Piibel

Piibel (ka pühakiri) on kristluse kanoniseeritud tekstide kogum, mis koosneb Vana ja Uue Testamendi raamatutest. Judaismis tähistab piibel eeskätt Tanah’iks nimetatavat juudi pühakirja; kristluses koosneb Piibel Vanast ja Uuest Testamendist. Mitmes kristlikus traditsioonis peetakse Piiblit Jumala sõnaks ning õpetatakse, et selle autorid on kirjutamisel olnud jumaliku inspiratsiooni all.

Ülekantud tähenduses nimetatakse piibliks ka mõne valdkonna tähtsaimat käsiraamatut või andmekogu. Piibel on üks maailma enim tõlgitud ja levitatud raamatuid, mille mõju ulatub kirjanduse, kunsti, seadusandluse ja eetika valdkonda.

 Nimetus 
Sõna piibel tuleneb vanakreeka keele väljendist τὰ βιβλία (ta biblia, 'raamatud'), mis pärineb sõnast βιβλίον (biblíon, 'papüürusrull', 'raamat'). Ladinakeelne väljend Biblia Sacra (‘pühad raamatud’) kinnistus kristlikus ladinakeelses traditsioonis hiljemalt 4. sajandil.

 Piibli jaotus 
Kristluse suuremad harud kasutavad sarnaseid, kuid mitte täielikult kattuvaid kaanoneid.
 Protestantlik traditsioon: 66 raamatut – Vana Testamendi 39 raamatut + Uue Testamendi 27 raamatut.
 Rooma-katoliku kirik: Vana Testamendi hulgas ka deuterokanoonilised raamatud (protestantlikus traditsioonis sageli apokrüüfide jaotuses).
 Õigeusu kirikud: Vana Testamendi loetelu varieerub veidi (nt Saalomoni tarkuseraamat, Jeesus Siiraki tarkuseraamat, Tobia, Juuditi raamat jm).

 Kaanoni kujunemine 
Piibli kaanon (kreeka keeles kanōn, 'mõõdupuu, reegel') tähistab raamatute kogumit, mida judaism ja kristlus peavad pühaks, autoriteetseks ja oma usu aluseks. Kaanoni kujunemine oli sajanditepikkune protsess, mille käigus selgines, millised tekstid kuuluvad pühakirja koosseisu ja millised mitte.


 Vana Testamendi kaanon 
Küsimus heebreakeelse pühakirja (Tanah) kaanoni sulgumise täpse aja kohta on teaduslikus arutelus. Kuigi põhitekstide (Toora ja Prohvetid) autoriteet oli kinnistunud juba sajandeid varem, on Kirjade (Ketuvim) kogumiku lõplik piiritlemine raskemini dateeritav.

Mitmed käsitlused rõhutavad, et juudi kaanoni tuumik oli põhimõtteliselt välja kujunenud juba enne 1. sajandit pKr. See seisukoht tugineb muuhulgas Josephuse, 4. Esra raamatu ja varase sünagoogipraktika andmetele.Roger T. Beckwith, The Old Testament Canon of the New Testament Church and Its Background in Early Judaism. London: SPCK; Grand Rapids: Eerdmans, 1985.F. F. Bruce, The Canon of Scripture. Downers Grove: IVP, 1988.Sid Z. Leiman, The Canonization of Hebrew Scripture: The Talmudic and Midrashic Evidence. 2., täiend. tr. New Haven: Archon, 1991. 19. sajandil levinud teooria, et VT kaanon fikseeriti lõplikult alles 1. sajandi lõpus toimunud nn Jamnia/Javne “sinodil” (Jamnia hypothesis), ei ole tänapäeva uurimisseisu kohaselt aktsepteeritud (1960ndatest saadik). Üldkäsitlused peavad seda hüpoteesi probleemseks ning rõhutavad, et puudub kindel alus rääkida seal ühest “kaanonit kinnitanud kogust”, kuivõrd see polnudki kogunemise eesmärgiks.Anchor Bible Dictionary, "Canon, Old Testament", toim. David Noel Freedman. New York: Doubleday, 1992.

Varakristlik kirik võttis Vana Testamendina üldiselt omaks juudi pühakirja. Samas kasutasid paljud varakristlased, eriti kreekakeelses maailmas, pühakirja kreekakeelset tõlget Septuagintat, mis sisaldas ka neid raamatuid, mida protestantlikus traditsioonis tuntakse apokrüüfidena ja katoliku traditsioonis deuterokanooniliste raamatutena. See on peamine põhjus, miks katoliku ja õigeusu Vana Testamendi kaanonid on protestantlikust laiemad.

 Uue Testamendi kaanon 
Erinevalt Vanast Testamendist ei olnud varakristlikul kirikul alguses ühtset, kokkulepitud pühakirjade kogumit peale juudi pühakirja. Uue Testamendi kaanoni kujunemine oli järkjärguline protsess, mis toimus ligikaudu kolme sajandi vältel.

 Varane tuumik (1.–2. sajand): Juba 2. sajandi keskpaigaks oli enamikus kogudustes välja kujunenud autoriteetne tuumik, mis koosnes neljast evangeeliumist, Apostlite tegudest ja Pauluse kirjadest. Nende tekstide autoriteet põhines nende apostellikul päritolul ja laialdasel kasutusel jumalateenistustel.Bruce M. Metzger, The Canon of the New Testament: Its Origin, Development, and Significance. Oxford: OUP, 1987.

 Arutelud ja piiritlemine (2.–4. sajand): Mitmete teiste raamatute staatus oli pikema arutelu all. Nn "katoolsete kirjade" osas valitses ebakindlus – näiteks kiri heebrealastele (autorluse küsimus), Jaakobuse kiri, 2. Peetruse kiri ja Johannese ilmutusraamat (selle apokalüptilise sisu tõttu ning osalt ka seetõttu, kuidas seda eri liikumistes ja vaidlustes kasutati) olid mõnes piirkonnas tunnustatud, teistes aga mitte. Samal ajal olid ajutiselt eri paigus kasutusel mitmed teised kirjutised, mida peeti küll autoriteetseks, kuid mis hiljem kanooniliste tekstide hulka ei arvatud (nt Hermase Karjane, Didache).

pisi|püsti|Athanasiuse 39. lihavõttekiri (367) loetleb esmakordselt kõik 27 UT raamatut

 Kaanoni kinnistumine (4. sajand):
 Athanasiose 39. lihavõttekiri (aastal 367) on esimene säilinud dokument, mis loetleb täpselt need 27 raamatut, mis moodustavad tänapäevase Uue Testamendi. See ei loonud kaanonit, vaid peegeldas ja kinnitas Aleksandria mõjukas kirikus väljakujunenud konsensust.
 Aafrika provintsi kohalikud kirikukogud Hippos (393) ja Kartaagos (397, 419) kinnitasid Athanasiose UT nimekirja läänekiriku jaoks. Need ei olnud oikumeenilised (üleilmsed) kirikukogud, vaid piirkondlikud sinodid, mis vormistasid kohalikus praktikas juba kehtinud kaanoni.Everett Ferguson, Church History, Volume 1: From Christ to Pre-Reformation. Grand Rapids: Zondervan, 2005.

 Lõplik kinnitamine: Roomakatoliku kirikus kinnitati kaanon lõplikult Trento kirikukogul (1546) vastusena protestantlikule reformatsioonile. Trento kinnitas ühtlasi deuterokanooniliste raamatute kuulumise Vana Testamendi kaanonisse ning määratles ladinakeelse Vulgata avaliku kasutuse (nt liturgia ja õpetuse) jaoks “autentseks” tekstiks, ilma et see tähendaks heebrea ja kreeka algkeelsete tekstide uurimise või kasutamise välistamist.John W. O’Malley, Trent: What Happened at the Council. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2013. Protestantlikud kirikud seevastu tunnistasid Vana Testamendi osana vaid heebrea kaanonis leiduvaid raamatuid.

 Varased kanooniliste tekstide nimistud 
Juudi ja kristliku pühakirja varases ajaloos leidub mitmeid nimistuid, mis näitavad, milliseid kirjutisi peeti autoriteetseteks. Allpool kõrvutatakse kolm sageli tsiteeritud tunnistust: Meliton Sardesest (u 170 pKr; VT raamatute loend), nn Muratori fragment (Muratori kaanon; 2. saj lõpp; UT raamatute loend) ja Josephuse heebreakeelse pühakirja raamatute arv (Against Apion 1.8).

 Allikas Dateering Ulatus Raamatute arv / jaotus Olulised kaasamised Olulised väljajätmised / märkused Meliton Sardesest u 170 pKr Vana testament Juudi kaanoni põhiskeem (Toora, Prohvetid, Kirjad) Loend järgib heebrea traditsiooni joont Eusebiose vahendusel säilinud nimekirjas on Ester välja jäetud (võimalik, et vahenduse või kasutatud infoallika eripära).Eusebios, Historia ecclesiastica 4.26.13–14. Muratori fragment (Muratori kaanon) 2. saj lõpp (säilinud 7.–8. saj ladina käsikirjas) Uus testament Tuum: 4 evangeeliumi; Apostlite teod; 13 Pauluse kirja; Juuda kiri; 1–2Joh (võimalik, et ka 3Joh); Johannese ilmutusraamat Mainib ka Peetruse ilmutust (mõned kogudused ei luba seda ette lugeda); ühes reas viide Tarkuseraamatule (kui "Saalomoni sõprade kirjutatuna") Puuduvad selgelt: kiri heebrealastele; Jaakobuse kiri ja 1.–2. Peetruse kiri ei esine loetelus. Josephus, Against Apion 1.8 u 95 pKr Vana testament 22 raamatut kolmes rühmas: 5 (Moosese seadus) + 13 (prohvetlik ajalugu) + 4 (laulud ja õpetus) Rõhutab, et pärast "viimaseid prohveteid" kirjutatud teoseid ei oma samaväärset autoriteeti (ehk VT apokrüüfid). 22 saadakse rühmitusega (nt Rutt koos Kohtumõistjatega, Nutulaulud Jeremija raamatuga; "Kaksteist väikeprohvetit" ühe rullina).Josephus, Against Apion 1.8 (tavatranslatsioonid; nt Whiston/Loeb).

 Selgitus ja seosed üldpildiga 
 Josephuse 22 raamatu skeem on varaseim selgesõnaline numbriline tunnistus juudi pühakirja piiridest. See haakub arusaamaga, et 2. templi perioodi lõpuks oli heebrea kaanoni tuumik kindlalt piiritletud (vrd Tanah 24=22; rühmitus erineb protestantliku 39 ja katoliku/õigeusu 46+ raamatu loendusest).
 Meliton (u 170) kinnitab varakristlikku huvi heebreakeelse loendi vastu (toetudes ilmselt Jeruusalemma/Palestiina informantidele). Esteri puudumine tema nimekirjas on tõenäoliselt vahenduse/kopeerimise iseärasus, mitte põhimõtteline välistus. 4. sajandil võib kohata kreekakeelsete kristlaste seas sihilikku Esteri välistamist.
 Muratori fragment peegeldab 2. saj lõpu Lääne koguduste Uue Testamendi tuuma: evangeeliumid + Apostlite teod + Pauluse kirjad + Johannese Ilmutus. Nn "katoolsete kirjade" komplekt oli osaliselt veel vaidluse all (nt Juuda, 1.–2. Peetruse, Heebrealastele).

Nimistud toetavad tervikpiltlikult seda, et kristlikud kogudused rajasid oma Uue Testamendi loetelu varakristlikule kasutusele ja õpetuslikule kaalutlusele, samal ajal kui Vana Testamendi puhul püsiti põhimõtteliselt juudi kaanoni piirides (Septuaginta kasutus andis mõnes piirkonnas laiema katte, kuid septuagintasid oli erinevaid – selle sisu polnud kõikjal ühetaoline).

 Kaanonite võrdlus 
Allolev tabel võrdleb peamiste traditsioonide kaanoneid (erinevused puudutavad eeskätt Vana Testamenti).

 Traditsioon Vana testamendi raamatuarv Deuterokanoonilised / apokrüüfsed raamatud Uue testamendi raamatuarv Märkused Juudi Tanah 24 (teisendina 22) – – Jaotus: Toora (5), Nevi'im (8), Ketuvim (11). 24 = protestantliku VT 39 raamatu teistsugune rühmitus. Protestantlik 39 Käsitletakse apokrüüfidena (trükitakse mõnikord eraldi jaotuses) 27 Vana Testamendi alus: masoreetlik tekst; deuterokanoonilisi raamatuid kaanoniks ei loeta. Rooma-katoliku 46 (39 + 7 deuterokanoonilist) Tarkus, Siirak, Tobia, Juudit, 1Mak, 2Mak, Baruh; lisad: Esteri ja Taanieli lisad 27 Kinnitatud Trento kirikukogul (1546); Vulgata määratleti “autentseks” avalikuks kasutuseks. Õigeusu (üldpilt) 46–51 (jurisdiktsiooni järgi) Üldjuhul nagu katoliku loetelu; mitmes traditsioonis lisaks 3Mak, 4Mak (lisades), 1. Esra jpm 27 Täpne loetelu varieerub (nt kreeka, vene, rumeenia traditsioon). Mõnel pool viidatakse Jeruusalemma kirikukogu (1672) otsustele.

 Kriitiliste piiblitekstide väljakujunemine (tekstiajalugu) 
Piibli tekstide ajalugu uurib teadusharu nimega tekstikriitika (või tekstoloogia). Selle eesmärk on rekonstrueerida piiblitekstide algupärane sõnastus, võrreldes tuhandeid säilinud iidseid käsikirju, mis erinevad üksteisest detailides. Kuna originaalkäsikirju (autograafe) säilinud ei ole, püüavad teadlased käsikirjade võrdlemise teel jõuda võimalikult lähedale algtekstile.Emanuel Tov, Textual Criticism of the Hebrew Bible. 3., täiend. tr. Minneapolis: Fortress Press, 2012.

 Vana testament 
pisi|püsti|Lehekülg Leningradi koodeksist (folio 191b; 1Kn 8:62–9:14)
Heebreakeelse Vana Testamendi tekstitraditsioon on mitmekihiline. Kõige olulisemad tunnistajad teksti varasest arengust on:

 Surnumere käsikirjad (u 3. saj eKr – 1. saj pKr): Need Qumranist leitud käsikirjad on vanimad säilinud piiblitekstid. Need on olulised, kuna näitavad, et sel perioodil eksisteeris mitu erinevat tekstiperekonda kõrvuti. Peamised neist on:
 proto-masoreetlik tekst, mis on hilisema standardteksti eelkäija;
 Septuaginta heebreakeelse algtekstiga sarnanev traditsioon;
 Samaaria Pentateuhiga sarnanev traditsioon.Emanuel Tov, Textual Criticism of the Hebrew Bible. 3., täiend. tr. Minneapolis: Fortress Press, 2012.James C. VanderKam, The Dead Sea Scrolls and the Bible. Grand Rapids: Eerdmans, 2012.

 Masoreetlik tekst (MT): Pärast Teise templi hävingut (70 pKr) hakkas judaismi sees domineerima üks tekstivorm, millest kujunes standardtekst. 7.–10. sajandil tegutsenud juudi kirjatundjad, masoreedid, lisasid seni ainult konsonantidest koosnevale heebrea tekstile vokaalimärgid, kantillatsioonimärgid (laulunoodid) ja ääremärkused (nn masoora), et tagada teksti täpne säilimine ja ettekandmine. Nende töö tulemusena sündisid keskaegsed meistrikoodeksid, nagu Aleppo koodeks (u 930 pKr) ja Leningradi koodeks (1008/1009 pKr). Leningradi koodeks on vanim täielikult säilinud heebreakeelse Piibli käsikiri ja see on aluseks tänapäevastele teaduslikele väljaannetele, nagu Biblia Hebraica Stuttgartensia (BHS) ja Biblia Hebraica Quinta (BHQ).Tov, Textual Criticism of the Hebrew Bible.

 Septuaginta (LXX): See on heebreakeelse Piibli kreekakeelne tõlge, mis pärineb 3.–1. sajandist eKr. Septuaginta ei ole oluline mitte ainult seetõttu, et see oli varakristlaste peamine Vana Testamendi tekst, vaid ka seetõttu, et selle aluseks olnud heebrea tekst erines kohati hilisemast masoreetlikust tekstist. Näiteks on Jeremija raamat Septuagintas umbes kaheksandiku võrra lühem kui masoreetlikus tekstis. Septuaginta on seega oluline tunnistaja vanemast tekstitraditsioonist.Karen H. Jobes, Moisés Silva, Invitation to the Septuagint. 2. tr. Grand Rapids: Baker Academic, 2015.

pisi|püsti|Codex Vaticanus (4. saj) – lehekülg 2Ts 3:11–18 ja Hb 1:1–2:2-ga
 Uus testament 
Uue Testamendi teksti rekonstrueerimiseks on teadlastel kasutada üle 5800 (umbes 5800+) kreekakeelse käsikirja, mis on rohkem kui ühegi teise antiikautori puhul. Need käsikirjad jagunevad peamiselt papüürusteks (vanimad, kuid fragmentaarsed) ja untsiaal-koodeksiteks (suurtähtedega pärgamendile kirjutatud raamatud).B. M. Metzger, B. D. Ehrman, The Text of the New Testament: Its Transmission, Corruption, and Restoration. 4. tr. Oxford: OUP, 2005.

Varaseimad säilinud fragmendid on papüürused, näiteks Papüürus 52 (P52), mis sisaldab lõiku Johannese evangeeliumist ja on dateeritud 2. sajandi esimesse poolde. Olulised on ka 2.–3. sajandist pärinevad papüürus-koodeksid (nt P46, P66, P75), mis sisaldavad suuri osi evangeeliumidest ja Pauluse kirjadest. Kõige tähtsamad täielikumad käsikirjad on 4. sajandist pärinevad suured untsiaal-koodeksid, nagu Codex Sinaiticus ja Codex Vaticanus.Metzger, Ehrman, The Text of the New Testament.

Tänapäevased kriitilised väljaanded (nt Novum Testamentum Graece, tuntud ka kui Nestle–Aland, ja UBS Greek New Testament) ei järgi ühtegi üksikut käsikirja, vaid kasutavad eklektilist meetodit. See tähendab, et iga tekstikoha puhul hindavad teadlased erinevate käsikirjade tunnistust ja valivad variantidest kõige tõenäolisema algupärase lugemise, tuginedes mitmele sisemisele ja välisele kaalutlusele; sageli nimetatakse üldpõhimõtetena ka heuristikaid nagu "raskem lugem on eelistatud" ja "lühem lugem on eelistatud".Metzger, Ehrman, The Text of the New Testament.

Ajalooliselt oli oluline ka Textus Receptus (ladina keeles "vastuvõetud tekst"), 16. sajandil Rotterdami Erasmuse koostatud kreekakeelne tekst, mis põhines vaid mõnel hilisel käsikirjal. See tekst sai aluseks paljudele varajastele protestantlikele piiblitõlgetele, sealhulgas Genfi ja King James versioonidele ning esimesele eestikeelsele Piiblile. Tänapäeva tõlked põhinevad aga palju laiemal ja vanemal käsikirjalisel materjalil, mida esindavad kriitilised väljaanded.

pisi|püsti|Papüürus 52 (Jh 18) – üks vanimaid UT fragmente (2. saj)

 Põhimanuskripte ja kriitilised väljaanded 
 Nimetus Keel/kiri Dateering Sisu (lühidalt) Märkused Surnumere käsikirjad heebrea, aramea; ka kreeka u 3. saj eKr – 1. saj pKr VT väljatõmmised, apokrüüfsed/deuterokanoonilised teosed, kogukonnatekstid Vanimad säilinud piiblikäsikirjad; tunnistavad varast tekstitraditsioonide mitmekesisust. Septuaginta (LXX) kreeka u 3.–1. saj eKr Kreekakeelne Vana Testament Varakristlaste peamine VT; tunnistus alternatiivsest heebrea tekstist. Samaaria Pentateuhh heebrea (samaarlaste ortograafia) käsikirjatraditsioon hilisantiigist Pentateuhh Teatud kohtade lahknevused MT-st; oluline võrdlusallikas. Aleppo koodeks heebrea (masoreetlik, tiberia süsteem) 10. saj Peaaegu kogu VT (osaliselt hävinud) Varaseim täielik masoreetlik koodeks (säilinud lünklikult). Leningradi koodeks heebrea (masoreetlik) 1008/1009 Kogu VT Põhitekst kriitilistes väljaannetes (BHS/BHQ). Codex Sinaiticus kreeka 4. saj LXX suur osa + UT (peaaegu täielik) Üks tähtsamaid UT untsiaal-koodekseid. Codex Vaticanus kreeka 4. saj LXX enamik + UT (lünklikult) Varase kriitilise teksti tuumikallikas. BHS / BHQ heebrea 20.–21. saj Kriitiline VT (masoreetne alus) Biblia Hebraica Stuttgartensia / Biblia Hebraica Quinta. NA28 / UBS5 kreeka 21. saj Kriitiline UT Nestle–Aland 28. tr.; UBS 5. tr.; kasutatakse laialt teaduses ja tõlgetes.

 Piiblitõlked 
Esimene ulatuslik tõlge oli Vana Testamendi tõlge kreeka keelde (Septuaginta, 3.–1. saj eKr). Varased Uue Testamendi tõlked valmisid 2.–3. sajandil (nt süüria ja kopti keel). Hieronymuse Vulgata (4.–5. saj) kujunes ladina kiriku põhitekstiks.Jaroslav Pelikan, The Christian Tradition, vol. 1–2. Chicago: University of Chicago Press.

Tõlkefilosoofiad (lühiülevaade): formaalne ekvivalents, dünaamiline ekvivalents, "optimaalne ekvivalents" – vaidlus tekstitäpsuse ja loetavuse vahel (vt käsiraamatud). Hieronymus märkis kirjas Pammachiusele, et ta tõlgib üldjuhul "mõtte mõtte vastu", mitte "sõna sõna vastu", välja arvatud pühakirja puhul, kus "isegi sõnajärgul on oma müsteerium".Jerome, Epistula 57 (Ad Pammachium de optimo genere interpretandi, 395/396): "…absque Scripturis sanctis, ubi et verborum ordo mysterium est, non verbum e verbo, sed sensum exprimere de sensu."

Mis puudutab kaanonit, siis Hieronymus oma Prologus galeatuses (u 391–392) loetleb heebrea kaanoni raamatud ning märgib, millised neist on "väljas" ehk millised tuleb lugeda apokrüüfide sekka (nt Tarkuseraamat, Siiraki raamat, Juudit, Tobit).Jerome, Prologus in Libros Regum (Prologus galeatus). Hieronymus lisas, et kogudus võib neid teoseid küll lugeda "rahva ülesehitamiseks", kuid mitte õpetusliku autoriteedi alusena.Jerome, proloog "Salomoni raamatutele" (eesõna Tarkuseraamatule ja Siirakile): "Sicut ergo Judith et Tobiae et Machabaeorum libros legit quidem Ecclesia, sed inter canonicas Scripturas non recipit…"

 Eestikeelsete piiblitõlgete ajajoon 

 1686 – Wastne Testament (lõunaeesti; Adrian/Andreas Virginius; Riia).
 1715 – põhjaeesti Uus Testament (Gutsleffid; Tallinn).
 1739 – Anton thor Helle täispiibel (Tallinn; tr J. J. Köhler; u 6015 eks) – määrav mõju kirjakeelele.
 19. saj – kordustrükid Tartus, Tallinnas ja Peterburis (Eesti Piibliselts jm).
 1968 – Rootsis kordustrükk pagulaskogukondadele.
 1990 – uustrükid ja redaktsioonid Eesti Piibliseltsi eestvedamisel.
 1997 – Eesti Piibliseltsi uuendatud eestikeelne piiblitõlge (nn 1997. aasta piibel).Eesti Piibliselts: "Eestikeelne Piibel"; "Ajalugu".
 2014 – Piibel. Uue maailma tõlge (2014) (Jehoova tunnistajad).

Allikaid: Eesti Piibliseltsi nimestikud ja ajaloo ülevaated; EKI konkordants.Eesti Piibliselts: piiblitrükkide nimestikud ja ajaloo ülevaated, piibliselts.ee.Eesti Keele Instituut: Eesti piiblitõlgete ajalooline konkordants.Vt ka: Jaan Rossi (toim.), Eesti piiblitõlke ajalugu. Tallinn: Emakeele Selts, 1999.

 Piibel kui kirjandus 
Vana Testament: seadus (Toora), ajalookirjandus, luule- ja tarkuskirjandus, prohvetikirjandus.
Uus Testament: evangeeliumid, apostlite teod, kirjad (epistlid), Johannese ilmutusraamat.

Piibli motiivid ja kujundid on mõjutanud lääne kirjandust, maalikunsti ja muusikat, alates Dante ja Miltoni loomingust kuni J. S. Bachi ja Händelini. 20. sajandi kirjandusteadus on käsitlenud Piiblit ka iseseisva kirjandusliku tervikuna, rõhutades selle narratiivset ülesehitust, metafoorikat ja žanrilist mitmekesisust.Robert Alter, The Art of Biblical Narrative. New York: Basic Books, 1981; Northrop Frye, The Great Code: The Bible and Literature. New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1982.

 Autoriteet ja kasutus 
 Judaism: Tanah ja suuline Toora (Torah she-be'al peh); viimase väljenduseks on eeskätt Talmud ja midrašikirjandus.
 Magisteriaalne protestantism: sola Scriptura (Piibel kui norma normans) seisneb selles, et Piiblit käsitletakse ainsa ilmeksimatu ja lõpliku autoriteedina usuasjus. Traditsioon ja usutunnistused toimivad tunnistavate ja selgitavate autoriteetidena, kuid ei ole usupraktika aluseks ning ei tohi olla vastuolus Pühakirjaga (nt Augsburgi usutunnistus, Westminsteri usutunnistus, Kolmkümmend üheksa artiklit).Vt nt The Westminster Confession of Faith (1647), I ptk; Augsburgi usutunnistus (1530); Thirty-Nine Articles of Religion (1571).
 Roomakatoliku kirik: Scriptura et Traditio – pühakiri ja püha pärimus lähtuvad katoliku õpetuse järgi ühest ja samast jumalikust allikast ning moodustavad ühe ilmutusevaramu ning neid tõlgendab autoriteetselt kiriku õpetusamet (magisteerium).Katoliku Kiriku Katekismus, §80–82 (Dei Verbum 9).
 Õigeusu kirikud: Pühakiri mõistetakse osana Pühast Traditsioonist (kirikukogud, liturgia, kirikuisade õpetus jms), mille sees ja kaudu Piiblit loetakse ja tõlgendatakse. Pühakirja autoriteet ei seisa õigeusu teoloogias traditsioonist eraldi, vaid kogu Püha Traditsioon on usu jaoks siduv; üksikute kirikukogude otsuseid ei sõnastata tavaliselt "ilmeksimatuse" dogmana samal viisil nagu roomakatoliku kirikus.Georges Florovsky, Bible, Church, Tradition: An Eastern Orthodox View. Belmont, Mass.: Nordland, 1972.

 Piibel kui ajalooallikas 
Piibel on oluline ajalooallikas ning mõjuvõimas tekstikorpus kultuuri- ja keeleteaduses. Selle kasutamisel järgitakse allikakriitika põhimõtteid; arheoloogia (nt Merneptahi steela, Tel Daani steela) ning paralleelallikad (Assüüria ja Babüloonia kiilkirjatekstid, Egiptuse ja Lähis-Ida ürikud) täiendavad pildistust.Vt nt K. A. Kitchen, On the Reliability of the Old Testament. Grand Rapids: Eerdmans, 2003; W. G. Dever, What Did the Biblical Writers Know and When Did They Know It?. Grand Rapids: Eerdmans, 2001. Piibli ajalookirjelduste ja arheoloogiliste andmete vahekord on kaasaegses uurimuses intensiivse arutelu objekt, kusjuures esineb nii nn "minimalistlikke" kui "maksimalistlikke" lähenemisi Vana Iisraeli ajaloo rekonstrueerimisele.Läbivaateid vt nt I. Finkelstein, N. A. Silberman, The Bible Unearthed. New York: Free Press, 2001; J. K. Hoffmeier, Israel in Egypt ja Israel in Canaan. Oxford: OUP, 1997/2005.

 Vaata ka 
 Piibli raamatute loetelu
 Piiblikriitika
 Eksegees
 Nova Vulgata
 Piibliarheoloogia

 Viited 

 Välislingid 

 Mõned uuemad eestikeelsed piiblitõlked – Eesti Piibliselts
 Eesti piiblitõlke ajalooline konkordants (EKI)

Kategooria:Kristlikud pühakirjad