Den prosa-poetiske autobiografi
Forfattere: Adam Ægidius
Tidsskrift: passage (2002-02-01)

## Den prosa-poetiske autobiografi

## - modernitetens førstegenre

## Adam Ægidius

Det er næsten nødvendigt at undskylde sig når man for det første hævder at de litterære genrer findes, og for det andet uforskammet påstår at have beskrevet eller konstrueret en ny genre som kiler sig ned mellem de etablerede litterære genrekategoriseringer. Dette er ikke desto mindre hvad så prominente kritikere som Tzvetan Todorov, Jean-Yves Tadié og Jean-Marie  Schaeffer  gør  i  de  allerførste  linier  af deres  genreteoretiske  monografier.  Den  fantastiske litteratur og den poetiske fortælling ( récit poétique ) er litterære genrer der er beskrevet inden for de sidste 35 år. Beskrivelsen og konstruktionen af de litterære genrer fortsætter i det hele taget uafladeligt, selvom det foregår retrospektivt på grundlag af ofte kanoniske tekster som der kastes nyt lys over i trit med litteraturhistoriens og litteraturkritikkens gang. Således  med  den  prosa-poetiske  autobiografi:  denne nye genre består af modernistiske tekster som ofte er blevet kaldt genreløse.

## Struktur og komposition

Den prosa-poetiske autobiografi befinder sig i feltet mellem prosadigtet og den poetiske prosa og er sammensat af tekster der ofte er blevet karakteriseret som prosadigte. I Aloysius Bertrands Gaspard de la nuit 1  fra 1842 som regnes for den første samling af prosadigte i fransk litteratur, men som også kan siges at være forløberen for den prosa-poetiske autobiografi, er prosadigtene ikke helt så autonome som i Baudelaires Petits  poêmes  en  prose  (Spleen  de  Paris). Gaspard de la nuit fremstår til forskel herfra som et homogent værk hvor hvert prosadigt skal læses ud fra værkets globale kontekst: hovedpersonen og digtersubjektet Gaspard forbinder hvert prosadigt med sin  allestedsnærværelse,  og  et  slags  forløb  skabes imellem  dem.  I Spleen  de  Paris er  digtersubjektet derimod nyt og anderledes i hvert prosadigt, og der er intet forløb at spore mellem dem.

De fleste af teksterne i den prosa-poetiske autobiografi  skildrer  et  helt  livsforløb  fra  fødsel  eller barndom til død og ikke kun en enkelt periode. Det skyldes subjektets lyst til at forstå sin oprindelse og det at livet ikke varer evigt. Som Valérys Monsieur Teste siger: 'Det handler om at bevæge sig fra et nulpunkt til et andet nulpunkt. - Det er livets vilkår. - Fra en tilstand uden bevidsthed og sanser til en tilstand  uden  bevidsthed  og  sanser.'  (Valéry,  1946: 139). For subjektet gælder det om at begribe denne passage fra før fødslen til efter døden. I Rimbauds Une saison en enfer finder subjektet sine rødder hos fortidens  gallere  og  er  samtidig  besat  af  thanatos: 'Jeg vil slå mig ihjel! Jeg vil kaste mig for hestenes hove!'  Værkets struktur beskriver i øvrigt et konkret livs  metafysiske og poetiske eventyr der slutter på subjektets dødsleje, men som dog også angiver en åbning og en forløsning (jf. Rimbaud, 1984: 124, 131, 149, 152). De forskellige episoder indikerer et særligt forløb som begynder om natten (' Nat i helvede') og slutter om morgenen ('Morgen'), og denne dynamiske fortælling hvor subjektet søger sit livs begyndelse og afslutning, skaber en slags autobiografi (Vadé, 1996: 54). Man kan som Y. Vadé (1996: 54) hævde  at Une  saison  en  enfer ophæver  grænserne mellem vers, prosadigt og poetisk prosa, men set i lyset af de tekster der senere er dukket op, og som kan navngives som den prosa-poetiske auto  biografi, har Rimbaud lige så meget medvirket til at skabe en ny genre som til at nedbryde gamle normer.

Den prosa-poetiske autobiografi er episodisk. Den er  ofte  bygget  op  i 'bøger'  som  består  af  korte, nummererede kapitler der foregiver en progression, eller  hvis  overskrifter  beskriver  kapitlets  indhold meget overordnet. Denne 'strenge' struktur står i stærk kontrast til de enkelte kapitlers indhold hvor kohæsion og kohærens har en tendens til at bryde sammen, og hvor det overlades til læseren at skabe sammenhængen. De fiktive autobiografiske elementer  fremstår  tydeligst  gennem  værkernes  overordnede struktur og overskrifternes symbolske karakter. I Michaux' Difficultés evokerer overskrifterne 'Portræt af A.', 'Fødsel' og 'Dødssang' en sådan autobiografisk  progression  i  værkets  struktur,  selvom hvert kapitel ikke indeholder noget forløb i gængs narratologisk forstand. I Monsieur Teste finder man i analogi hertil 'Imod et portræt af Monsieur Teste' og 'Monsieur Testes endeligt'. Selv de korte prosadigte i Saint-John Perses Images à Crusoé rummer en form for progression hvis man skal tro et brev fra Rilke til Saint-John Perse hvori førstnævnte mener at  den  fortælling  der  stryger  hen  over  de  enkelte prosadigte, har tilbøjelighed til at overskygge sprogbillederne og ellipserne i hvert prosastykke (SaintJohn Perse,  1982:  1103).  Det  autobiografiske  i  den prosa-poetiske  autobiografi  fremstår  i  strukturen som  en  fingeret  narration  og  en  symbolsk  progression.

Den prosa-poetiske autobiografis ontologiske eventyr I den prosa-poetiske autobiografi er der tydelige forbindelser  mellem  den  reelle  forfatter  og  tekstens udsigelsessubjekt. Som M. Décaudin skriver i forordet til Le Poète assassiné ,  har Apollinaire virkelig været de samme steder på de nævnte tidspunkter som hovedpersonen Croniamantal, og deres fødselsdato er ligeledes ens (Apollinaire, 1979: 7-8). Formålet er dog at gøre rede for digterens liv i mytisk forstand, selvom de autobiografiske elementer ikke kan negligeres. I den prosa-poetiske autobiografi gøres der intet forsøg på at skjule disse. I Les Chants de Maldoror foregår  den  sjette  sang  i  Rue Vivienne  i  Paris hvor Isidore Ducasse alias  Lautréamont  boede (Lautréamont,  1990:  288/420),  i Vulturne optræder Léon-Paul  Fargues  bedstefader  Joseph  Aussudre uden dog at læseren kan identificere ham som sådan (Goujon, 1997: 220), og Images à Crusoé refererer til Saint-John Perses barndomserindring fra det Guadeloupe som han savner efter at være kommet tilbage til Frankrig: tekstens ekstra-litterære forank  ring (tid og sted) spiller en rolle for forståelsen af den hjemvendte Robinson Crusoes lidelser, alias Saint-John Perse. Selvom forbindelsen mellem levet liv og skrevet liv er tydelig i disse tekster, er det dog ikke kun i denne ekstra-litterære forstand at det autobiografiske i den prosa-poetiske autobiografi skal opfattes, for det autobiografiske forekommer også inde fra og i selve fiktionen.

En autobiografi kan siges at være et ontologisk eventyr  hvor  jeget  søger  efter  meningen  med  sig selv  og  med  livet  som  sådan.  Dette  ontologiske eventyr - som for digteren indbefatter en metafysisk, poetisk og eksistentiel søgen - er ikke kun iøjnefaldende i  den prosa-poetiske autobiografis struktur, men figurerer også som et tematisk indhold idet det ikke skorter på eksistentielle og vitalistiske konstateringer i digtersubjektets søgen efter mening: '… En dag, et øjeblik at have været bevidst om verdens liv,  et  øjeblik  at  have  været  materiens  ånd,  er  det Dem ikke nok?' (Fargue, 1971: 125). Selve konstateringen af at være til tildeles den højest mulige værdi og er en værdi i sig selv som dominerer digtersubjektets søgen. Denne søgen bliver derfor forbundet med en identitetssøgen, 'denne rasende trang til at være nogen' (Valéry, 1974: 88), en vrede over at være et individ hvilket fordrer en eksistentiel spørgen og søgen  efter  jegets  mysterium. 'Og  hans  jeg  er  et mysterium' som A. siger i Difficultés (Michaux, 1963: 109). Initialspørgsmålet: hvem er jeg? søges uafladeligt besvaret, som om subjektet hele tiden skal bekræfte sin eksistens for at fastholde sin identitet:  'Jeg er  til  enhver  tid  identisk  med  det  jeg  der  dannes hvert sekund' (Valéry, 1974: 123). Sådanne tautologiske  udsagn  synes  at  retfærdiggøre  sig  selv  blot fordi de drejer sig om livet og subjektet selv. Pleonasmen er derfor en foretrukken figur, ja der er ligefrem tale om en 'fryd ved pleonasmer' (Pinget, 1985: 96).

Den identitetsmæssige søgen er direkte associeret til at tænke og skrive. Digtersubjektets fortælling om sig  selv  er  en  beretning  om  skriftens  og  poesiens opdukken,  virke  og  eventuelle  afmatning  i  dette subjekts liv. 'V erbets alkymi' fra Une saison en enfer er  en  sådan  beretning,  i Difficultés opsummerer A. sine første læseerfaringer og de indvirkninger som de måtte medføre på hans personlige udvikling og opfattelse af verden (Michaux, 1963: 114-16), Robinson begynder at skrive sine 'samlede værker' for at højne sin selvforståelse (Valéry, 1974: 66), og selvom Monsieur Songe ikke mener at hans dagbog bringer ham indsigt eller er til nytte (Pinget, 1985: 80), er det alligevel  med  dette  formål  for  øje  at  han  skriver den.

Den prosa-poetiske autobiografi synes at være et forsøg på at beskrive menneskets absolutte åndelige nulpunkt: hvori består det særegent menneskelige? Hvad er komponenterne for den menneskelige ånds minimaltilstand?  I Valérys Robinson og  Saint-John Perses Images à Crusoé benyttes Robinson-myten til at genopdage dybderne i menneskets face-à-face med sig selv. Myten bruges som en allegori over det essentielle  i  et  menneskes  liv  som  går  fra  de  mest nødtørftige behov såsom tøj og tag over hovedet til en  universel  ensomhed  der  findes  både  alene  og blandt mennesker. I Gides Traité du Narcisse gør Narcissos-myten det ud for denne menneskets absolutte væren. Den allegoriske relation mellem myte og virkelighed fungerer på samme måde i de andre tekster af den prosa-poetiske autobiografi, selvom der ikke bruges en kendt myte som udgangspunkt (værkerne skaber deres egne myter som fx myten om Maldoror). T eksterne beskriver alle en allegori over mennesket som sådan, en allegori som ofte iværksættes via hovedpersonens symbolske, mytiske eller mytologiske navn og hans gøren, villen og kunnen. Det lyriske subjekts forhold til verden (objekterne) har en tendens til at fremtræde i et allegorisk forhold (Maulpoix, 2000: 256). At denne allegori over menneskets åndelige tilstand ofte peger på en fundamental ensomhed, melankoli og undren over verden og sig selv, er blot endnu et træk ved den prosa-poetiske autobiografi.

En upersonlig udsigelse: enallage, allegori og  'fjerde person ental'

Udsigelsesforholdene i den prosa-poetiske autobiografi er komplekse. I alle teksterne forekommer der et jeg og en navngiven hovedperson som ofte figurerer i værkernes titel, og som teksten derfor bliver en beretning om: Gaspard, Maldoror, Igitur, Doc  teur Faustroll, Narcisse,  Tancrède,  Vulturne, Monsieur  T este,  Monsieur Songe etc. er hver især centrum for fortællingen. For at der kan være tale om en form for autobiografi, må forfatter-, fortæller- og personinstanserne være identiske (Combe, 1996: 50). Lad os i denne sammenhæng abstrahere fra forfatterinstansens forhold til teksten og koncentrere os om jeget og den navngivne hovedperson via et eksempel. I Les chants de Maldoror iscenesættes hovedpersonen Maldoror af et jeg. I den næstsidste strofe i anden sang har Maldoror forvandlet sig til en blæksprutte der har slynget sig om Gud for at ud  suge hans blod. I denne passage repræsenteres Maldoror i tredje person ental hvilket dog til læserens store forbavselse pludselig skifter til første person ental (jeg):

Hvor overrasket blev Skaberen ikke da han mod sin krop så den blæksprutteforvandlede Maldoror strække sine otte monstrøse arme frem hvoraf hver af disse kraftige piskesnerter nemt kunne  have  favnet  en  planets  omkreds.  Eftersom  han  blev overrumplet, kæm  pede han nogle øjeblikke mod dette slimede favntag der snørede sig mere og mere sammen… jeg frygtede en eller anden led manøvre fra hans side, og efter at jeg havde næret mig rigeligt af disse hellige blodlegemer, gjorde jeg mig brat fri af hans majestætiske krop, og jeg gemte mig i en hule som siden da forblev mit opholdssted (Lautréa  mont, 1990: 185, jeg kursiverer ).

Tekstens udsigelsessubjekt moduleres her fra første person  ental  til  tredje  person.  Denne  modulering udgør en stilfigur der kaldes enallage, og som generelt består i en tids-, steds- eller personforskydning (Fromilhague, 1995: 71). I det ovenstående eksempel er der tale om en person-enallage - en substitution mellem jeg og han - som i øvrigt er typisk for den prosa-poetiske autobiografi.

D. Combe mener at det lyriske subjekt generelt er metonymisk, dvs. at det kan substitueres til en hvilken som helst pronominel form (jeg-du-han-hunvi-I-de). Den særlige person-enallage der omdanner et jeg til et han, og som er en fiktionalisering af det lyriske subjekt, får dog netop poesi til at nærme sig romangenren (Combe, 1996: 57), som i dette til  fælde Les chants de Maldoror .   Person-enallageen får med andre ord den prosa-poetiske autobiografi til at nærme sig prosafortællingen og får poesi og prosa i gængs forstand til at tendere mod at overlappe hinanden.

Det lyriske subjekt kan dog ikke siges at eksistere som sådan, men effektueres derimod gennem teksten via de pronominelle forskydninger. Det lyriske subjekt er nemlig  'en subjektseffekt', og det er derfor man kan beskrive det som 'fjerde person ental' (Maulpoix, 1996: 147, 153, 157): et tænkende væsen der afprøver sin identitet gennem sprogets mangfoldige pronominaliseringspotentialer, idet det får afløb for  sin  alteritetsfølelse. At  være  både  jeg  og  han, subjekt og objekt, person og ikke-person i Benvenistes forstand, det er den prosa-poetiske autobiografis ultimative projekt. Jeget og den navngivne hovedperson falder sammen, hovedpersonens me  tafysiske, eksistentielle og poetiske eventyr bliver til jegets, og en autobiografisk relation skabes således at fx Maldorors gøren bliver til jegets gøren. I den prosa-poetiske autobiografi sker sammenfaldet konkret via de pronominelle synkretismer og ikke symbolsk som i en skjult autobiografi i tredje person ental der er et dække for ikke at skulle sige jeg (som i Adolphe af Constant). Dette medvirker til at placere genren inden for moderniteten da en sådan forskydning er af revolutionær-poetisk kraft (Kristeva, 1974: 335).

Upersonligheden i udsigelsen manifesterer sig ligeledes i en aforistisk eller allegorisk stil. Sætningerne i den prosa-poetiske autobiografi er konstaterende  og  postulerer  eviggyldige  sandheder  om udsigelsessubjektet og verden. Det gælder fx udsagnet i Difficultés 'Synet af sorte citroner er frygtindgydende' (Michaux, 1963: 122), i Robinson 'Ånden / klistrer til kroppen omtrent som mennesket klistrer til  kloden' (Valéry, 1974: 69) og i  Tzaras Monsieur  Aa l'antiphilosophe 'Digtet er svar på den indespærrede regns krav om begrundelse, tegningen svar på forbydelsens'  [ sic! ]  (Tzara,  1996:  300).  Sætningerne  er ikke forbundet med hinanden hverken i kohæsionen eller kohærensen, men eksisterer autonomt. Det gør tautologien som jo er hyppig i den prosa-poetiske autobiografi, også: den er 'autolitteral' (Hocquard, 1998: I ,  XXI), for den siger ikke andet end det den siger, den betyder sig selv, og det er sådan at sætningerne i den prosa-poetiske autobiografi fungerer. En tekst der er bygget op af tautologiske udsagn, bevirker at teksten indefra på sin vis obstruerer en udefra kommende fortolkning, og denne selvreferentialitet kommer til at bevidne teksternes anarkistiske projekt fordi ingen læser og dermed ingen autoritet kan bryde  eller  opløse  tautologiens  magt  -  hvilket  i overført  betydning  også  gælder  for  det  litterære værk, sproget eller livet som sådan, det som ingen kan oversætte eller transcendere.

Valéry  har  i L'Ile  Xiphos fornemmet  dimensionerne af denne upersonlighedens stil:

Det  talende  hoved  med  de  lukkede  øjne  udsender  orakler, etc.

En rejsende tager fat på en dialog med det.

Og det taler med en total… aforismatisk objektivitet. Uden JEG og ligesom ved hjælp af systemer.

Ingens stemme.

Gentager altid på sin egen måde det man lige har meddelt det, og som efterhånden omdannes til regelmæssige forvandlinger. (Valéry, 1974: 108, Valéry fremhæver ).

Stilen  i  den  prosa-poetiske  autobiografi  er  netop præget af en 'total… aforismatisk objektivitet' som i princippet bevirker enhver sætnings autokrati, og at sætningerne frivilligt antager karakter af maksimer eller som hos  Valéry:  'orakler'. Man kender det maksimeagtige fra Lautréamonts voldsomme angreb på mennesket - 'fyldt af hykleri siger mennesket ja når det mener nej' (1990: 114) - og Rimbauds ironiske 'Det  er  nødvendigt  at  være  helt  moderne' (1984: 152), og i Pingets Monsieur Songe forvandles hvert kapitel pludselig til hver sin korte maksime, fx kapitel XXXI: 'De folk der laver maksimer, ligner handelsrejsende der er kommet for sent til toget' (Pinget, 1985: 97). Her bliver maksimen desuden til en maksime om og i maksimen, en mise en abyme ,  og denne høje grad af selvreferentialitet der udspilles som  en  bevægelse  mellem  formen  og  indholdet, styrker tekstens anarkistiske modernitet.

Det autobiografiske subjekts navngivelse, alteritet og selvallegorisering

Jeget og den navngivne hovedperson i den prosapoetiske autobiografi optræder ikke som et neutralt eller klassisk lyrisk subjekt. Jeget i den prosa-poetiske autobiografi er ikke afpersonaliseret à la Hugo Friedrich som det lyriske subjekt generelt kan siges at  være  i  moderne  poesi  (Combe,  1996:  48),  men navngivet og personaliseret i den forstand at det er et autobiografisk subjekt der på én gang er lyrisk og empirisk  intenderet,  hvilket  det  følgende  vil  vise. Dette subjekt forsøger derefter af egen kraft - som vist ovenfor - at distancere sig fra sig selv, at tale i upersonlighedens navn og at destruere sig selv.

I Monsieur Aa l'antiphilosophe optræder Tzara som en del af fiktionen og identificeres som den der siger jeg (Tzara, 1977: 310) - som ligeledes er Mon  sieur Aa. Inde i fiktionens univers lægges der med andre ord ikke skjul på at det lyriske subjekt Monsieur Aa er identisk med det empiriske subjekt  Tzara, hvilket også René Crevel har gjort opmærksom på idet han gør rede for at konsonanternes bortfald i Dada bliver til A.a. (Tzara, 1977: 446): Monsieur Aa inkarnerer således Dada og Tzara.

Anderledes forholder det sig med Tancrède hvor det lyriske subjekt får sin autobiografiske empiriske status i form af Léon-Paul Fargue uden for fiktionen, i parateksterne. Tancrède udkommer for første gang i tidsskriftet Pan under  pseudonymet  'Tancrède', Léon-Paul Fargue signerer sig enkelte gange således, og  han  identificeres  sådan  i  diverse  henvendelser (Goujon, 1997: 81).

I  Pingets Monsieur  Songe reflekteres  der  ironisk over forholdet mellem tekst og forfatter. I følgende uddrag konfronteres Monsieur Songe med en kvindelig litteraturteoretiker:

Og så fortsætter hun med et lille foredrag hvor det hulter til bulter kun drejer sig om signifiant, signifié, referent, metafor, metonymi, morfemer, fonemer, syntagmer, algoritmer, mise en abîme, metasprog, konnotation, strukturalitet, semanticitet og poeticitet. Derefter spørger hun med et påtaget smil Monsieur Songe om han stadig flirter med poesiens muse. Han rødmer og svarer nej. Han ville endda have skammet sig over at ind- rømme at han skrev dagbog, for det må være en fuldstændig forældet genre (Pinget, 1985: 134).

Forfatteren Monsieur Songe står magtesløs over for en sådan horde af videnskabelige udtryk og føler at hans dagbog slet ikke slår til som en litterær genre. Han skriver jo bare uden at tænke over hvorfor eller om hans tekst er litteratur. Men det er den, og det er netop her litteraturteorien svigter. Den kan ikke forklare hvorfor forfatteren skriver, den kan heller ikke forklare den menneskelige intention der ligger bag, og som trods alt har sat værket i gang som en illokutionær  sproghandling  (cf.  Compagnon,  1998: 104), og allermindst kan den forudsige hvordan det næste litterære værk vil være formet, hvilket i den yderste konsekvens betyder at litteraturteorien ikke kan definere litteraturen.  Eksemplet  viser  hvordan teori støder sammen med praksis når den står ansigt til ansigt med forfatteren, i. e. det empiriske subjekt. Teorier om litteraritet svigter over for forfatterens liv og virke, især når han sætter sig selv i scene som et autobiografisk subjekt der både er lyrisk og empirisk intenderet.

Forholdet mellem forfatter og udsigelsessubjekt, forfatter og tekst, er i den prosa-poetiske autobiografi mere komplekst end som så. Genren problematiserer forfatterintentionens instans fordi der i dens tekster er en litterær og ekstra-litterær intention om at  iscenesætte  sin  empiriske  person  som  et  lyrisk subjekt.  A. Compagnon skriver om forfatterintentionen  generelt  at  man  bliver  nødt  til  at  overskride 'dette falske alternativ' mellem teksten og forfatteren (1998: 110), og det er netop hvad den prosapoetiske autobiografi forsøger at gøre i praksis.

Navngivelsen af hovedpersonen har til hensigt at upersonliggøre ham. Der ligger en form for distancering  i  benævnelsen  'monsieur'  i  Monsieur  Aa, Monsieur Teste og Monsieur Songe som kun kaldes ved deres formodentlige efternavn. Teste kan desuden opfattes som test, hoved ('teste' betyder i etymologisk forstand 'tête', altså hoved) og tekst (via lydassimilation) og bliver en allegori over den skabende ånd, mens Songe går på digteren som en fantast.

Der ligger endvidere en upersonliggørelse i navnet Igitur som er et latinsk adverbium (!) samt i A. i Difficultés og Monsieur Aa som ud over at være navneforkortelser skal opfattes som konkrete bogstaver der  gør  personerne  til  en  allegori  over  alfabetet (sproget) og dettes genopdagelse. Igitur, A. og Monsieur  Aa er sproget.  At ord, tale, navngivelser og identitet således har med hinanden at gøre, tydeliggøres i Alfred Jarrys Gestes et opinions du docteur Faustroll, pataphysicien. Bosse-de-Nage  som  er  en  af  personerne  i  denne  'neo-videnskabelige  roman'  som Jarry kalder den, kan kun udtrykke sig med to stavelser, nemlig  'Ha ha'. Dette er også hans sidste ord inden han dør for Faustrolls spidse negle, og Jarry forklarer at det egentlig burde skrives  'AA' som det udtales på fransk, hvilket fører til følgende betragtning:

Når A sidestilles med A og tydeligvis er ens med dette, udgør det definitionen på identitetsprincippet: en ting der er sig selv. Det er på samme tid den mest mageløse modsigelse, for de to A'er adskiller sig fra hinanden i rum når vi skriver dem, hvis ikke også i tid, lige som to tvillinger ikke fødes på samme tid, - også når de bliver udtalt af Bosse-de-Nages munds modbydelige hiat (Jarry , 1980: 75).

Den samme er altså aldrig den samme. I dette eksempel er der først og fremmest tale om Bosse-deNage's indskrænkede diskurs som dog hurtigt kan betragtes som en beskrivelse af hvordan sprog generelt fungerer: en gentagelse af et ord (lyd, sætning, tegn, syntaks, etc.) giver aldrig helt den samme betydning som første gang det udtrykkes, hvilket med moderne litteraturteori in mente kan præciseres som sprogets  betydningsdannelsesproces  ( signifiance )  og historicitet (Meschonnic, 1982: 90): sprog er i dets egenskab af diskurs ikke kun en struktur, men en bevægelse i tid og sted ('de to A'er adskiller sig fra hinanden i rum når vi skriver dem, hvis ikke også i tid'), en bevægelse i diskursens egen indre tid såvel som i en Historisk tid.

I det ovenstående eksempel fødes de to A'er, de to udbrud, som to tvillinger ud af Bosse-de-Nage's mund, og de opfattes  således  som  en  del  af  hans krop. Sprog og identitet er derfor stærkt knyttet til hinanden hos Jarry, og dette sammenfald tilkendegiver at enhver sproghandling er en subjektiveret diskurs,  'une  subjectivation  du  discours'  (Dessons, 1998: 43), en diskurs der som det allerede er blevet sagt, effektuerer sit subjekt. Subjektet inkarnerer sin diskurs, subjektets diskurs er dets identitet.

Når den prosa-poetiske autobiografi forsøger at sætte et empirisk subjekt i scene som et lyrisk subjekt der desuden er dissemineret i et han og et jeg, er det derfor både sig selv og ikke sig selv. Som D. Combe skriver, er forholdet mellem det empiriske og  det  lyriske  subjekt  ikke  statisk,  men  udgør  et dynamisk,  pendulerende 'spil'  ( jeu )  som  konstant korrigerer deres status (Combe, 1996: 55-56). Den samme er aldrig den samme, for lige så snart det empiriske subjekt (A) begynder at skrive bliver det til et lyrisk subjekt (også  A) som er den samme, men alligevel anderledes. Processen fra A til A er lige så forskelsdannende  som  processen  fra A  til  Z,  men måske sværere at begribe. Processen fra A til A som ikke behøver at integrere processen fra A til Z - udgør modernitetens (tautologiske) proces. Den er et opgør med den borgerlige proces som er en fremadskriden uden mulighed for tilbagevenden som fx i dannelsesromanen (cf. Tzara, 1977: 446). Subjektet i den prosa-poetiske autobiografi befinder sig eksplicit i dette moderne paradoks:

Den største vanskelighed ved at skrive dagbog siger monsieur Songe er at glemme at man ikke skriver den for andre… eller rettere at huske at man kun skriver den for sig selv… eller rettere at huske at den bliver læst på et tidspunkt hvor man er blevet en anden… eller rettere at huske at man er en anden mens man skriver den… eller rettere at huske at den umiddelbart kun må have interesse for én selv det vil sige for en person der ikke eksisterer, eftersom man er en anden lige så snart man sætter sig til at skrive… (Pinget, 1985: 93).

Eksemplet beskriver en dynamisk bevægelse mellem fiktion og ikke-fiktion, mellem skrift og ikke-skrift og mellem empirisk subjekt og lyrisk subjekt. Denne autentificerende proces kan ses i tråd med subjektet der pendulerer mellem at være empirisk og lyrisk i sin søgen efter sin identitet, men også i forbindelse med den bevægelse der går fra en reel paralitterær autobiografi til en fiktiv autobiografi, og som enhver roman i første person ental gennemgår (cf. Glowinski, 1992: 234, 240). V ed denne proces antager subjektet en universel, menneskelig værdi der ikke kun er intimt autobiografisk: idet jeget på sin vis gør sig fri fra sin privatsfære og giver sine tanker og gøremål  en  objektiv  og  almenmenneskelig  værdi,  kan man sige at det allegoriserer sig selv. Processen består i en  'mytificering' og en  'selv-allegorisering' af subjektet (Combe, 1996: 58) der således på den ene side er privat og autobiografisk fordi subjektet intenderer at skrive om sig selv, og på den anden side forkaster det private og autobiografiske ved at danne sin  egen myte og gøre sine værdier almengyldige. Hos Pinget samt generelt i den prosa-poetiske autobiografi foregår denne proces bevidst og metatekstuelt, og mytificeringen og selv-allegoriseringen iværksættes konkret via person-enallageen fra jeg til han  da  der  i  denne  forskydning  forekommer  en upersonliggørelse.

## Et rablende poetisk sprog

Der eksperimenteres lystigt med sproget i den prosapoetiske autobiografi. Lautréamonts sammenligninger 'beau comme…' statuerer i den forbindelse et eksempel til efterfølgelse: Alfred Jarry som er en af de første til at læse Les chants de Maldoror da værket på mystisk vis dukker op fra et belgisk forlags kælder sidst i århundredet, er ikke sen til at hylde værket ved at benytte disse sammenligningers teknik:

… Derefter bregner, som sabelbundter der foldes ud på et herbariums flade og ordnes efter størrelse ;   som åbne hænder der følgelig kan lukke sig; som kampvogne udrustet med leer som ikke er beregnet til at rykke frem, men derimod til at tapetsere den indre gang af en ruse hvor man bliver tvunget til at marchere.

Og som den blisterbelagte muskelhandske som blæksprutten udgør.

Som ikke er blister, men sporer: teknisk set, en bregnesløret frugthob.

Harmløse.

Men synlige (Jarry, 1980: 136).

Bregnerne beskrives med en metafor og nogle sammenligninger  der  går  på  en  visuel  lighed  mellem bregnerne og de sammenlignende led, selvom disse er  arbitrære  og  overflødige  i  kraft  af  sammenligningsleddets længde. Man glemmer næsten den genstand der skal sammenlignes, og i denne syntaktiske vælde  kan  Jarrys  sammenligninger  mødes  med Lautréamont,  ligesom  de  skarpe  spidser  ('sabler', 'leer') og blæksprutten udgør sidstnævntes poetik. Sammenligningen fungerer i første omgang som en sammenligning, men med den korrigerende sætning 'Som ikke er blister, men sporer' redegøres der for at  sammenligningen ikke skal forstås i bogstavelig forstand, som om læseren gjorde dette: blisterne er ikke blister, men er i virkeligheden bregnernes sporer. Det er blot fortælleren der har spillet læseren et puds ved at se bregnen som noget andet, dvs. ved at 'se  som'  (cf.  Ricoeur,  1975:  268-69;  Deguy,  1987: 98).  Fortælleren  nedbryder  således  sammenligningens funktion, dens metaforicitet, og gør samtidig læserens opfattelse af teksten virtuel idet man efter en sådan korrigering ikke længere kan være sikker på at opfatte de læste ord som de står uden at tvivle på  deres  status,  uden  at  skulle  reevaluere  deres værdi.

I Rimbauds Une saison en enfer kan man også finde denne  sammenligningens  arbitraritet  eller  opfindsomhed: 'jeg vil være påholdende som havet' (1984: 132),  i  Léon-Paul  Fargues Tancrède 'den slanke og krusede  bro  gynger  sagte  sit  spejlbillede  som  en hængekøje' (1967: 20), i Apollinaires Le Poète assassiné 'man kunne kun se himlens blå der mindede om kvindesang' (1979: 64) og 'herlige brød, æltede og spændte som patter, runde som månen og gyldne som den' (1979: 78), mens fortælleren i Difficultés af Michaux  bruger  sammenligningen  til  at  skabe  en tekst med vituelle værdier:  'Og havet er for småligt, for trægt til at kunne sammenlignes med ham [A.], havet  med  det  hærgede  ansigt'  (1963:  134).  Disse poetiske og arbitrære sammenligninger er udtryk for en poetisk søgen der går gennem en sproglig eksperimenteren. Den prosa-poetiske autobiografi benytter  sig  af  sammenligningen  og  ikke  af  metaforen fordi den får det sammenlignede og det sammenlignende led til at fremtræde på samme niveau - de to led  simultan-fremtræder, 'com-paraissent'  (Deguy, 1987: 106) - sådan at de bliver lige konkrete i teksten, og at det ene led ikke er mere metaforisk end det andet; metaforiciteten er tæt på at forsvinde. I dette konkrete univers hvor signifianten råder, kan sammenligningen derfor sammen med tautologien siges at konstituere modernitetens foretrukne sprogfigur.

## Fra gotisk sorthumor til moderne selvironi

Aloysius Bertrands Gaspard de la nuit er bevidst gotisk inspireret: det vrimler med kutteklædte munke, galger, hekse og spedalske. Det er en burlesk sorthumor som helten Gaspard sætter i værk i dette gotiske univers som ofte fascinerer forfatterne af den prosapoetiske autobiografi, hvad enten de fortsætter traditionen  fra  Rabelais  (Jarry,  Rimbaud)  eller  Sade (Lautréamont).  Det  ækle  og  destruktive  tildeles værdi i sig selv og udforskes i dets ekstreme former. I forordet til Les Minutes de sable mémorial beskrives det gotiske hos Jarry ikke så meget i relation til middelalderen som det fremlægges som noget man kan fantasere over (1977: 7): der fabuleres over det gotiske med moderne litterære teknikker således at deliriet  og  den  burleske  gotik  ikke  kun  ligger  i  det udsagte, men også i udsigelsen.

Nogle af den prosa-poetiske autobiografis tekster fra det 19. århundrede indskriver sig i en tradition hvor  djævelen  spiller  en  hovedrolle.  I  den  prosapoetiske autobiografi inkarnerer hovedpersonen djævelen eller djævelens følgesvend. I Gaspard de la nuit foregives det at Aloysius Bertrand overbringes manuskriptet af selve djævelen, Gaspard, som skulle have  skrevet  det  hemmelighedsomspundne  værk (Bertrand, 1980: 76-78). Denne metode der består i at tildele djævelen ansvaret for bogen, er typisk for romantiske bøger med et indhold der kunne vække statens eller kirkens fordømmelse (cf.  Todorov, 1970: 166-67). I Les chants de Maldoror er Maldoror forbundet med det onde i opgøret med gud, og i Une saison en  enfer er  Helvedesgemalen  som  Den  vanvittige Jomfru  omtaler,  djævelens  inkarnation  eller  en  af hans følgesvende alias udsigelsessubjektet. Dr. Faustroll fremstår ligeledes som guds modstander og som  inkarnationen  af  det  onde,  mens  Emmanuel Dieu i L'Amour absolu er en slags ugudelig kristusfigur hvis identitet består i en amoralsk 'frembringelse af sin lyst' (Jarry, 1980: 155).

Djævelen og det onde er almindeligvis forbundet med  latteren,  i  særdeleshed  i  den  prosa-poetiske autobiografi  og  anden  poesi  i  det  19.  århundrede (Grojnowski, 1997: 31). Her fremstår latteren under alle dens former: karnevalisme, det burleske, komik, parodi og metamorfose. Jeg vil henvise til den ovenstående sammenligning af Jarry hvor bregnerne forvandles  i  en  burlesk  komik  der  parodierer  militarisme, og hvor dens udvikling bevirker en ironisk afstandtagen fra det udsagte.

I det 20. århundredes tekster består det onde uden en  religiøs  optik  (Plume  slår  ihjel,  Croniamantal myrdes), og djævelen konkretiseres og interioriseres i stedet for i det lyriske subjekt i kraft af ensomhed, eksotisme, idiosynkrasier, selvdestruktion, melankoli, eller kort sagt som alteritet uden snørklede omveje relateret til djævelen (cf. T odorov, ibid. ).

Både Lautréamont, Rimbaud, Jarry, Gide og  Apollinaire findes i André Bretons Anthologie de l'humour noir hvilket forbinder deres prosa-poetiske autobiografiske  tekster  i  den  galgenhumoristiske  modus. Breton karakteriserer i sit forord sorthumoren som 'udstrømning' og 'eksplosion' (1966: 11) og refererer  til  Freud  som  beskriver  humoren  som  su  blim hvilket skyldes at humoren gør jeget usårligt (1966: 20). De komiske poetiske tekster er udtryk for det sublime i moderne form fordi de forsøger at begribe det ubegribelige via latteren og det virtuelle, eksperimenterende poetiske sprog (Grojnowski, 1997: 177, 179).

De sorthumoristiske gotiske tekster kan her mødes med teksterne fra det 20. århundrede hvor sorthumoren ofte drejer over i selvironi, også via udsigelsen  der  konstant  korrigerer  det  udsagte.  De selvdestruktive aspekter (Maldoror river sin arm af) bliver desuden mindre konkrete og eksisterer i stedet på et indre plan (Valéry og l'esprit ).

Den prosa-poetiske autobiografi i et litteraturhistorisk perspektiv

Forfatterne  af  den  prosa-poetiske  autobiografi  har været særdeles bevidste om genrens forgængere, det fremgår  af  deres  epitekstuelle  og  ekstra-litterære værk  og  enkelte  gange  endda  også  af  selve  værkerne. Venskabet mellem Léon-Paul Fargue og Alfred Jarry der varede fra 1892-94 resulterede bl.a. i deres fælles opdagelse af Les chants de Maldoror (Goujon, 1997: 42), og Faustroll og Tancrède kan begge siges at være en ny udgave af Maldoror-figuren. Les chants de Maldoror findes desuden i Faustrolls personlige bibliotek (Jarry, 1980: 22), Tzaras Monsieur Aa l'antiphilosophe har denne figurs  fysionomi,  og  der  kan heller ikke ses bort fra Tzaras hyldest  af  Mal  doror  i  denne forbindelse (Tzara, 1996: 262). Vulturne sammenlignes på sin side  med  Faustroll  (Gou  jon, 1997: 221), Croniamantal med Rabelais og Jarrys figurer (Apollinaire,  1979:  16). Valéry har læst Vulturne (Valéry, 1952: 174), mens Monsieur Songe allerede  i  titlen  er  en  direkte intertekstuel reference til Monsieur  Teste .

I romantikken, muligvis ikke før, opstår de første værker af den prosa-poetiske autobiografi.  Alphonse  Rabbes L'enfer d'un maudit der blev udgivet posthumt i 1836, pe-

ger frem mod Rimbauds Une saison en enfer. Aloysius Bertrands Gaspard de la nuit der blev posthumt udgivet i 1842, udstikker vejen frem til Lautréamonts og Jarrys gotik. Jeg vil her vove at påstå at Bertrands værk tilhører den prosa-poetiske autobiografis genre og ikke prosadigtet som det ellers ofte hævdes. Som argument herfor vil jeg henvise til  Y .  V adé (1996: 35) der  mener  at  Baudelaire  -  og  altså  ikke Aloysius Bertrand - er den første til for alvor at praktisere prosadigtet i dets nutidige udformning, selvom Baudelaire selv i sit berømte forord til Petits poëmes en prose hævder at Aloysius Bertrand skulle være prosadigtets absolutte mester.

Hvis  den  prosa-poetiske autobiografis første værker dukker op i romantikken, er Lautréamont, Rimbaud og Mallarmé til gengæld de første til at stadfæste  dem som en genre; denne genreeksperimentering tidligt i den symbolistiske periode følges op  af  symbolismens  arvtagere  Gide,  Jarry,  Fargue, Apollinaire  og Valéry.  Både  dadaismen  (Tza  ra)  og surrealismen  (Desnos,  Lely,  Michaux)  medvirker derefter til genren som endelig kan findes i enkeltstående forekomster i sidste halvdel af det 20. århundrede (Beckett, Pinget, Hocquard, Roubaud).

En genreløs tekst?

Mange af de tekster der indgår i den prosa-poetiske autobiografi er af kritikken blevet kvalificeret som genreløse (Combe, 1989: 137) eller ekskluderet  fra  deres  mest  nærliggende genre. Rimbauds Une Saison  en  enfer og  Lautréamonts Les Chants de Maldoror ekskluderes fra prosadigtet, men uden at der gives et alternativt genretilhørsforhold (Sandras, 1995: 43;  Vadé, 1996: 35). Det er sandsynligt at den prosa-poetiske autobiografi udgår  fra  en  litterær  åre  af tekster fra slutningen af 1700-tallet der navngives som 'prosaepos', 'poetiske roma-

ner',  'drømmeberetninger',  'lyrisk roman'  (cf. Vadé,  1996:  20,  31,  84)  og  'poetisk  autobiografi' (Combe, 1989: 137), men genrens tekster har altid været  forbundet  med  prosadigtet  i  litteraturhistorien: S. Bernard behandler i sin afhandling fra 1959 Lautréamonts Les Chants de Maldoror og Mallarmés Igitur som prosadigte på trods af deres affinitet med romanen (Bernard, 1959: 231), og både M. Sandras og Y. Vadé  er  nødt  til  at  forklare  hvorfor  de ikke medtager disse værker i deres monografier om prosadigtet,  eftersom  dette  strider  imod  den  gængse opfattelse. Selvom de ovennævnte kritikere ikke postulerer at teksterne tilhører en specifik genre, har de dog  ofte  i  korthed  beskrevet  genrens  distinktive træk.

Det er ikke kun receptionstraditionen der har haft svært ved at placere den prosa-poetiske autobiografis tekster. Forfatterne har udvist en intention om at bryde de gængse genremønstre hvilket ofte har afstedkommet  en  generisk  opfindsomhed  og  ironi  i deres selvskabte genrebetegnelser, hvad enten det er i periteksten eller i selve brødteksten 2 . Hos Lautréamont drejer ironien ligefrem over i en frenetisk metatekstuel sarkasme hvor værket karakteriseres som hvad som helst. 3

Todorov hævder at enhver beskrivelse af en given tekst er en beskrivelse af dens genre (Todorov, 1970: 11) hvilket stemmer overens med hans teori om at en genre ikke har en oprindelse, en urtekst, men er afledt af andre genrer (Todorov, 1987: 30-31): enhver tekst i en given genre vil således aktualisere genrens distinktive  træk.  I  praksis  støder  litteraturkritikken dog altid på tekster der er svære at placere, og som derfor kaldes 'genreløse'. De fleste af de tekster der indgår  i  den  prosa-poetiske  autobiografi  er  blevet kvalificeret således, men som denne artikel ønsker at vise det, er de det næppe.  T odorovs tese om at enhver tekstbeskrivelse er en genrebestemmelse, virker derfor sandsynlig: når selv de mest ekstreme modernistiske tekster erklærer at de er uden for enhver genrekategorisering, men dog alligevel kan placeres i en genre, kan der så findes genreløse tekster?

## Den prosa-poetiske autobiografis genrebestemmelse

Både forfatterne og kritikken har tøvet med at kalde teksterne  i  den  prosa-poetiske  autobiografi  for  en genre. Forfatterne har givetvis haft en intention om at skabe en genreløs tekst og således overskride genrebegrebet, og kritikken har mere eller mindre accepteret denne intention.

J.-M. Schaeffer opererer i Qu'est-ce qu'un genre littéraire fra  1989 med to niveauer: et forfatterniveau der har med et værks tilblivelse at gøre samt med den tid og de værker der går forud for det, og som forfatteren genremæssigt definerer sit værk i forhold til.   Et  læserniveau der udgør værkets reception og befinder sig på et givet tidspunkt efter værkets tilblivelse.  Læserniveauet  indbefatter  desuden  forfatterniveauet (Schaeffer, 1989: 148, 151).

At både forfatterne og kritikken har accepteret de prosa-poetiske autobiografiske teksters intention om at være genreløse, skyldes givetvis at de begge har befundet sig på forfatterniveauet i genrebestemmelsen:  De  har  udelukkende betragtet et givet værks litteraturhistoriske placering med  blikket vendt bagud  fra  værkets  tilblivelsestidspunkt  eller  mod dets daværende kontekst. Men en genrebestemmelse kræver som sagt også et læserniveau som integrerer forfatterniveauet  og  får  disse  to  forventningshorisonter til at smelte sammen ( id. :  151). Dette kræver en  fortolkningsproces  ( id. :   153)  som  eventuelt  må korrigere forfatterniveauets genrebestemmelse eller mangel på samme. Det er med andre ord nødvendigt at kritisere forfatterne i stedet for at tage deres ord for  pålydende  (cf.  Meschonnic,  1982:  389,  642), selvom det er forfatterniveauet der er stabilt i kraft af  dets  teksthistoriske  forankring,  mens  læserniveauet  er  variabelt  på  grund  af  kritikkens  stadige forandring og udvikling (Schaeffer, 1989: 154). I en genrebestemmelse kan man som kritiker derfor ikke nøjes  med  at  godtage  forfatterniveauets  genrebestemmelse.

Schaeffer opregner fem forskellige funktioner som en genrebetegnelse eller en del af en sådan kan antage: Den kan gå på værkernes afsender-/modtagerforhold, deres sproghandlingsfunktion, deres udsigelsesforhold,  deres  semantik  og  deres  makrosyntaks (1989: 116), dvs. på både form og indhold på forskellige  niveauer  i  den  litterære  kommunikationssituation. Genrebetegnelsen 'den prosa-poetiske autobiografi' udfylder flere af disse funktioner på én gang.

'Autobiografi' betyder at et empirisk subjekt i udsigelsen bliver identisk med tekstens lyriske subjekt, og at afsenderen også er den primære modtager af det skrevne da denne autobiografi er en form for monolog (jf. Valérys generiske betegnelse). Det betyder også at det vigtigste tema i værkets semantik er jeget selv, og at værket er skrevet i jævn prosa sådan som genren traditionelt fordrer det. Dette sidste kriterium skal den foranstillede betegnelse 'prosa-poetisk' dog korrigere, for som denne indikerer, er genren tæt knyttet til prosadigtet både hvad angår form og indhold. Formen i den prosa-poetis  ke autobiografi  gør  nemlig  brug  af  korte  episodiske prosastykker  med  en  eksperimenterende  brug  af sproget der gør indholdet 'poetisk'.

For at navngive en genre og for at kunne tale om genrer i det hele taget er man som kritiker nødt til at generalisere. Man må fremdrage visse distinktive træk og forkaste andre, og man må opstille falske normer som man derefter kan tage forbehold overfor. Spørgsmålet er om en genre blot er en spinkel tidsbundet konstruktion, eller om genrerne kan siges at  findes  uden  læserniveauets  genrebestemmelse, dvs. om genrerne eksisterer før deres tekster er blevet  samlet  af  en  kritisk  bevidsthed  og  navngivet humanistisk-videnskabeligt. Fandtes den prosa-poetiske autobiografi før dens navngivelse?

Vi  har  set  at  forfatterne  af  den  prosa-poetiske autobiografi er meget bevidste om de forudgående tekster i genren uden dog at vide at de skabte en ny genre og uden at de hæfter en homogen genrebetegnelse derpå. Ikke desto mindre udgør disse tekster en genre som kritikken kan fremdrage og beskrive hvis den  bliver  opmærksom  på  genrens  eksistens.  På denne måde kan man sige at kritikken både opdager en genrenydannelse på forfatterniveauets præmisser og konstruerer den efter læserniveauets litteraturhistoriske  indsigt  og  overblik.  Uden  opdagelsen,  ingen konstruktion. Opdagelse og konstruktion, praksis og teori, forenes således i genrebestemmelsen.

Genreopdagelsen foreligger ofte allerede når konstruktionen iværksættes. Dette er tilfældet med den fantastiske  litteratur  hvis  genreeksistens  man  har kendt til i et stykke tid, men hvor  T odorov regnes for den teoretiske konstruktør, og autobiografien hvor Philippe Lejeune er pioner. Hvad angår den poetiske fortælling,  står  J.-Y . Tadié  både  for  opdagelsen  og konstruktionen af genren, forstået på den måde at hverken forfattere eller kritikere før ham har været bevidste om disse teksters fælles genre (hvilket bl.a. fremgår af bogens bibliografiske henvisninger). Spørgsmålet er om man med tiden vil forkaste hans opdagelse og benægte eksistensen af den poetiske fortælling. Hvis dette er tilfældet kan der ikke længere findes litteraturkritiske opdagelser, men er den humanistiske videnskabs værdigrundlag så ikke netop  i  fare?  Eksisterer  der  så  kun  virtuelle  konstruktioner og flygtige normdannelser? De litterære tekster findes i hobetal: Kortlægningen og opdagelsen af dem og deres sammenhænge begynder hver gang man læser en ny bog, men er også en fortsættelse af en igangværende proces.

## Poesi, prosa og genre

Den  prosa-poetiske  autobiografi  indeholder  træk fra  både  poesi  og  prosa  (romankunsten),  men  er genren det ene eller det andet eller er den en hybrid? Hvor går skellet mellem poesi og ikke-poesi? Forlaget  Gallimard  er  ikke  i  tvivl  om  den  prosapoetiske  autobiografis  poetiske  status  eftersom  de udgiver Faustroll og Croniamantals eventyr i serien Poésie /Gallimard. Problemet med den prosa-poetiske au  tobiografi er hvordan den skal placeres i forhold til nærliggende genrer såsom prosadigtet, den poetiske  fortælling  og  den  fantastiske  litteratur.  I den  forbindelse  kan  det  være  praktisk  at  etablere den  poetiske  prosa  som  en  modus  hvor  poesi  og prosa overlapper hinanden. Som  Y.  Vadé (1996: 21) og D. Combe (1989: 92) skriver, hører prosadigtet ikke ind under den poetiske prosa, der netop befinder sig mellem prosadigtet og romanen. Den poetiske prosa er ikke en genre, men en fællesbetegnelse for mange forskellige genrer såsom den prosa-poetiske autobiografi, den poetiske fortælling og den fantastiske litteratur.

Den prosa-poetiske autobiografi og den poetiske fortælling (cf.  Tadié, 1994) kan være svære at skelne fra hinanden. Den poetiske fortælling indeholder en autobiografisk relation (Tadié, 1994: 19), men i mindre grad end den prosa-poetiske autobiografi. I den poetiske fortælling sker der en spaltning mellem han og jeg (Tadié, 1994: 20), men ikke så tydeligt som i den prosa-poetiske autobiografi. I den poetiske fortælling bruges tropen flittigt (Tadié, 1994: 179), men ikke  så  eksperimenterende  og  kontekstbrydende som i den prosa-poetiske autobiografi.  Tid og sted er inkongruente i den poetiske fortælling, men er næsten ikke-eksisterende i den prosa-poetiske autobiografi. I den poetiske fortælling forekommer der en dislokation af personerne (Tadié, 1994: 14), mens der i den prosa-poetiske autobiografi praktisk talt ikke eksisterer  andre  personsubjekter end fortælleren. I den prosa-poetiske autobiografi eksisterer der ikke en 'lineær, horisontal' 'intrige' som i den poetiske fortælling (Tadié, 1994: 113, 115), selvom hvert afsnit er  tematisk  og  narrativt  forbundet  af  hovedpersonen.

Generelt kan man sige at den prosa-poetiske autobiografi lægger sig op ad prosadigtet, mens den poetiske fortælling er tættere på romanen trods dens affinitet med det poetiske. J.-Y . Tadié sammenligner næsten  udelukkende  den  poetiske  fortælling  med romanen og lignende prosagenrer, ikke med den lyriske tradition: han henviser til Les chants de Maldoror som modsætning til den poetiske fortælling, som om dette værk var ren poesi (Tadié, 1994: 185). På den anden side er den prosa-poetiske autobiografis værker nævnt i monografierne om prosadigtet, selvom der konkluderes at de skal ekskluderes derfra. Der kan i nogle tilfælde herske tvivl om et bestemt værk skal placeres i den prosa-poetiske autobiografi eller i den poetiske fortællings genre. Således med La liberté ou l'amour! og Deuil pour deuil af Desnos som J.-Y.  T adié kalder for poetiske fortællinger, men som også  kunne  placeres  inden  for  den  prosa-poetiske autobiografi. Disse to tekster er måske netop grænsen for hvad den poetiske fortælling og den prosapoetiske autobiografi kan bære som genrer, og dér hvor de mødes. Derimod er der ikke tvivl om at Les jours et les nuits af Jarry er en poetisk fortælling fordi den vægter det narrative højt, mens hans Gestes et opinions du Dr. Faustroll, pataphysicien er en prosa-poetisk autobiografi.

En genres arketekst findes ikke konkretiseret i nogen  af  genrens  tekster,  men  er  det  samlede  antal virtuelle  elementer som genren kan bestå af (Genette, 1986: 156-59). Ikke alle elementer behøver at være effektuerede i en tekst for at være en del af en genre. Alligevel betyder de litteraturhistoriske sammenhænge at enkelte værker fremstår som modeller for  de  andre.  I  den  prosa-poetiske  autobiografi  er dette  tilfældet  med Les  chants  de  Maldoror ,   selvom værket teoretisk set ikke kan udgøre genrens arketekst fordi det ikke indeholder alle genrens virtuelle elementer.

Det er nødvendigt at benytte sig af en traditionel opfattelse af poesi og prosa for at kunne tale om den poetiske fortælling og den prosa-poetiske autobio- grafi; dette ligger implicit i deres genrebetegnelser lige som i fx prosadigtet. Selvom de begge er hybrider der intenderer at befinde sig mellem poesi og prosa, er der ingen tvivl om at den prosa-poetiske autobiografi hører til poesiens domæne, mens den poetiske fortælling hører til prosaen i traditionel forstand (romankunsten). Skellet mellem poesi og prosa er flyttet hen mellem disse to nyopdagede og -konstruerede genrer og består ikke længere mellem vers og prosa eller mellem prosadigtet og den poetiske prosa, dvs. mellem to letgenkendelige former. Med fremkomsten af nye hybridgenrer som den prosapoetiske autobiografi og den poetiske fortælling bliver det sværere at håndhæve den dikotomiske polarisering mellem poesi og prosa, og hvem siger at der ikke kan dukke en genre op som netop er en hybrid af de to nye hybridgenrer den prosa-poetiske autobiografi og den poetiske fortælling, og som vil gøre polariseringen endnu vanskeligere at øjne? Kan skellet mellem poesi og prosa blive ved med at flyttes uden at det påvirker den traditionelle polarisering og dennes opløsning? Fremkomsten af modernitetens  førstegenre  alias  den  prosa-poetiske  autobiografi tyder på et nej.

## Noter

1. Alle værkbenævnelser og deres udgivelsesår kan findes i bibliografien over den prosa-poetiske autobiografi.
2. Mallarmés Igitur betegnes  'Fortælling' (Mallarmé, 1976: 41), Jarry kalder Gestes et opinions du Dr. Faustroll, pataphysicien for 'Neo-videnskabelig roman' og L'Amour absolu for 'Roman' (Jarry, 1980: 15, 113), hos  Valéry finder man betegnelserne 'prosadigte', 'sønderbrudte historier', 'eventyr'/'fortællinger', 'fragmenter', 'begyndelsesstykker', 'færdige stykker', 'beretning', 'Historie', 'fortælling', 'monolog' (Valéry, 1974: 57, 58, 107, 122), hos Tzara  'eventyr' og  'fortællinger' (Tzara, 1996: 95, 280) og hos Fargue 'allegori', 'historie' og '(narration)' (Fargue, 1967: 19, 21).
3. 'De følgende sider', 'disse mørke og giftfyldte sider', 'dette  værk',  'kavatiner',  'strofe',  'min  poesi',  'min prosa', 'romanens snører', 'min poesi', 'de fem første fortællinger',  'min kommende poetik',  'mit værk',  'mine ord', 'en  lille  roman', 'nogle  romaner', 'denne  sjette sang',  'rækken af digte',  'Dramatiske episoder' (Lautréamont, 1990: 99-101, 110, 143, 249, 283, 284, 285).

## Litteratur

Den prosa-poetiske autobiografi og lignende tekster Apollinaire, Guillaume. Le Poète assassiné [1916]. Paris: Gallimard, 1979.

Beckett, Samuel. Malone meurt .  Paris : Minuit, 1951.

Bertrand, Aloysius. Gaspard de la nuit [1842]. Paris: Gallimard, 1980.

Breton, André. Anthologie  de  l'humour  noir .  Paris:  JeanJacques Pauvert, 1966.

Desnos, Robert. La Liberté ou l'amour! [1927] suivi de Deuil pour deuil [1924] . Paris: Gallimard, 1962.

Fargue, Léon-Paul. Tancrède [1895] . In: Poésies. Paris: Gallimard, 1967.

-Vulturne [1928]. In: Epaisseurs suivi de V ulturne .  Paris: Gallimard, 1971.

Guérin, Maurice de. Le Centaure og La Bacchante [1840]. In: Poésie .  Paris: Gallimard, 1984.

Gide, André. Traité  du  Narcisse [1893] og Les  Nourritures terrestres [1897] . In: Romans: récits et soties, oeuvres lyriques. Paris : Gallimard, 'La Pléiade', 1993.

Hocquard,  Emmanuel. Un  test  de  solitude .   Paris:  P .O.L., 1998.

Jarry, Alfred. Gestes et opinions du Dr. Faustroll, pataphysicien [1898]  suivi  de L'Amour  absolu [1899] . Paris:  Gallimard, 1980.

-Les jours et les nuits [1897]. Paris: Gallimard, 1993.

-Les  Minutes  de  sable  mémorial [1894] . Paris:  Gallimard, 1977.

Lautréamont, Comte de. Les chants de Maldoror [1869] . Paris: Flammarion, 1990.

Lely, Gilbert. Ma Civilisation [1942]. In: Poésies complètes, t. I. Paris: Mercure de France, 1990.

Mallarmé, Stéphane. Igitur [1869]. In: Igitur. Divagations. Un coup de dés. Paris: Gallimard, 1976.

Michaux,  Henri. Plume [1930]  og Difficultés [1930].  In: Plume. Paris: Gallimard, 1963.

Pinget, Robert. Monsieur Songe .  Paris: Minuit, 1985.

Rabbe, Alphonse. L'enfer d'un maudit [1836]. In: Album d'un pessimiste .  Paris: Corti, 1991.

Rimbaud, Arthur. Une saison en enfer [1873] . In: Poésies. Une saison en enfer. Illuminations .  Paris: Gallimard, 1984.

Roubaud, Jacques. Quelque chose noir [sic]. Paris: Gallimard, 1986.

Saint-John Perse. Images à Crusoé [1909]. In: Oeuvres complètes .  Paris: Gallimard, 'La Pléiade', 1982.

Tzara, Tristan. L'Antitête ('Monsieur Aa l'antiphilosophe',

'Minuit  pour  géants',  'Le  désespéranto')  [1933] . In: Oeuvres complètes ,  tome 2. Paris: Flammarion, 1977.

-La première aventure céleste de monsieur Antipyrine [1916] og La deuxième aventure céleste de monsieur Antipyrine [1920]. In: Dada est tatou.  T out est dada. Paris: Flammarion, 1996.

Valéry, Paul. Agathe og Histoires brisées ( C.a.l.y.p.s.o., Robinson,  Histoire  de  Héra,  L'Esclave,  L'Ile  Xiphos,  Acem, etc.) [1916-43]. In: La Jeune Parque et poèmes en prose. Paris: Gallimard, 1974.

- -Lettres à quelques-uns .  Paris: Gallimard, 1952.
- -Monsieur  Teste [1896-1919]. Paris: Gallimard, 1946.

## Kritik

Bernard, Suzanne. Le poème en prose de Baudelaire jusqu'à nos jours. Paris: Nizet, 1959.

Combe, Dominique. Poésie et récit. Une rhétorique des genres. Paris: Corti, 1989.

-  'La référence dédoublée'. In: Figures du sujet lyrique .   Collectif. Paris : PUF , 1996.

Compagnon, Antoine. Le démon de la théorie .   Paris:   Seuil, 1998.

Deguy, Michel. La poésie n'est pas seule. Court traité de poétique .  Paris: Seuil, 1987.

Dessons, Gérard og Henri Meschonnic. Traité du rythme . Paris: Dunod, 1998.

Fromilhague, Catherine. Les figures de style .  Paris: Nathan, 1995.

Glowinski, Michal.  'Sur le roman à la première personne'. In:  Genette,  Gérard. Esthétique  et  Poétique .   Paris:  Seuil, 1992.

Genette, Gérard. 'Introduction à l'architexte'. In: Théorie des genres (collectif). Paris: Seuil, 1986.

Goujon,  Jean-Paul. Léon-Paul  Fargue . Paris:  Gallimard, 1997.

Grojnowski, Daniel. Aux commencements du rire moderne .   Paris: Corti, 1997.

Kristeva, Julia. La révolution du langage poétique .  Paris: Seuil, 1974.

Maulpoix, Jean-Michel.

-  'La quatrième personne du singulier'. In: Figures du sujet lyrique (collectif). Paris: PUF , 1996.

-Du lyrisme .  Paris: Corti, 2000.

Meschonnic, Henri. Critique  du  rythme .   Lagrasse: V erdier, 1982.

Ricoeur, Paul. La métaphore vive .  Paris: Seuil, 1975.

Sandras,  Michel. Lire  le  poème  en  prose .   Paris  :  Dunod, 1995.

Schaeffer, Jean-Marie. Qu'est-ce qu'un genre littéraire? Paris: Seuil, 1989.

Tadié, Jean-Yves. Le récit poétique .  Paris: Gallimard, 1994.

Todorov, Tzvetan. Introduction à la littérature fantastique .  Paris: Seuil, 1970.

- 'L'origine des genres'. In: La notion de littérature et autres essais .  Paris: Seuil, 1987.

Vadé,  Yves. Le poème en prose .  Paris: Belin, 1996.