Mulholland Drive (film)

Mulholland Drive () američki je neo-noir psihološki triler iz 2001. godine kojeg je napisao i režirao David Lynch, a u kojem su glavne uloge ostvarili Justin Theroux, Naomi Watts i Laura Elena Harring. Ovaj nadrealni film bio je izrazito hvaljen od strane kritičara. Lynch je na filmskom festivalu u Cannesu 2001. godine proglašen najboljim režiserom, a također je bio nominiran za prestižnu nagradu Oscar u kategoriji najboljeg režisera. Mulholland Drive lansirao je filmske karijere glumica Watts i Harring, dok je istodobno bio posljednji u kojem je glumila holivudska veteranka Ann Miller. Među filmskim kritičarima i filmofilima prevladava mišljenje da se radi o Lynchovom najboljem filmu (uz Eraserhead iz 1977. godine i Plavi baršun iz 1986. godine), a mnogi kritičari izdvojili su ga kao jednog od filmova koji predstavljaju jedinstvenu perspektivu 2000-tih godina.

Film je originalno zamišljen kao pilot-epizoda televizijske serije, pa je Lynch njegov veliki dio snimio kako bi ostavio mogućnost za potencijalne nastavke. Međutim, nakon što su televizijski producenti vidjeli Lynchovu verziju, odbili su projekt pa je režiser dodatno snimio kraj i tako sve upakirao u cjelovečernji film. Takva polu-pilot, polu-film verzija uz Lynchov karakteristični stil snimanja ostavili su sve događaje u istom otvorenim za nagađanje, diskusije i razne teorije. Sam Lynch odbio je ponuditi objašnjenje filma, ostavljajući publici, kritičarima i filmskoj ekipi da spekuliraju o tome što film zapravo želi reći.

U središtu radnje filma je mlada glumica Betty Elms, koja upravo dolazi u Los Angeles (Kalifornija), gdje se susreće i sprijateljuje sa ženom koja se skriva u stanu Bettyine tete i pati od amnezije. Priča također uključuje i nekoliko zasebnih, na prvi pogled nepovezanih epizoda koje se kasnije spajaju na različite načine, kao i poneke nadrealne scene i slike koje se odnose na zagonetnu naraciju samog filma. Kritičar New York Timesa, A. O. Scott o filmu je napisao: 

 Radnja 
Priča filma nije linearna i vrijeme radnje ne prati hronološki. Misteriozna žena tamne kose (Laura Elena Harring) uspijeva pobjeći od vlastitog ubistva preživjevši prometnu nesreću na Mulholland Driveu. Povrijeđena i u šoku, spušta se u Los Angeles i krišom ulazi u stan kojeg upravo napušta ostarjela, crvenokosa žena. Sljedećeg dana u isti stan dolazi vedra, optimistična i puna nade glumica Betty Elms (Naomi Watts) i pronalazi zbunjenu crnokosu ženu koja se ne može sjetiti ni vlastitog imena. Crnokosa žena kaže da se zova "Rita", nakon što je u kupaonici vidjela poster filma Gilda iz 1946. godine u kojem naslovnu ulogu igra Rita Hayworth. Kako bi joj pomogle u razotkrivanju njenog identiteta, obje djevojke pogledaju u Ritinu torbicu gdje pronalaze poveliku količinu novca i neobičan plavi ključ. 
mini|200px|Mulholland Drive - stvarna ulica u Los Angelesu prema kojoj film nosi ime; ujedno i glavno mjesto radnje.
U zalagaonici pod imenom Winkies, muškarac priča svom prijatelju noćnu moru u kojoj je vidio užasavajuće lice upravo iza zalagaonice u kojoj se nalaze. Nakon što odu istražiti mjesto iza restorana, lice se nakratko pojavljuje, a muškarac koji je noćnu moru sanjao ruši se u šoku. Holivudski režiser Adam Kesher (Justin Theroux) izgubio je kreativnu slobodu na svom novom filmu zbog očiglednih mafijaša, koji od njega zahtijevaju da za glavnu ulogu uzme nepoznatu glumicu Camillu Rhodes (Melissa George). Nakon što ih odbije, vraća se kući gdje zatiče svoju ženu u krevetu s drugim, te biva izbačen iz nje. Kasnije saznaje da mu je banka blokirala sve račune i da je trenutno bez novca. Uskoro se pristaje naći s misterioznim likom, Kaubojem, koji mu još jedanput savjetuje da za vlastito dobro u svoj film uzme glumicu Camillu Rhodes. U isto vrijeme nespretni ubica (Mark Pellegrino) pokušava ukrasti knjižicu punu telefonskih brojeva, a pritom ubija troje ljudi.

Pokušavajući saznati što više informacija o Ritinoj nesreći, Betty i Rita odlaze u Winkies, gdje ih poslužuje konobarica Diane nakon čega se Rita sjeti imena "Diane Selwyn". Uskoro pronađu Diane Selwyn u telefonskom imeniku i nazovu je, ali se ona ne javlja. Betty odlazi na audiciju gdje sve prisutne obara s nogu. Agentica za glumce odvede je na set filma imena The Sylvia North Story kojeg režira Adam, upravo u trenutku kada se na audiciji pojavljuje Camilla Rhodes, a Adam samo izgovara rečenicu "Ovo je ta djevojka." Betty pobjegne prije nego što upozna Adama, opravdavajući se da mora posjetiti prijateljicu.

Betty i Rita odlaze u stan Diane Selwyn te provaljuju u njega kroz prozor, nakon što im nitko ne otvori vrata. U spavaćoj sobi pronalaze leš žene koja je mrtva nekoliko dana. Užasnute, vraćaju se u svoj stan gdje se Rita maskira, stavljajući na sebe plavu vlasulju. Dvije djevojke spavaju zajedno i probude se u dva sata ujutro nakon što Rita počne insistirati da odu u jezivo pozorište, klub Silencio. Na pozornici čovjek na nekoliko jezika objašnjava da je sve iluzija; žena započne pjevati pa se onda ruši, iako se glas još uvijek čuje. Betty u svojoj torbici pronalazi plavu kutiju koja odgovara Ritinom plavom ključu. Nakon povratka u stan, Rita pronalazi ključ, a Betty misteriozno nestaje. Rita otključava kutiju nakon čega kutija pada na pod uz tupi udarac.

Starija crvenokosa žena odluči istražiti zvuk, ali ne pronalazi ništa. Kauboj se pojavljuje na ulaznim vratima spavaće sobe Diane Selwyn i kaže: "Hej, ljepotice. Vrijeme je za buđenje." Diane Selwyn (glumi ju Naomi Watts) budi se u svom krevetu. Izgleda baš poput Betty, ali vidimo je kao usamljenu, depresivnu i propalu glumicu koja je zaljubljena u Camillu Rhodes (koju sad glumi Harring) koja je muči i odbija. Na Camillin poziv, Diane dolazi na zabavu u Adamovoj kući na Mulholland Driveu. Njena limuzina stane prije nego što dođu do kuće, a Camilla je otprati do zabave prečicom. Čini se da je Adam zaljubljen u Camillu. Tokom večere, Diane priča kako je došla u Hollywood nakon što joj je teta umrla i kako je upoznala Camillu na audiciji za film The Sylvia North Story. Još jedna žena (koju glumi Melissa George) poljubi Camillu nakon čega se obje okrenu i nasmiješe Diane. Adam i Camilla pripremaju se za važnu obavijest gostima zabave te se nasmiju i poljube dok Diane gleda i plače.

Diane se susreće s nespretnim ubicom u zalagaonici Winkies gdje mu daje Camillinu fotografiju i veliku sumu novca dok ih poslužuje konobarica Betty. Ubica kaže Diane da će, kada posao bude završen, naći plavi ključ. Diane ga upita šta ključ otvara (ako uopće išta otvara), na što se ubica samo nasmije. Diane podigne pogled i na šanku vidi čovjeka koji je sanjao noćnu moru. U svome stanu, gledajući ključ na stoliću ispred nje, Diane počnu terorizirati halucinacije. Ona vrišteći potrči do svojeg kreveta gdje se ubija. U posljednjem kadru vidimo ženu iz kluba koja šapne "Silencio".

 Produkcija 
 Razvoj projekta 
Originalno zamišljen kao televizijska serija, projekt Mulholland Drive započeo je kao dvo-i-po satna pilot-epizoda u produkciji Touchstone Television s namjerom prikazivanja na ABC-u. David Lynch uspio je prodati ideju izvršnim direktorima ABC-a koju je tada temeljio samo na priči o liku Rite koja nakon automobilske nesreće izlazi iz auta s torbom u kojoj se nalazi 125 hiljada dolara i plavim ključem dok joj Betty pomaže u otkrivanju njenog identiteta. Jedan od direktora ABC-a se prisjeća: 

Lynch je opisao atraktivnost ideje pilot-epizode, unatoč tome što je bio svjestan da bi ga medij kao što je televizija mogla suziti: Priča je uključivala normalne, ali i nadrealne elemente poput prethodne Lynchove televizijske serije Twin Peaks. Postavljeni su temelji za razvoj različitih priča poput Ritinog identiteta, Bettyne karijere i filmskog projekta Adama Keshera.Woods, p. 205–214.

 Glumačka postava 
Lynch je dodijelio uloge Naomi Watts i Lauri Eleni Harring na temelju njihovih fotografija. Nazvao ih je i pozvao na polusatni intervju, te im rekao da se nikad prije nije susreo s njihovim radovima na filmu ili televiziji. Harring je smatrala kobnom činjenicu što je doživjela manju prometnu nesreću na putu za prvi intervju, ali je tek kasnije saznala da upravo njen lik u filmu doživljava automobilsku nesreću.Newman, Bruce (October 10, 2001). "How pair got to intersection of Lynch and 'Mulholland'", The San Diego Union-Tribune, p. F-6. Watts je na prvi intervju došla u trapericama, direktno iz aviona koji je letio iz New Yorka. Lynch ju je zamolio da se vrati sljedeći dan, "malo urednija". Uloga joj je ponuđena dvije sedmice kasnije. Lynch je svoj odabir glumice Watts objasnio:  Justin Theroux također se susreo s Lynchom direktno nakon dolaska s aerodroma. Nakon dugog leta uz malo sna, Theroux je došao na intervju obučen sav u crno, neuredne frizure. Lynchu se izgled svidio i odlučio je lik Adama obući u sličnu odjeću i dati mu sličnu frizuru.

 Snimanje filma 
Snimanje televizijske Pilot epizode započelo je na lokacijama u Los Angelesu u februaru 1999. godine i trajalo šest sedmica. Na kraju televizijska mreža nije bila zadovoljna epizodom i odlučila ju je, ne prikazati na svom programu.Woods 2000, p. 213–214.Romney, Jonathan. "Film: Lynch opens up his box of tricks; Mulholland Drive David Lynch," Independent (London), January 6, 2002, p. 11. Ono što im se nije svidjelo je bila nelinearna priča, starost glumica Harring i Watts (smatrali su ih prestarima), pušenje cigarete lika kojeg je glumila Ann Miller te krupni plan psećih fekalija u jednoj sceni. Lynch se prisjeća: 

Scenarij je kasnije ponovno napisan i produžen, nakon što je Lynch odlučio pretvoriti pilot-epizodu u cjelovečernji film. Objašnjavajući kako je uspio transformirati otvoreni kraj pilot- epizode u kompletni film Lynch kaže:  Konačan rezultat bilo je 18 stranica više materijala koje su uključivale romantičnu vezu između Rite i Betty te događaje koji su uslijedili nakon otvaranja plave kutije. Glumica Watts bila je sretna što je ABC odbio pilot-epizodu. Smatrala je da je lik Betty previše jedno-dimenzionalan bez mračnog dijela filma koji je kasnije snimljen i montiran. Većina novih scena snimana je u oktobru 2000. godine, uz budžet od 7 miliona dolara francuske produkcijske kompanije StudioCanal.David, Anna (November, 2001). "Twin Piques", Premiere Magazine, 15 (3), p. 80–81.

Theroux se prisjeća da je dolazio na snimanje bez da je u potpunosti shvaćao radnju filma: Theroux je rekao da je jedini odgovor na pitanje koje je postavio Lynchu bio onaj da lik holivudskog režisera kojeg Theroux tumači u filmu nije autobiografija Lyncha. Glumica Watts rekla je da je pokušala blefirati Lynchu i reći da je shvatila kompletnu radnju filma, ali Lynch je uživao u tim malim frustracijama glumačke ekipe.

 Interpretacije i aluzije 
mini|200px|David Lynch - scenarist i režiser filma Mulholland Drive; iako je izjavio da film ima razumljivu priču, odbio je komentirati značenje i simbolizam istoga
Davši filmu samo jednostavan tagline "Ljubavna priča u gradu snova"Macaulay, Scott (October, 2001)."The dream factory", FilmMaker, 10 (1), p. 64–67., režiser David Lynch odbio je komentirati značenje ili simbolizam filma Mulholland Drive, ostavljajući mjesta za diskusije i mnoge različite interpretacije. Filmski kritičar Christian Science Monitora David Sterritt razgovarao je s Lynchom nakon projekcije u Cannesu i napisao da režiser "insistira na tome da Mulholland Drive ima koherentnu, razumljivu priču" za razliku od nekih njegovih ranijih filmova. S druge strane, Justin Theroux je o različitim teorijama o kojima ljudi raspravljaju u vezi filma rekao: 

 Snovi i alternativne stvarnosti 
Jedna od najranijih interpretacija bila je ona da film koristi analizu snova te objašnjava da je prvi dio filma san prave Diane Selwyn koja samu sebe sanja kao nevinu i punu nade "Betty Elms", rekonstruirajući vlastitu historiju i personu u nešto nalik starom holivudskom filmu. U snu, Betty je uspješna, šarmantna i živi u nadi kako će jednog dana postati slavna glumica. U posljednjoj trećini filma, međutim, vidimo Dianu u pravom životu u kojem je osobno i profesionalno propala. Naručila je ubistvo Camille, svoje bivše ljubavnice, a zbog nemogućnosti da se nosi s grižnjom savjesti u snu doživljava Ritu kao ovisnu, povodljivu ženu koja uz to pati i od amnezije. Indicije o njenoj neizbježnoj propasti prisutne su tokom cijelog trajanja njenog sna.

Ova interpretacija slična je mišljenju glumice Naomi Watts koja je izjavila:  Rana iskustva glumice Watts slična su onima od Diane. Prolazila je kroz razne profesionalne frustracije prije nego je postala slavna, pojavljivala se na audicijama za uloge u koje nije vjerovala i susretala ljude koji nisu iskorištavali prave prilike. Prisjeća se: 

Časopis The Guardian upitao je šest dobro poznatih filmskih kritičara za njihove vlastite interpretacije oko općenitog značenja filma Mulholland Drive. Neil Roberts iz The Suna i Tom Charity iz Time Outa složili su se oko teorije da je Betty Dianina projekcija sretnijeg života. Roger Ebert i Jonathan Ross također su prihvatili ovu interpretaciju, ali obojica se ustručavaju previše analizirati film. Ebert nadodaje:  Ross je napisao da postoje dijelovi priče koji ne vode nigdje:  Philip French iz The Observera sve to gleda kao na aluziju za holivudsku tragediju, dok Jane Douglas iz BBC-ja odbacije teorije Bettynog života i Dianinog sna, ali također upozorava da film ne treba pretjerano analizirati.

Jedna od ponuđenih interpretacija je i ona da likovi Betty i Rite te Diane i Camille postoje u paralelnim svjetovima koji se ponekad međusobno isprepleću. Također je jedna od teorija i ona da je kompletan film zapravo san, ali ne zna se čiji.Lapote, Philip (September–October, 2001). "Welcome to L.A." Film Comment, 37 (5), p. 44–49. Opetovane reference na krevete, spavaće sobe i spavanje simboliziraju jak utjecaj snova. Rita zaspe nekoliko puta; između tih epizoda događaju se nepovezane scene kao što su ljudi koji razgovaraju u Winkiesu, Bettyn dolazak u Los Angeles i nespretni ubica što aludira na to da ih Rita možda sanja. Važna je i prva scena filma u kojoj se, prema mišljenju filmske povjesničarke Ruth Perlmutter, ulijeva sumnja o tome da li je sve ono što slijedi stvarnost.Permutter, Ruth (April 2005). "Memories, Dreams, Screens", Quarterly Review of Film and Video, 22 (2), str. 125–134. Profesorica studija za snove Kelly Bulkeley smatra da scena za večerom, kao jedina u kojoj se snovi i snivanje eksplicitno spominju, ilustrira "otkrivenje istine i epistemološku nesigurnost Lynchovog filma".Bulkeley, Kelly (March 2003). "Dreaming and the Cinema of David Lynch", Dreaming, 13 (1), str. 57. Lice čudovišta iz sna o kojem dvojica muškaraca pričaju u Winkiesu ponovno se pojavljuje na kraju filma netom prije i nakon Dianeinog samoubistva. Bulkeley napominje da ta scena prezentira "potpuno nov način shvaćanja svega što se do tada dogodilo u filmu".

Filozof i filmski teoretičar Robert Sinnerbrink na sličan način spekulira o tome da scene koje slijede nakon Dianeinog navodnog samoubistva umanjuju tačnost teorije "snova i stvarnosti". Nakon što Diane počini samoubistvo, krevet proguta dim, a Betty i Rita su prikazane zajedno nakon čega žena iz kluba Silencio na balkonu samo šapne "Silencio". Sinnerbrink piše da ove "završne scene lebde u neodređenoj zoni između fantazije i stvarnosti, što vjerovatno označava metafizičku dimenziju filmske slike", a također nagađa i da je moguće da "posljednja sekvenca obuhvata fantaziju Dianeine umiruće svijesti, završivši pravim trenutkom njene smrti: pravim Silenciom".Sinnerbrink, Robert (2005). "Cinematic Ideas: David Lynch's Mulholland Drive", Film-Philosophy, 9 (34). Retrieved on June 7, 2010. Referirajući se na iste trenutke filma, filmski teoretičar Andrew Hageman ističe da "90-sekundni završetak koji slijedi nakon Bettynog/Dianeinog samoubistva predstavlja filmski prostor koji ostaje nakon što se zastori njene svijesti zatvore, a taj izdržljiv prostor je ono pozorište u kojem se neprestano otkrivaju iluzije iluzija".Hageman, Andrew (June 2008). "The Uncanny Ecology of Mulholland Drive", Scope: An Online Journal of Film & TV Studies, 11. Retrieved on June 7, 2010.

Filmski teoretičar David Roche piše da Lynchovi filmovi ne pričaju jednostavne detektivne priče, nego tjeraju publiku da ona sama postane detektiv kako bi shvatila o čemu je riječ te da Mulholland Drive, kao i ostali Lynchovi filmovi, frustrira "gledateljevu potrebu za logičnim igrajući na kartu gledateljeve pogreške u mišljenju da je naracija sinonim za logičnost". U Lynchovim filmovima gledatelj je "uvijek jedan korak iza naracije" pa samim time "naracija uvijek pobjeđuje logičnost".Roche, David (2004). "The Death of the Subject in David Lynch's Lost Highway and Mulholland Drive", E-rea: Revue électronique d’études sur le monde anglophone, 2.2, p. 43. Roche također ističe da postoje višestruke misterije u filmu koje na kraju ostaju neobjašnjene od strane likova koji se susretnu s vlastitom sudbinom, poput Betty i Rite, ili jednostavno popuštaju pod pritiskom kao Adam. Iako se publika još uvijek bori shvatiti priču, likovi više ne pokušavaju riješiti svoje misterije. Roche zaključuje da je 

 Otrovna strelica Hollywoodu 
mini|200px|Mulholland Drive često se uspoređuje s klasikom Bulevar sumraka Billyja Wildera prvenstveno stoga što se oba filma dodiruju iste teme: rušenja snova u Hollywoodu
Bez obzira na proliferacije teorija, filmski kritičari slažu se da niti jedno objašnjenje ne zadovoljava sve aspekte i pitanja koja proizlaze iz filma. Stephen Holden iz New York Timesa piše: "Mulholland Drive ima vrlo malo veze s ljubavnim životom likova ili njihovom profesionalnom ambicijom. Film je prikaz vječnog, dubokog odraza primamljivosti Hollywooda... Postoji li veća moć od one za ulaskom i programiranjem života iz snova?" J. Hoberman iz The Village Voicea ističe ovaj sentiment nazivajući ga "otrovnom strelicom usmjerenom prema Hollywoodu".

Mulholland Drive često se uspoređuje s klasikom Bulevar sumraka Billya Wildera, u kojem se snovi u Hollywoodu također ruše.Sheen, str. 170. Uz to što oba naslova filma aludiraju na poznate ulice Los Angelesa, Mulholland Drive je "Lynchov jedinstveni pogled na ono što je i Wilderu privuklo pažnju: ljudsko truljenje (termin koji je Lynch nekoliko puta upotrijebio tokom konferencije za novinare na filmskom festivalu u New Yorku 2001) u gradu ubojitih iluzija".Nochimson, Martha "Mulholland Drive by David Lynch" , Film Quarterly, jesen 2002, 56 (1), str. 37–45. Naslov filma referenca je na ikonografiju holivudske kulture. David Lynch živi blizu Mulholland Drivea, a u intervjuu je istaknuo:  Glumica Watts također je imala iskustvo s cestom prije nego je njena karijera postala uspješna: 

Jedan kritičar posebno upozorava gledatelje na ciničnu interpretaciju događaja u filmu, ističući da Lynch prezentira više "od puke fasade i da on zbilja vjeruje da samo zlo i prevara stoje iza svega".Weight, Gregory (2002). "Film Reviews: Mulholland Drive", Film & History, 32 (1), p. 83–84. Koliko god Lynch prikazivao film kao prevaru, manipulaciju i lažne preteznije u holivudskoj kulturi, on filmom također ulijeva nostalgiju i priznaje da prava umjetnost dolazi iz klasičnog filmskog stvaralaštva pa otuda u glumačkoj ekipi i holivudski veterani poput Ann Miller, Leeja Granta i Chada Everetta. On također portretira Betty kao izuzetno talentiranu glumicu čijih sposobnosti postaju svjesni moćni ljudi u industriji zabave. Komentirajući taj kontrast između filma kao nostalgije i filma kao prikaza truljenja Hollywooda, Steven Dillon piše da je Mulholland Drive kritika kulture Hollywooda jednako kao i osuda tzv. cinephilije (fascinacije filmskim stvaralaštvom i fantazija uzrokovanih istim).Dillon, str. 94.

Glumica Laura Elena Harring opisala je svoju interpretaciju filma nakon što ga je pogledala: 

 Romantični sadržaj 
Mišljenja o vezi između Betty i Rite te Diane i Camille variraju od onih koji su bili istinski dirnuti njihovom iskrenošću i onih kojima je mašta tek bila zagolicana. Kritika filma objavljena u časopisu Premiere ističe da je veza između Betty i Rite "vjerovatno najzdravija, najpozitivnija ikad opisana u bilo kojem Lynchovom filmu", dok Thierry Jousse u svojoj kritici za Cahiers du cinéma piše da je ljubav između ove dvije žene "čisti liricizam kojem gotovo nema premca u suvremenoj kinematografiji".Thierry Jousse, "L’amour à mort" in Pendant les travaux, le cinéma reste ouvert (Paris: Cahiers du cinéma, 2003), 200. Drugi kritičari ističu da je središnji romantični trenutak između Betty i Rite toliko nježan i dirljiv da Bettyno "razumijevanje situacije po prvi puta na vlastito iznenađenje ju dovodi do zaključka da cijela ta njena bespomoćnost i znatiželja u vezi druge žene dobiva smisao: strast... To je prekrasan trenutak kojeg ta nježnost uzdiže do nebesa i odmiče od bilo kakvog oblika jezivosti."Lopate, Philip (September–October 2001). "Welcome to L.A.", Film Comment, 37 (5), p. 44–45. Još jedna kritika ističe da je "erotika koja je prisutna u sceni toliko potentna da prekriva kompletan film, stavljajući u drugi plan sve one scene koje su prethodile prije i uslijedile nakon nje." Betty i Rita odabrane su od strane Independent Film Channela kao amblemski romantični par 2000-tih. Pisac Charles Taylor ističe: 

Kada se film gleda iz perspektive lezbijke kao tragične figure, analiza od strane medija donosi sljedeće: "Kritičari su naveliko i naširoko raspravljali o scenama seksa u filmu kao da se radi o natjecanju iz kojeg će biti vidljivo tko je više uživao u ovoj prezentaciji istospolne ženske žudnje".Love, Heather (Winter, 2004). "Spectacular failure: the figure of the lesbian in Mulholland Drive", New Literary History, 35 (1), p. 117–132. Autorica Heather Love piše kako film koristi klasičnu temu iz literatura i filmova prilikom opisivanja lezbijske veze: Camilla kao bolno lijepa i slobodna odbija Diane zbog Adama. Jedna od popularnih reakcija na film predlaže tezu da se kontrast veza između Betty i Rite odnosno Diane i Camille "može istovremeno shvatiti kao jedna od najseksi stvari na svijetu, ali i kao nešto izrazito tužno i nimalo erotično".

Izjave u medijima glavnih glumica Naomi Watts i Laure Elene Harring u vezi njihove filmske romanse varirale su i često bile u suprotnostima s prethodnim izjavama. Watts je za snimanje scene prvo izjavila:  Međutim, u drugom intervjuu Watts je izjavila:  Harring je, s druge strane, izjavila:  Autorica Heather Love donekle se složila s mišljenjem glumice Harring kad je ova izjavila da ne misli da je identitet osoba u Mulholland Driveu toliko važan koliko je važna strast: 

 Likovi 
Betty Elms
mini|200px|Naomi Watts - glumica koja u filmu Mulholland Drive tumači ulogu Betty Elms/Diane Selwyn
Betty Elms je bistra i talentirana novo pridošlica u Los Angeles, opisana kao "dobra, optimistična i odlučna u potpunosti osvojiti grad" te kao "totalno naivna". Njen neustrašiv pristup u pomaganju Riti samo zbog toga što smatra da je to ispravno filmske kritičare podsjeća na postupke Nancy Drew.Johnson, p. 155. Iz početka njena kompletna osobnost očiti je klišej malograđanske naivnosti. Ali čini se da je Bettyn identitet, odnosno manjak istoga, glavni fokus filma. Prema mislima jednog kritičara, Betty je odigrala ulogu samog filma u svjesnom i nesvjesnom. Naomi Watts, koja je bazirala ulogu na Doris Day, Tippi Hedren i Kim Novak izjavila je da Betty traži uzbuđenje, da je ona neko "tko se nađe u svijetu kojem ne pripada i u kojem je spremna preuzeti novi identitet, čak i ako on pripada nekome drugome". Ova izjava jednog filmskog teoretičara navela je na zaključak da, iako je Betty naivno, ali objeručke ušla u holivudski sistem, postala je "aktivni glumac" koji je "prihvatio kompletnu strukturu koja će ju na kraju uništiti". Filmska kritičarka Amy Taubin iznosi teoriju da je Betty reinkarnacija lika Sandy iz Lynchovog filma Plavi baršun: Bettyn rodni gradić, Deep River (Ontario) dijeli isto ime kao i zgrada u kojem živi femme fatale Dorothy iz Plavog baršuna. Nakon što se oslobodila okova malog grada, Sandy je ponovno rođena kao Betty koju privlači tamnokosa misteriozna žena poput Dorothy i koja se u nju zaljubi i potpuno izgubi.Taubin, Amy (September–October 2001). "In Dreams", Film Comment, 37 (5), str. 51–55.

Međutim, iako je to teško za povjerovati zbog dotadašnjeg razvoja njenog lika, Betty prikazuje nevjerojatnu performansu i dubinu lika na audiciji.Toles, George (2004). "Auditioning Betty in Mulholland Drive", Film Quarterly, 58 (1), p. 2–13. Prije audicije vježbala je scenu s Ritom u svom stanu gdje Rita izgovara svoje rečenice poput drvene lutke, "loše" i "plitko: svaka izgovorena rečenica nije vrijedna prave glumice" dok je Betty na probi jednako loša kao što je loš i sam scenarij. Nervozna, ali i hrabra kao nikad prije na audiciji, Betty ulazi u skučenu sobu gdje joj se partner s audicije (Chad Everett) fizički i mentalno približava na tek nekoliko centimetara razmaka nakon čega ona cijelu scenu pretvara u snažnu seksualnu tenziju kojoj u potpunosti dominira te takvim činom privlači sve u prostoriji. Ta seksualnost u potpunosti nestaje istoga trenutka nakon što scena završava te Betty ispred svih stoji, posramljeno čekajući njihovo odobravanje. Jedan filmski analitičar ističe kako je upravo ta Bettyna ranije nepoznata sposobnost ukrala film, odnosno Betty je u potpunosti prebacila mračnu misteriju s Rite na sebe, a sam režiser Lynch je ovu scenu iskoristio kako bi ilustrirao korištenje obmane svojih likova. Bettyna glumačka sposobnost tjera Ruth Perlmutter na spekuliranje o tome da li Betty igra ulogu Diane u snu ili u parodiji filma koji će se u konačnici okrenuti protiv nje. 
Rita
Rita je misteriozna i bespomoćna žrtva, klasična femme fatale mračnog, prekrasnog izgleda. Kritičar Roger Ebert bio je toliko impresioniran glumicom Harring da je rekao: "Sve što ona treba raditi je samo mirno stajati i već kao takva izgleda kao prvi pravi argument za remake filma Gilda nakon 55 godina". Ona predstavlja objekt požude koji je u potpunoj suprotnosti s Bettynim bistrim samopouzdanjem. Ona je također i prvi lik s kojim se publika poistovjećuje, jer zbog svoje zbunjenosti i uplašenosti, nepoznavanja tko je i kamo ide predstavlja želju publike da shvate smisao filma kroz njen identitet.McGowan, p. 198 Umjesto prijetnji, ona inspirira Betty na njegovanje, utjehu i pomoć. Njena amnezija čini je praznom, a jedan kritičar to uspoređuje s "ispraznosti koja dolazi s tom nevjerovatnom ljepotom i njenom željom da projicira bilo kakvu kombinaciju anđeoskog i demonskog u sebi". Analiza lika Rite tvrdi da su sve njene akcije u prvom dijelu filma prave i iskrene budući da se ne sjeća ničeg i ne zna kako bi se trebala ponašati.Hudson, Jennifer (Spring 2004). "'No Hay Banda, and yet We Hear a Band': David Lynch's Reversal of Coherence in Mulholland Drive". Journal of Film and Video, 56 (1), p. 17–24. Međutim, autor knjige o temama Lynchovih filmova Todd McGowan ističe da bi se prvi dio filma Mulholland Drive mogao gledati kao konstrukcija Ritine fantazije, sve dok se u njemu ne pojavi Diane Selwyn; Betty je objekt koji nadilazi Ritinu anksioznost o njenom gubitku identiteta.McGowan, p. 199. Prema filmskom historičaru Stevenu Dillonu, Diane se transformira u bivšu cimericu Ritu: nakon napete scene u kojoj cimerica uzima ostatak svojih stvari, Rita se pojavljuje u stanu, smiješeći se Diane.

Nakon što Betty i Rita pronađu tijelo koje se raspada, pobjegnu iz stana te se njihove scene razdvajaju i reintegriraju. David Roche ističe kako Ritin nedostatak identiteta uzrokuje slom koji "se događa ne samo na nivou likova, već na nivou kompletne scene; kadar sadrži specijalne efekte, njihovi glasovi su izmijenjeni, a kamera kao da pokušava sama opisati mentalno stanje njihovog uma". Gotovo istog trenutka vraćaju se u stan Bettyne tete gdje Rita na sebe stavlja plavu vlasulju kako bi se prerušila, ali zapravo izrazito počne ličiti na Betty. Upravo ova transformacija, po mišljenju jednog filmskog analitičara, nagovještava spajanje obaju karaktera u jedan. Ovo mišljenje ima potporu u nekim vizualnim tragovima, kao na primjer kut kamere iz kojeg je snimana scena u kojoj se vide njihova lica kako se spajaju u jedno. Potpora je tim veća što već u sljedećoj sceni njih dvije doživljavaju seksualnu intimu nakon čega Ritin lik postaje sve više dominantan uslijed njenog insistiranja na posjeti kluba Silencio u dva sata ujutro koji će u konačnici dovesti u potpunu dominaciju lika Camille. 
mini|lijevo|200px|Laura Elena Harring - glumica koja u filmu Mulholland Drive tumači ulogu Rite/Camille Rhodes

Diane Selwyn
Diane Selwyn (Naomi Watts) je očigledno frustrirana i depresivna žena koja se divi i obožava Camillu, ali joj ova ne uzvraća istom mjerom. Za nju se smatra da je realnost predobre-da-bi-bila-stvarna Betty ili kasnije verzije Betty nakon predugačkog života u Hollywoodu. Prema mišljenju Stevena Dillona, zaplet filma "čini Ritu savršenom empatijskom posudom za Dianine fantazije", ali zbog toga što je Rita "tek isprazna djevojka s naslovnice" Diane je "ušla u tu ispraznost" koja ju je odvela u depresiju i, konačno, samoubistvo.Dillon, str. 95. Prema tome, Diane je personifikacija nezadovoljstva, bolno prikazanog u sceni u kojoj masturbira bez mogućnosti dosezanja klimaksa, a koja ukazuje "kroz zamagljene, grčevite kadrove kamenog zida ne samo njene suze i poniženje nego i raspadanje njene fantazije te rastuću želju za osvetom". Jedna od analiza lika Diane ističe da je njena odanost liku Camille temeljena na manifestaciji narcisoidnosti pogotovo stoga što Camilla preuzima sve ono što Diane želi i želi biti. Premda je prikazana kao slabić i ultimativni gubitnik, za Jeffa Johnsona - autora knjige o moralu u Lynchovim filmovima - Diane je jedini lik u drugoj polovici filma čiji moralni kod ostaje nedirnut. Ona je "pristojna osoba iskvarena raznim čudovištima koji se nalaze u filmskoj industriji".Johnson, p. 137. Njena krivnja i žaljenje evidentni su u njenom samoubistvu na kraju te u tragovima koji su prisutni u prvom dijelu filma. Ritin strah, mrtvo tijelo i iluzija u klubu Silencio upućuju na nešto mračno i pogrešno u svijetu Betty i Rite. Tokom oslobođenja same sebe od Camille, njeno moralno stanje ju doslovno ubija.Johnson, p. 137–138. 
mini|200px|Justin Theroux - glumac koji u filmu Mulholland Drive tumači ulogu Adama Keshera

Camilla Rhodes
Camilla Rhodes (Melissa George, Laura Elena Harring) je tek nešto više od lica s fotografije i ime koje je nadahnulo predstavnike maglovite, ali opake moći koji joj žele dati ulogu u Adamovom filmu s čim se ovaj nikako ne slaže. Opisana kao "bljutavi prišt" od strane jednog kritičara,Fuller, Graham (December 2001). "Babes in Babylon", Sight and Sound, 11 (12), p. 14–17. ona jedva da ostavlja bilo kakav utisak o sebi u prvom dijelu filma, ali nakon otvaranja plave kutije i nakon što ju portretira glumica Laura Elena Harring, ona postaje puna persona koja simbolizira "izdaju, poniženje i napuštanje" te objekt Dianine frustracije. Diane je oštri kontrast Camille koja je puno pohotnija i za koju se čini da je "isisala život iz Diane". Odmah nakon što kaže Diane da ju izluđuje, Camilla joj govori da moraju okončati svoju aferu. Na filmskom setu gdje režira scenu s Camille, Adam naredi da svi osim Diane odu sa seta - na Camillin zahtjev - nakon čega pokazuje glumcu kako ispravno poljubiti Camillu u sceni. Umjesto da kazni Camillu zbog takvog javnog poniženja, kako je i sugerirano u Dianeinom razgovoru s nespretnim ubicom, jedan kritičar vidi Ritu kao ranjivu prezentaciju Dianeine želje za Camillom. 
 Adam Kesher 
Adam Kesher (Justin Theroux) je u prvoj polovici filma opisan kao "maglovito arogantan",Woods 2000, p. 208. ali naizgled uspješan režiser koji doživljava jedno poniženje za drugim. Theroux je o ulozi izjavio: "Čini se da je on jedini lik u cijelom filmu koji nema pojma o tome što se događa. Mislim da je on jedini lik za kojeg publika može reći Da, baš se osjećam poput tebe upravo sad. Nemam pojma zbog čega prolaziš svu tu bol.".Neman, Daniel (October 19, 2001). "Indie Actor Theroux Puts in 'Drive' Time". Richmond Times Dispatch (Virginia), p. C1A. Nakon što mu je oduzeta kreativna sloboda na njegovom filmu, prilikom povratka kući nađe ženu u zagrljaju s čistačem bazena (Billy Ray Cyrus) te bude izbačen iz svoje bogate kuće iznad Hollywooda. Uskoro se prijavljuje u jeftini motel i plaća gotovinom; ubrzo dolazi menadžer hotela koji mu govori da njegova kartica više ne vrijedi. Prema Dianeinom svjedočenju, Adam je pompozan i sam sebi najvažniji. On je također jedini lik čiji se karakter ne mijenja u potpunosti u prvom i drugom dijelu filma.McGowan, p. 205–206. Jedna od analiza Adamovog lika sugerira da je upravo zbog toga što je odabrao Camillu Rhodes za svoj film označio kraj Bettyne radosti i sposobnosti u pomaganju Riti, stavljajući krivnju za njenu tragediju na šefove studija.  
 Sporedni likovi 
Sporedni likovi u filmu uključuju Kauboja (Monty Montgomery), braću Castigliani (Dan Hedaya, Angelo Badalamenti) i Gospodina Roquea (Michael J. Anderson), a svi se pojavljuju u ulogama likova koji natjeravaju Adama da ulogu u svom filmu da Camilli Rhodes. Svi ovi likovi za filmske teoretičare simboliziraju smrt kreativnostiSheen, p. 171. i potretiraju "viziju industrije kao zatvoreni hijerarhijski sistem u kojem ultimativni izvor moći ostaje skriven iza cijelog niza predstavnika". Glumica Ann Miller glumi lik Coco, gazdarice koja pozdravlja Betty prilikom njenog dolaska u tetin stan. U prvom dijelu filma Coco predstavlja staru klasu u Hollywoodu koja pozdravlja i želi dobrodošlicu mladoj Betty. Međutim, u drugom dijelu filma ona predstavlja Adamovu majku koja nestrpljivo grdi Diane koja kasni na zabavu i jedva da obraća pozornost na Dianeinu neugodnu priču o tome kako je postala glumica.

 Stil 
Naveliko se pisalo o filmskom stvaralaštvu Davida Lyncha, a opisi koji su se pritom dodjeljivali varirali su od "ultra čudnog", "mračnog" pa sve do "otkačenog".Johnson, p. 6 Todd McGowan piše: "Lynchovi filmovi ne mogu se gledati na isti način na koji se gledaju standardni holivudski film noir žanrovi ili na način na koji se gledaju radikalni filmovi".McGowan, p. 2. Kroz svoj položaj klišeja i nadrealizma, noćnih mora i fantazija, nelinearne priče, kamere, zvuka i osvijetljenja Lynchov film izaziva gledatelja da u potpunosti zanemari mišljenje o tome što misli da će gledati.Vass, Michael (June 22, 2005). "Cinematic meaning in the work of David Lynch: Revisiting Twin Peaks: Fire Walk With Me, Lost Highway, and Mulholland Drive", CineAction, Issue 67, p. 12–25. Mnogi likovi u filmu Mulholland Drive su prototipovi koji se jedino mogu gledati kao klišej: nova holivudska nada, femme fatale, disidentan režiser i upitni moćnici koje Lynch ne objašnjava u potpunosti. Lynch ovakve otrcane likove postavlja u kobne situacije, stvarajući na taj način sanjivu kvalitetu. Upotrebljavajući ovakve likove u scenariju koji sadržava komponente i reference na snove, fantazije i noćne more, na gledateljima ostavlja da odluče o onome što je zapravo stvarno. Jedan filmski analitičar piše o Lynchu: "Poput mnogih nadrealista, Lynchov jezik neobjašnjenog je tečan jezik snova." 
mini|200px|Michael J. Anderson - glumac koji u filmu Mulholland Drive tumači ulogu zagonetnog Mr. Roquea. Premda njegov lik izgovori tek dvije rečenice, predstavlja jednog od najzagonetnijih i najmračnijih likova kompletnog filma.
David Lynch koristi različite metode obmane u filmu Mulholland Drive. Upitnu figuru imena Mr. Roque, za kojeg se čini da kontrolira filmskim studijima, glumi Michael J. Anderson (također glumio i u seriji Twin Peaks). Anderson, koji u filmu kaže tek dvije rečenice i smješten je u ogromnom drvenom stolcu, za potrebe snimanja filma morao je nositi ogromne prostetske ruke i noge kako bi njegova glava izgledala što manja.Woods, p. 209. Tokom zabave Adama i Camille, Diane promatra Camillu (koju glumi Harring) koja se, držeći Adama pod jednom rukom, naginje i ljubi istu ženu koja se pojavljivala kao Camilla (Melissa George) prije nego što je otvorena plava kutija. Obje se zatim okrenu i zajedljivo smiješe Diane. Filmski kritičar Franklin Rigdway piše da je zbog ovakvog "okrutnog i manipulativnog" čina nemoguće odrediti da li je Camilla baš toliko hirovita koliko nam se čini ili da li Dianeina paranoja omogućava publici da vidi samo ono što ona osjeća. U sceni koja slijedi odmah nakon Bettyne audicije, film pravi rez na ženu koja pjeva, a za koju se čini da je u početku sama. Međutim, nakon što se kamera povuče natrag, publika vidi da se radi o studiju za snimanje. U stvarnosti to je set na koji je Betty upravo došla kako bi upoznala Adama Keshera, što publika doznaje nakon što se kamera još više povuče natrag. Kritičar Ridgway mišljenja je da ovakva vrsta obmane kroz umjetnički rad kamerom ispunjava gledatelja sumnjom o onome što se zapravo prezentira: "Čini se kao da nas kamera, u svojoj fluidnosti pokreta, uvjerava (misli) da vidi sve, da ima sve pod kontrolom, čak i ako mi (a i Betty) to ne mislimo."Ridgway, Franklin (Fall 2006). "You Came Back!; Or Mulholland Treib", Post Script: Essays in Film and the Humanities, 26 (1), p. 43–61.

Prema mišljenju Stephena Dillona, Lynchova upotreba različitih pozicija kamere kroz film - kao na primjer subjektivna upotreba kamere iz ruke - natjerava gledatelja da se "identificira s napetošću likova u raznim situacijama", ali da na trenutke Lynch također i "prekida subjektivni rad kamere, na taj način dajući nam jedinstvenu, čak i ljudsku perspektivu" kako bi tako odvojio različite perspektive konteksta od eventualnog spajanja i značajno zabrinuo "naš osjećaj za individualno i ljudsko".Dillon, p. 100. Andrew Hageman također iznosi sličnu teoriju o radu kamere u filmu: "Kamera izražava vrlo zabrinjavajući osjećaj za prostor i prisutnost" poput scene u zalogajnici Winkies gdje "kamera neregularno lebdi tokom dijaloga" zbog čega "gledatelj postaje svjestan da je set normalnih objektivnih kadrova upravo postao zabrinjavajuće subjektivan". Filmski teoretičar Curt Hersey priznaje nekoliko avangardnih tehnika koje su iskorištene u filmu uključujući nedostatak tranzicije, odsječenih prijelaza, brzinu kadrova, netradicionalnih pokreta kamere, kompjuterski generiranih slika, nelinearne naracije i intertekstualnosti.Hersey, Curt (2002). "Diegetic Breaks and the Avant-Garde", The Journal of Moving Image Studies, 1. Pristupljeno 7. juna 2010.

Prvi dio filma koji opisuje likove Betty, Rite i Adama predstavlja vjerovatno najlogičniji dio filma u kompletnoj Lynchovoj karijeri. Kasniji dio filma koji, prema mišljenju mnogih gledatelja, predstavlja stvarnost pokazuje promjenu u filmskom efektu koja mu daje kvalitetu nadrealizma kao i u prvom dijelu. Dianeine scene imaju oštriju montažu i "prljavije" osvijetljenje koji simboliziraju njeno fizičko i duhovno osiromašenje koje je u potpunom kontrastu s prvim dijelom filma gdje "za čak i najobičniji dekor imamo osjećaj da svijetli", Betty i Rita sjaje pod svjetlom, a tranzicije između scena su glatke.McGowan, Todd (2004). "Lost on Mulholland Drive: Navigating David Lynch's Panegyric to Hollywood", Cinema Journal 43 (2), p. 67–89. U prvom dijelu filma Lynch se između scena kreće koristeći panoramske kadrove brda, palminog drveća i zgrada Los Angelesa. U mračnijem dijelu filma više se koristi zvukovnim tranzicijama između scena nego vizualnim. Na Camillinoj zabavi, gdje će Diane biti najviše ponižena, zvuk razbijajućeg posuđa čuje se gotovo istog trenutka kad se scena naglo reže na zalogajnicu Winkies u kojoj Diane razgovara s ubicom. Sinnerbrink također ističe da nekoliko scena u filmu, kao na primjer one u kojoj Diane halucinira Camillu nakon što se probudi, slika lica čudovišta iza zalogajnice Winkies nakon Dianeinog samoubistva ili "ponavljanje, preokret i premještanje elemenata koji su bili drugačije konfigurirani" u prvom dijelu filma stvaraju neprirodan efekt kojem se gledateljima predstavljaju poznati likovi ili situacije u alternativnom vremenu ili lokacijama. Na sličan način Hageman identificira ranu scenu u zalogajnici Winkies kao "ekstremno neprirodnu" budući se radi o sceni gdje "granice koje razdvajaju fizičku realnost od imaginacije nesvjesnog naprosto nestaju". Autor Valtteri Kokko definirao je tri grupe "neprirodnih metafora": doplgenger nekoliko likova koje igraju isti glumci, snovi i svakodnevna pojava - kao npr. plava kutija - koja pokreće Ritin nestanak i Dianein pravi život.Kokko, Valtteri (2004). "Psychological Horror in the Films of David Lynch", Wider Screen, 1. Retrieved on June 7, 2010.

Još jedan element koji se ponavlja u Lynchovim filmovima je njegovo eksperimentiranje sa zvukom. U jednom intervjuu istaknuo je: "Gledate sliku i kompletnu scenu bez zvuka i one rade što bi trebale raditi, ali posao još nije gotov. Kad započnete raditi na zvuku morate raditi sve dok ne osjetite da je to to. Postoji mnogo pogrešnih zvukova koje odmah osjetite. Ponekad je takvo nešto poput magije."Divine, Christine (November–December 2001). "David Lynch", Creative Screenwriting, 8 (6), p. 8–12. U uvodnoj sceni filma, crnokosa žena tetura Mulholland Driveom, potiho sugerirajući da je nespretna. Međutim, nakon što je Lynch dodao "zvuk pare (iz olupine automobila) i vrištanje klinaca" kompletna scena transformira lik Laure Elene Harring iz nespretne u prestravljenu. Lynch je također upotrijebio suptilne tutnjave tokom cijelog filma koje se gledateljima čine uznemirujućima i jezivima. Hageman također ističe da "je zvuk filma trajan i neprirodan", te tvrdi da u sceni u kojoj se muškarac ruši iza zalogajnice Winkiesa normalan zvuk uronjen u huku koja zuji, definiravši istu kao "kreaciju disonance i napetosti koja privlači gledatelja u ulogu detektiva koji mora uspostaviti red". Prema mišljenju Ruth Perlmutter, kraj filma Mulholland Drive sa ženom u klubu Silencio koja šapće je primjer Lynchove slušne obmane i nadrealizma, a također ističe: "Gluma, snovi, potraga za identitetom, strahovi i terori vlastite neobjašnjivosti su gotovi nakon što je film gotov pa uslijed toga nastaje tišina i enigma."

 Muzika iz filma 
Muziku iz filma Mulholland Drive nadgledao je Angelo Badalamenti koji je i ranije surađivao na projektima Davida Lyncha kao što su Plavi Baršun i serija Twin Peaks.Jolin, Dan (February 2002). "Angelo Badalamenti", Total Film, 61, p. 113. Uz to što je zaradio nominacije u kategoriji najbolje originalne muzike za nagrade Američkog filmskog instituta, BAFTA-e i Zlatni Globus, Badalamenti je također odglumio malu cameo ulogu u filmu - kušača kave i mafijaša.

Kritičari su istaknuli da Badalamentijeva zlosutna muzika, ujedno opisana i kao njegova "najmračnija do tada" -Norelli, Clare Nina (2009). "Suburban Dread: The music of Angelo Badalamenti in the films of David Lynch", Sound Scripts, 2, p. 41. pridonosi osjećaju misterije u uvodnoj špici u kojoj pratimo limuzinu crnokose žene,McGowan, p. 197. te da je u direktnom kontrastu sa svijetlim, veselim tonovima muzike prilikom Bettynog dolaska u Los Angeles gdje se čini "da muzika predstavlja emotivni vodič za gledaoca". Novinar koji piše o filmskoj muzici, Daniel Schweiger ističe da se Badalamentijev doprinos muzici mijenja od "gotovo nepokretnog užasa do noarovskog džeza" s "ritmovima koji se dižu do eksplozije beskonačne tame".Daniel Schweiger, "The Mad Man and His Muse" , Film Score, septembar 2001; pristupljeno: 15. 2. 2010. Sam Badalamenti opisao je jedinstvenu tehniku dizajna zvuka koja je upotrijebljena u filmu, a pomoću koje je Lynchu mogao ponuditi višeminutne teme lagahnog tempa (koje su zvali "ogrjev") od kojih je u konačnici Lynch mogao "uzeti dijelove i eksperimentirati s njima, što je rezultiralo mnogobrojnim jezivim muzičkim temama".

Lynch je za soundtrack upotrijebio dvije pop-pjesme iz 1960-ih, direktno jednu iza druge, a pjevaju ih dvije glumice na audiciji. Prema mišljenju analitičara muzike u Lynchovim filmovima, ženski likovi u njegovim filmovima često su nesposobni komunicirati normalnim kanalima, pa su im uloge svedene na sinhronizaciju usana. Prva pjesma koja se koristi je "Sixteen Reasons" u izvedbi Connie Stevens, a koju čujemo u filmu dok kamera otkriva nekoliko iluzija. Druga je pjesma "I've Told Ev'ry Little Star" u izvedbi Linde Scott, koja se pojavljuje u sceni audicije za ulogu Camille Rhodes, a za koju filmski teoretičar Eric Gans smatra da osnažuje lik Betty. Također misli da, iako je u originalu pjesma napisana za duet (autor je Jerome Kern), činjenica što je izabrana baš ova verzija koju pjeva Linda Scott pojačava dojam homoseksualnog tonaliteta kompletnog Mulholland Drivea. Međutim, za razliku od pjesme "Sixteen Reasons", dijelovi pjesme "I've Told Ev'ry Little Star" su iskrivljeni pa na taj način sugeriraju "zvučni podijeljeni identitet" Camille.Mazullo, Mark (Winter, 2005). "Remembering Pop: David Lynch and the Sound of the '60s", American Music, 23 (4) p. 493–513. U trenutku kad čujemo pjesmu, Betty taman dolazi na filmski set gdje Adam održava audiciju za svoj film. Ona ga vidi i njihovi se pogledi sretnu, a nakon što Adam kaže poznatu rečenicu "Ovo je ta djevojka" (za Camillu), Betty naglo pobjegne, jer se ne može suočiti s njegovim odbijanjem.

Vrhunac filma predstavlja scena u neobičnom noćnom pozorištu klubu Silencio gdje izvođač miješajući engleski, španski i francuski jezik najavljuje "No hay banda" (Nema benda) "But yet we hear a band" (Ali ga ipak čujemo). Opisana kao "najoriginalnija i najdivnija sekvenca u originalnom i divnom filmu", španska a cappella verzija pjesme "Crying" Rebekahe del Rio (nazvana "Llorando") hvaljena je kao "scena koja zaustavlja film" u rijetko posjećenom klubu Silencio. Lynch je prvi put htio iskoristiti pjesmu u svom filmu Plavi baršun, ali u izvedbi Roya Orbisona; međutim promijenio je mišljenje nakon što je čuo njegovu stvar "In Dreams" koju je kasnije i iskoristio u istom filmu. Pjevačica Del Rio, koja je popularizirala špansku verziju pjesme i koja je upravo zahvaljujući njoj dobila svoj prvi ugovor za snimanje albuma, izjavila je da je Lynch došao do nje u Nashville gdje je živjela i tražio da mu otpjeva pjesmu ne znajući da ju on snima. Lynch je samo za nju napisao malu ulogu u filmu te iskoristio verziju pjesme koju mu je otpjevala u Nashvilleu za tu scenu. Pjesma na tragičan način opisuje Betty i Ritu, koje ju slušaju i sjede opčinjene i u plaču, nekoliko trenutaka prije nego što njihova veza nestane i bude zamijenjena s disfunkcionalnošću Diane i Camille. Prema mišljenju jednog filmskog teoretičara, pjesma kao i kompletna scena pozorišta označava raspadanje likova Betty i Rite, kao i njihove veze. Uz upotrebu više jezika i pjesme koja portretira takve osnovne emocije, jedan filmski analitičar ističe da Lynch prikazuje njegovo nepovjerenje intelektualnog diskursa i bira objašnjenje kroz slike i zvukove. Dezorijentirana pjesma koju pjeva del Rio, premda ona više nije na pozornici, opisana je kao "muzička verzija Magritteine slike Ceci n'est pas une pipe".Odell, Colin, Le Blanc, Michelle, p. 162.

 Distribucija i kritike 
 Kino distribucija 
mini|200px|Naomi Watts, David Lynch, Laura Elena Harring i Justin Theroux - zajedno predstavljaju film Mulholland Drive na filmskom festivalu u Cannesu 2001. godine
Svoju premijeru Mulholland Drive imao je na filmskom festivalu u Cannesu u maju 2001. godine uz hvalospjeve filmske kritike. Na samom festivalu David Lynch je osvojio nagradu za najboljeg režisera, koju je podijelio s Joelom Coenom za film Čovjek kojeg nije bilo. Mnogi kritičari pozitivno su ga ocijenili, a sam film postao je jedan od najhvaljenijih od strane publike u Lynchovoj karijeri. Universal Pictures započeo je s kino distribucijom filma u 66 kino dvorana u SAD-u od 12. oktobra 2001. godine. Film je u prvom vikendu prikazivanja zaradio 587.591 hiljada dolara. Kasnije se distribucija proširila na 247 kino dvorana, na kraju utrživši 7.220,243 miliona dolara samo u SAD-u. Distributerska tvrtka TVA Films krenula je u kino distribuciju filma u Kanadi 26. oktobra 2001. godine. U ostalim državama van SAD-a film je zaradio dodatnih 12.892,096 miliona dolara pa mu ukupni box-office rezultat na kraju iznosi 20.112,339 miliona dolara. David Lynch bio je nominiran za prestižnu nagradu Oscar u kategoriji najboljeg režisera. Sam film zaradio je četiri nominacije za nagradu Zlatni Globus: najbolji film (drama), najbolji režiser, najbolji scenarij i najbolja originalna muzika. Udruženje kritičara New Yorka i udruženje Online Film Critics Society proglasilo ga je najboljim filmom 2001. godine.

 Kritike 
Od samog početka svog prikazivanja, film Mulholland Drive je prema mišljenju dvoje filmskih teoretičara "istovremeno skupio najoštrije epitete i dobio neke od najatraktivnijih pohvala u savremenoj historiji kinematografije".Lentzner, Jay R. and Ross, Donald R. (Spring 2005). "The Dreams That Blister Sleep: Latent Content and Cinematic Form in Mulholland Drive", American Imago, 62 (1), pp. 101–123. Mnogi kritičari na film su izrazito pozitivno reagirali, uključujući i Rogera Eberta iz Chicago Sun-Timesa koji je do tada uglavnom davao negativne ili pomiješane kritike Lynchovim ranijim filmovima, ali koji je Mulholland Drive ocijenio s četiri zvjezdice i napisao: "David Lynch je cijelu svoju karijeru gradio za ovaj film i sada kada je napokon stigao na odredište spreman sam mu oprostiti filmove Divlji u srcu, pa čak i Izgubljenu autocestu. Napokon je jedan njegov eksperiment uspio. Film je nadrealni san u formi holivudskog film noira i što manje ima smisla to ga više ne možemo prestati gledati." U New York Timesu, kritičar Stephen Holden je napisao da film "postavlja uz bok Fellinijevom 8 1/2 i ostalim autorskim fantazijama kao monumentalni prikaz samo-odraza" te nadodao: "Ako film promatramo iz laganije perspektive radi se o najvećem i najluckastijem kinematografskom karnevalu u posljednjih nekoliko godina: dinamično putovanje kroz zabavnu kuću jednog filmaša. Ako ga, pak, promatramo iz ozbiljnijeg kuta njegovo zadiranje u moć filma ulazi u onu prazninu iz koje možete čuti vriske proždrljivog demona čiji apetit nikad ne može biti zadovoljen". Kritičar Edward Guthmann iz San Francisco Chroniclea nazvao je film "stimulirajućim... zbog svojih snenih scena i snažne, česte nemarne imaginacije" te nadodao: "Postoji ta očaravajuća kvaliteta njegovog slabog tempa, njegovog osjećaja zle slutnje i njegove atmosfere izgubljene u vremenu... Drži nas, opčinjene i zabavljene, svojih čitavih luckastih, preslatkih i razdražujućih 146 minuta trajanja i dokazuje da je Lynch u solidnoj formi koji nas još uvijek može držati na rubu živaca."

U časopisu Rolling Stone Peter Travers je istakao: "Mulholland Drive oživljava filmove. Ovo grešno iskustvo je svježi trijumf za Lyncha i jedan od najboljih filmova ove jadne filmske godine. Ovakvo smiono vizionarstvo, eroticizam za pasti u nesvijest i boje koje blješte poput ruža za usne neke prostitutke nisu bili prisutni u niti jednom filmu do sada." J. Hoberman iz The Village Voicea piše: "Ova pohotna fantazmagorija... je svakako Lynchov najjači film još od Plavog baršuna i, možda, Eraserheada. Sve one stvari koje nije uspio prikazati u debaklu zvanom Izgubljena autocesta - atmosfera samostojeće prijetnje, besmislene seobe duša, provokativnost radnje, alternativni svjetovi - ovdje su briljantno rehabilitirane."

Iako su većina kritika bile pozitivne (na popularnoj internet stranici Rotten Tomatoes film ima 81% pozitivnih kritika), Mulholland Drive nije bio ispunjen samim hvalospjevima. Rex Reed iz New York Observera izjavio je da je to najgori film kojeg je gledao u 2001. godini, nazivajući ga "moronskim, neshvatljivim smećem". U New Yorku kritičar Peter Rainer istaknuo je: "Iako mi se sviđa više od nekih drugih njegovih sanjivo-nakaznih uradaka, svejedno se radi o morbidnom filmu... Lynch se treba obnoviti s navalom dubokih osjećaja koje ima prema ljudima i neshvaćenima te se ostaviti kretenoidnosti, hobogoblina i zombija na neko vrijeme." U Washington Postu Desson Howe je film nazvao "produženom operom, ako želite staviti umjetničku naljepnicu na nepovezanost".Howe, Desson (October 12, 2001). "'Mulholland': A Dead-End Street", The Washington Post, p. T43. Todd McCarthy iz Varietyja neke dijelove je hvalio ("Lynch savija nivoe bizarnog humora, dramatičnog incidenta i stvarne misterije s nezaboravnim scenama od kojih neke spadaju među najboljima njegove karijere..."), ali je također istaknuo da "film skače iz solidnog stanja relativno narativne koherencije u Lynchovu zemlju potpune fantazije... u posljednjih 45 minuta Lynch se nalazi u modu u kojem savija svijest gledatelja i predstavlja formu alternativne stvarnosti bez imalo smisla i logike s onim što se dogodilo prije. Iako takve njegove taktike već poznajemo od vremena Twin Peaksa naovamo, ovakav nagli preokret je razočaravajući prvenstveno zbog toga što je do tog trenutka Lynch uspješno stvorio više nego uvjerljivu priču." James Berardinelli također je kritizirao film, napisavši: "Lynch vara svoju publiku, izmiče nam tepih pod nogama. U jednom trenutku miješa kompletnu priču s jednim jedinim ciljem: da nas zbuni. Ništa nema smisla zbog toga što niti ne treba imati smisla. Ne postoji razlog ili logika događaja. Lynch se šali sa svima nama."Berardinelli, James (2001). Mulholland Drive, reelviews.net. Retrieved on May 12, 2009. Filmski teoretičar Ray Carney ističe: "Ne bi trebao toliko promjena emocija i narativnih zamka ako imaš što za reći. Ne bi trebao toliko dvojnika i mračnih figura ako tvoji likovi imaju dušu."Carney, Ray Ray Carney's News and Events, Boston University website. Retrieved on July 28, 2009.

Mulholland Drive proglašen je najboljim filmom desetljeća od strane udruženja filmskih kritičara Los Angelesa,Kay, Jeremy (January 12, 2010). "LA critics name Mulholland Dr. Film Of The Decade". Screen Daily. Retrieved on January 19, 2010. Chaiers du Cinéma,Staff (2010). "Palmares 2000" . Cahiers du cinéma. Retrieved January 19, 2010. indieWIRE,Hernandez, Eugene (January 22, 2010). "Summer Hours" Wins indieWIRE ‘09 Critics Poll; "Mulholland Dr." is Best of Decade . indieWIRE. Retrieved January 25, 2010. Slant Magazinea,Staff (February 7, 2010). "Best of the Aughts: Film". Slant Magazine. Retrieved February 12, 2010. Reverse Shota,Staff. "Best of the Decade #1: Mulholland Drive". Reverse Shot. Retrieved February 12, 2010. The Village VoiceaStaff (2010). "Best of Decade" . The Village Voice. Retrieved April 14, 2010. i Time Out New Yorka od kojih su se potonji, uz referencu na napade 11. septembra u SAD-u, retorički zapitali: "Postoji li još neki film koji na tako rezonantan, nenamjeran način priča o strašnom događaju koji je obilježio ovo desetljeće?... Mulholland Drive je lice čudovišta iza zalogajnice; to je samo-sumanuti san pretvoren u noćnu moru."The TONY top 50 movies of the decade, Time Out New York, 739 (November 26–December 2, 2009. Retrieved on December 2, 1009. Također je proglašen filmom desetljeća u anketi Film Commenta u kojoj su sudjelovali "kritičari, programeri, akademici, filmaši i ostali"Staff (2010). "Film Comment's End-of-Decade Critics' Poll" . Film Comment. Retrieved January 19, 2010. te čitatelji samog časopisa.Staff (2010). "Extended Readers' Poll Results" . Film Comment. Retrieved April 14, 2010. Pojavljuje se na mnogim raznim listama kao najbolji film decenije; na trećem mjestu liste časopisa The Guardian,Best films of the noughties No 3: Mulholland Drive, The Guardian (December 30, 2009). Retrieved on January 7, 2010. kritičara časopisa Rolling Stonea Petera Traversa, časopisa the Canadian Press, kritičara Scotta Mantza iz Access HollywoodaMovieMantz: Best Movies Of The Decade  , Access Hollywood (January 5, 2010). Retrieved on January 7, 2010. te na osmom mjestu liste kritičara Michaela Phillipsa. 2010. godine proglašen je drugim najboljim art filmom svih vremena u časopisu The Guardian. Nalazi se na jedanaestom mjestu najboljih filmova čija se radnja događa u Los Angelesu u posljednjih 25 godina koju je sastavila grupa pisaca i montažera iz Los Angeles Timesa uz kriterij da film mora komunicirati stvarnu priču o tom gradu.Boucher, Geoff (August 31, 2008). The 25 best L.A. films of the last 25 years, Los Angeles Times. Retrieved on August 31, 2008. Magazin Empire smjestio je film ja 391 mjesto (od sveukupno 500) najboljih filmova svih vremena.The 500 Greatest Movies of All Time , Empire. Retrieved on November 10, 2009. Film se također nalazi na 38 mjestu liste 50 filmova koje morate pogledati prije smrti Channela 4.Film4's 50 Films To See Before You Die, Film 4. Retrieved on April 11, 2008. 2011. godine magazin Slate u svojem tekstu o novim filmskim klasicima proglasio je film Mulholland Drive najtrajnijim od 2000. godine naovamo.Slate Staff (2011-11-07). "The New Classics: The most enduring books, shows, movies, and ideas since 2000.". Slate. Retrieved 2011-11-19.

 DVD i Blu-ray distribucija 
Originalno DVD izdanje filma Mulholland Drive pušteno je u prodaju u aprilu 2002. godine u SAD-u i Kanadi uz par posebnih dodataka. Izdanje nije sadržavalo popis scena, jer prema Lynchovom mišljenju takav dodatak "demistificira" sam film. Unatoč Lynchovoj zabrinutosti, DVD izdanje filma sadržavalo je insert na kojem je izlistano "10 tragova Davida Lyncha za shvaćanje ovog trilera", premda je jedan DVD kritičar napisao da tragovi mogu biti samo "velike antipatične varke", a drugi ih je opisao kao "nejasne i kriptične te pomalo razočaravajuće". Posebni dodaci na kasnijim DVD izdanjima sadržavaju i Lynchov intervju s filmskog festivala u Cannesu te najbolje trenutke s premijere filma.

Distributer Optimum Home Entertainment izdao je film Mulholland Drive za europsko tržište na Blu-rayu kao dio njihove StudioCanal kolekcije 13. septembra 2010. godine. Novi posebni dodaci za ovo izdanje uključuju: poseban uvod Thierryja Joussea; U plavoj kutiji, retrospektivni dokumentarni film s režiserima i kritičarima; dva dokumentarna filma o snimanju: On the Road to Mulholland Drive i Back to Mulholland Drive te nekoliko intervjua s ljudima koji su bili uključeni u stvaranje samog filma. Ovo je bio drugi film Davida Lyncha koji je izašao na Blu-rayu; prvi je bio Čovjek-slon.

 Nagrade i nominacije 
   Kategorija — DobitniciFilmski festival u Cannesu 2001.Nagrada za najboljeg režisera — David Lynch (nagrada podijeljena s Joelom Coenom)Nacionalno udruženje filmskih kritičaraNajbolji film — Mulholland Drive
Najbolja glumica — Naomi WattsTaylor, Charles (2002-01-06). ""Mulholland Drive" takes best picture in critics' awards". Salon. Retrieved 2010-06-05.Udruženje filmskih kritičara New YorkaNajbolji film — Mulholland DriveUdruženje filmskih kritičara Los AngelesaNajbolji režiser — David LynchUdruženje filmskih kritičara ChicagaNajbolji film — Mulholland Drive
Najbolji režiser — David Lynch
Najbolja glumica — Naomi WattsUdruženje Online filmskih kritičaraNajbolji film — Mulholland Drive
Najbolji režiser — David Lynch
Najbolja glumica — Naomi Watts
Najbolji originalni scenarij — David Lynch
Najbolja originalna muzika — Angelo Badalamenti
Najbolja nova glumica (Breakthrough performance) — Naomi WattsNagrada ALMANajbolja glavna glumica na filmu — Laura Elena Harring(May 20, 2002). "'Pinero,' Rodriguez Receive ALMA Awards", Los Angeles Times, p. F.7.BAFTANajbolja montaža — Mary SweeneyNagrada Independent SpiritNajbolja kamera — Peter Deming   Kategorija — NominiraniOscarNajbolji režiser — David LynchNagrade Američkog filmskog institutaŽenska uloga godine u filmu — Naomi Watts
Najbolji kompozitor muzike — Angelo Badalamenti
Najbolji režiser godine — David Lynch
Najbolji film godineBAFTANajbolja filmska muzika — Angelo BadalamentiFilmski festival u Cannesu 2001.Zlatna palma — David LynchZlatni globusNajbolji film (drama)
Najbolji režiser — David Lynch
Najbolja originalna muzika — Angelo Badalamenti
Najbolji scenarij — David Lynch

 Reference 

 Bibliografija 
 Dillon, Steven. The Solaris Effect: Art and Artifice in Contemporary American Film. University of Texas Press, 2006. 
 Johnson, Jeff. Pervert in the Pulpit: Morality in the works of David Lynch. McFarland & Company, Inc., 2004. 
 McGowan, Todd. The Impossible David Lynch. Columbia University Press, 2007. 
 Odell, Colin, Le Blanc, Michelle. David Lynch. Kamera Books, 2007. 
 Sheen, Erica, Davison, A. (eds.) The Cinema of David Lynch: American Dreams, Nightmare Visions. Wallflower Press, 2004. 
 Woods, Paul (ed.). Weirdsville USA: The Obsessive Universe of David Lynch. Plexus Publishing Limited, 2000. 

 Vanjski linkovi 

 Lost on Mulholland Dr. , opsežna analiza i centar izvora
 Deciphering David Lynch's 10 Clues, kartica upakirana u originalno DVD izdanje
 Mulholland Drive / lynchnet.com, uključuje intervjue, bilješke o produkciji i filmske isječke

Kategorija:Američki filmovi
Kategorija:Američki dramski filmovi
Kategorija:Američki trileri
Kategorija:Filmovi iz 2001.
Kategorija:Filmovi na engleskom jeziku
Kategorija:Filmovi u režiji Davida Lyncha
Kategorija:Filmovi StudioCanala
Kategorija:Neo-noir