Juhtimine

Juhtimine on üldistatult subjekti ja objekti vaheline suhe ehk tegevus, mille kaudu juht mõjutab juhitavaid, et saavutada teatud eesmärke.

Need eesmärgid võivad olla nii organisatsiooni, juhi kui ka juhitavate isikute omad.

Tuleb silmas pidada, et juhtimise mõistet ei ole üheselt defineeritud. Defineerimise teeb ühe asjaoluna keerukaks akadeemiline debatt, kas definitsioonis tuleks käsitleda
 juhti kui administreerijat (management) või
 juhti kui eestvedajat (leadership)

 Eestvedamise ja administreerimise eristamine 
Kuigi eestvedamise ja administreerimise definitsioonid on erinevad, ei eristata neid eesti keeles niivõrd nagu näiteks saksa (management ja führung) või hispaania (liderazgo ja gestión) keeles. Endised Tartu Ülikooli majandusteaduskonna õppejõud Kulno Türk ning Aino Siimon on leidnud, et eesti keeles võiks mõistetel "administreerimine"Originaaltsitaadis "mänedžment" ja "juhtimine" siiski vahet teha.

Juhtimisvaldkonna teadlased on lähenenud sellele eri teid pidi:
pisi|püsti|"Administreerimise ülesanne on teha asju õigesti, eestvedamise ülesanne on teha õigeid asju." – Peter DruckerTsitaat on laialdaselt omistatud Peter Druckerile ja/või Warren Bennisele, kuid kumbki ei omista seda iseendale (Riggio, 2017, lk 2). Tsitaadi originaalne autor on tundmatu.

 Harvardi juhtimisprofessor John Kotter sõnastab juhtimist kui organisatsiooni visiooni väljatöötamist ja töötajate vastavusse viimist selle visiooniga. Administreerimine hõlmab selle juhtimisprotsessi planeerimist, organiseerimist ning kontrolli.
 Majandusteadlase Jean-Paul Thommeni integreeritud administreerimismudelis on juhtimist kujutatud administreerimise tuumana, kus inimeste juhtimist ümbritseb planeerimine, otsustamine, delegeerimine ja kontrollimine.
 Organisatsioonipsühholoogia professor Ronald E. Riggio on märkinud oma uuringutes, et ühine erinevus eestvedamise ja administreerimise vahel on see, et traditsiooniliselt täidab juhtpositsioon organisatsiooni "kõrgemaid" funktsioone, samas kui administratsioon tegeleb igapäevasemate ülesannetega.
Lihtsal kujul võib kahe mõiste erinevuse kokku võtta järgmiselt: juhtimine kui eestvedamine keskendub inimeste mõjutamisele ja motiveerimisele. Administreerimine seevastu tegeleb olemasolevate süsteemide ja organisatsioonistruktuuride planeerimise, koordineerimise ja kontrollimisega, kasutades selleks eelkõige tehnilisi vahendeid. Ehk juhtimine tegeleb inimestega, administreerimine struktuuri tagamisega.

+ Eestvedajate ja administreerijate erinevusedLühendatud ja osati kohandatud versioon originaaltabelist tõlke-ja kompaktsuse huvides. Sellega ühtegi sisulist mõtet muudetud ei ole, ainult liigne välja lõigatud. EestvedajadAdministreerijadAllikasEestvedajad valivad talenti, motiveerivad, õpetavad ja ehitavad usaldustAdministreerijad planeerivad, koostavad eelarvet, hindavad mõjusid ja lihtsustavadMaccoby
(2000)Eestvedajad on hingega (või südamega) asja juuresAdministreerijad on kaine mõistusegaEestvedajad on loovad ja paindlikudAdministreerijad on ratsionaalsed ja analüütilisedCapowski
(1994)Kõik eestvedajad on head administreerijadKõikidel administreerijatel ei pruugi olla eestvedaja omadusiDaft
(2003)Eestvedajad otsustavad mis kaupa ja reisijaid rong kannab ja kuhu ta lähebAdministreerijad vastutavad, et rong õigel ajal kohale jõuabPerloff
(2004)Eestvedajad on strateegilisedAdministreerijad on taktikalisedEestvedajatel on eesmärkide suhtes isiklik ja aktiivne suhtumineAdministreerijatel on eesmärkide suhtes objektiivne, võib olla isegi passiivne, suhtumineZaleznik
(1977)Eestvedajad uuendavadAdministreerijad haldavadBennis
(1989)Eestvedajate mureks on usaldus ja inimesedAdministreerijate mureks on süsteemid, protseduurid ja struktuurEestvedajad küsivad "mida" ja "miks"Administreerijad küsivad "kuidas" ja "kuna"

 Ajalugu ja teooriad 

 Juhtimine kui eestvedamine 
Juhtimise kontseptsioonist on kirjutanud juba varajased filosoofid ja suured mõtlejad, nagu näiteks Xenophon (teoses cyropaedia, mida peetakse üheks esimeseks temaatiliseks teoseks), Aristoteles, Platon, Konfutsius, Sunzi jt. Juhtimine on ajalooliselt olnud seotud hierarhiliste võimupositsioonidega, ehk traditsiooniliselt on mõtestatud juhte kui individuaalseid suursuguseid kangelaslikke kujusid, nagu näiteks Caesar, Napoleon või Tšingis-khaan.

Samas vaimus tekkis 19. sajandil esimene eestvedajaliku juhtimisteooria alge, Thomas Carlyle'i postuleeritud "suurmehe" teooria, mille kohaselt saavad juhtideks kindlate sünnipäraste isikuomadustega "suurmehed". Carlyle käsitles seda küll ajaloolase perspektiivist, kuid tema ideedest arenes teooria edasi juhtimisvaldkonda.

Edasiarengutena hakkasid ajajärku tekkima uued teooriaid, suuresti seoses laiapinnaliste ühiskondlike ning teaduslike edasiarengutega.
pisi|püsti|"Kui su tegevus inspireerib teisi unistama rohkem, õppima rohkem, tegema rohkem ja saama enamaks, siis sa oled eestvedaja!" – John Quincy Adams

 1900.–1930. aastate isikuomaduste teooria, mis proovis identifitseerida juhtimiseks vajaminevaid iseloomujooni
 1940. aastate lõpu psühhoanalüütilised teooriad, mis uurisid inimeste motivatsiooni juhtida ning juhti järgida
 1960. aastate "tehingute" teooriad, mis uurisid inimestevahelisi sotsiaalseid tehinguid ning motiveeritust läbi ühiste eesmärkide
 1970. aastate omistamisteooriad, kus hakati keskenduma organisatsioonikäitumisele ja haldusteadusele
 1980. aastatest kuni tänapäevani on juhtimise teooriad liikunud eemale hiararhilisest positsioonipõhisusest. Juhtimine on kujunenud horisontaalsemaks, ehk esineb vähem jäikasid ja staatilisi juhtimisstruktuure. Üldpildis on juhtimine aina rohkem jagatud ja paindlik.

Kokkuvõtlikult, traditsiooniliselt ja ajalooliselt on juhi (direktor, juhataja või diktaator) roll olnud sageli võimu keskne. Tänapäevane juhtimine lähtub aga tõsiasjast, et inimestel on laialdased vabadused ning seetõttu tuleb neid kaasata tegevusse vabatahtlikkuse alusel. Juht ei saa enam tugineda ainult käskudele ja keeldudele, vaid peab looma inspireeriva visiooni ja näitama eeskuju seatud eesmärkide saavutamiseks. Juhtimise fookus on nihkunud eemale võimule rajatud käsutamisest ning keskendub nüüd strateegilisele planeerimisele, töötajate kaasamisele, koostööle ja tegevuste sihipärasele organiseerimisele ja koordineerimisele.

+ Juhtimise kui eestvedamise teooriad Teooria/lähenemine Periood Eeldused Kriitika"Suurmehe"19. sajandi keskpaik kuni 1900. aastad Sünnitakse juhtidena
 Juhid on loomupäraselt mõjuvõimsad ja tugevad Puudub teaduspõhine tõend juhivõimete pärilikkusest
 Eeldus, et vähestes peitub juhipotentsiaalIsikuomaduste1904 kuni 1947 Juhtidel on ülemuslikud isikuomadused
 Kindlatel isikutel on loomulik juhtimisoskus
 Eristab neid enda juhitavates Ei arvesta olukorrapõhisusega (juhtide käitumine ja juhitavate motivatsioonitegurid)
 Umbmäärased "juhtide isikuomadused"
 Puuduvad tõendid isikuomaduste ja juhtimisefektiivsuse seosestTehinguline/
mõjuvõimu1920. aastate keskpaik kuni 1977 Juhtimine on mõjuvõimu või sotsiaalse tehingu protsess Karisma mõju juhi-juhitava suhetele vajab rohkem uurimistOlukorrapõhine1950. aastad kuni 1960. aastad Juhid käituvad olenevalt olukorrast
 Olukord määrab, kellest saab juht
 Juhil on erinevateks olukordadeks on vaja erinevaid lähenemisi Enamik olukorrapõhistest teooriatest on umbmäärased, mistõttu on eelduste tegemine raskendatud
 Teooriatel puuduvad head mõõdikudKäitumuslik1950. aastad kuni 1980. aastate algus Eksisteerib üks ainuõige viis, kuidas juhtida
 Juhid, kes tunnevad rohkesti muret nii isikute kui ka tootlikkuse vastu on efektiivsed Olukorrapõhised muutujad ja grupi protsesse ignoreeritakse
 Uuringud ei ole suutnud määratleda olukordasid, millal spetsiifilised juhikäitumised relevantsed on

 Juhtimine kui administreerimine 
Administreerimise kui juhtimisteooria vundamendi rajajaks peetakse mehaanikainseneri Frederick Winslow Taylorit, kelle 1911. aastal ilmunud monograafia "The Principles of Scientific Management" pani aluse taylorismile. Taylor lähtud ideest, et tööliste ja ülemate tööprotsesside analüüsimise ja standardiseerimise kaudu on võimalik koostööga tõsta tootlikkust ja efektiivsust. Kuigi taylorismi esmane eesmärk oli tootlikkuse suurendamine, peetakse seda tänapäeval kaasaegse administreerimisteooria aluseks.

20. sajandi alguses kujunes välja administratiivne koolkond, mis uuris esmakordselt süvendatult organisatsiooniteooriat. Kaevandusinsener Henry Fayol avaldas 1916. aastal raamatu "Administration Industrielle et Generale’s", kus ta sõnastas neliteist juhtimispõhimõtet ja viis juhtimisfunktsiooni:

 planeerimine, prognoosimine;
 organiseerimine (tööjaotus, materiaalse ja sotsiaalse organismi rajamine);
 inimeste käsutamine;
 koordineerimine ehk ühtesobitamine;
 kontroll, järelevalve.

Aja jooksul on nende funktsioonide olemus muutunud detailsemaks, kuid Fayoli teooria on endiselt mõjukas ka tänapäeva juhtimispraktikas.

1960. aastatel käsitles administreerimisteooriat Ernest Dale’i empiiriline koolkond. Dale leidis, et juhtimist kui administreerimist tuleks uurida mitte üksnes abstraktselt, vaid ka praktiliselt. Tema lähenemine hõlmas reaalsete ettevõtjate ja juhtide kogemuste analüüsi, mille abil ta tuvastas kontekstipõhised juhtimispõhimõtteid. Dale’i teooria käsitleb administreerimist kui rakenduslikku ja kontekstipõhist tegevust, kus juhtimisel tehakse otsuseid vastavalt olukorrale, mitte ainult universaalsete reeglite alusel.

Organisatsiooniteoreetiku Harold Koontz’i "The Management Theory Jungle" kirjeldas administreerimise mõiste vastuolulist kasutamist teaduses. Koontz tõi esile, et teadlased ja praktikud viitasid mõistega nii inimeste juhtimisele kui ka protsesside haldamisele või organisatsioonilisele käitumisele, kuigi reaalsuses peaks neid käsitlema lahus. Koontzi teooria järgi on administreerimine mitmetahuline ja interdistsiplinaarne nähtus, mille tähendus sõltub kontekstist ja vaatenurgast.

 Juhtimise funktsioonid 
"Juhtimisfunktsioonid on juhtimistegevuse põhilised koostisosad, ehk osategevused." – Türk & Siimon, 2004, lk 115

Traditsiooniliselt on juhtimise funktsioonideks peetud tegevuste strateegilist ja operatiivset planeerimist, jooksvat tegevuste organiseerimist, organisatsiooni mehitamist ja selle liikmete motiveerimist, erinevate tegevuste koordineerimist ja kontrollimist jms.

Peale juba mainitud Fayoli tüpoloogia on üks tuntumaid juhtimisfunktsioonide liigitusi Luther Halsey Gulicki akronüümi POSDCORBi kontseptsioon:

 Planning − planeerimine, st kõige selle määratlemine, mida ja kuidas peab tegema selleks, et saavutada ettevõtte eesmärke
 Organizing − organiseerimine, st ametliku struktuuri kujundamine, allüksuste moodustamine ja koordineerimine, pidades silmas üldeesmärki.
 Staffing − personalitöö, st personali valik ja koolitus ning tööks vastavate tingimuste tagamine.
 Directing − suunamine, juhtimine, st üksikotsuste jooksev vastuvõtmine ja nende muutmine üksik- või üldkorraldusteks.
 COordinating − koordineerimine, st tööprotsesside erinevate osade sidustamine.
 Reporting − aruandmine, st informatsiooni edastamine kõrgemale juhtimistasandile.
 Budgeting − eelarvestamine, st eelarve koostamine, kontrollimine.

Erialases kirjanduses on eristatud ka juhtimise klassikalisi ja seostavaid funktsioone:

 Klassikalisteks funktsioonideks on planeerimine, organiseerimine, kontroll, personalijuhtimine ja eestvedamine.
 Seostavateks funktsioonideks on otsustamine ja kommunikatsioon.

Seostav funktsioon otsustamine on seotud kolme klassikalise funktsiooniga – planeerimise, organiseerimise ja kontrolliga. Kommunikatsiooni osategevus on seotud kõigi klassikaliste juhtimisfunktsioonidega, kuna nende kõigi täitmiseks on vajalik informatsiooni koguda, töödelda ja edastada, mistõttu ei ole ilma kommunikatsioonita juhtimine mõeldav.

 Juhtimisega seonduvad mõisted 

 Viited 

 Kirjandus 
 Quaquebeke ja Eckloff võtavad enda uurimuses "Why Follow? The Interplay of Leader Categorization, Identification, and Feeling Respected" (2013) vaatluse alla liidri kategoriseerimise teooria koos identieedil põhineva lähenemise juhtimises. (Thomas, Martin, Riggio 2013)

Kategooria:Sotsiaalteadused
Kategooria:Organisatsioon