Rikard II, kralj Engleske

Rikard II (; 6. januar 1367 – 14. februar 1400) bio je kralj Engleske od 1377. do svoje abdikacije 30. septembra 1399. Bio je sin kneza Akvitanije Edvarda IV i Ivane IV, grofice Kenta. Njegov djed po ocu je bio Edvard III, kralj Engleske. Rikardov stariji brat, Edvard od Angulema, je umro kao dojenče čime je postao prvi u nizu nasljednika nakon smrti princa Edvarda. Krunu je naslijedio 1377. u desetoj godini.

Tokom njegove maloljetnosti državom su vladali njegov amidža Ivan II, vojvoda Akvitanije i moćni lordovi koji nakon njegove punoljetnosti nisu bili spremni na lak način predati vlast. Prvi veliki izazov njegove vladavine je bio seljački ustanak 1381. Mladi kralj je odigrao veliku ulogu u uspješnom suzbijanju ove krize. Uzroci izbijanja ustanka bili su u snažnom oporezivanju, kugom desetkovanog stanovništva, radi financiranja Stogodišnjeg rata. Pobunjenici pod vodstvom Wata Tylera pokušali su Rikarda prisiliti da promijeni svoju politiku. Dana 15. juna 1381. Rikard se kod Smithfielda blizu Londona sastao s glavninom pobunjenika pod zapovjedništvom Tylera. Tokom sastanka, londonski gradonačelnik William Walworth, misleći da Tyler prijeti Rikardu, pojurio prema naprijed i ubio Tylera. Lukavi Rikard izbjegao je nasilje pristavši da postane vođa pobunjenika. Pobuna je s Tylerovom smrću i Rikardovim obećanjem slobode pobunjenicima, izgubila na snazi. Međutim kad su se pobunjenici vratili svojim domovima Rikard je povukao obećanja i kaznio vođe pobune.

Slijedeća kriza Rikardove vlasti nastupila je 1386, kada su pod udar kritika parlamenta i visokog plemstva dospjeli Robert de Vere, grof od Oxforda i Michael de la Pole, sin trgovca, kojeg je Ričard imenovao kancelarom i grofom od Suffolka. Protiv de la Polea je podignuta optužnica i imenovano je Veliko vijeće koje je trebalo nadzirati kraljevski dvor. Rikard je od sudaca ishodio da odluku parlamenta proglase nezakonitom 1387, ali je Robert de Vere, koji je navodno bio i Rikardov ljubavnik, kod Radcot Bridgea vojno poražen od pristaša parlamenta, pa je parlament 1388. odobrio smaknuće obojice, ali su isti izbjegli u Francusku. Godine 1397. Rikard je dao smaknuti dvojicu svojih najvećih protivnika u visokom plemstvu - grofa od Arundela i grofa od Gloucestera. Poništio je sve odluke parlamenta te praktički do kraja svoje vladavine vladao kao tiranin.

Nova kriza nastupila je kada je Rikard godine 1399. svom bratiću Henryu, sinu vojvode od Lancastera, uskratio nasljedstvo. Dok je Rikard bio u pohodu na Irsku, Bolingbroke se, uz pomoć francuskog kralja sa vojskom iskrcao u Engleskoj. Bolingbroke je Rikarda, koji se vraćao iz Irske, nadmudrio, uhvatio, prisilio na abdikaciju i zatvorio. Rikard je umro u zatvoru 1400, najvjerovatnije od gladi. Rikard se tokom svog života dva puta ženio, ali nije imao djece. Naslijedio ga je 1399. rođak Henry Bolingbroke kao Henrik IV, koji je kao i Rikard, bio unuk Edvarda III.

 Rani život 
Rikard II je bio mlađi sin Edvarda IV, kneza Akvitanije i Ivane IV, grofice Kenta. Njegov otac Edvard se istakao kao vojni zapovjednik u ranim fazama Stogodišnjeg rata, posebno u bici kod Poitiersa 1356. Nakon daljih vojnih avantura, obolio je od dizenterije u Španiji 1370. Pošto se potpuno oporavio, vratio se u Englesku naredne godine. Ivana je bila udata za Thomasa Hollanda, grofa Kenta. Godinu dana nakon smrti Thomasa Hollanda 1360, Ivana se udala za princa Edvarda. Pošto je bila unuka kralja Edvarda I i prvi rođak kralja Edvarda III, za brak je bilo potrebno papino odobrenje.

Kategorija:Kraljevi Engleske
Kategorija:Vojvode Akvitanije
Kategorija:Prinčevi od Velsa
Kategorija:Plantageneti
Kategorija:Abdikacije
Kategorija:Rođeni 1367.
Kategorija:Umrli 1400.