Hallbäck, blodet og solen
Forfattere: Hans J. Lundager Jensen
Tidsskrift: rvt (2008-09-11)

## RVT 52 (2008) 68-76

## Hallbäck, blodet og solen

- skitse til et aspekt af den almene vampyrologi

HANS J. LUNDAGER JENSEN

## 1. Hallbäck: Hvad jeg skrev...

I forbindelse med sin 60-års fødselsdag i marts 2008 udgav Geert Hallbäck, lektor ved Det Teologiske Fakultet ved Københavns Universitet, artikelsamlingen, Hvad jeg skrev... Udvalgte artikler om Det Nye Testamente og andre ting . Geert Hallbäcks akademiske felt er Det Nye Testamente og dets kulturelle kontekst, og i bogen her tager den nytestamentlige del af hans virke sig særlig af to problem  stillinger: dels apokalyptik, dels tekst. Bogen viser ikke kun Hallbäck som den autoritative bestyrer af et akademisk felt, han er kendt som. Han er også den suveræne kommunikator og pædagog, og han er en teologisk humanist med teoretiske, fi  losofi  ske og æstetiske indsigter og interesser. Artiklen om apokalyptik er blevet skrevet à propos Cronhammers Elia-skulp  tur i Herning, og artiklen om Johannes Åbenbaring konfronterer det nytestamentlige skrift med Derrida. I sit forord nedtoner Geert Hallbäck sin rolle som forsker til fordel for sine funktioner som formidler og pædagog; jeg vil derimod antage, at ingen kan formidle så godt som Geert Hallbäck uden dels at være en overordentlig fl  ittig forsker, dels fortsat at have skolet sit faglige jugement med hensyn til, hvad det er, der skal formidles. Og hvis man så skulle vælge (hvad man altså efter min mening ikke skal), er den del, som Hallbäck vælger som sit særlige felt, uden tvivl den bedre del - hvis spørgsmålet om, hvem og hvor mange der så har glæde af det, man foretager sig, skulle have nogen vægt. Men måske er det rollen som formidler, der er med til at give en stemning af mild serænitet over bogens tekster. Hallbäck er ikke polemiker; han registrerer forskellige opfattelser, og han fremfører sine egne synspunkter med den mangel på brutalitet, som den forskningshistorisk kyndige har, der ved noget om akademiske positioners henfaldstid.

Man kan imidlertid være fristet til at antage, at fraværet af brutalitet i Hallbäcks skrift også kan have en anden årsag. De emner, som den organiserede og selvrefl  ekte- rede akademiker Hallbäck med forkærlighed tager op, hører i hvert fald til de mere brutale. Apokalyptik, der har Hallbäcks forkærlighed, er som bekendt antikkens mest kaotiske og voldsomme genre. Og på den måde er der god logik i, at bogen afsluttes med en stærkt instruktiv artikel om teater-teori i det 20. årh., "teatrets genritualisering i det 20. årh." Hovedvægten her bliver lagt på Antonin Artauds program fra 1930 for et 'grusomhedens teater', hvor sproget skal reduceres "til lyde, messen og skrig" (s. 170); det er et teater, hvor grusomheden er "blodig når det gøres nødigt" (ib.); og det hele er begrundet i en art vitalistisk fornemmelse for, at død skaber liv. Hallbäck skelner mellem to teatertyper: den karnevalistiske, der parodierer dagligdagen ved at invertere og forvrænge den, og den rituelle, der lader en person dø, fordi denne "konfrontation med døden […] i overensstemmelse med offerets særlige økonomi overfører livskraft til publikum" (s. 166).

## 2. Hommage à Hallbäck

Denne hårrejsende afslutning er imidlertid ikke engang det mest blodige i denne milde bog. Hvilken artikel i denne samling vil den typiske læser med at par timer til rådighed kaste sig over som den første? Jeg tøvede i hvert fald ikke. Forud for den lærde artikel om teatret fra Artaud til Barba er anbragt artiklen "Vampyrer - praktisk og kritisk". Den er udgangspunktet for det følgende, der hermed skifter spor og ikke længere er en slags anmeldelse, men nu bliver til den artikel, jeg kunne have haft lyst til at skrive, hvis nogen havde planlagt et festskrift til Geert Hallbäck og bedt mig om at bidrage. Ofte er festskrifter noget, Fanden har skabt; men i dette tilfælde ville det have passet mig godt. For så kunne også jeg være gået vampyrologisk til værks. Geert Hallbäck har engang lidt resigneret udtalt, at der var to ting, han havde forstand på, Ny Testamente og vampyrer, og verden ville helst have vampyrerne. Det vil være irrelevant her at indskyde, at det udsagn var for beskedent, fordi det udelod både teater og Napoleon Bonaparte. Men dels vil min umiddelbare reaktion være ligesom resten af verdens, dels vil jeg også godt være vampyrolog. Det følgende er altså et stykke mimetisk rivalisering, tilegnet min kollega og ven Geert Hallbäck.

Titlen på vampyrartiklen skuffer ikke. Det 'praktiske' vil sige en slags fænomenologisk beskrivelse af vampyrers ontologi if. europæisk-litterær folklore, deres bevægelser og deres blodsugning og måder til at slå vampyrer ihjel på. Det giver nødvendig belæring. Bl.a. korrigeres den misforståelse, at vampyrers ofre selv bliver vampyrer blot af at blive bidt; vampyr bliver man derimod ved selv at drikke vampyrblod. Artiklen omfatter også et afsnit 'Imaginært', der beskriver vampyrernes ekstraordinære popularitet i vestlig litteratur, inkl. Goethe, Walter Scott, Byron, Mary Shelley, John William Polidori, Alexander Dumas, Sheridan LeFanu, Conan Doyle, H.G. Wells, Edgar Allan Poe, Anne Rice, og i fi  lm: F.W. Murnau, Todd Browning, Carl Th. Dreyer, Bram Stoker, Francis Ford Coppola. Hovedvægten ligger altså på den litterære traditionshi- storie, ikke den folkloristiske. Hvis denne var blevet mere inddraget, kunne der måske være blevet plads også til den skrækkelige grevinde Erzsébet Báthory.

Afsnittet 'Kritisk' kunne også have heddet 'Hermeneutisk', for det er Hallbäcks bud på en fortolkning af, hvad det egentlig er ved vampyrer, der gør dem så interessante. Svaret skal søges i den eksistentielle erfaring af den uomgængelige sammenhæng mellem liv og angst. Vampyrhistorier er gyserhistorier, og de er sceniske udspilninger under kontrollerede former af livets møde med angsten. Vampyrer er velegnet stof for gysere, fordi de som de nattevæsener og gengangere, de er, befi  nder sig i en mellemtilstand mellem liv og død; dermed repræsenterer og inkarnerer de de trusler imod vores eksistens, der pr. defi  nition er ukendte. Vampyrer er både levende døde, og døde, der gør levende døde. De fi  nder altså ikke fred i døden, men begærer livet. Som bekendt skal vampyrer bruge blod for at opretholde deres eksistens mellem rigtig liv og rigtig død. Blod er et billede på sammenhængen mellem liv og død, velkendt i bibelsk og mange andre sammenhænge if. Hallbäck, og som blodsugere repræsenterer vampyrer selv denne paradoksale identitet af to modsatrettede principper.

Denne onto-eksistentielle udlægning kombinerer Hallbäck til sidst med en etiskeksistentiel. Vampyrernes fascinationskraft hænger også sammen med, at de er et skrækindjagende billede på os selv: "Vi lever i høj grad, fordi vi kan suge liv af hinanden" (s. 163). Det umiddelbart tilforladelige, at man lever af hinanden, "rummer en rædsel og risiko, nemlig at det andet menneske, der lever af mit liv, ikke samtidig lader mig leve af hans/hendes liv" (ib.), og dette er Hallbäcks sidste og endelige bud på vampyrens relevans: "billedet på et alment livsvilkår, der altid rummer rædslens mulighed" (ib.). At vampyrbid desuden ligner samlejer, er velkendt og nævnes mere for en ordens skyld. Det er kun logisk, at vampyrer er store forførere, for i begge scener blandes liv og død, voldtager og offer, og død og seksualitet er jo tilværelsens to grundlæggende mysterier. Når man lukker bogen eller går ud af biografen, skubbes erkendelsen af, at tingene desværre hænger sammen, ud af bevidstheden: "når vi projicerer dæmonien ind i gysets verden og vender befriede tilbage til vores egen, opfylder vampyren sin rolle som en af livsangstens store exorcister" (ib.).

Jeg håber at have sammenfattet Hallbäcks fortolkning af vampyrismens fascinationskraft nogenlunde dækkende. En række motiver melder sig og blander sig, og det er ikke helt let hverken at holde dem ude fra hinanden eller at sige, hvilke der er mere og hvilke mindre vigtige. Jeg vil i udgangspunktet bekræfte, at udsagnet om, at vi parasitisk lever af hinanden, i hvert fald gælder for det akademiske liv; artiklen her er et eksempel. Jeg har ingen alternative forslag til grundene til vampyrernes eksistentielle relevans, og jeg skal her undlade at anlægge et Girardiansk perspektiv og foreslå, at vampyren er en af syndebukkens mange avatars, selv om det ser ud som en ret oplagt mulighed. Derimod har jeg nogle udfyldende overvejelser over den basale vampyrologi, dvs. den folkloristisk-tidligt litterære, ikke den sofi  stikerede nutids  vampyrologi. Min tese er, at den kan beriges ved at blive placeret ind i en universel mytologi, hvis konturer jeg mener at kunne skimte i Claude Lévi-Strauss' Mythologiques ,  de fi  re  bind strukturelle analyser af amerindianske myter, som blev udgivet fra 1964 til 1971. Det var ganske vist vigtigt for Lévi-Strauss at understrege, at hans analyse var strengt regional, selv om regionen i dette tilfælde virtuelt omfattede den vestlige hemisfæres mytologi. Han lagde ikke op til en universel komparativ mytologi som den, som fx James George Frazer praktiserede i The Golden Bough , fordi forståelse af konkrete myter og ritualer forudsætter nøje analyser af deres respektive 'etnografi  ske' kontekster. På den anden side kunne Lévi-Strauss ikke nægte, at der er talrige tilfælde af sammenfald mellem myter og ritualer fra kulturer på kryds og tværs, fra japansk mytologi og kinesisk ritualistik til fransk folklore. Jeg mener, at den basale vampyrologi anslår temaer, der også er velkendte fra syd- og nordamerikansk mytologi. Da jeg så langt fra besidder Hallbäcks indgående kendskab til vampyrfortællinger, vil jeg fatte mig i korthed.

## 3. Mytologisk bidrag til vampyrologien

## 3. 1 .   Va m p y r e r :   t i l h ø r s f o r h o l d   t i l   e n   k l a s s e   a f   a k t ø r e r

Vampyrer tilhører en klasse af væsener, som ikke er en del af den naturlige og empiriske verden (mennesker, dyr, planter), eftersom de besidder 'over-naturlige' evner, men som heller ikke hører til blandt mulige 'store' transcendente aktører (guddomme); dvs. vampyrer hører til samme mytologiske halvverden (eller 'lav-mytologi') som engle, dæmoner, varulve, spøgelser, nisser, Ahasverus, helheste, havfruer etc. Det differentieltsignifi  kante og dermed afgørende ved vampyrer er formentlig, at de spiser menneskeblod (andre end vampyrer kan materialisere sig, lever et halvliv, er associeret med døden, etc.). Det vil derfor være naturligt at tage udgangspunkt i den alimentære kode. Dermed er vi i samme mytologiske felt som Lévi-Strauss, som udpegede den alimentære kode som en slags arke-kode for sydamerikansk mytologi; noget lignende gør sig gældende for græsk mytologi (som den Pariser-skolen inden for klassiske antik-studier, Jean-Pierre Vernant, Marcel Detienne og andre har påvist). 1

## 3 . 2   Va m p y r e n s   f ø d e

Vampyrers alimentære monstrøsitet gælder (1) fødens kvalitet; (2) fødens tilstand; (3) spisningens proces.

ad (1): Vampyrer er en slags kannibaler: de spiser (af) mennesker. De behandler altså mennesker, som om de var dyr (hvilket er monstrøst), og de kan måske derfor siges at befi  nde sig i en supra-menne  skelig position. Mennesker selv spiser kød af dyr (og planter), og dyrene spiser planter (mennesker spiser sjældent eller aldrig rovdyr).

1 Jf. Vernant &amp; Detienne 1979; og jf. min egen analyse af gammeltestamentlig 'mytologi': Lundager Jensen 2000.

Spisning implicerer tilintetgørelse: planten spist af dyr er væk, dyr spist af mennesker forsvinder, mennesker, der suges tom for blod af en vampyr, dør og går til, og vampyrer reduceres til støv, hvis solen skinner på dem. Man kan derfor sige, at vampyrer i en vis forstand 'spises' af solen eller af sollys. Der gives dermed en række, der angår væsener, deres spisning og deres plads i et hierarkisk kosmos:

## sol &gt; vampyrer &gt; mennesker &gt; dyr &gt; planter

| supra-kultur   | kultur   | natur   |
|----------------|----------|---------|
| himmel         |          | jord    |

ad (2): Vampyrers alimentære monstrøsitet angår også måden, de spiser på: De spiser blodet råt (eller friskt, om man vil), direkte fra kilden. De springer altså køkkenet og dets ild som formidling mellem naturen og kulturen over, lige som dyrene gør. På dette punkt befi  nder de sig i en infra-human-position. Men det er monstrøst at være supra- og infra-human på samme tid. (Solen kan vel ikke siges at være i samme position, når den nu selv er en ild).

ad (3): Vampyrer fortærer blod uden bordskik, uden formidlende redskaber som tallerkner eller kniv og gaffel, uden borddækning, uden at dele maden ud i portioner eller skære for, uden at have inviteret gæster eller lignende. Spisning for dem er et rent egoistisk projekt. På dette punkt er menneskenes position i lige afstand fra dyrenes og solens (for solen 'spiser' også vampyrer uden yderligere omstændeligheder).

## 3 . 3   B l o d ,   h o n n i n g   o g   f o r f ø r e l s e

Menneskeblod er spiseligt i sin blotte tilstand: Ikke alene er blod umiddelbart fordøjeligt, det er også opvarmet fra naturens hånd (i Anne Rices Interview with the Vampire , 1976, som denne skitse ikke vedrører, kan menneskeblod være en særlig delikatesse, som en dydig vampyr søger at modstå: Hallbäck, 156). Den er dermed sammenlignelig med honningen i sydamerikansk mytologi (Lévi-Strauss 1966). Her er honning attraktiv ved sin sødme, og fordi den kan fortæres på stedet. Den fungerer derfor som et 'infra-køkken' og som en forfører, der indbyder mennesker til at opføre sig, som om de var dyr. I honningmyterne er hovedpersonen, pigen der lader sig forføre af honningen, også indbegrebet af et asocialt væsen. En essentiel del af socialitet overhovedet er at fragte fødeemnet fra naturens område til det faste bosted og der ikke kun tilberede det, men også fordele det til mennesker, man er i familie med eller er allierede med. At spise honning på det sted, hvor man fi  nder det, er altså omvendt at snyde i forhold til de sociale bytterelationer.

På samme måde er vampyren besat af blodets forførende kvalitet. Den magt, vampyren er underlagt, overføres ofte til vampyren selv, og vampyren bliver da selv en

72

uimodståelig forfører: en fascinerende, mørk-forjættende greve med sort slængkappe, inkl. rødt silkefor.

Som infra-køkken er honningen (fortsat if. Lévi-Strauss 1966) omvendt af tobakken, som er et supra-køkken. I modsætning til normal mad skal tobak bearbejdes helt af ild for at kunne konsumeres. Rækken: honning / kød / tobak svarer altså til rækken: rå / tilberedt / brændt, og til rækken: natur / kultur / guddommeligt. Til gengæld formidler tobak kontakt mellem mennesker og det guddommelige. Vampyren forekommer mig at kunne være en europæisk variant af den sydamerikanske honning-tobak-mytologi: Ikke blot agerer vampyren, som om han (eller hun) var en honninggal person, vampyren bliver også selv behandlet (af solen), som om den er tobak: ved at blive brændt op af solens stråler, der 'kun efterlader en lille bunke støv' (Hallbäck, 148). I så fald kan vi notere transformationen:

/ brændt tobak (jordisk ild + tobak) → positiv kontakt mellem det jordiske og det overnaturlige/

⇔

/ negativ kontakt mellem det jordiske og det overnaturlige (himmelsk ild + vampyr) → brændt vampyr /

Eller sagt med andre ord: I den sydamerikanske mytologi fører den brændte tobak til en positiv kontakt med det guddommelige; i den europæiske vampyrmytologi fører en kontakt mellem det himmelske og vampyren til en brændt vampyr; den sydamerikanske tobak er en positiv mediator, et middel til at bringe en forbindelse i stand mellem mennesker og det guddommelige, mens vampyren er en negativ mediator, der elimineres af det guddommelige. Vampyrens to sider, der svarer til hhv. honning- og tobak-mytologien, kan sammenfattes i fl  g. model:

| mennesker                | mennesker                   |
|--------------------------|-----------------------------|
| 'spist' vampyr (≈ tobak) | spisende vampyr (≈ honning) |
| sol                      | dyr                         |

## 3 . 4   S o l a r   m y t o l o g i

Vampyrers antagonistiske relation til solen er særlig interessant, fordi solen i amerikansk mytologi netop ofte er en slags kannibal, som Lévi-Strauss fl  ere gange gør opmærksom på i Mythologiques , herunder i skikkelse af den venlige og netop ikke kannibalske jaguar, der er den himmelske ilds jordiske repræsentant i Gé-versionerne af fugleredeplyndrermyten (Lévi-Strauss 1964). I fl  ere myter inviteres menneskelige aktører op til himlen og opdager til deres skræk, at solen og de andre himmelboere oppe i deres hede og tørre verden ernærer sig af menneskekød. Selveste prærieindianernes soldans fortolker Lévi-Strauss som et magtspil mellem menneskene på jorden og den potentielt kannibalske sol, hvis magt de dansende trodser (Lévi-Strauss 1968). Formentlig implicerer den amerikanske forestilling om solens kannibalisme en forkortet udgave af den alimentære række: sol &gt; mennesker &gt; dyr. Når vampyren i den europæiske mytologi skydes ind som medierende led mellem sol og menneske, kan solen beholde sin forslugne form, men nu uden at den truer menneskene.

## 3 . 5   R e p r o d u k t i o n

Honning-analogien peger i retning af, at vampyren inkarnerer og dermed betegner a-socialitet. Dermed bekræftes Hallbäcks forståelse: "Vi lever i høj grad, fordi vi kan suge liv af hinanden…" Vampyrernes a-socialitet består imidlertid også i, at de ikke reproducerer sig på normal vis. De kender ikke til kønnet formering, hvor hver af de to involverede overgiver halvdelen af deres egenskaber til den ny tredje; for normalt livs vedkommende medierer afkommet altså bogstaveligt mellem forældrene. Dagliglivets erfaring tilsiger desuden (på linje med mytologiske udgaver som fx Gen 2-3), at evnen til kønnet reproduktion er forbundet med det begrænsede liv; forældrene skal i sidste ende dø for at give plads til børnene. Vampyrerne derimod lever et individuelt liv, der er vedvarende i den betydning, at de kan opretholde det ubegrænset, under forudsætning af, at de ikke udsættes for sollys. Evigt liv, som det guddommeliges, synes derimod at udelukke periodisk reproduktion (Mark 12,25 par.). Vampyrerne udgør dermed en tredje mulighed i forhold til guders og menneskers liv, for de kan 'reproducere' sig i den forstand, at de kan forvandle mennesker til vampyrer ved at lade menneskene drikke vampyrblod. Denne 'reproduktion' er ikke en kønnet formering, men snarere en monstrøs kloning, hvor de overgiver deres egenskaber fuldt og helt til deres kopi:

| guder       | mennesker     | vampyrer       |
|-------------|---------------|----------------|
| evigt liv   | begrænset liv | vedvarende liv |
| intet afkom | kønnet afkom  | kloner         |

## 3 . 6   G r e v e r   o g   m a r x i s m e

Koblingen vampyr ≈ greve i Dracula-skikkelsen kan formentlig forstås som en udvidelse i den sociale kode af den alimentære kode samt dennes sociale implikationer. Grever forholder sig til bønder, som vampyrer forholder sig til mennesker, for greverne modtager og fortærer, hvad bønderne frembringer og giver. Vampyrer er altså som grever grundlæggende parasitter: De tager mere, end de giver (eller rettere: de tager kun og giver slet intet) - deraf deres a-socialitet. Marxistisk klasseteori er altså sociologiseret vampyrologi; som bekendt er der det gale med de besiddende til alle tider (i industrialismen: kapitalisterne), at de 'udsuger' de besiddelsesløse. En mere triviel analyse vil sikkert mene, at når både vampyrismens og marxismens formative tid faldt i samme århundrede, 1800-tallet, var det, fordi reelle forhold i det politisk-økonomiske felt kom til orde i litterær form som vampyr-mytologi. Man kan måske med større ret formode, at forholdet er omvendt: at marxismen (på dette punkt) var en teori, der overførte en mytologisk struktur til det politisk-økonomiske felt.

<!-- formula-not-decoded -->

Jeg formoder at vampyr-forestillingerne er en dimensions-reduceret udgave af en 'højmytolo  gisk' konstellation. At modtage uden at give er at befi  nde sig i en værensform, der er omvendt både af menne  skenes verden, hvor socialitet består i at give og at modtage, og af den anden antiverden, den himmelske, der giver uden at modtage (eller som kun modtager symbolske tilkendegivelser af, at modtageren er bekendt med og indforstået med at modtage). I 'høj-mytologien' er den omvendte position dødsrigets (Lundager Jensen 2003). Den spatiale kode korresponderer intuitivt og faktisk med en visuel kode:

<!-- formula-not-decoded -->

Underverdenen er per defi  nition parasitisk, lige som menneskene er det. Men menneskene er mindre parasitter ved dog at indgå i en symbolsk kommunikation med himlen (ofre, taksigelser, hymner, etisk adfærd). Vampyrerne, der placerer sig et sted imellem jord og underverden (hhv. i den horisontale dimension imellem hus og grav), varierer dødsriget og dets normale aktører (spøgelser, gengangere) ved at være en aktiv parasit, der selv opsøger sine ofre og tiltvinger sig næring. Dødsriget modtager blot passivt de brugte liv, der falder ned i det. Hverken dødsriget eller vampyrer giver udtryk for nogen taknemmelighed over at modtage.

Hans J. Lundager Jensen 76

## 3 . 8   Va m p y r e r   o g   e n g l e

Mens antallet af aktørtyper i skumringsfeltet mellem jord og underverden som sagt omfatter fl  ere end vampyrer (spøgelser etc.), er antallet af inverse væsensformer formentlig ikke stort. Men analogien til engle ligger i det mindste lige for: Også de kan som vampyrerne "bevæge sig hurtigere, end det menneskelige øje kan opfange" (Hallbäck, 147) og efter egen beslutning materialisere sig over for hvem de vil. Engle er lysvæsener, hvor vampyrer er mørkevæsener; i det omfang de associeres med fugle, forholder de sig som svaner til fl  agermus. Og engle handler i en anden, større og bedre sags tjeneste, hvor vampyren alene drives af egoisme, ligesom grever. Det undrer derfor ikke, at mens vampyrer spiser det forkerte, spiser engle slet ikke (i hvert fald if. Dom 6; 13).

mennesker

engle

vampyrer

Himlen

Dødsriget

## LITTERATUR

## Hallbäck, Geert

2008 Hvad jeg skrev... Udvalgte artikler om Det Nye Testamente og andre ting , Anis, København.

## Lévi-Strauss, Claude

1964 Le cru et le cuit , Plon, Paris.

1966 Du miel aux cendres , Plon, Paris.

1968 L'origine des manières de table , Plon, Paris.

## Lundager Jensen, Hans J.

2000 Den fortærende ild. Strukturelle analyser af narrative og rituelle tekster i Det Gamle Testamente , Aarhus Universitetsforlag, Aarhus.

2003 "Ilden mellem himmel og jord. Skitse til en gammel  testa  ment  lig kosmo-onto  logi", Dansk Teologisk Tidsskrift 4, 241-258.

Vernant, Jean-Pierre &amp; Marcel Detienne, eds.

1979 La cuisine du sacricie en pays grec , Gallimard, Paris.

Hans J. Lundager Jensen, professor, dr.theol. Afdeling for Religionsvidenskab, Aarhus Universitet