Émile Durkheim

David Émile Durkheim (fon. Emil Dirkem) (Épinal, 15. april 1858. - Pariz, 15. novembar 1917.), francuski sociolog. Bio je prof u Bordeauxu, zatim na Sorbonni. Sociologija je po Durkheimu pozitivna nauka, jer kao i prirodne nauke izučava društvene činjenice. Te društvene činjenice koje imaju svoju vanjsku prirodu, ujedno nose i karakteristike prinudnosti i prisile kojima se pokorava individualna svijest (kao što se npr. pokorava pravu, moralu, religiji itd.). Pojedinac prihvata na sebe pritisak grupe kao nešto prirodno.

 Biografija 
Kao profesor u Bordeauxu (od 1887) i na Sorbonnei (od 1902) uvodi sociologiju na francuske visoke škole. Pokretač je i izdavač Sociološkoga godišnjaka (L’Année sociologique, 1896–1912), časopisa koji je odigrao veliku ulogu u oblikovanju sociologije kao društvene nauke. Po utjecaju koji je izvršio na francusku i angloameričku sociologiju njegovi su pogledi još aktualni i teorijski referentni. Formirao se pod utjecajem pozitivizma A. Comtea, biologizma H. Spencera i klasične ekonomske teorije (podjele rada) A. Smitha.

U sociologiju je unijelo prekretnicu njegovo djelo Pravila sociološke metode (Les Règles de la méthode sociologique, 1895.), koje se u Francuskoj po značenju često uspoređuje s Barnardovim Uvodom u eksperimentalnu medicinu, pa čak i s Descartesovom Raspravom o metodi.

Posebno se cijenilo Durkheimovo istraživanje fenomena samoubojstva. Služeći se među prvima statističkim postupkom, pokazao je da društveni fenomen samoubojstva ovisi najprije o razaranju društvene kohezije (dezintegraciji društva), a ne o individualno-psihičkim uzrocima. Vrlo su važni Durkheimovi doprinosi pedagoškoj misli i oblikovanju laičko-republikanskoga sistema odgoja i učenja.
 Sociologizam 

Emil Durkheim je svakako najznačajnija osoba francuske sociologije u XIX. i XX. stoljeću i čija se sociologija, za razliku od drugih socioloških teorija zove sociologizam. Sociologizam kao sociološka teorija uzima za svoj predmet pozitivističku metodologiju (na tragu Comteovog pozitivizma) i stav kojim je društvo u kauzalnom odnosu prema pojedincima, pojedinačnim društvenim pojavama i kulturi uopće. Pojam pojedinac, čovjek, individuum, ne uvjetuje društvenu pojavnost, zbivanje, niti je u bilo kojem  odnosu prema društvu, već obrnuto, društveno zbivanje oblikuje pojedinaca, čovjeka i njegove vrijednosti, pritom usmjeravajući i njegovo djelovanje.

Svojim djelima: O podjeli društvenog rada, Samoubistvo  i Osnovni oblici vjerskog života, dao je jedan izraziti, originalni pečat francuskoj sociološkoj misli.

Ono što nosi jednu osobitu vrijednost Durkheima, odnosi se na njegove društvene činjenice. Durkheim u svojem metodološkom pristupu društvenim činjenicama smatra stvari, odnosno  kako su ove u biti društvene pojave  i to objektivne naravi, pa analogno tome postoje i razvijaju se izvan čovjekove svijesti i neovisno od nje. Dakle, društvene činjenice su stvari, odnosno stvari su društvena datost i kao takve (stvari) su svojim osobitostima nezavisne od čovjekovog promatranja, mogu se spoznati a posteriori, tj. na temelju iskustva, postoje neovisno od ljudske volje, a spoznati se mogu izvanjskim promatranjem  (nikako ne introspekcijom, samoopažanjem). Iz izloženog može se zaključiti kako su činjenice ono što se iskustvom potvrđeno da postoji ili se događa. Njegov poznati moto: Smatraj društvene činjenice stvarima ima svoje utemeljenje u spoznaji kako su vjerovanja, običaji i društvene institucije (činjenice društvenog svijeta) stvari isto kao i predmeti i događaji u prirodnom svijetu. Time se ne misli kako se društvene činjenice sastoje samo od stvari koje je moguće izravno opažati ili mjeriti.

Na temelju njegove  razdiobe društvenih činjenica (tri grupe), nastala su i njegova kapitalna sociološka djela:

 O podjeli društvenog rada
 Samoubistva
 Osnovni oblici vjerskog života

Tri su grupe društvenih činjenica:

 Zbirka pravnih pravila i zakona
 Masovne društvene pojave, koje koristi i socijalna statistika
 Religiozne dogme

Raspravu o društvenim činjenicama treba proširiti na sama obilježja tj. karakteristike ovih. Tako društvena činjenica ima dvije bitne oznake:

 one su čovjeku date izvana i nisu identične s njegovim mišljenjem, njegovom idejom  o toj činjenici
 imaju svojstvo je koercitivnog, (odnosi se na prisilu, prinudu), prisiljavajućeg utjecaja na čovjeka, a radi usmjeravanja njegovog ponašanja.

Pokušamo li pojasniti ove dvije bitne oznake, treba poći od stajališta kako čovjek osjeća društvene činjenice kao datu realnost, neovisnu od njega samog, koje nije on stvorio ili neki drugi pojedinac. Dakle, one su realna datost, one su dio objektivne, postojeće društvene sredine. Što se tiče koercitivne funkcije društvenih činjenica, ove se pojedincima ne nameću i ne utiču na njihova htijenja i analogno tome na njihova ponašanja.

Čini se važnim naglasiti, Durkheim  smatra kako se društvena činjenica da objasniti samo pomoću druge društvene činjenice.

Durkheim društvene činjenice dijeli na dvije vrste:

 Normalne društvene činjenice, koje su prisutne u datoj društvenoj sredini
 Patološke, koje nemaju prethodno obilježje prisutnosti

No, Durkheim u svom sociologizmu nije operirao samo pojmom društvenih činjenica. On ima velike zasluge za istraživanje društva i društvenog ponašanja. Tako Durkheim drži kako društvo nije neki puki zbroj pojedinaca (jedinki), već ono predstavlja jednu osobitu stvarnost sa svojim specifičnim obilježjima. On će ustvrditi kako se ne može ništa kolektivno stvarati ako nisu date pojedinačne svijesti, jer tek spajanjem, tj. udruživanjem pojedinačnih svijesti (na tačno određen način), proizlazi, rađa se društveni život. Rađaju se društvene pojave i društveni procesi, koji će rezultirati društvena događanja.

Onaj središnji pojam grupe sada susrećemo i kod Durkheima, koji o grupi sudi kako ona misli i djeluje drugačije nego što misli ili djeluje pojedinac kada je izdvojen iz grupe. Zato udruživanje ljudi u društvene tvorevine rađa jednu osobitu, novu realnost koja će uticati na mišljenje i ukupno ponašanje pojedinaca, pritom ih mijenjajući.

Naredno područje Durkheimove sociologije nas upućuje na podjelu društvenog rada, koja je tokom društvenog razvoja imala značajnu ovisnost s razvijenosti društva samog. Jer, ni društveni razvoj, ni podjela rada u primitivnim društvima nisu imali onaj domet kao što imaju u civilizacijskim društvima. Durkheim razvoj društva tipologizira na:

 predindustrijska (primitivna) društva
 industrijska (civilizirana) društva

Prije svega, razlike su u njihovom moralnom ponašanju, ali i stupnju društvene solidarnosti. Osim toga u predindustrijskim društvima pravne norme nose oznaku represivnosti, dok u industrijskom društvu one su restitutivne (misli se na uspostavu narušenih prava), odnosno povratne naravi. Osim toga u pogledu podjele društvenog rada, a na tragu pitanja solidarnosti, Durkheim će ustvrditi kako je za predindustrijsko društvo karakteristična mehanička solidarnost  čije su temeljne karakteristike slaba (niska) podjela rada, društvena solidarnost se temelji na sličnosti pojedinih članova društva, članovi društva dijele jednaka uvjerenja i vrijednosti, te uloge, pravne norme su represivne naravi, moralna i pravna odgovornost su kolektivnog karaktera, dok je socijalni položaj čovjeka determiniran rođenjem.

Nasuprot primitivnim, predindustrijskim društvima, u civiliziranim industrijskim društvima Durkheim nalazi razvijenije društvo koje ima organsku solidarnost, u kojima je razvijena podjela rada, gdje se pojedinci razlikuju po socijalnom statusu, karakteru, po ulogama, funkcijama. U industrijskom društvu susrećemo funkcionalni sklop, jedinstvo funkcija koje kroz taj sistem osiguravaju društvenu opstojnost. Iz specijaliziranih uloga koja potiče moralnu regulativu razmjene i saradnje dolazimo do organske solidarnosti. Naime specijalizirana proizvodnja inicira potrebitost sklapanja zakonskog sporazuma koji je utemeljen na ugovoru o razmjeni roba i usluga. Ugovor je akt kojim se potiče moralna svrha solidarnosti  utemeljena  na moralnim pojmovima pravednosti, razumnosti, poštenja i zakonitosti.

Durkheim je zagovornik kapitalističkog liberalizma, koji može biti razlogom nagloj ekspanziji industrijskog društva. Ekspanzija rezultira pretjeranu specijaliziranost u podjeli rada, što je očigledna opasanost za  društvenu solidarnost, čime dolazi do anomije. Anomija (odsutnost normi) se pojavljuje u industrijskom društvu kada je oslabila društvena kontrola, a moralne norme nisu dovoljno jake za obuzdavanje prekršitelja ponašanja. Tada dolazi do štrajkova, samoubistava, rastave brakova i drugih negativnih trendova. Dakle, dinamične društvene pojave uvjetuju frustriranost, rezigniranost i nezadovoljstvo uopće. Nameće se potreba za novim moralnim konsenzusom na temu što možemo očekivati od našeg života.

U Pravilima sociološke metodeDurkheim nas uvodi u područje devijantnosti iskazujući kako je  zločin normalna pojava i k tome neizbježan, kako zločin susrećemo u svim dosadašnjim društvima i kako je najprisutniji u razvijenim državama.

Durkheim drži kako svi ljudi nisu jednako odani zajedničkim moralnim normama i društvenim vrijednostima. Svatko od nas je izložen različitim socijalnim utjecajima i naprosto nije moguće postići potpunu socijalnu jednakost. Durkheim gotovo utopistički prilazi ideji društva svetaca, sastavljenog  od savršenih pojedinaca, u kojem ne bi bilo ni zločina, ni razbojstava, u kojem bi se skrbilo da ne dolazi do društvenog prijestupa.

 Studija slučaja samoubistava 

U studiji s naslovom "Samoubistvo" (Suicide, izdata 1897.) Durkheim je ujedno i predstavio kako treba da izgleda jedna sociološka monografija. Ovdje se nameće i jedno generalno pitanje koliko je samoubistvo sociološki problem. Durkheim je pojavnost samoubistva istraživao temeljem statističkih podataka u nizu zemalja hoteći  doći do nekih zajedničkih konstanti  u nekom vremenskom periodu. Tako će on ustvrditi kako samoubistva u biti nemaju nikakve veze s geografskim položajem, političkim činima, genetskim predodređenjem itd. Osim toga on će ustvrditi kako Židovi imaju najmanju stopu samoubistva, protestanti značajnu, a ateisti najveću. I dalje, najčešći je kod samaca, manje kod oženjenih, rjeđi u brakovima s djecom, a najrjeđi u obiteljima s puno djece.

Poznata je njegova teza : Samoubistvo se mijenja obrnuto razmjerno stupnju integriranosti društvenih grupa kojima pripada pojedinac.

Svoju tipologiju samoubistava, Durkheim je prikazao kroz četiri tipa:

 Egoističko samoubistvo, koje susrećemo onda kada je ljudima onemogućeno upravljati svojom sudbinom, kada ne postoje životni razlozi (zbog nedaća), kada su socijalne i moralne norme jednostavno upitne. Sredina  ili nema osjećaj pomoći ili jednostavno ima distancu, a akter čina u svojoj odlučnosti drži kako je to jedini način (oduzimanje života), da okonča svoje patnje.
 Altruističko samoubistvo, koje dolazi u onim sredinama u kojem društvo drži pojedinca ovisnim od cjeline. Promotrimo li vojnika kojeg grupa maltretira ili u razredu kada ostali učenici vrše akt nasilja nad drugim, uvidjet ćemo kako iz očaja i nemoći, pojedinac podiže ruku na sebe.
 Anomičko samoubistvo dolazi u krizama ili blagostanjima kada se narušava normativna struktura koja rezultira tjeskobom, rezignacijom, psihozom, pa ljudi naprosto ne vidi razlog za dalje življenje.
 Fatalističko samoubistvo

 Djela 
Važnija djela:

O podjeli društvenoga rada (De la division du travail social, 1893.)

Samoubojstvo (Le Suicide, 1897.)

Elementarni oblici religioznog života (Les Formes elementaires de la vie religieuse, 1912.)

Obrazovanje i sociologija (Éducation et sociologie, 1922.)

Moralni odgoj (L’Éducation morale, 1925.)

Lekcije iz sociologije (Leçons de sociologie, 1950.).

 Također pogledajte 
 Sociologija znanja

 Reference 

 Vanjski linkovi 

 http://books.google.com/books?id=6mq-H3EcUx8C&pg=PA103
 https://web.archive.org/web/20130316152602/http://www.dmoz.org/Society/Philosophy/Philosophers/D/Durkheim%2C_%C3%89mile/
 http://durkheim.uchicago.edu/
 http://socserv.mcmaster.ca/econ/ugcm/3ll3/durkheim/index.html 

Kategorija:Rođeni 1858.
Kategorija:Umrli 1917.
Kategorija:Biografije, Épinal
Kategorija:Francuski naučnici
Kategorija:Francuski sociolozi