Victor Hugo

Njegova najpoznatija djela su romani Zvonar crkve Notre-Dame (Notre-Dame de Paris 1831) i Jadnici (Les Misérables 1862). U Francuskoj je poznat po svojim zbirkama poezije, kao što su Les Contemplations (Razmišljanja) i La Légende des siècles (Legenda vijekova). Bio je na čelu romantičarskog književnog pokreta sa svojim dramama Cromwell i Hernani. Mnoga njegova djela inspirisala su muziku, kako za života, tako i nakon njegove smrti, uključujući operu Rigoletto i mjuzikle Les Misérables i Notre-Dame de Paris. Napravio je više od 4.000 crteža tokom svog života i vodio kampanju za društvene ciljeve kao što je ukidanje smrtne kazne.

Iako je u mladosti bio predani rojalista, Hugoovi stavovi su se mijenjali kako su decenije prolazile, i postao je strastveni pristalica republikanizma, služeći u politici i kao zamjenik i kao senator. Njegov rad se dotakao većine političkih i društvenih pitanja i umjetničkih trendova njegovog vremena. Njegovo protivljenje apsolutizmu i njegov književni stas učvrstili su ga kao nacionalnog heroja.

 Biografija 

 Rano djetinjstvo 
Victor-Marie Hugo je bio treći i posljednji sin Josepha Léopold Sigisbert Hugoa (1773–1828), generala Napoleonove vojske i Sophie Trébuchet (1772-1821); imao je dvojicu braće: Abel Joseph Hugo (1798–1855) i Eugène Hugo (1800–1837). Rođen je 1802. u Besancon (u području Franche-Comtéa) i većinu svog života je proveo Francuskoj.

Porodica Hugo je došla iz Nancy u Lorraine, gdje je njegov djed bio trgovac drvetoma. Léopold se prijavio u vojsku revolucionarne Francuske sa četrnaest godina. Bio je ateista i vatreni pristalica Republike. Viktorova majka Sophie bila je lojalna svrgnutoj dinastiji, ali je svoju djecu proglasila protestantima. Upoznali su se u Châteaubriantu 1796. godine i vjenčali se sljedeće godine.

Pošto je Hugov otac bio oficir u Napoleonovoj vojsci, porodica se često selila. Léopold Hugo je pisao svom sinu da je začet na jednom od najviših vrhova planine Vosges, na putovanju od Lunévillea do Besançona. „Ovo uzvišeno porjeklo“, nastavio je, "izgleda da je uticalo na tebe tako da je tvoja muza sada neprestano uzvišena."Escholier, Raymond, Victor Hugo raconté par ceux qui l'ont vu, Librairie Stock, 1931, str. 11. Hugo je vjerovao da je začet 24. juna 1801, što je porjeklo lika Jeana Valjeana, zatvorenika broj 24601.

Godine 1810. Hugov otac je postao grof Hugo de Cogolludo y Sigüenza kojem je titulu dao kralj Španije Josepha Bonapartea, iako se čini da španska titula nije bila pravno priznata u Francuskoj. Hugo se kasnije titulio kao viskont, a kao "Viskont Viktor Hugo" imenovan je za pera (titula) Francuske 13. aprila 1845. godine.

Umorna od stalnih selidbi potrebnih vojnim životom, Sophie se privremeno odvojila od Leopolda i nastanila se u Parizu 1803. sa svojim sinovima. Tamo je povremeno viđala sa  generalom Victor Fanneau de La Horie, Hugovog kuma, koji je bio drug generala Hugoa tokom kampanje u Vandee. U oktobru 1807, porodica se ponovo pridružila Leopoldu, sada pukovniku Hugu, guverneru provincije Avelino. Tamo je Viktor predavao matematiku Giuseppe de Samuele Cagnazzi, starijem bratu italijanskog naučnika Luca de Samuele Cagnazzi.Vicenti, str. 46 Sophie je saznala da je Leopold živio u tajnosti sa Engleskinjom po imenu Catherine Thomas.

Ubrzo je Hugov otac pozvan u Španiju da se bori u ratu na poluostrvu. Madame Hugo i njena deca vraćeni su u Pariz 1808. godine, gde su se preselili u stari samostan, Impasse des Feuillantines br. 12, izolovanu vilu u napuštenom dijelu lijeve obale Sene. U kapeli iza vrta krio se de La Horie, koji je bio u zavjeri da obnovi Burbone i nekoliko godina ranije bio osuđen na smrt. Postao je mentor Viktoru i njegovoj braći.

Godine 1811. porodica se pridružila ocu u Španiji. Viktora i njegovu braću poslali su u školu u Madrid u Real Colegio de San Antonio de Abad, dok se Sophie sama vratila u Pariz, sada zvanično odvojena od svog muža. 1812 de La Horie je uhapšen i pogubljen. U februaru 1815. Viktora i Eugena su oduzeli od majke i smjestili ih u Pension Cordier, privatni internat u Parizu, gdje su Victor i Eugène ostali tri godine dok su također pohađali predavanja u Lycée Louis le Grand.

Bio je 1851. jedan od učesnika vojnog udara na Napoleona III. Poslije toga je pobjegao iz Francuske, živi na ostrvu Guernsey. Vraća se oko 1870 u Francusku. Umire 22. maja 1885 u Parizu. Priređena mu je državna sahrana u Panteonu u Parizu, kojoj je prisustvovalo preko 2 miliona ljudi, najveća u historiji Francuske.

 Bibliografija 
 Nouvelles Odes (1824)
 Bug-Jargal (1826)
 Odes et Ballades (1826)
 Cromwell (1827)
 Les Orientales (1829)
 Le Dernier jour d'un condamné (1829)
 Hernani (1830)
 Notre-Dame de Paris (1831),
 Marion Delorme (1831)
 Les Feuilles d'automne (1831)
 Le roi s'amuse (1832)
 Lucrèce Borgia (1833)
 Marie Tudor (1833)
 Étude sur Mirabeau (1834)
 Littérature et philosophie mêlées (1834)
 Claude Gueux (1834)
 Angelo (1835)
 Les Chants du crépuscule (1835)
 Les Voix intérieures (1837)
 Ruy Blas (1838)
 Les Rayons et les ombres (1840)
 Le Rhin (1842)
 Les Burgraves (1843)
 Napoléon le Petit (1852)
 Les Châtiments (1853)
 Lettres à Louis Bonaparte (1855)
 Les Contemplations (1856)
 La Légende des siècles (1859)
 Les Misérables (1862),
 William Shakespeare (1864)
 Les Chansons des rues et des bois (1865)
 Les Travailleurs de la Mer (1866)
 Paris-Guide (1867)
 L'Homme qui rit (1869)
 L'Année terrible (1872)
 Quatre-vingt-treize(1874)
 Mes Fils (1874)
 Actes et paroles - Avant l'exil (1875)
 Actes et paroles - Pendant l'exil (1875)
 Actes et paroles - Depuis l'exil (1876)
 La Légende des Siècles 2e série (1877)
 L'Art d'être grand-père (1877)
 Histoire d'un crime 1re partie (1877)
 Histoire d'un crime 2e partie (1878)
 Le Pape (1878)
 Religions et religion (1880)
 L'Âne (1880)
 Les Quatres vents de l'esprit (1881)
 Torquemada (1882)
 La Légende des siècles Tome III (1883)
 L'Archipel de la Manche (1883)
 Théâtre en liberté (1886)
 La fin de Satan (1886)
 Choses vues - 1re série (1887)
 Toute la lyre (1888)
 Alpes et Pyrénées (1890)
 Dieu (1891)
 France et Belgique (1892)
 Toute la lyre - nouvelle série (1893)
 Correspondances - Tome I (1896)
 Correspondances - Tome II (1898)
 Les années funestes (1898)
 Choses vues - 2e série (1900)
 Post-scriptum de ma vie (1901)
 Dernière Gerbe (1902)
 Mille francs de récompense (1934)
 Océan. Tas de pierres (1942)
 Pierres (1951)

 Reference 

Kategorija:Rođeni 1802.
Umrli 1885.
Kategorija:Francuski pisci
Kategorija:Biografije, Besançon
Kategorija:Članovi Francuske akademije
Kategorija:Pjesnici romantizma