Elfriede Jelinek

Elfriede Jelinek austrijska je književnica, prevoditeljica, scenaristica, esejistica. Dobitnica je Nobelove nagrade za književnost 2004. Živi u Beču i Münchenu. U obrazloženju Nobelovog komiteta istaknuto je da njena djela imaju 

Jelinek piše protiv zlostavljanja u javnom, političkom, ali i privatnom životu austrijskog društva. Koristi sarkastičan, provokativan stil, zbog kojeg je od protivnika nazvana Nestbeschmutzer (njem. onaj koji prlja vlastito gnijezdo), te i sama ponekad koristi opsceni, bogohulni, vulgarni i podrugljivi stil pisanja u obračunu sa društvenim okruženjem u Austriji.

Biografija
Djetinjstvo, mladost i prvi književni radovi
Rođena je 20. oktobra 1946. u Mürzzuschlagu. Njena majka Olga (rođ. Buchner) potječe iz bečke građanske porodice, te je niz godina ishranjivala porodicu radeći kao knjigovođa. Otac Friedrich bio je hemijski inženjer, apsolvent Tehničkog univerziteta u Beču češko-židovskog porijekla.U protestnom pismu povodom dodjeljivanja Zlatne počasne diplome Tehničkog univerziteta u Beču negatoru holokausta Walteru Lüftlu 2009. napisala je pojedinosti oko teškoća koje je njen otac (kao tzv. polužidov) (po Globkeovoj definiciji) imao pri završetku studija i kako ju je njegov prislni rad za vrijeme Drugog svjetskog rata obremenjivao; esej Im Reich der Vergangenheit na službenoj stranici Elfride Jelinek. Ta ga je služba u ratnoj industriji, zbog svog visokog obrazovanja, spasila progona od strane nacističkih vlasti. Friedrich Jelinek psihički je obolio 50-ih godina, a nedugo kasnije živio je bolestan kod kuće. Umro je 1969. u jednoj psihijatrijskoj klinici, potpuno izgubivši razum.

Za Elfriedeino obrazovanje bila je zadužena njena majka. Upisuje je u katoličko obdanište, a kasnije u samostansku školu, koju je ona kasnije u eseju In die Schule gehen ist wie in den Tod gehen (Ići u školu isto je kao ići u smrt) opisala kao prilično restriktivnu i strogu. Zbog svoje hiperaktivnosti, na prijedlog školskih nastavnica, upućena je na dječiju psihijatriju klinike Bečkog univerziteta, koju je vodio Hans Asperger, mada, gledano s medicinske strane, njeno ponašanje nije prelazilo granice normalnog. Nezavisno od toga njena majka imala je želju da od Elfriede stvori muzičko čudo od djeteta, te je upisuje na časove klavira, gitare, flaute, violine i viole. Upisana je s 13 godina na Bečki konzervatorij, gdje je studirala orgulje, klavir, blok-flautu, a kasnije i kompoziciju. Paralelno završava realnu gimnaziju u Beču.

Počinje pisati i priključuje se tradiciji tzv. Bečke grupe, te jedno vrijeme piše malim slovima (tzv. Kleinschreibung), mada uskoro napušta ovaj način pisanja.

Nakon mature dolazi do prvog psihičkog sloma. Pohađa nekoliko semestara historije umjetnosti i teatrologije na Univerzitetu u Beču, a 1967, zbog fobija prouzrokovanih psihičkim stanjem, napušta studije i živi u izolaciji godinu dana u svojoj kući u Beču. U to vrijeme počinje pisati, te nastaje njena prva zbirka priča, Lisas Schatten. Njena se djela objavljuju u časopisima i u manjim izdanjima. Uskoro piše i prvi roman, bukolit (1968), koji objavljuje tek 1979. Nakon očeve smrti poboljšava joj se psihičko stanje, angažira se u revolucionarnim pokretima iz 1968. i živi nekoliko mjeseci u stambenoj zajednici lijeve orijentacije, između ostalih s Robertom Schindelom i Leanderom Kaiserom.

1971. polaže ispit za orgulje na konzervatoriju kod prof. Leopolda Marksteinera. Daljnji književni radovi zasnivaju se na njenom zanimanju za teoriju francuskog filozofa Rolanda Barthesa, koje je opisala u eseju Die endlose Unschuldigkeit.

Od 1972. živi s njemačkim književnikom Gertom Loschützom u Berlinu, ali se već sljedeće godine vraća u Beč, a 1974. postaje član Komunističke partije Austrije (KPÖ), gdje se angažira u predizbornim borbama, kulturnim predstavama, javnim čitanjima pod nazivom Linkes Wort. Iste godine udaje se za kompozitora i glumca Gottfrieda Hüngsberga, koji u to vrijeme piše muziku za Rainera Wernera Fassbindera.

Uspjesi, skandali i povlačenje iz javnosti
Otada naizmjenično živi u Beču i Münchenu. 1975. piše svoju novu marksističko-feminističku satiru, tzv. heimatroman Ljubavnice (die liebhaberinnen). 70-ih godina objavljuje mnoge radiodrame, a početkom 80-ih objavljuje Izgnanike (Die Ausgesperrten), najprije kao radiodramu, kasnije kao roman, te se po njenom scenariju snima istoimeni film u režiji Franza Novotnog, u kojem glavnu ulogu tumači Paulus Manker.

Prvi veći skandal desio se 1985. nakon praizvedbe predstave Burgtheater, koja se tematski bavi nacionalsocijalističkom prošlošću glumice Paule Wessely. U javnosti se tekst definira kao direktni napad na tada prominentne glumce, te joj se ponovo pridaje oznaka Nestbeschmutzer, zbog kritičkog pristupa austrijskoj kulturi u vrijeme nacionalsocijalizma u Austriji. 1983. objavljuje roman Pijanistica (Die Klavierspielerin), koji kritičari definiraju kao autobiografski, te se sam sadržaj potiskuje u pozadinu. 1989. izlazi njen najprodavaniji roman, Naslada (Lust), koji  patrijarhalne strukture u redovima književnih kritičara definiraju kao žensku pornografiju. U kritici romana Naslada prevodilac i književni kritičar Sead Muhamedagić navodi:

Jelinek se zajedno s Erikom Pluhar, Ernestom Bornemannom i drugim intelektualcima zalaže za zbog ubistva osuđenog, tzv. zatvorskog književnika, Jacka Unterwegera, koji nakon izlaska iz zatvora 1990. na slobodi ubija, ovog puta 9 žrtava, uglavnom prostitutki.

1991. istupa iz KPÖ s oboje predsjedavajućih, Susanne Sohn i Walterom Silbermayerom. I dalje sarađuje s marksistički orijentiranim časopisom Das Argument, izdavača Wolfganga Fritza Hauga.

Nakon pozorišnog komada Raststätte, koji se bavi sličnom tematikom kao i Naslada, te ličnih napada, preko izbornih plakata, austrijske desničarske partije FPÖ, povlači se iz javnosti i zabranjuje izvođenje svojih komada u austrijskim pozorištima.

Povratak i Nobelova nagrada 
Povratak na bečki Burgtheater trajao je samo 6 sati. 1998. Einar Schleef  priređuje Ein Sportstück. Druga njena zabrana uslijedila je 2000. povodom izbora desno orijentirane vlade, tzv. Crno-plave vlade, u čiji je rad uključena desničarska austrijska partija FPÖ. Sljedeći njeni tekstovi odnose se uglavnom na kritiziranje političke situacije u Austriji. Na jednoj od sedmično organiziranih demonstracija četvrtkom (Donnerstagsdemonstrationen) Jelinek na bečkom trgu Ballhausplatz potiče prikazivanje djela Das Lebewohl. Ein Haider-Monolog u izvođenju Martina Wuttkea. Iste godine, u kontekstu akcije njemačkog režisera Christopha Schlingensiefa "Bitte liebt Österreich", nastaje tekst Ich liebe Österreich, u kojem autorica kritizira ophođenje austrijskih vlasti prema azilantima.

Tek 2003. dolazi do praizvedbe teksta Das Werk u režiji Nicolasa Stemanna. Predstava je pozvana na Berlinske pozorišne susrete, gdje je osvojila Dramsku nagradu Mülheima. Također 2003. u Schlingensiefovoj režiji u Burgtheateru izvodi se Bambiland, zatim muzička predstava Lost Highway, za koju je libreto napisala Jelinek. U Beču se 2004. osniva Istraživački centar "Elfriede Jelinek", sa sjedištem na Institutu za germanistiku Bečkog univerziteta, koji za cilj ima obradu i analizu dokumenata Elfriede Jelinek.Službena stranica Istraživačkog centra "Elfriede Jelinek"  Iste godine Jelinek dobija Nobelovu nagradu za književnost.

Nobelova nagrada
Komentirajući dodjelu Nobelove nagrade rekla je da se osjeća sretnom i očajnom u isto vrijeme: "...očajnom zbog činjenice da postajem poznata, javna osoba". Tipično za njenu skromnost i profinjenu samoironiju, upitala se – feministička književnica s reputacijom - da li je dobila nagradu najviše zbog činjenice što je žena i rekla da bi među austrijskim piscima Peter Handke, koga ona smatra "živućim klasikom", bio mnogo prikladniji odabir. U jednom intervjuu o svom nedolasku na dodjelu izjavila je: , na pitanje kako je Akademija reagirala na njen nedolazak odgovorila je: 

Način na koji joj je uručena Nobelova nagrada (videoceremonija) bio je predmet kritike za neke. Drugi su je cijenili zbog iskrene obznane da pati od agorafobije i socijalne fobije. Jelinek je rekla kako je njena bolest sprečava čak i u odlasku u kino ili letenje avionom (u jednom intervjuu izjavila je kako bi željela da jednog dana bude u mogućnosti odletjeti u New York i vidjeti nebodere prije no što umre), te nije u mogućnosti prisustvovati ceremoniji. Tako je, opet potpuno u njenom stilu, rekla, što je i snimljeno: 

 Nakon Nobelove nagrade 
2005. u Burgtheateru izvodi se predstava Babel, monumentalna meditacija o ratu u Iraku i mučenjima u zatvoru Abu-Ghuraib u režiji Nicolasa Stemanna, koji je oktobra 2006. režirao dramu Ulrike Maria Stuart, o temi terorizma i njemačke terorističke grupe RAF, te komediju s ekonomskom temom, Die Kontrakte des Kaufmanns.

U jednom intervjuu za časopis Magazine littéraire 2007, povodom dodjeljivanja literarne nagrade "André Gide" za njen prijevod na francuski Die Kinder der Toten, Jelinek je ponovila listu svojih tema za pisanje: svoje opsesivno djetinjstvo, polemika o svojim djelima Natur i Unschuld, mržnju na potisnuto nacionalsocijalističko nasljedstvo u Austriji. Mišljenja je da se veliki dio austrijske literature odvija oko Hitlera kao "crne rupe".

Početkom 2007. pa sve do 2008. na svojoj web stranici objavljuje odlomke svog tzv. privatnog romana, Zavist (njem.
Neid).Neid (privatni roman): poglavlje 1 , poglavlje 2 , poglavlje 3 , poglavlje 4a , poglavlje 4b , poglavlje 4c , poglavlje 5a , poglavlje 5b , poglavlje 5c , poglavlje 5d , poglavlje 5e , poglavlje 5f , poglavlje 5g , poglavlje 5h   Ovaj roman, koji nije objavljen u knjižnoj formi, nego samo kao mrežna publikacija, Jelinek je završila 2008. U štampanoj formi roman bi imao oko 900 stranica. Time Jelinek nastavlja svoj projekat Smrtni grijesi (njem. Todsündenprojekt), koji je 1989. započela romanima  Naslada, a dopunila 2000. romanom Gier.

Također 2008. izlazi joj iz štampe pozorišni komad Rechnitz (Der Würgeengel), koji se u režiji Jossi Wielera 28. novembra izvodi u Münchner Kammerspieleu.Izvještaj o izvođenju drame Rechnitz na www.orf.at  Jelinek je ovaj komad izričito zabranila za izvođenje u Austriji, s izuzetkom za pravo izvođenja u pozorištu Schauspielhaus u Grazu 2012.

Kritike
Zbog britkosti književnokritičke oštrice na cijelom njemačkom govornom području, ugledna austrijska kritičarka Sigrid Löffler stavlja Jelinek uz bok velikih austrijskih pisaca kakvi su Karl Kraus, Ödön von Horváth i Thomas Bernhard. S Krausom je povezuje virtuoznost stila koja se posebno hrani autoricinom sklonošću prema jezičkoj improvizaciji, kolažiranju i semantičkom "miksanju" različitih, ponekad jedino eufonijski srodnih značenjskih segmenata koje običan čitalac često i ne uoči jer mu u tu svrhu nedostaje lingvistički još nedovoljno apostrofirana kategorija jezičkog osjećaja.

 Bibliografija 
 Vidi: Pia Janke i drugi: Werkverzeichnis Elfriede Jelinek, edicija Praesens, Beč, 2004;  (sabrana djela E. Jelinek s komentarima)

 Romani 

 bukolit. hörroman, Beč, 1979 (napisan 1968);
 wir sind lockvögel baby!, Rowohlt, 1970.
 Michael. Ein Jugendbuch für die Infantilgesellschaft. Rowohlt, 1972; .
 Die Liebhaberinnen Rowohlt, 1975.
 Die Ausgesperrten Rowohlt, 1980.
 Die Klavierspielerin. Rowohlt, 1983.

 Oh Wildnis, oh Schutz vor ihr. Rowohlt, 1985.
 Lust, Rowohlt, 1989Recenzija u FAZ-u od 2. marta 2002 
 Die Kinder der Toten, Rowohlt, 1995, . TB: . Nagrada "Andre Gide" 2005/2006. za francusko izdanje u prijevodu Oliviera Le Laya
 Gier, Reinbek, 2000.
 Neid, 2008, nije objavljeno u štampanoj formi; objavljeno samo na web-stranici E. Jelinek Neid.Recenzija u FAZ-u od 13. maja 2008 

 Drame 

 Was geschah, nachdem Nora ihren Mann verlassen hatte oder Stützen der Gesellschaften, 1977.
 Clara S., 1981.
 Krankheit oder Moderne Frauen, 1987.
 Burgtheater, 1985.
 Präsident Abendwind, 1987.
 Wolken. Heim, 1988.
 Totenauberg, 1991.
 Raststätte, 1994.
 Stecken, Stab und Stangl, 1996.
 Ein Sportstück, 1998.
 er nicht als er, 1998.
 Macht nichts. Eine kleine Trilogie des Todes, 1999 (sadrži Erlkönigin, Der Tod und das Mädchen [I] i Der Wanderer)
 Das Lebewohl, 2000.
 In den Alpen, 2002.
 Das Werk, 2003.

 Prinzessinnendramen (Der Tod und das Mädchen I-V)
 Bambiland, 2003.
 Babel, 2005.
 Ulrike Maria Stuart, 2006.
 Über Tiere, 2006.
 Rechnitz (Der Würgeengel), 2008 (austrijska praizvedba 16. marta 2012. u Schauspielhausu u Grazu)
 Die Kontrakte des Kaufmanns. Eine Wirtschaftskomödie, 2009 (praizvedba u Schauspiel Köln 2009)
 Das Werk/Im Bus/Ein Sturz, 2010 (praizvedba u Schauspiel Köln 2010)
 Winterreise, 2011 (praizvedba u Schauspielhaus der Münchner Kammerspiele 2. februara 2011)
 Kein Licht, 2011 (praizvedba u Schauspiel Köln 29. septembra 2011)
 FaustIn and out, sekundarna drama, praizvedba u Schauspielhaus Zürich 2012
 Die Strasse. Die Stadt. Der Überfall, praizvedba u oktobru 2012. u Münchenu u režiji Johana Simonsa"Elfriede Jelinek otkrila da voli modu", tportal.hr ]

 Eseji 

 kein licht am ende des tunnels – nachrichten über thomas pynchon. 1976
 Ich möchte seicht sein. 1983
 Ich schlage sozusagen mit der Axt drein. 1984
 In den Waldheimen und auf den Haidern. 1986
 Die Österreicher als Herren der Toten. 1992
 Sinn egal. Körper zwecklos. 1997

 Oh mein Papa. 2001
 In Mediengewittern. 2003
 Wir müssen weg. 2005
 Im Verlassenen. 2008
 Im Reich der Vergangenheit. 2009
 Das Parasitärdrama. 2011

 Lirika 
 Lisas Schatten, 1967.
 ende/gedichte von 1966-1968, Lyrikedition 2000, 2001.

 Scenariji 
 Die Ausgesperrten (u saradnji s Franzom Novotnyjem), 1982;
 Malina (po istoimenom romanu Ingeborg Bachmann; režija: Werner Schroeter), 1990/1991;
 Die Blutgräfin (s Ulrike Ottinger), 2000;

 Radiodrame 

 wenn die sonne sinkt, ist für manche schon büroschluß (SDR/BR 1972, režija: Otto Düben)
 Wien West (NDR/WDR 1972, režija: Otto Düben)
 Untergang eines Tauchers (SDR 1973, Režija: Otto Düben)
 Die Bienenkönige (SDR/Rias Berlin 1976, režija: Hartmut Kirste)
 Jelka. Familienserie in acht Folgen (SWF 1977, režija: Peter Michel Ladiges)
 Porträt einer verfilmten Landschaft (SDR 1977, režija: Hartmut Kirste)
 Die Ausgesperrten (SDR/BR/Radio Bremen 1979, režija:: Hartmut Kirste)
 Die Jubilarin (BR 1978, režija: Alexander Malachovsky)
 Was geschah, nachdem Nora ihren Mann verlassen hatte oder Stützen der Gesellschaft (SDR/HR/Radio Bremen 1979, režija: Otto Düben)
 Frauenliebe – Männerleben (SWF/HR 1982, režija: Hans Gerd Krogmann)
 Erziehung eines Vampirs (SDR/NDR/BR 1986, režija: Otto Düben)
 Die Klavierspielerin (SWF 1988, obrada i režija: Patricia Jünger)
 Burgteatta (BR/ORF 1991, obrada i režija: Hans Gerd Krogmann)

 Präsident Abendwind (BR 1992, režija: Hans Gerd Krogmann)
 Wolken.Heim (HR/BR/SFB 1992, režija: Peer Raben)
 Stecken, Stab und Stangl (ORF/BR/NDR 1996, obrada i režija: Hans Gerd Krogmann)
 Todesraten (mit Olga Neuwirth, BR 1997, režija: Olga Neuwirth)
 er nicht als er (BR 1998, režija: Ulrich Gerhardt)
 Jackie (BR 2003, režija: Karl Bruckmaier), (Hörspielpreis der Kriegsblinden)
 Moosbrugger will nichts von sich wissen (BR 2004, režija: Karl Bruckmaier)
 Bambiland (BR 2006, režija: Karl Bruckmaier)
 Ulrike Maria Stuart (BR 2007, režija: Leonhard Koppelmann)

 Libreta 
 Bählamms Fest, pozorišni muzički komad iz 1998. u suradnji Olgom Neuwirth, po motivima pozorišnog komada Baa Lamb's Holiday, engleske autorice Leonore Carrington Libreto Bählamms Fest na portalu Forschungszentrum Elfriede Jelinek)   
 Lost Highway, pozorišni muzički komad iz 2003. Muzika: Olga Neuwirth.
 Zajedno sa Irenom Dische: Der tausendjährige Posten oder Der Germanist. Obrada libreta Der vierjährige Posten, Theodora Körnera, sa muzikom Franza Schuberta. Praizvedba am 10. marta 2012. teatru Theater & Orchester Heidelberg u Heidelbergu.

 Ostalo 
 Moment! Aufnahme! 5.10.99. In: Elisabeth Schweeger und Eberhard Witt (Hgg.): Ach Deutschland! Belville, München 2000, . S. 71–77.
 Elfriede Jelinek. Schreiben. Fremd bleiben. DU. Zeitschrift für Kultur. Nr. 700. DU Verlags AG, Oktober 1999, .

Filmovi
 Die Ausgesperrten, sa Paulusom Mankerom. Režija: Franz Novotny (1982)
 Učiteljica klavira (njem:Die Klavierspielerin) sa Isabelle Huppert. Režija: Michael Haneke (2001);
 Elfriede & Elfriede, film Hanne Laure Klar o Elfriedi Jelinek i Elfriede Gerstl.Prilog o filmu na portalu basisfilm.de .

Prevedena djela
Hronološki su navedena djela Elfriede Jelinek, objavljena ili prevedena na bosanski, srpski i hrvatski jezik.

 Godina izdavanja Originalni naslov Naslov Izdavač Primjedba ISBN  Austrija,  Njemačka Bosna i Hercegovina, Hrvatska, Srbija 1983. 2003.  2010. Die Klavierspielerin Pijanistica  (roman)    Pijanistkinja  (roman)   "OceanMore", Zagreb  "Paideia", Beograd  prijevod: Helen Sinković  prijevod: Tijana Tropić    1989. 2004.  Lust Naslada  (roman)    "OceanMore", Zagreb  prijevod: Helen Sinković   1987. 2004.  Krankheit oder moderne Fraue  Bolest ili moderne žene: kao komad za Evu Maier  (drama)   "CENPI", Beograd  prijevod: Jelena Kostić ISBN  1975. 2005.  Die Liebhaberinnen  Ljubavnice  (roman)   "Vrijeme", Zenica prijevod: Jelena Kostić  1982. 2009.  Die Ausgesperrten  Izgnanici  (drama)   "Paideia", Beograd prijevod: Biljana Golubović  2008. 2009.  Rechnitz (Der Würgeengel)  Rehnic (Anđeo uništenja)  (drama)   "Rende", Beograd prijevod: Bojane Denić 

Drame
Mala trilogija smrti  - predstava Beogradskog dramskog pozorišta u režiji Nebojše Bradića, izvedena na festivalu Joakiminterfest 2006.

 Nagrade 

 1969 - nagrada na poetskom konkursu austrijskih studenata;
 1969 - nagrada 20. austrijske sedmice kulture mladih u Innsbrucku za poeziju i prozu Aus einem Illustriertenroman, neobjavljenog rukopisa wir sind lockvögel baby!;
 1972/1973 - austrijska državna stipendija za književnost; 
 1978 - Nagrada "Roswitha" grada Bad Gandersheima;
 1979 - finansijska podrška Ministarstva unutrašnjih poslova Austrije za ekspoze o scenariju Die Ausgesperrten;
 1983 - počasna nagrada za književnost Ministarstva obrazovanja i umjetnosti Austrije; 
 1986 - Nagrada "Heinrich Böll" grada Kölna;
 1987 - Književna nagrada Štajerske; 
 1989 - Književna nagrada grada Beča;
 1994 - Nagrada "Walter Hasenclever" grada Aachena;
 1994 - Nagrada "Peter Weiss" grada Bochuma;
 1996 - Književna nagrada grada Bremena za roman Die Kinder der Toten;
 1998 - Nagrada "Georg Büchner";
 2000 - Nagrada "Manuskripte" pokrajine Štajerske;
 2002 - Pozorišna nagrada Berlina zadužbine Stiftung Preußische Seehandlung;

 2002 - Dramska nagrada Mülheima za dramu Macht Nichts;
 2002 - "Heinrich Heine" (Düsseldorf);
 2003 - Nagrada "Else Lasker Schüler" Pfalzteatera iz Kaiserslauterna za cjelokupno dramsko djelo;
 2004 - Nagrada "Lessing" za kritiku;
 2004 - Dramska nagrada Mülheima za dramu Das Werk; 
 2004 - Švedska Nagrada "Stig Dagerman";
 2004 - Hörspielpreis der Kriegsblinden
 2004 - Češka književna nagrada "Franz Kafka";
 2004 - Nobelova nagrada za književnost;
 2006 - Njemačko-francuska nagrada "André Gide" za prevođenje; 
 2007 - Dramatikerin des Jahres, po izboru nezavisnog žirija kritičara s njemačkog govornog područja u časopisu Theater heute
 2009 - Dramska nagrada Mülheima za dramu Rechnitz (Der Würgeengel); 
 2009 - Dramatikerin der Jahres, po izboru 41 nezavisnog kritičara u časopisu Theater heute
 2011 - Dramska nagrada Mülheima za dramu Winterreise;
 2011 - Drama godine na njemačkom jeziku za Winterreise, po izboru nezavisnog žirija kritičara s njemačkog govornog područja u časopisu Theater heute

 Također pogledajte 
 Spisak žena dobitnica Nobelovih nagrada

 Reference 

 Vanjski linkovi 

 Službeni sajt 
 Službeni sajt Istraživačkog centra "Elfriede Jelinek" 
 Intervju s E. Jelinek, Nacional, 26. 6. 2006 
 Govor E. Jelinek povodom dodjele Nobelove nagrade  

Kategorija:Rođeni 1946.
Kategorija:Biografije, Mürzzuschlag
Kategorija:Austrijski pisci
Kategorija:Austrijski dramaturzi
Kategorija:Austrijski prevodioci
Kategorija:Dobitnici Nobelove nagrade za književnost
Kategorija:Članovi KPÖ
Kategorija:Živi ljudi