnihe – algsest surma reaalsuse rõhutamisest sai hiljem võidu kuulutamine surmavalla üle, mida Rufinuse enda eksegees selles kohas ei rõhuta.

"pühade osadus" (sanctorum communionem) on samuti Gallia päritolu lisandus 5. sajandist. Selle täpne tähendus on teoloogide seas jätkuvalt arutelu objektiks. Ladina genitiiv sanctorum võib grammatiliselt viidata nii „pühadele inimestele” (kristlaste osadus üle aja ja ruumi) kui ka „pühadele asjadele” (eriti sakramentaalsele osadusele).Jaroslav Pelikan, The Christian Tradition: A History of the Development of Doctrine, Vol. 1: The Emergence of the Catholic Tradition (100-600) (Chicago: University of Chicago Press, 1971), lk 130.

"igavest elu" (vitam aeternam) lisati teksti lõppu, et anda usutunnistusele selge eshatoloogiline ja lootusrikas lõpp. Nagu eespool märgitud, sõltub „igavese elu” varaseim kindel esinemine sellest, millist tekstiliini (kreeka/ladina) ja milliseid tunnistajaid käsitleda.

 Lõpliku vormi kujunemine 

Tänapäeval tuntud laiendatud tekst (textus receptus) kujunes välja Gallias ja Hispaanias 6.–7. sajandil. Karl Suure valitsemisajal (8.–9. sajandil) hakati seda versiooni kasutama kogu Frangi riigis, et ühtlustada liturgilist praktikat. Iroonilisel kombel jõudis see täiendatud Gallia versioon tagasi Rooma ning asendas seal 10. sajandiks varasema ja lühema Vana-Rooma usutunnistuse.Kelly, Early Christian Creeds, lk 431–432. Teatud uurimustraditsioonis on rõhutatud, et „vastuvõetud teksti” (received text) suhteline hilisus ei tähenda, nagu oleks selle sisu „hiline väljamõeldis”: pigem kinnistati ja ühtlustati pika aja jooksul juba ringelnud ristimistunnistuse vormelid ning lisati mõningaid regionaalseid täpsustusi.

 Tekst eesti keeles 

Mina usun Jumalasse, kõigeväelisse Isasse, taeva ja maa Loojasse.
Ja Jeesusesse Kristusesse, Tema ainsasse Pojasse, meie Issandasse,
kes on saadud Pühast Vaimust, ilmale tulnud neitsi Maarjast,
kannatanud Pontius Pilaatuse all, risti löödud, surnud ja maha maetud,
alla läinud surmavalda, kolmandal päeval üles tõusnud surnuist,
üles läinud taeva, istub Jumala, oma kõigeväelise Isa paremal käel,
sealt Tema tuleb kohut mõistma elavate ja surnute üle.

Mina usun Pühasse Vaimusse,
üht püha kristlikku Kirikut,
pühade osadust,
pattude andeksandmist,
ihu ülestõusmist
ja igavest elu.

 Vaata ka 
 Nikaia usutunnistus
 Athanasiuse usutunnistus
 Vana-Rooma usutunnistus

 Viited 

Kategooria:Kristlus