Grænser for forandring. Præsten som garant for den danske religionsmodel
Forfattere: Marie Vejrup Nielsen
Tidsskrift: rvt (2015-11-20)

## Grænser for forandring. Præsten som garant for den danske religionsmodel

MARIE VEJRUP NIELSEN

ENGLISH  ABSTRACT: Through  an  analysis  of  the  document Debatoplæg  fra Udvalget  om  en  mere  sammenhængende  og  moderne  styringsstruktur  for folkekirken from  2013 (discussion  paper from the commission  for  a more cohesive and  modern  governance  structure  for  folkekirken),  the  current  article  examines  the identity formation of the Danish folkekirke. Developments within discursive institutionalism are utilized in the analysis in order to present the identity of the institution in question as represented in the document. Additionally, I show how this discourse may be seen as an argument for change through the establishment of a connection between confessional identity,  institutional  structure and societal gain  with emphasis placed on the function of the specialized pastor. In this manner, the article contributes both to the study of changes in the Danish model of religion and to the discussions pertaining to  which theoretical  perspectives  may  be applied  in the study  of  churchstate relations.

DANSK RESUMÉ: Denne artikel analyserer folkekirkens identitet, som den fremstår i Debatoplæg fra Udvalget om en mere sammenhængende og moderne styringsstruktur for folkekirken . Artiklen benytter teorier udviklet inden for nyere institutionalisme,  særligt  diskursiv  institutionalisme,  til  for  det  første  at  præsentere, hvordan denne institution fremstår i dokumentet, og for det andet hvordan dokumentet  indeholder en diskurs om grænser for forandring. Denne diskurs etablerer dokumentet gennem en sammenhæng mellem konfessionel identitet, institutionel struktur og bredere samfundsmæssige bidrag med en særlig vægt på den rolle præsten har i denne sammenhæng. Artiklen bidrager hermed både til diskussionen af forandringer i den danske religionsmodel og til diskussionen af hvilke teoretiske perspektiver, der kan benyttes til at forstå forandringer i forholdet mellem stat og kirke.

KEYWORDS: The  Evangelical  Lutheran  Church  in  Denmark;  institutionalism; state-church relations Denne artikel fokuserer på folkekirken som en religiøs organisation ud fra perspektiver, der belyser, hvordan identitet repræsenteres i en institutionel forandringsproces, og hvordan disse identitetsmarkører kan ses som en del af et argument for grænser for  forandring  og  dermed  for  en  bevarelse  af  folkekirkens  nære  forhold  til  staten. Denne grænsedragning sker igennem en diskurs om sammenhæng mellem konfessionel identitet og institutionel struktur samt mellem folkekirken og det danske samfund. Inden for nyere institutionel forskning, særligt den såkaldte diskursive institutionalisme, er der en stærk vægtlægning på, at institutionelle forandringsprocesser primært skal ses som komplekse udviklingskontekster, hvor markering af identitet, både  individuel  og  kollektiv,  er  en  central  dimension  (Schmidt  2008;  Olsen  2010). Tilgangen i diskursiv institutionalisme er særligt frugtbar, når man ønsker at undersøge folkekirken. Den giver mulighed for at undersøge, hvordan folkekirkens identitet fremtræder i en forandringsproces og ikke kun i form af endelige resultater som love og regulativer. Det at studere folkekirkens identitet er notorisk vanskeligt, da der  er  tale  om  en  institution,  som  strukturelt  ikke  har  et  fælles  repræsentationsniveau. Derfor er forskere med interesse i folkekirkens identitet ofte henvist til at studere  de  få  fælles  repræsentationsniveauer,  som  findes,  såsom  folkekirken.dk  eller kirkeministerielle betænkninger (Nielsen 2011; Iversen 2010). Derudover er der naturligvis  en  række  perspektiver,  som  inkluderer  folkekirkens  identitet,  som  den fremstår  i  f.eks.  mediesammenhænge  (Christensen  2013)  eller  på  baggrund  af  surveys og undersøgelser af synet på kirke og kristendom (Gundelach, Iversen &amp; Warburg  2008).  Andre  perspektiver  indebærer  studier  af  politiske  processer  og  dokumenter, og perspektiver på både stat-kirke-niveau og øvrige niveauer af folkekirken, samt  bredere  perspektiver  på  spørgsmål  om  kristendom  og  samfund  i  Danmark (Mortensen 2005; Nielsen &amp; Kühle 2010; Christoffersen, Iversen, Kærgård &amp; Warburg 2012) eller perspektiver på folkekirken i udlandet (Warburg 2012).

Denne artikel bidrager til undersøgelser af folkekirken og tager udgangspunkt i diskursiv institutionalisme i en analyse af dokumentet Debatoplæg fra Udvalget om en mere sammenhængende og moderne styringsstruktur for folkekirken , som blev præsenteret d. 13. april 2013. Dokumentet er udarbejdet af et udvalg nedsat af daværende kirkeminister Manu Sareen i september 2012 med opbakning fra alle folketingets partier. Det havde som opgave at overveje perspektiverne for en ny styring af folkekirken inden for rammerne af et kommissorium, der understregede, at arbejdet skulle ske inden for den nuværende grundlovs rammer. Det vil sige, at man ikke f.eks. skulle arbejde med spørgsmål om adskillelse af kirke og stat. Udvalget bestod af tyve medlemmer,  der  repræsenterede  forskellige  dele  af  det  folkekirkelige  landskab:  Tidl. ombudsmand, professor, dr. jur. Hans Gammeltoft-Hansen (formand); Karsten Nissen,  biskop  over  Viborg  Stift;  Peter  Skov-Jakobsen,  biskop  over  Københavns  Stift; Inge Lise Pedersen, fhv. universitetslektor, formand for Landsforeningen af Menighedsråd;  Preben  Juul  Sørensen  (Landsforeningen  af  Menighedsråd);  Per  Bucholdt Andreasen, sognepræst, formand for Den danske Præsteforening; Ulla Morre Bids- trup,  lektor,  præst,  Den  danske  Præsteforening;  Paw  Kingo  Andersen,  provst,  formand for Danmarks Provsteforening; Kurt E. Larsen, lektor i kirkehistorie ved Menighedsfakultetet; Lisbet Christoffersen, professor (mso) i religion og ret, ph.d., Roskilde  Universitetscenter;  Helle  Christiansen,  chef  for  Kirkens  Korshær  (blev  i  2013 biskop over Haderslev Stift); Charlotte Dyremose, fhv. MF. ; Britta Schall Holberg, fhv. MF og minister; Helga Kolby Kristiansen, højskoleforstander; Jesper Langballe, fhv. MF, pastor (afgik ved døden før afslutningen af udvalgets arbejde); Karen Sundbøll,  menighedsrådsformand og medlem af stiftsråd; Jens Andersen, sekretariatsleder, menighedsrådsformand og medlem af stiftsråd; Kristian Korfits Nielsen, afdelingschef, Justitsministeriet; Sune Stampe Sørensen, kontorchef, Finansministeriet og Henrik Nepper-Christensen, departementschef, Ministeriet for Ligestilling og Kirke. Dokumentet er på 50 sider og består af tre dele: en del om folkekirkens identitet med udgangspunkt i den konfessionelle identitet og seks pejlemærker for folkekirken; en del om folkekirkens indre anliggender og forslag til modeller for styring af disse; og en del om folkekirkens fælles anliggender og økonomi og forslag til styring af denne del af folkekirken i fremtiden.

Dokumentet er således led i en intentionel institutionel forandringsproces og oplagt som genstand for en analyse ud fra diskursiv institutionalisme. Diskursiv institutionalisme har typisk fokus på enten private firmaer eller offentlige institutioner i form af nye styringsniveauer nationalt eller internationalt og har ikke været appliceret  på  religiøse  institutioner, såvidt  som  det fremgår af fremstillinger  af  tilgangens baggrund og udvikling (Schmidt 2008; Olsen 2010). Artiklen bidrager med en analyse af,  hvordan  folkekirken  repræsenteres  i  forandringsprocessen,  og  diskuterer  desuden, hvordan diskursiv institutionalisme kan benyttes inden for religionsfeltet.

## Diskursiv institutionalisme - forandring og identitetsdannelse

''If  you want to understand something, try to change it'  - an observation of a somewhat uncertain origin - is relevant for the study of formally organized institutions' (Olsen 2010, 5).

Igennem  det  20.  århundrede  har  der  udviklet  sig  en  lang  række  skoler  inden  for institutionalisme  i  de  samfundsfaglige  discipliner.  Den  norske  forsker,  professor emeritus ved ARENA Center for European Studies i Oslo, Johan P. Olsen præsenterer  i  sit  værk Governing  through  Institution  Building en  oversigt  over  de  forskellige hovedtendenser inden for disse mange institutionalismer og introducerer emnet som følger '[…] the discipline has been divided into a number of schools and sects, and has had a short professional memory' (Olsen 2010, 31). Olsen peger dog på to overordnede tendenser inden for udviklingen af institutionalisme. For det første at denne tilgang er gået fra at være perifer for de samfundsfaglige discipliner til at være en central tilgang som følge af et større ønske om at forstå, hvordan politiske institutio- ner  fungerer,  og  særligt  under  hvilke  forhold  de  fungerer  godt  eller  dårligt.  Den anden  tendens  betegner  Olsen  som  neo-institutionalismerne,  som  bevæger  sig  ud over et juridisk perspektiv og inddrager perspektiver fra økonomi og sociologi. Det er i forlængelse af disse, vi finder diskursiv institutionalisme. Diskursiv institutionalisme defineres af en af dens fortalere, professor i internationale relationer og statskundskab ved Boston University, Vivien A. Schmidt, som en tilgang der 'lends insight into the role of ideas and discourse in politics, while providing a more dynamic approach to institutional change than the three older new institutionalisms'(Schmidt 2008, 303). Hun peger på, hvordan der er tale om et skift inden for de samfundsfaglige discipliner i form af et opgør med tanken om at: 'institutions are in stable equilibria, with fixed rationalist preferences, self-inforcing historical paths or all-defining cultural  norms'(ibid.,  304).  Som  nævnt  har  diskursiv  institutionalisme  et  særligt fokus på institutioner under forandring, og hvordan institutioners identiteter bliver tydelige  netop  i  sådanne  processer.  Diskursiv  institutionalisme  er  interesseret  i  de verdenssyn, som er en del af institutionerne, men  som oftest kun kommer tydeligt frem i krisetider, når institutionens værdier eller selvforståelse er truet (ibid., 306). Schmidt skelner mellem den koordinerende og den kommunikative diskurs:

The coordinate discourse consists of the individuals and groups at the center of policy construction  who  are  involved  in  the  creation,  elaboration  and  justification  of  policy and  programmatic  ideas.  […]  the  communicative  discourse  occurs  in  the  political sphere. It consists of individuals and groups involved in the presentation, deliberation, and the legitimation of political ideas to the general public (ibid., 310).

Analysen af debatoplægget indeholder begge diskursdimensioner, da der er tale om en analyse af et dokument formuleret af en udvalgt gruppe af eksperter og interessenter, som arbejder ud fra et kommissorium, hvor dokumentet indgår i en videre politisk proces. Deres bidrag er samtidigt en del af en offentlig proces og debat og dermed også en del af den kommunikative diskurs. Schmidt fokuserer på yderligere en dimension, som er relevant i forhold til analysen, nemlig spørgsmålet om diskursers strategiske dimension:

The interactive processes of discourse may also exert a causal influence beyond what discourse  does  in  representing ideas.  Most  generally,  discourse  serves  not  just  to  express one set of actors' strategic interests or normative values, but also to persuade others of the necessity and/or appropriateness of a given course of action (ibid., 312).

Min analyse identificerer i tråd med diskursiv institutionalisme den argumentation, som  ligger  i  dokumentet,  det  vil  sige  den  rette  kurs,  som  dokumentets  afsendere ønsker at præsentere over for modtagerne.

## Konteksten for debatoplægget - repræsentation nedefra

Baggrunden for den konkrete politiske forandringsproces bag dokumentet kan hentes både i et længere historisk forløb og i en kortere samtidspolitisk sammenhæng. Det længere historiske forløb  handler  om udviklingen fra grundlovens vedtagelse, der  efterfølgende  kom  til  at  bestemme  fortolkningen  af  det  lovgrundlag,  som  blev givet for folkekirken. Her er det primært spørgsmålet om fortolkningen af paragraf 66 i den nuværende grundlov, hvor der står, at folkekirkens forhold ordnes ved lov. I den  efterfølgende  praksis  blev  der  lagt  vægt  på  en  fortolkning  af  denne  paragraf, som gik ud fra en forståelse af, at 'ved lov' betød ved lovgivning, og ikke at folkekirken skulle have sin egen forfatning. Denne spænding mellem forskellige udlægninger af, hvad grundlovens intention er, har ført til en række forsøg på at etablere et selvstændigt  nationalt  kirkeligt  ledelsesniveau. 1   Ingen  af  disse  forsøg  har  ført  til indførslen af et permanent kirkeråd.

I forhold til spørgsmålet om institutionel styring er der to hovedtendenser i udviklingen  i  det  20.  århundrede:  for  det  første,  at  folkekirken  fra  statens  side  styres gennem lovgivning, og for det andet, at man igennem denne lovgivning har indført en række institutionelle tiltag, som danner rammen omkring styring af folkekirkens forskellige niveauer. Af disse institutionelle tiltag er det særligt relevant at fremhæve indførslen  af  repræsentative  organer  i  en  proces  nedefra.  Folkekirken  var  fra  sin begyndelse inddelt i en struktur baseret på kongekirken, det vil sige med stifter ledet af  biskoppen, provstier ledet af provsten, og sogne som blev ledt af præsten. I begyndelsen af det 20. århundrede indførte folketinget permanente menighedsråd, som det første eksempel på, at der ved lov indføres et repræsentativt organ til styring af kirken.  Der  er  lighedstræk  mellem  indførslen  af  menighedsråd,  og  den  proces  der begyndte i 2012. Begge processer er politisk intenderede forandringsprocesser med bestemte mål for øje, og begge sker ud fra lovgivning baseret på en kirkeministers initiativ med betydelig debat i kirkelige kredse, hvilket gør dem til oplagte emner for en analyse ud fra diskursiv institutionalism.

Igennem det 20. århundrede gennemgik folkekirken en række forandringer i forhold  til  institutionel  styring,  såsom  indførslen  af  provstiudvalg  og  løbende  lovændringer i forhold til f.eks. rammerne for menighedsrådenes arbejde. Opbygningen af repræsentative organer nedefra blev i 2009 fulgt op med etableringen af permanente stiftsråd (Kirkeministeriet, evaluering af permanente stiftsråd ). Med det seneste forslag om etableringen af et nationalt  kirkeråd står man i en ny  situation i forhold til de tidligere forsøg, idet der nu er en underliggende styringsstruktur i folkekirken. Der er etableret repræsentative organer fra det lokale sogneniveau, til provstiniveau og stiftsniveau, med valg og regler for sammensætning af organerne i forhold til f.eks. lægfolk  over  for  ordinerede  medlemmer.  Der  er  således  en  række  institutionelle erfaringer  med  at  sammensætte  repræsentative  styringsniveauer  på  højere  niveau end sogn og provsti. I en samtidspolitisk sammenhæng kan forslaget ses som en del af en række ændringer, der er sket inden for de senere år ud fra den politiske målsætning sat af  Kirkeministeriet  under  overskriften  'en  mere  sammenhængende  og moderne styringsstruktur for folkekirken' (Kirkeministeriet, lovforslag ).

1 For en præsentation af tidligere forsøg på at indføre en selvstændig forfatning for folkekirken, kirkeretslige  perspektiver  på  spørgsmålet,  samt  redegørelse  for  spørgsmålet  om  udlægningen  af  grundlovens formulering, se Selskab for Kirkeret 2011.

Analysen lægger i det følgende vægt på at identificere, hvordan en religiøs institution  under  forandring  repræsenteres  og  understreger  sin  identitet  ikke  primært indadtil, men udadtil til de politiske aktører, som har indflydelse på processen.

## Almindelige og særlige præster - garanter for kirkelig og kulturel sammenhæng

Debatoplæggets første kapitel bærer overskriften 'Folkekirkens opgave og identitet og seks pejlemærker' ( Debatoplæg ,  6-14).  Den  første  sektion  omhandler folkekirken som evangelisk-luthersk:

Folkekirkens opgave eller formål som en kristen kirke er at forkynde evangeliet om Kristus  som  hele  verdens  frelser.  Dette  udgangspunkt  er  lovgivningsmæssigt  bestemt  i grundloven, der bestemmer folkekirken som den evangelisk-lutherske kirke.

Forkyndelsen bygger på den grundforudsætning, at mennesker ikke ved egen indsats kan gøre sig fortjent til noget over for Gud, men kun kan modtage alt fra Gud i troen på Jesus Kristus. Folkekirkens overordnede opgave danner udgangspunkt for de konkrete former, kirkelivet får i sogn, provsti og stift. Alle konkrete målsætninger må dybest set tjene denne opgave. Den overordnede opgave - at forkynde evangeliet -  er  i  sit  indhold  den  samme,  som  den  har  været  i  2000  år.  Men  kirken  skal  være kirke i sin tid, og ændrede vilkår giver løbende anledning til at spørge, om der kan tænkes ændringer i organiseringen af opgaverne i folkekirken, der kan gøre kirken mere egnet til at varetage sin mission i det samfund, vi lever i dag ( Debatoplæg , 6).

Debatoplægget indledes således med en præsentation af den religiøse og konfessionelle  identitet.  Dette  forekommer flere  steder  i  det  kirkeministerielle  arbejde  og har karakter af applikationer af den konfessionelle identitet på konkrete, samtidige problemstillinger. Det vil sige, at man indleder en betænkning med at henvise til det konfessionelle  grundlag  for  kirken,  for  derefter  at  gå  til  det  konkrete  emne,  som betænkningen  skal  behandle. 2   Vægtlægningen  på  en  konfessionel  identitet  i  dette dokument er i tråd med en række formuleringer i betænkninger fra Kirkeministeriet som f.eks. i Betænkning 1503, Betænkning 1491 og Betænkning 1511 .  Efter understregningen af evangeliets forkyndelse som det centrale element, sættes dette i forhold til, hvordan denne forkyndelse skal varetages institutionelt:

- 2 For  en  analyse  af  folkekirkens  identitet  som  den  fremstår  i Betænkning  1477 og Betænkning  1491 ,  se Iversen 2010.

Folkekirken har et bestemt grundlag i form af en række bekendelsesskrifter […] Det har også betydning for den måde, som folkekirken er organiseret på. Kirken er ifølge de særlige  evangelisk-lutherske  bekendelsesskrifter  et  fællesskab  af  mennesker,  hvor evangeliet bliver forkyndt, og hvor sakramenterne dåb og nadver bliver forvaltet. Det betyder, at menigheden, som samles om forkyndelsen af evangeliet og om dåb og nadver, er central i forståelsen af folkekirken. Denne forståelse af menigheden som central hænger sammen med Luthers tanker om det almindelige præstedømme. Disse tanker blev udformet i et opgør med den katolske kirkes teologi, hvor frelsen formidles gennem kirke institutionen , og hvor kirken derfor styres af præster, biskopper og pave ( Debatoplæg , 6).

Den konfessionelle identitet danner baggrunden for organisationsformen, og dermed sættes der fra begyndelsen en ramme for eventuelle forandringer, da det institutionelle præsenteres som bundet til trossamfundets kerneidentitet. Der henvises direkte til  Martin Luther med vægt på begrebet 'det almindelige præstedømme'. Den konfessionelle kontekst understreges yderligere af henvisningen til et konkret alternativ: den katolske kirke. Dermed angives reformationstiden som trossamfundets formative periode og som normativ for den nuværende struktur, og der markeres en tydelig grænseflade mellem det lutherske og det katolske:

Det almindelige præstedømme betyder - med Luthers ord - at enhver, der er døbt, både er præst, biskop og pave, fordi frelsen ikke formidles igennem en institution eller ved gerninger, men alene ved tro, som er Guds gave, og som formidles igennem ordet, dåben og nadveren. For Luther er en menighed således et fællesskab af mennesker, der stiller sig under evangeliets ord og lader sig lede af dette i deres liv uden at være bundet til et bestemt sted eller bestemte personer. Da alle i dette fællesskab er både præster, biskopper og pave, har de dybest set også alle en ret og en pligt til at være med til at forkynde evangeliet ( Debatoplæg , 7).

Udgangspunktet er således, at alle døbte i fællesskab er præster og har ret og pligt i forhold til den primære opgave. Derefter introduceres det særlige præstedømme og forholdet mellem de to former for præster:

For at der skal være orden i rammerne og synlighed omkring menighedens fællesskab, og for at forkyndelsen også kan ske på et teologisk velfunderet grundlag, er der i den evangelisk-lutherske  kirke  ved  siden  af  det  almindelige  præstedømme  et  særligt præsteembede. Derfor er det nødvendigt, at menigheden vælger (kalder) en præst til at påtage sig den særlige opgave at forkynde evangeliet og forvalte dåb og nadver i menigheden. At menigheden kalder et menneske til det særlige præstembede betyder ikke, at præsten står over menigheden, men det betyder, at præsten står sammen med menigheden og er i menigheden med en særlig tjeneste og et særligt ansvar for evangeliets forkyndelse. Samtidig er der dog i folkekirken udviklet en stærk tradition for, at præsten nok skal stå sammen med og være i menigheden, men også skal have rum og frihed til inden for den ramme, som sættes af folkekirkens bekendelsesgrundlag, at for- kynde evangeliet uden at være i et direkte afhængighedsforhold til menigheden ( Debatoplæg , 7).

Der er således et almindeligt præstedømme, der inkluderer alle døbte, og et særligt præstedømme, som er kendetegnet ved forvaltning af ritualerne og en særlig forpligtelse  på  at  sikre,  at  forkyndelsen  sker  på  det  rette  teologiske  grundlag.  Her  er  der således  tale  om  endnu  en  grænse  i  dokumentet,  her  mellem  to former for præster inden for den samme kirke og konfession. Der markeres en teologisk specialistidentitet og dimension ved folkekirkens institutionelle udformning og funktion i samfundet, som skal afgrænses i forhold til den administrative dimension, særligt i forhold til den lokale sognedimension, menighedsrådet.

Forholdet mellem de to former for præster er kendetegnet ved en spænding mellem på den ene side at være uden forskel (alle døbte har ansvar og pligt over for forkyndelsen) og på den anden at indebære en forskel (den særlige præst er ansvarlig for teologien i forkyndelse og ritualer). Forskellen ligger desuden i en sikring af den særlige præsts frihed fra de almindelige præster i form af uafhængighed fra menigheden i forkyndelsen. Dette knyttes igen til den organisatoriske form kirken har:

Dette  grundlæggende  evangelisk-lutherske  syn  på  kirkeordning  og  forholdet  mellem menighed  og  præst  er  afspejlet  i  den  måde,  hvorpå  forholdet  mellem  menighed  og præst er organiseret i folkekirken i dag. Præsten forventes at udføre sin særlige tjeneste i  et  tillidsfuldt  vekselvirkningsforhold  med  menigheden.  Og når det  gælder  folkekirkens styrelse, er der i både menighedsråd, provstiudvalg og stiftsråd etableret et samvirke mellem lægfolk og gejstlige ( Debatoplæg , 7).

I  relation til styringsstrukturen i kirken er der således en forbindelse fra den teologisk  begrundede  relation  mellem  de  almindelige  præster  og  den  særlige  præst  til strukturen med de forskellige repræsentative organer. I denne del af teksten benyttes de  klassiske  betegnelser  'lægfolk'  og  'gejstlige',  som  betegnelsen  for  og  grænsen imellem de to kategorier. Denne indre sammenhæng i kirkens identitet og struktur forbindes dernæst med sammenhængen mellem folkekirken og det danske samfund:

Folkekirken forstås som et rummeligt fællesskab, hvor enhver, der er døbt, har ret til at være med, og hvor enhver, der er med, har mulighed for at tage del i et fælles ansvar. Det er formentlig medvirkende til, at et stort flertal af Danmarks befolkning er med i folkekirken. Den er dermed også en kulturbærende faktor, der er med til at skabe folkelig sammenhæng og fortolkning af livsmening ind i det enkelte menneskes liv og det danske samfund ( Debatoplæg , 7).

I  denne  sektion  benyttes  identitetsmarkøren 'rummeligt fællesskab', som forbindes til  alle  døbte (de almindelige præster), som alle har lige muligheder for at tage ansvar. Modellen for fællesskab præsenteres som værende en del af årsagen til, at majoriteten  af  befolkningen  i  Danmark  er  medlemmer.  Dette  forbinder  dokumentet dernæst til en generel samfundsmæssig kontekst: den kulturbærende funktion. Dis- kursen etablerer således en linje mellem det konfessionelle grundlag, som sikrer en institutionel udformning, som er med til at bidrage som kulturbærende faktor i det danske samfund på såvel individuelt som kollektivt plan. Diskursiv institutionalisme peger, som nævnt, netop på at institutioner under forandring vil have en tendens til at formulere sin identitet klart. Institutionen formulerer en ret kurs, som bør følges i forandringsprocessen  for  at  sikre  dens  kerneidentitet.  Dokumentet  her  er  et  klart eksempel på dette i sin opbygning af en sammenhæng mellem konfession, institutionelt udtryk og samfundsmæssigt bidrag.

## Pejlemærkernes diskurs - grænseflader og sammenhæng

Dokumentet  opstiller  seks  pejlemærker,  som  skal  være  styrende  for  ændringer  i folkekirkens struktur og økonomi: nært forhold mellem staten og folkekirken; folkekirkens  tilstedeværelse  overalt;  præstens  uafhængighed;  rummelighed  og  frihed; 2200 menigheder - én folkekirke og demokratisk legitimitet.  I det følgende vil der være fokus på, hvordan grænserne mellem de to former for præster skal ses i sammenhæng med relationen mellem folkekirke, stat og samfund. I forhold til det første pejlemærke fokuseres der igen på reformationen som en formativ periode:

Staten og den evangelisk-lutherske kirke har været tæt forbundne siden reformationen i 1536. I Chr. III's Kirkeordinans af 14. juni 1539 kom det nære forhold bl.a. til udtryk i forhold til kaldelse og udnævnelse af præster. I Kirkeordinansen knæsattes et princip, som fortsat er gældende. Nemlig at forudsætninger for at virke som præst i den evangelisk-lutherske  kirke  i  Danmark  er  kaldelse  (ved  menigheden),  udnævnelse  (ved  kongen/staten) samt ordination og kollats (ved biskoppen) ( Debatoplæg , 8).

Det eksempel, som er valgt til at fremhæve det nære forhold mellem stat og kirke, er således  det  særlige  præstedømme, hvor udnævnelsen af præster sker ved staten. I det andet pejlemærke spiller den særlige præst også en rolle:

Forkyndelsen er som tidligere nævnt folkekirkens grundlæggende opgave og forpligtelse, og alle medlemmer af folkekirken har del i denne opgave og forpligtelse. Samtidig er der i folkekirken et særligt præsteembede, der har en særlig forpligtelse i forhold til forkyndelsen.  Adgang til  præstelig  betjening  er  således  en  central  del  af  spørgsmålet om folkekirkens tilstedeværelse overalt. Det har i alle de godt 160 år med en folkekirke været en grundholdning, at "der fra Skagen og til den sydlige spids af Bornholm, ikke [skal] kunne fødes eller opvokse noget menneske, uden at han føler sig omgivet af et tilbud - ikke en tvang, men et tilbud - af kristen tro og trøst". Det er primært blevet sikret gennem den præstelige betjening med gudstjenester og kirkelige handlinger i sognemenighederne,  som  er  folkekirkens  grundenheder  og  dermed  det  organisatoriske fundament ( Debatoplæg , 8-9).

Det er den lokale præst, forankret i sognet og menigheden, som garanterer, at folkekirken kan være overalt og dermed tilbyde alle mennesker i Danmark 'kristen tro og trøst'.  Debatoplægget fortsætter med en sektion om, at der i stigende grad også er brug for nye versioner af det særlige præstedømme, som kan gå på tværs af sognegrænser, og som kan varetage bestemte gruppers behov. Dette ses i forlængelse af nødvendigheden af præstelig betjening. Det fremhæves, at der er sket demografiske forandringer, som kan nødvendiggøre forflytning af ressourcer fra befolkningstynde områder.

Eventuelle modeller for ændring af statens tilskud til folkekirken bør derfor udformes, så det sikres, at der fortsat overalt kan lyde evangelisk-luthersk forkyndelse, uanset om folkekirkens  medlemmer lokalt  har  økonomisk  grundlag  for  selv  at  finansiere  denne forkyndelse, eller om det kun kan lade sig gøre med økonomisk tilskud fra andre dele af folkekirken ( Debatoplæg , 10).

Dokumentet trækker en direkte grænse for forandring og fremhæver, at det er nødvendigt  at  sikre,  at  eventuelle  strukturelle  forandringer,  f.eks.  af  økonomien,  ikke truer muligheden for at have særlige præster overalt, selv hvis det lokale sogn ikke har økonomien til at opretholde en præstestilling. Dokumentet diskuterer ikke her, eller i øvrigt, muligheden for at lade opgaver skifte fra det særlige præstedømme til det almindelige præstedømmes domæne. Grænsen mellem almene og særlige præster er således central for hele opretholdelsen af den funktion kirken har for samfundet, hvor der til gengæld lægges vægt på sammenhæng og ikke markerede afstande eller grænser. Den koordinerede diskurs, som er opstået som et fælles udtryk for det udvalget kan være enige om, undtaget enkelte udvalgsmedlemmers markeringer af mindretalssynspunkter,  udtrykker  den  kommunikative  diskurs,  der  udpeger  den optimale  vej  videre  i  den  konkrete  forandringsproces  med  udgangspunkt  i  en  bestemt institutionel identitet. Vi har ikke adgang til forløbet i den koordinerede diskurs, som er foregået mellem udvalgets medlemmer, kun til resultatet af denne proces og til kommunikationen af denne i form af debatoplægget.

I  det  tredje pejlemærke, der handler om præstens uafhængighed i udøvelsen af den pastorale forpligtelse, bliver dette tema igen slået an:

Præsternes forkyndelse skal ske ud fra det fælles grundlag, som udgøres af folkekirkens bekendelsesskrifter.  Præsterne  har  tillige  et  fælles  grundlag  i  form  af  den  teologiske kandidatuddannelse på universiteterne, den obligatoriske uddannelse på Pastoralseminariet og den fælles efteruddannelse i folkekirkens institutioner til efteruddannelse af præster. […] 'Præsten er i udøvelsen af sin pastorale forpligtelse, herunder sin forkyndelse,  sin  sjælesorg  og  sin  undervisning,  uafhængig  af  menighedsrådet.'  Eventuelle ændringer af statens støtte, f.eks. således at løn m.v. til præster og provster finansieres fuldt ud af folkekirkelige midler, og en eventuel ændring af folkekirkens styre må derfor udformes på en måde, som gør det muligt at opretholde præstens uafhængighed af menighedsrådet i den pastorale virksomhed. Præstens uafhængighed anses under den nuværende ordning især for at være sikret i kraft af, at ansættelsesmyndigheden i forhold til præster er placeret hos ministeren for ligestilling og kirke ( Debatoplæg , 10).

Her taler dokumentet primært om den særlige præst over for en specifik gruppe af almindelige præster, nemlig menighedsrådet. Teksten understreger, at den særlige præsts uafhængighed er sikret på en måde, der involverer staten på flere niveauer. Man  fremhæver  særligt  økonomien  og  staten  som  ansættelsesmyndighed.  Derudover vil jeg også mene, at spørgsmålet om uddannelse henviser til staten, da det er de statslige universiteters teologiuddannelser, der bliver nævnt. Dokumentet præsenterer således staten som en central medspiller i opretholdelsen af det særlige præstedømme, som er med til at sikre den rummelighed, som bidrager med både interne kirkelige  dimensioner  og  eksterne,  samfundsmæssige  dimensioner.  Staten  bliver ansvarlig for at sikre grænsen mellem det særlige og det almindelige præstedømme ved at sikre den teologiske specialistdimension. Under det fjerde pejlemærke flyttes udgangspunktet til det almindelige præstedømme:

Det afspejler sig bl.a. i, at selv om tanken om det almindelige præstedømme med den enkeltes medansvar for forkyndelsen og dens vilkår er grundlæggende i den evangelisk-lutherske kirkeforståelse, så stilles der i lovgivningen ikke andre krav til folkekirkens enkelte medlemmer, end at de skal være døbt, og at de skal være villige til at betale kirkeskat ( Debatoplæg , 11).

Her fremhæves den store frihed som medlemmerne har og som tidligere har været knyttet  til  spørgsmålet  om  den  kulturelle  sammenhæng  i  Danmark.  Derudover fremhæves de forskellige frihedsformer inden for kirken, både i form af lokal frihed til  at  organisere  sognets  liv,  og  mulighederne  for  at  løse  sognebånd  eller  oprette valgmenigheder. I det femte pejlemærke berøres det almindelige og særlige præstedømme ikke i høj grad. Her lægges der i stedet vægt på spændingen mellem forskellighed og fælles enhed. Men spørgsmålet om f.eks. økonomisk samarbejde knyttes til spørgsmålet om forandring i relation til de særlige præsters løn:

Enheden eller fællesskabet kommer i forhold til økonomi bl.a. også til udtryk i, at løn m.v. til præster m.v. samt udgifter til nogle stifts- eller landsdækkende institutioner og aktiviteter finansieres på et fælles, centralt niveau. Afhængigt af hvordan en eventuel ændring af statens økonomiske støtte og dermed også finansiering af løn m.v. til præster udformes, er der imidlertid en risiko for, at denne enhed kan komme under pres ( Debatoplæg , 12).

Det betones her, at der er fare for, at en ændring af det særlige præsteembede kan medføre negative forandringer  i  forhold  til  kirkens  enhed  og  fællesskab  og  også  i forhold  til  samfundets  generelle  fællesskab,  som  er  baseret  på  folkekirkens  medlemsopbakning:

En sådan udvikling, hvor der med afsæt på det nationale niveau opstår væsentlige forskelle mellem folkekirkens ressourcer og udtryk i de enkelte provstier og/eller stifter, medfører risiko for, at medlemmernes opbakning til folkekirken visse steder kan blive svækket ( Debatoplæg , 13).

I det sjette pejlemærke fokuseres der på spørgsmålet om de to demokratiformer, som findes  i  forhold  til  folkekirken,  et  eksternt  demokrati  via  folketinget  og  et  internt demokrati via menighedsrådene:

Folkekirken er karakteriseret ved en høj grad af magtspredning. […] Der er desuden en afbalancering af magt mellem lægfolket og gejstligheden. Det kommer bl.a. til udtryk i den forpligtelse, som de valgte medlemmer af menighedsrådene og præsterne har til at samvirke om det kirkelige liv i sognet. Det kommer også til udtryk i sammensætningen af  provstiudvalg  og  stiftsråd,  hvor  der  også  er  både  læge  og  gejstlige  medlemmer. Magtspredningen og magtbalancen medvirker til, at der er  og kan være stor frihed i folkekirken ( Debatoplæg , 13).

Denne gennemgang af den første del af debatoplægget  peger  således på, hvordan der  fremstilles  en  diskurs,  der  sætter  en  række  grænser  for  forandring  knyttet  til folkekirkens  konfessionelle  identitet  og  strukturelle  udformning,  og  som  peger  på det centrale i at bibeholde det, som beskrives som en balance mellem særligt de to grupper af præster.

## Konklusion

Gennem præsentationen af folkekirkens identitet som evangelisk-luthersk og de seks pejlemærker præsenterer debatoplægget en sammenhængende argumentation for, at staten skal fortsætte sit nære forhold til folkekirken, da dette nære forhold ikke kun bidrager med enhed og fællesskab i folkekirken, men også bidrager til en kulturel sammenhæng. Gennemgående temaer er sammenhængen mellem konfessionel identitet  og  kirkeform,  som  den  har  udviklet  sig,  og  en  understregning  af  folkekirken, som en fælles enhed til gavn for både medlemmer og samfund. En analyse af diskursen  omkring  præster  i  dette  dokument  viser,  at  dokumentet  indeholder  en  række beskrivelser af kerneaktører, som med forskellige betegnelser grundlæggende falder i tre kategorier, den særlige præst over for de almindelige præster, som igen er delt i to kategorier relationelt defineret over for den særlige præst: menighedsråd og medlemmer.

Menighedsrådet er de engagerede almindelige præster, over for hvem den særlige præst skal garanteres uafhængighed, hvis modellen skal hænge sammen. Denne uafhængighed  garanteres  af  staten  på  forskellige  niveauer:  igennem  uddannelse, igennem  ansættelsesforhold  og  igennem  specifik  lovgivning  omkring  præsternes uafhængighed. Medlemmerne mere generelt er den store gruppe, som primært defineres i forhold til deres høje rettigheder og lave pligter, og derudover omtales i sektionen  omkring  spørgsmålet  om  manglende  aktiv  deltagelse  i  det  interne  kirkelige demokrati. Der præsenteres således en folkekirkelig model, hvor den særlige præst spiller en central rolle i medieringen mellem de aktive og passive medlemmer. Den særlige præst kan i kraft af sin uddannelse og sin statslige forankring agere i sognekonteksten på en særlig måde, som er i tråd med hele den folkekirkelige struktur som ramme omkring alle medlemmer, der danner grundlag for den kulturelle sammenhæng, som folkekirken bidrager med. Vægtlægning på sammenhængen mellem konfessionel identitet og grænser for forandring i en konkret proces er i tråd med, hvad der fokuseres på inden for diskursiv institutionalisme. Hvis vi følger Schmidts diskursperspektiv,  peger  dette  på,  at  dokumentet  som  en  del  af  en  større  politisk proces  argumenterer for en  bestemt  rute,  som  bør  følges  i  en  forandringsproces.  I dette  tilfælde  er  der  tale  om  en  argumentation  for  fortsættelsen  af  et  nært  forhold mellem stat og kirke. Dokumentets diskurs trækker således en grænse for forandring. Disse  grænser  markeres  både  direkte  og  indirekte  i  dokumentet. Direkte  i  form af formuleringerne, der afslutter pejlemærkerne, og indirekte i diskursen om en sammenhæng mellem konfessionel identitet, en bestemt styringsstruktur og det danske samfund.

I forhold til et spørgsmål om grænsedragninger i den danske religionsmodel repræsenterer  dette  dokument således  en  case,  hvor  udvalgte  aktører  reagerer  på  et bevidst, politisk udspil, som potentielt kunne føre store forandringer med sig i forhold til strukturen i folkekirken ved at trække en grænse for forandring. Dette gøres ved at fremhæve en bestemt identitet som trossamfund ved at fremhæve det konfessionelle og bekendelsesmæssige grundlag for kirken og sætte denne identitet i direkte sammenhæng med den institutionelle form, som folkekirken har med særlig vægt på spørgsmålet om den særlige præsts funktion. Det sker ved, at dokumentet inddrager spørgsmålet om, hvordan denne model er til gavn for samfundet som sådan, både for det  store  flertal  af  befolkningen  som  er  medlemmer,  og  fordi  den  ved  at danne ramme om denne store del af befolkningen bidrager til det danske samfund i sin helhed.

Ved at benytte perspektivet fra diskursiv institutionalisme på en religiøs institution bliver det muligt at fokusere både på en analyse af det argument, som findes i dokumentet, som igen indgår i en diskursiv handling inden for det politiske rum. Ydermere  ser  diskursiv  institutionalisme  på,  hvordan  den  institutionelle  identitet præsenteres  på  tværs  af  de  forskellige  afsnit  og  pejlemærker  i  dokumentet.  Dette bidrager med et andet perspektiv på forandringsprocesser i forholdet mellem folkekirke og stat i Danmark, som ikke primært fokuserer på love og regulativer, men i stedet tager udgangspunkt i, hvordan selve forandringsprocessen kan fungere som kontekst for at få indblik i centrale dimensioner af folkekirkens selvforståelse, som den fremstår hos udvalgte repræsentanter i en konkret politisk proces.

## LITTERATUR

Christensen, Henrik Reintoft 2013 'Tavshed og kald: Præsters deltagelse i den offentlige debat om homoseksuelle vielser', in: Ejvind Hansen, ed., Ytrings- og informationsfrihed til genforhandling , Hans Reitzel, København, 69-92. Christoffersen, Lisbet, Hans Raun Iversen, Niels Kærgård &amp; Margit Warburg, eds. 2012 Fremtidens danske religionsmodel , Anis, København. Gundelach, Peter, et.al. 2008 I hjertet af Danmark - institutioner og mentaliteter , Peter Gundelach, Hans Raun Iversen &amp; Margit Warburg, eds., Hans Reitzel, København. Iversen, Hans R. 2010 'Folkekirken som den fremtræder og definerer sig selv - Betænkning 1477 og 1491 og efterfølgende lovgivning', in: Bekendelse og Kirkeordninger. Kirkeretsantologi 2010 , Selskab for Kirkeret, Anis, København, 127-150. Kirkeministeriet (alle hjemmesider er set d. 17. december 2013). Kommissorium for udvalget (2012) (http://miliki.dk/fileadmin/share/Styringsstruktur/ Kommissorium\_for\_udvalg\_om\_folkekirkens\_styre.pdf) Debatoplæg fra udvalget (13. april 2013) (http://miliki.dk/fileadmin/share/Styringsstruktur/ Debatoplaeg.pdf) Betænkning 1491 (http://miliki.dk/fileadmin/share/lokaloekonomi/betaenkning1491.pdf) Betænkning 1503 (http://miliki.dk/fileadmin/share/Praesteuddannelse/Betaenkning\_1503.pdf) Bloktilskud (http://miliki.dk/fileadmin/share/Bloktilskud/Bloktilskud.pdf) Evaluering af permanente stiftsråd (http://miliki.dk/fileadmin/share/publikationer/betaenkninger/ Evaluering\_af\_permante\_stiftsraad.pdf) Oversigt over lovforslag fra Ministeriet for Ligestilling og Kirke (http://miliki.dk/kirke/love-regler/ lovforslag/lovforslag-2011-2012/) Mortensen, Viggo 2005 Kristendommen under forvandling - pluralismen som udfordring til teologi og kirke i Danmark , Univers, Aarhus. Nielsen, Marie V. 2012 "How is Lutheran Identity Structured in the Evangelical Lutheran Church in Denmark?", in: AnneLouise Gunner Eriksson &amp; Niclas Göran Blåder, eds., Exploring a Heritage: Evangelical Lutheran Churches in the North, Wipf &amp; Stock Publishers, Eugene, 288-304. Nielsen, Marie V. &amp; Lene Kühle 2011 'Religion and State in Denmark - Exception among exceptions?', Nordic Journal of Religion and Society 24 (2), 173-188. Olsen, Johan P. 2010 Governing through institution building - institutional theory and recent European Experiments in Democratic Organization , Oxford University Press, Oxford. Schmidt, Vivien A. 2008 'Discursive institutionalism: the Explanatory Power of Ideas and Discourse', Annual Review, Political Science 11, 303-326. Warburg, Margit 2012 'Når det hellige og det verdslige rum smelter sammen: Danske kirker i udlandet og en dansk offentlig sfære', Religionsvidenskabeligt Tidsskrift 58, 21-32.

Marie Vejrup Nielsen, lektor, ph.d. Religionsvidenskab, Institut for Kultur og Samfund, Aarhus Universitet