Anmeldelse: Anne Ring Petersen: Migration into art: Transcultural identities and art-making in a globalised world
Forfattere: Jacob Lund
Tidsskrift: periskop (2019-05-22)

Migration into art: Transcultural identities and art-making in a globalised world

## anne ring Petersen

Manchester: Manchester University Press, 2017, 248 sider.

Ifølge FN's Flygtningehøjkommissariat  var  der  i  juni 2016 på verdensplan 65,3 millioner mennesker, som var tvangsmæssigt fordrevet. Et årti  tidligere  var  antallet  37,5 millioner. Migration er i dag et fænomen, som vedrører snart sagt  alle  områder  af  kloden. De  seneste  årtier  er  migration, både tvangsmæssig og

mere eller mindre selvvalgt, blevet mærkbart intensiveret  og  udgør  et  af  den  globaliserede  verdens  fremmeste karakteristika. Migration er desuden i dag ikke så meget en midlertidig bevægelse fra et sted til et andet, men en permanent  betingelse,  under  hvilken  folks  liv  udspiller sig. Anne Ring Petersen undersøger i sin seneste bog, hvordan  samtidskunst  relaterer  sig  til  migration.  Frem for at analysere kunst om migration, dvs. kunst, der tager migrationsmæssige  spørgsmål  som  sit  betydningsindhold,  undersøger  hun,  hvordan  transkulturel  migration former nutidige kunstneriske udtryk og projekter. Denne undersøgelse  sker  på  to  niveauer:  Dels  spørger  hun  til, hvad  et  givet  værk  eller  en  given  kunstnerisk  praksis kan  sige  om  de  historiske,  sociale  og  kulturelle  effekter af  migration  og  globalisering,  dels  forsøger  hun  at  vise, hvordan værket eller den kunstneriske praksis æstetisk, visuelt  og  konceptuelt  forholder  sig  til  disse  effekter, med særlig interesse for kunstnerens udsigelsesposition, hvordan denne kommer til udtryk i værket eller praksissen, og hvilke historiske, kulturelle og diskursive kontekster der omkranser og derved virker ind på dets eller dens udsigelse.

Bogen er struktureret af tre sammenhængende interessefelter:  synlighed  og  anerkendelse,  identitet  og  tilhørsforhold  ( belonging )  samt  forholdet  mellem  æstetik og politik. Efter en fyldig introduktion til forskningsfeltet og Ring Petersens egen position i dette behandles de nævnte interessefelter i seks kapitler gennem næranalyser af, hvad hun kalder udvalgte modeleksempler på global  samtidskunst:  Rina  Banerjee,  Anish  Kapoor,  Bharti Kher,  Ravinder  Reddy,  Fred  Wilson,  Yinka  Shonibare, Danh Vo, Ursula Biemann, Isaac Julien med flere. Gennem  kapitlerne  bevæger  hun  fokus  fra,  hvordan  den intensiverede  globalisering  og  mobilitet  har  forandret kunstdiskurserne; over, hvordan migration former individuelle  og  kollektive  identitetsdannelser;  kunstneren som  en  migrantarbejder  eller  kunstnerisk  nomadisme; dekoloniserende  kunstneriske  interventioner  i  museer og  disses  (manglende)  repræsentation  af  migranter; kunstneriske  rekonfigurationer  af  traditionelle  identitetsmodeller; til forholdet mellem æstetik, politik og etik med henblik på kunstneriske tematiseringer af migration fra  Afrika  til  Europa  og  migranters udelukkelse fra den offentlige sfære.

Bogen trækker på en omfattende forskningslitteratur om samtidskunst, visuel kultur, kulturanalyse, kosmopolitanisme med mere og bygger især videre på T.J. Demos, Nikos Papastergiadis, Marsha Meskimmon og Mieke Bal. Ring Petersens tilgang til feltet er grundlæggende inspireret af Jacques Rancières og Chantal Mouffes teorier om forholdet mellem æstetik og politik, hvor disse to størrelser vanskeligt lader sig adskille, idet det handler om det sanseliges deling, og hvad denne tillader at få del og betydning i samfundet; hvad der er synligt og usynligt, hørbart og  ikke-hørbart osv.  Med henvisning til Meskimmon og bl.a. Bal beskriver Ring Petersen sin metode som nærlæsning kombineret med en skriven med kunst og ikke blot om kunst inden for kunsthistoriedisciplinens trygge rammer. At skrive med indebærer at bruge næranalysen til at overskride  disciplinære  grænsedragninger  med  henblik på at udvikle nye begreber, udlægninger og diskussioner i  en  bredere historisk og politisk sammenhæng - i nærværende tilfælde især i relation til diskursanalyse, post- koloniale studier og migrationsstudier. Denne tilgang, der således stadig har øje for de analyserede værker og praksissers æstetiske aspekter, forekommer særdeles produktiv i forhold til en samtidskunst, der hele tiden overskrider sin egen udsigelseskategoriale rammesættelse og ofte ikke længere forstår sig selv som deltager i udviklingen af den kunsthistoriske fortælling, som faget kunsthistorie er bygget op omkring, og som dets analytiske metoder ofte forudsætter.

Ring  Petersen  opfatter  med  Stuart  Hall  migration som en forstyrrende kulturel kraft i globaliseringsprocessen. Migranten er et subalternt element i det, hun kalder 'globalisering fra oven', men deltager samtidigt i en dereguleret 'globalisering fra neden'. Diskursen om kunst og globalisering drejer sig mest om det første, mens diskursen om kunst og migration primært vedrører det sidste. Det betyder ifølge Ring Petersen, at socialvidenskabelige begreber om globalisering ofte er uproduktive i analyser af visuelle kulturer forstået som materielle kulturer. Her er  migrationsbegrebet  mere  anvendeligt  til  at  indfange 'det glokale' i kraft af et transkulturelt fokus på konkrete kulturelle  møder  og  udvekslinger.  I  hendes  analyse  af samtidskunstens relation til migration (globalisering fra neden) skubbes globaliseringsbegrebet derfor i baggrunden til fordel for begreber som migration, diaspora, eksil, flygtningestatus, fordrivelse, prekaritet, subalterne, kosmopolitanisme, kulturel oversættelse, kreolisering.

Hun  fremhæver,  at  der  siden  1990'erne  har  været to  genkommende  teoretiske  positioner  i  diskursen  om kunst og migration: den postkoloniale og den migrationsæstetiske ( the  migratory  aesthetics  position ),  hvor  sidstnævnte især er knyttet til Mieke Bal og Griselda Pollock. Den postkoloniale position forbinder hun især med det London-baserede  Institute  of  International  Visual  Arts (InIVA), grundlagt i 1991, og det ligeledes London-baserede tidsskrift Third Text ,  der  blev  etableret  af  Rasheed Araeen i 1987, og som ud over at være en vigtig kanal for postkolonial teori blandt andet har været vigtigt i kritikken  af  den  institutionelle  udelukkelse  af  migrantkunstnere  og  kategorisering  af  ikkevestlige  kunstnere  som 'etniske kunstnere', samt i fremhævelsen af eksistensen af  andre  modernismer  end  den  vestlige.  Det  er  således især den identitets- og kulturpolitik, som Third Text og den såkaldte New Internationalism gjorde gældende i den vestlige kunstverden i 1990'erne og 00'erne, der har banet vejen for synliggørelsen af kunstnere med migrant- eller minoritetsbaggrund  i  vores  globale  samtidskunst.  Hvis postkolonial (identitets)politik især var fremtrædende i 1990'erne og 00'erne, er opmærksomheden blandt dem, Ring  Petersen  forbinder  med  den  migrationsæstetiske position, i højere grad blevet vendt mod epistemologiske og æstetiske forhold, der blandt andet knytter sig til en følelse af at være udspændt mellem to kulturer, mens de mere direkte politiske spørgsmål kommer i anden række.

Denne diskussion nuancerer hun yderligere i kritisk dialog med Walter Mignolo, hos hvem forskellen mellem 'postkolonial' og 'dekolonial' groft sagt drejer sig om et vestligt postmoderne selvopgør over for en mere geopolitisk  bevidst  afdækning  af  den  uophævelige  sammenhæng mellem modernitet og kolonialitet og en frigørelse fra eurocentrisk postkolonialitet ud fra sydens ( South ) og det tidligere Østeuropas perspektiver. I parentes bemærket kunne det i denne sammenhæng have været interessant  også  at  inddrage  det  vigtige  transnationale  projekt Former  West på  BAK,  basis  voor  actuele  kunst,  20082016, der i stedet for at reproducere betegnelsen Former East og  dens  underforståede  bekræftelse af  Vesten  som historiens  sejrherre  efter  Berlinmurens  fald  forsøgte  at formerize ,  dvs.  'fortidiggøre',  Vesten  og  forestillingen om  denne  som  førsteverden  i  forhold  til  resten.  Ring Petersen  argumenterer  overbevisende  for,  at  betegnelserne 'postkolonial' og 'dekolonial' ikke så let lader sig adskille, og at dekolonial tænkning kan ses som en variant af kolonialitetskritik, en særlig måde at praktisere denne kritik på, som overskrider academia s rammer og forbinder  kunst,  aktivisme  og  videnskab.  Hun  kritiserer  således Mignolo for at overse det æstetiskes betydning i Fred Wilsons intervention på The Maryland Historical Society, hans Mining the Museum , og at den var politisk i kraft af det  æstetiske.  I  den  komplekse  relation  mellem  verden og  værk  er  bestemmelsen  'postkolonial'  hos  Mignolo hentet  fra  verden  og  ikke  værket,  mens  'det  æstetiske'

i  Ring  Petersens  optik  er  noget,  der  knytter  sig  til  værkets generiske og formelle aspekter og til dets konnotative sprog som en afgørende del af værkets indhold. Hun peger  ligeledes  på,  hvordan  kunst  og  æstetik  ikke  lader sig adskille fra hverdagslivets sociale virkelighed. Selvom Ring  Petersen,  som  det  turde  fremgå,  allerede  opererer med  et  meget  sofistikeret  og  tidssvarende  kunstbegreb, kunne det i denne sammenhæng være gavnligt at få uddybet relationen mellem kunst og æstetik endnu mere, idet disse to størrelser indimellem har det med at fungere som synonymer. Hvis den migrationsæstetiske tilgang prioriterer  de  pågældende  kunstværkers  æstetiske  potentiale frem for postkolonialt at fokusere på kunstnernes kulturelle identitet, hvad indebærer da dette i forhold til værkernes status som kunst (fx når samtidskunsten hævdes at være postkonceptuel)?

Ud  over  at  give  en  meget  grundig  og  klar  introduktion til de komplicerede teoretiske spørgsmål, der knytter  sig  til  forholdet  mellem  samtidskunst  og  migration og  til,  hvordan  vi  overhovedet  kan  gå  kulturanalytisk til  dette  forhold,  indeholder  bogen  en  række  glimrende eksemplificerende  værk-  og  praksisanalyser.  Her  kan særligt  fremhæves  analyserne  af  identitetsforhandling på  tværs  af  lande  og  kulturer  i  værker  af  Shonibare, Kher og Danh Vo, hvori Ring Petersen på baggrund af en intersektionel  tilgang  fremlæser  en  dynamisk  identitetsproduktion, der fremkommer gennem en imaginativ rekonfiguration af fortiden, herunder ikke mindst kolonialhistorien, og gennem mange forskellige og skiftende identifikationsformer og tilhørsforhold - hun kalder derfor disse værker 'postidentitetskunst'. Desuden bør analysen af Isaac Juliens Western Union: Small Boats fra 2007 (blandt mange andre steder vist på ARoS i 2018) fremhæves for ikke blot at afdække den øgede grænsekontrol og de  hertil  knyttede  sikkerhedsmæssige  foranstaltningers betydning for uønskede immigranter, men for også at gå nuancerende  ind  i  værkets  fokalisation  og  tidslige  forhold. Her demonstrerer Ring Petersen på elegant vis T.J. Demos'  pointe,  at  kunst  ikke  bliver  politisk  ved  blot  at kommunikere et politisk budskab, men ved at intervenere i  selve kommunikationens former, ved overbevisende at argumentere for, at det æstetiske i Western Union: Small Boats har en foruroligende effekt, som inddrager beskueren i selve migrationens tid og rum.

Overordnet  set  fungerer  migrationstemaet  som  et godt  greb  og  en  god  vinkel  på  vores  globaliserede  samtid, idet det giver diskussioner, som ellers ofte let bliver abstrakte og diffuse, substans og fokus og virker produktivt  åbnende  for  værkanalyserne.  Anne  Ring  Petersens bog, der er langt mere righoldig, end jeg her har kunnet gøre rede for, er samtidig et overbevisende argument for, at  kunstvidenskaben kan - og bør - tænke med og  ikke udelukkende om socialt  engageret  samtidskunst,  her kunst formet af migrationsprocesser. Migration into art er en glimrende, grundig og omfattende introduktion til temaet, det forskningsfelt, der behandler det, og de teoretiske og metodologiske diskussioner, det giver anledning til.  Den  gør  os  både  klogere  på  samtidskunstens  forandrede politiske og sociale karakter og på nødvendigheden af at udvikle nye kulturvidenskabelige måder at analysere den på.

Jacob Lund