Humska zemlja

Humska zemlja (Hum, Zahumlje) je srednjovjekovno područje smješteno u slijevu rijeke Neretve u današnjoj zapadnoj Hercegovini i dijelu istočne Hercegovine. Obuhvatalo je područje uz Jadransko more od ušća Neretve do Dubrovnika, uključujući i Pelješac. Na sjeverozapadu je graničilo s područjem Neretljana i Hrvatskom, na sjeveru s Bosnom, na istoku s Raškom i na jugoistoku s Travunijom i Dubrovnikom.

mini|250px|Humska zemlja (Chelmia) na karti Zapadnog Balkana oko 925. godine

 Historija 
Humsku zemlju prvi put spominje Konstantin Porfirogenet u 33. poglavlju djela De administrando imperio kao zemlja Zahumljana, u kojoj se nalaze naseljeni gradovi Ston, Mokrisk, Josli, Galumainik i Dobriskik, te još dva naselja Bosna i Hum. Mihailo Višević se navodi kao arhont Zahumlja, za koga se smatra da se doselio s područja Wisle. Ljetopis popa Dukljanina također spominje Hum u obliku Chelmaniu. U razdoblju 10. ili 11. stoljeća potječe i poznata Humačka ploča.Župarić, Dautović, Lalić, Kurtović, Nakaš, (2018), Codex diplomaticus regni bosnae - povelje i pisma stare bosanske države, str. 588, Mladinska knjiga Humska zemlja je obuhvatala župe u donjem toku sliva rijeke Neretve: Popovo, Luka, Dubrave, Dabar, Žaba, Velika (Veljaci), Primorje i Gorska. Srednjovjekovno Zahumlje je bilo je do 1326. godine u sastavu: Bizantijskog Carstva, hrvatske kraljevine, Raške, Duklje, srpskog carstva i Mađarske kraljevine.John V. A. Fine, The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest (p. 19), The University of Michigan Press, 2009.

 Hum u bosanskoj državi 

Na području Huma vladali su jedno vrijeme (dijelom 13. i 14. vijeka) nasljednici kneza Miroslava Nemanjića i priznavali vazalnost srpskoj državi Nemanjića. Ban Stjepan II Kotromanić pripojio je Hum Bosni 1326, koristeći sukobe vlastele u Hrvatskoj (Šubići, Babonići, Nelipići) i dinastičke sukobe u Srbiji poslije smrti kralja Milutina. Od tada Hum nalazio se u sastavu bosanske banovine i kraljevstva, i u titulaturi bosanskih vladara do pada pod Osmanlijsko Carstvo. Djelimično je i prošireno župama Neretva i Kom

Oko Huma Bosna je ratovala sa Srbijom (u doba kralja i cara Dušana). Sa Ugarskom ban Tvrtko I morao je 1356. godine praviti pogodbu i vratiti Hum, koji je bio miraz Ludovikove žene Elizabete, kćerke bana Stjepana II i ona je dobila Hum još od svog oca.


Glavni predstavnici vlastele na području Huma su Sankovići, Nikolići, Radivojevići i Milatovići. Početkom 15. vijeka na granici u rijeci Neretvi prelamao se utjecaj dvojice najvećih velmoža u Bosni iz roda Kosače i Hrvatinići. Istočni dio Huma od Sankovića 1404. preuzeo je Sandalj Hranić Kosača, dok je u zapadnom dijelu glavni utjecaj imao Hrvoje Vukčić Hrvatinić.

"Vojvoda od Bosne", Stjepan Vukčić Kosača, koji je upravljao cijelim Humom, dijelovima Hrvatske do Cetine, i primorja do današnjeg Herceg Novog, 1448. nosi titulu "Herceg Huma i Primorja".Fine (The Late Medieval Balkans – 1994), p. 578.  Sljedeće godine mijenja titulu u  "Herceg Svetog Save". Njegova zemlja je bila poznata kao Hercegova zemlja, a Osmanlije su je, nakon osvajanja, prozvali Hercegovina.

U toku sukoba sina i oca među Kosačama, kneza Vladislava sa hercegom Stjepanom 1452, spominjano je humsko pitanje (Humsko pitanije) kao izraz težnje humske vlastele za određenim garancijama na koje je moćni herceg morao pristati.

Stjepan Kosača je 15. februara 1444. godine potpisao ugovor sa Alfonsom V, kraljem Aragona i Napulja, i time postao njegov vazal u zamjenu za pomoć protiv bosanskog kralja Stjepana Tomaša, vojvode Ivaniša Pavlovića i Mletačke Republike. Istim ugovorom Stjepan je obećao plaćati danak Alfonsu umjesto Osmanlijskom sultanu, što je činio do tada.Momčilo Spremić, Balkanski vazali kralja Alfonsa Aragonskog, Prekinut uspon, Beograd 2005, pp. 355–358

U dokumentu upućenom caru Frederiku III 20. januara 1448. godine, Stjepan Vukčić Kosača se nazvao herceg od Svetoga Save, gospodar humski i veliki vojvoda rusaga bosanskoga, knez drinski i k tomu, te prisilio bosanskog kralja da ga prizna kao takvog.

 Osmanlijsko osvajanje Huma 
Stjepan Vukčić je umro 1466, a naslijedio ga je sin Vlatko Hercegović. Konačno, Vlatko će 1482. biti poražen od osmanlijskih snaga koje je predvodio najmlađi sin Stjepana Vukčića, Ahmed-paša Hercegović Kosača, koji je prije toga prešao na islam, nakon čega će teritorija potpasti pod Hercegovački sandžak.

Stjepan Vukčić, jedan od zadnjih vladara Humske zemlje oslovio se titulom hercega 1448. koja će kasnije dati ime regiji Hercegovina nakon 1454. i isti naziv će koristiti i Osmanlije za upravnu jedinicu Hercegovačkog sandžaka.

 Vladari 
Vlatko Vuković
Sandalj Hranić
 Stjepan Vukčić Kosača, 1435–1466
 Vladislav Hercegović, 1466–1483
 Vlatko Hercegović
 Balša Hercegović (titular)

 Također pogledajte 
 Historija Bosne i Hercegovine
 Reference 

 Literatura 
 Vladimir Ćorović, Beograd, novembar 2001 - Istorija srpskog naroda
 Pavao Anđelić, Svjetlost, Sarajevo, 1982 – STUDIJE O TERITORIJALNOPOLITIČKOJ ORGANIZACIJI SREDNJOVJEKOVNE BOSNE
 Nada Klaić, Zagreb: Eminex, 1994. -Srednjovjekovna Bosna
 Vanjski linkovi 
 Hum u enciklopediji Leksikografskog zavoda "Miroslav Krleža" 

Kategorija:Hercegovina
Kategorija:Hum
Kategorija:Bosansko Kraljevstvo
Kategorija:Zemlje u srednjovjekovnoj Bosni