Kierkegaard, P. E. Lind og »Johan Gordon«
Forfattere: Henning Fenger
Tidsskrift: kierkegaardiana (1968-06-08)

## Kierkegaard, P. E. Lind og  »Johan Gordon«

## af HENNING  FENGER

Kierkegaardforskningen  har  hidtil  kun  i  ringe  grad  beskæftiget  sig  med som  alt,  hvad  der  har  med

spørgsmålet om, hvornår Søren Kierkegaard kom på æstetiske stadier og hvor­ dan.  Problemet  er  interessant  og  kompliceret  Kierkegaard at gøre.

Intet  i  Kierkegaards  hjem,  skolegang  eller  første  omgangskreds  pegede mod æstetikken. Der er en forbløffende overensstemmelse i de mange udsagn, som  Barfod  i 1869  samlede  fra  Kierkegaards  skolekammerater  på  dette punkt:  ingen nævner interesser for poesi og digtekunst,  ja Welding fortæller, at  Kierkegaard  end  ikke  gad  påhøre  H.  P.  Holsts  oplæsning  af  egne  digte. Når man  ikke  desto  mindre  i  Papirerne  fra  1834  kan  spore  udtalt  æstetisk læsning  og  interesse,  må  man  have  lov  at  gå  ud  fra,  at  Kierkegaard  i  sine første  studenterår har modtaget påvirkninger  og impulser som  så  at sige har vakt ham æstetisk.

Da de primære  kilder  lader  os  næsten  totalt  i  stikken  for  de  første  år  af 1830erne,  er  man henvist til  at  gisne,  og  det  bør som  bekendt  ske  med  for­ sigtighed. Men det er næppe for dristigt at fastslå, at Kierkegaard i  1830ernes begyndelse kom ud for en hel serie påvirkninger, og at det er blandt dem de afgørende impulser skal findes.  Forskningen har tidligere fremdraget det rige åndelige  røre  i  Studenterforeningen,  Sibberns  forelæsninger  over  æstetik  og filosofi,  som  vi  ved,  at  Kierkegaard  fulgte  i  sommersemestret  1833,  og  den Gæthe-kult, der brød løs i København efter digterens død marts  1832.  Man er desværre ude af stand til at skaffe sig nærmere viden om de samtaler, som Kierkegaard i sommeren  1834 i forbindelse med sin privatmanuduktion førte med H. L. Martensen; det skulde undre mig om en så æstetisk kyndig ånd som Martensen  slet  ikke  over  for  sin  unge  tilhører  var  kommet  ind  på  andre problemer  end  det  egentlige  manuduktionsemne,  Schleiermacher.  »Forøvrigt var  han  mig på hiin Tid meget hengiven«,  siger  Martensen  1882  i  »Af  mit Levned«  (side 79), og hengivenheden kan meget vel skyldes, at manuduktionen tog en æstetisk retning.

Til disse påvirkninger fra ældre studenter og universitetslærere må så føjes den ikke mindre vigtige fra jævnaldrende venner. Her tror jeg navnlig to har haft betydning,  nemlig H.  P.  Holst og P.  E .  Lind.  Da  jeg behandler Kierkegaards forhold til Holst i en anden sammenhæng (prøvehæftet til Kierkegaardencyclopædien),  vil  søgelyset  her  udelukkende  blive  rettet  mod Peter  Engel Lind (1814- 1903).  Han gik i klasse med Kierkegaard, men blev student fra Borgerdydskolen  året  efter  denne;  han  har  i  sit  brev  af  16.  september  1869 til  Barfod intet særligt spændende at fortælle om Kierkegaard  fra skoletiden. Han blev teologisk kandidat tre år før Kierkegaard, og fulgte embedseksamen op med en licentiatgrad De coelibatu christianorum,  1839 (Ktl. Nr.  181). Han synes  da  at  have  gennemløbet  samme  æstetisk-teologiske  bane  som  Kierke­ gaard,  men  noget  hurtigere.  I  det  hele  synes  æstetikken  den  gang  at  have været en  art  børnesygdom  for  teologer:  P.  E .  Lind  og  D.  G.  Monrad  brugte 6  år  om  deres  eksamen,  Kierkegaard  som  bekendt  10,  alle  tre  medvirkede  i Heibergs  »Kjøbenhavns  flyvende Post«.  For andre som  H.  P.  Holst og P.  L . Møller blev æstetikken så farlig, at de aldrig nåede at få eksamen.

P.  E .  Lind,  der  som  Kierkegaard  var  af  jydsk  afstamning,  fik  af  professor Nielsen  ved  Borgerdydsskolen  det  skudsmål,  at  han  ikke  var  noget  kvikt hoved,  men  at han  besad  grundige  kundskaber  erhvervet ved  flid;  det  frem­ hæves  også,  at  han  var  betænksom,  sædelig,  brav  og  af  en  sat  og  alvorlig karakter.  Med  sine  klassekammerater,  der  altså  var  en  årgang  yngre  end Kierkegaard,  stiftede  Lind  et  disputereselskab,  der  ialt  talte  syv  medlemmer og synes at have bestået  183133.  Vi ved hverken, hvad der foregik ved sel­ skabets møder, eller hvor intimt venskabet mellem Kierkegaard og Lind var. Men Kierkegaards brev til Lind fra Gilleleje 6.  juli  1835  synes at forudsætte en  høj  grad  af  fortrolighed.  Mellem  linjerne  synes  man  også  at  kunne  læse en  vis  nedladenhed  i  venskabet  fra  Kierkegaards  side;  det  er  tydeligt  nok ham, der er vant til at beundres og dyrkes.

Alligevel er det et spørgsmål, om det ikke er Lind, der skaffede Kierkegaard indpas  i  Heibergs  »Kjøbenhavns  flyvende  Post«  og  dermed  var  den  direkte årsag  til  Kierkegaards  litterære  debut.  Torsdag  den  4.  december  1834  bringer  Flyvepostens  interimsblad  nr.  33  en  artikel  med  overskriften »Qvindens høiere  Oprindelse forsvaret«:

»Idet vi støtte o s paa den af Jean Paul og flere Andre fremsatte og forsvarede Sætning, at den største Digter er den største Philosoph, og deraf,  efter m athem athiske  Grundsætninger  slutte,  at  en  stor  Digter  er  en  stor  Philosoph,  ere  vi,  ved at læ se mange Digteres V ærker, der røbe et ved Begeistring klartskuende Seerblik, komne  til  den  Overbeviisning,  der,  efterat  have  rodfæstet  sig  hos  o s  deels  ved mange  elskende  Ynglingers  Paastande,  deels  ved  egen  Iagttagelse  af  Fiinheden  i den  qvindelige  Structur,  og  den  Ynde  og  Skjønhed,  det  qvindelige  Livsprincip viser i sine Form ationer, er bleven saam eget mere sikkret derved, at Qvinden selv synes  at  ane  sin  høiere  O prindelse,  (som   jo  ogsaa  Plato  siger,  at  al  L æ rdom   er Erindring), idet hendes lette Klædedragt, Gang og Tale antyde en fængslet P syche, der er i Begreb med at udfolde sine Vinger for at flyve bort.

Man indvende  ikke mod  det  Princip,  jeg  heraf  nedenfor  vil  opstille,  den  An­ skuelse  af  Qvindens  V æ sen,  Fortidens  Historie  indeholder.  Thi  hvad  Q vindens Behandling i Paradiis angaaer, saafremt første M osebog iøvrigt indeholder virkelig Historie,  da kan  den kun undskyldes  ved  Datidens  aabenbare  Barbarie,  som   isæ r træder  frem  i  C ains  B roderm ord.  O g  hvad  det  angaaer,  at  Eftertiden  og  en  stor Deel  af  Nutiden  behandler  Qvinden  snarere  som   et  nyttigt  H uusgeraad.  end  be­ skuer  hende  som   et  K unststykke,  da  m aa  vel  Grunden  sø g es,  deels  i  den  M isun­ delse,  hvorm ed  Adam  betragtede  E va,  som   D jævlen,  efter  M uham eds  og  Rabbi­ nernes Lære, Adam; deels i en M isforstaaelse af den Sandhed, at Qvinden er skabt af Manden, idet denne,  istedetfor  i  Qvinden  at  see den af  sin  A ske sig  hæ vende Fugl Phoenix, troede derved at have Ret til at befale over Qvinden, som  over sin lovlige  Eiendom .  V i  opstille  altsaa  tillidsfuldt  det  Princip,  at Q vinden  er  et over­ jordisk V æ sen;  som  saadan kun Gjenstand  for Æ refrygt;  og at hun bør virke, for at aabenbare sig i sin Herlighed.

Medens nu vor Tid synes i Hovedsagen at være enig med os, forekommer dog adskillige Phænomener, som  her trænger til en nøiere Prøvelse;  især synes adskil­ lige M ænd, følgende Basilius' s urigtige Princip, der ligger til Grund for hans L æ re: »at  Qvinderne  skulle  i  O pstandelsen  staae  op  som   M ænd«,  at  m iskjende  denne Sandhed;  de  navnligen,  som   ved  at  opfordre  Qvinden  til  videnskabelige  Ø velser, synes at ville stille sig selv over hende. V i ville ikke nøiere indlade o s herpaa, m en til deres Ære troe, at de selv ansee dette Foretagende for urigtigt, og hellere gaae over til at undersøge,  om   Qvinden ved  at  følge  saadanne  Opfordringer,  har m iskiendt sin høiere  Oprindelse eller  ikke.

For ikke længe siden begyndte Qvinden ofte  at  fremtræde i  en  Form ,  der var laant  fra  M anden,  nem lig  i  B enklæ der,  og  syntes  saaledes  at  stille  M anden  over sig,  i  A nalogi  m ed  den  Sæ tning: »a  potiori  fit  denominatio«; og  denne  hendes Antagelse af M andens Fortrin blev endnu mere sandsynlig, da vi saae hendes Slæ gt i saa stort  A ntal besøge Forelæ sningerne. Dog om støder dette ikke vor Sætning, m en synes  tvertimod  ved  nøiere  U ndersøgelse  at  begrunde  den  endnu  m ere.  Hvad nemlig det ene Phænomen angaaer, da kommer det, som  alle M odens Afvexlinger, af  et  høiere  V æ sens  L y st  til  at  frem træde  i  vexlende  Form ,  og  hvad  det  andet angaaer, da vil Qvinden uden Tvivl kun saaledes aabenbare sig i sin Herlighed for de andre Skabninger, der glæde sig ved Skuet.

Men Qvinden bør dog ogsaa iagttage  Skinnet  af Consequents:

Vi  ville  da  1 )  ikke  som   Jean  Paul  sig e,  at  Q vinder  (og  B ørn)  m aae  ikke  an­ spænde deres Dybsindighedstrang, at den  ikke skal springe,  (thi denne M and gik ud fra et urigtigt Princip, som  han  »grönländische P rocesse«  vise), men bede dem at  spænde  denne  Stræng  stærkere,  og  holde  Forelæsninger  indbyrdes,  i  hvilken Henseende  et bekjendt  Kobber  af  Chodow iecky  i  Claudius' s  Værker  vil  tjene  til Oplysning.

Vi ville 2)  heller ikke derfor forlange, at de skulle blive borte fra Forelæsninger, for i Kogebogen at søge chem iske Kundskaber, og iagttage, hvorledes en Fornufts­ realisation udvikler sig i G ryden, men  opfordre dem  til at læ re M andfolkene den Evne, de ifølge deres høiere Natur besidde, nemlig at leve af Intet, eller dog Lidet; da disse ellers ville snart paa det føleligste erfare, hvad Sult er, og saaledes, ifølge et  bekjendt Ordsprog, berøves deres Heltekraft.

Det  er  endelig  3 )  heller  ikke  vor  M ening,  at  »d e  bør  gjøre  noget  godt  m ed Hænderne«,  som   Apostlen  siger,  men  vi  bede  dem  om   at  anvende  den  Tid,  de tilbringe  paa  Auditorierne,  med  at  dyrke  de  Kunster,  de  hidtil  m ed  stor  C onse­ quents  have  dyrket,  nemlig  at  brodere  og  trække  Perler,  idet  de,  ved  herved  at fordærve  deres  Øine,  have  tydeligen  lagt  deres  Had  til  M aterien  for  D agen,  og

derved deres Ophøielse over denne.«

Artiklen, der er signeret  »P.  E.«,  er udelukkende optrykt for Kierkegaards skyld, thi i  næste  nummer af Flyveposten, Interimsblad nr.  34  af  17.  decem­ ber  1834,  rykker  Kierkegaard  i  marken  med  artiklen »Ogsaa  et  Forsvar  for Qvindens  h &lt; fiie   Anlæg«. Den  er  signeret  A.  og  optaget  i  Samlede  Skrifters XIII bind, side 58, første udgave. Kierkegaard fortsætter her Linds ironiseren over det smukke køn, idet han især gør sig lystig over damernes  færdigheder i  disputerekunst  og  sparlagensprædikener.  Begge  indlæg  er  mandfolkevigtige og uden mindste gnist af forståelse for den kvindeemancipation, som var ved at  opstå  i  Frankrig  med  George  Sand  som  provokerende  forgrundsskikkelse. Men Kierkegaards indlæg er trods alt vittigere og muntrere end Linds mildest talt kluntede og besværede causeri.

Det er egentlig forunderligt, at Heiberg optog disse to indlæg, thi de fore­ læsninger,  som der hentydes til hos  Lind og Kierkegaard,  er  ingenlunde uni­ versitetsforelæsninger,  men  Heibergs  egne,  aldrig  afholdt  filosofiske  fore­ læsninger på Den militaire Høiskole!  Heibergs hegelske manifest »Om Philosophiens  Betydning  for den  nuværende Tid«  slutter  med håbet om,  at han  i en forelæsningsrække vil kunne fremstille »en for alle Dannede fattelig Ind­ ledning til Philosophien. Ja, dette Haab er endog saa levende hos ham, at han ei engang antager, at han behøver at indskrænke sig til et Foredrag for Mcend, men vover at troe, at ogsaa dannede Damer ville,  idet de forskjønne Kredsen med deres Nærværelse, kunne deeltage i Foredragets alvorlige Undersøgelser; thi om end Mændene sædvanlig have en skarpere og consequentere Forstand, et større dialectisk Anlæg, saa pleier derimod det qvindelige Kjøn at have en sikkrere,  en  ufejlbarligere  Tact  til  umiddelbart  at  fatte  Sandheden,  til  ufor­ styrret af alle endelige Bestemmelser at skue den Uendelighed, hvori de hvile, den  Eenhed,  hvori  de  bestaae;  og  Forfatteren  anseer  den  ene  af  disse  Evner for  ligesaa  virksom  til  Erkjendelsen,  som  den  anden«  (Prosaiske  Skrifter  I, 435-436).

Det  er  disse  kætterske  tanker,  der  får  de  to  æstetiserende  teologer  til  at fare i blækhuset og raillere over det komiske i, at man tiltror kvinderne evne bragt et par  år  sammen med Kamma Rahbek og som  til  hverdag  arbejdede

til  at  følge  filosofiske  forelæsninger!  For  Heiberg,  der  som  dreng  havde  til­ nær sammen med fru Gyllembourg og fru Heiberg, var tanken om  intellek­ tuelle og dannede damer ikke nær så parodisk.

De to venners indlæg har dog nok haft et væsentligere formål, det nemlig at  få  nøjere  kontakt  med  tidens  fornemste  litterære  organ,  »Kjøbenhavns flyvende Post«, hvor deres studiekammerat D.  G. Monrad allerede  19.  januar 1834  havde  publiceret  sin  meget  kyndige  recension  af  Frederik  PaludanMiillers  »Dandserinden«.  Når  Lind  så  ivrigt  ønskede  kontakt  med  Flyve­ posten,  havde  det  sine  gode  grunde:  han  ønskede  at  få  sin  netop  afsluttede roman  »Johan Gordon«  frem for publikum, og Heiberg havde tidligere vist, at han gerne støttede unge digtere. Lind må i december  1834 have sendt Hei­ berg manuskriptet til »Johan Gordon« foreløbig uden at navngive sig og 29. december  1834 modtager han fra Heiberg en større skrivelse, en veritabel anmeldelse af romanen. Heiberg, der ikke var let at imponere, er forbløffende betaget af Linds meget naive, meget romantiske livsanskuelsesroman;  han har læst  den  »med  sand  Interesse,  ja  med  Andagt«,  men  den  forekommer  ham »saa ny, saa overraskende«, at han endnu knapt har nået at formulere sin vur­ dering.  Sammenfattende siger han:

»Jeg erkjender i Deres Fortælling deels  en ægte poetisk  Frem stilling,  livlig  og smagfuld,  piquant  og  overraskende,  klart  udhævende, rigtigt  forbindende  de Gjenstande,  som   skulle  frem stilles;  deels  en  høi  og  alvorlig  Tendens,  som   alle­ rede fra Begyndelsen af antydes, og paa en sand kunstnerisk M aade gjennemføres til  sit M aal.«

Dog har Heiberg ikke få anker mod fremstilling og tendens:  skurken Carl er  en  forceret  og  utroværdig  karakter,  katastrofen  er  for  usandsynlig  og  den opbyggelige  tendens  mislig.  Helhedsindtrykket  er  imidlertid  gunstigt  og  i  et nytårsbrev  1 .  januar  1835  hedder  det:  »Ihvad  man  end  maatte  kunne  ind­ vende  mod  Deres  Fortælling,  saa  er  dens  poetiske  Værd  saa  ualmindeligt stort,  at  jeg  ubetinget  raader  til  dens  Udgivelse.«  Heiberg  opfordrer  i  brevet til  en  samtale,  så  man  tør  gå  ud  fra,  at  det  første  møde  mellem  Heiberg  og P.  E .  Lind har  fundet sted  i  januar  1835.  Det kan  meget vel  tænkes,  at Hei­ berg ved denne  lejlighed  for  første  gang  har  hørt  Kierkegaards  navn,  thi de to  kvindesagsindlæg  var  jo  at  betragte  som  to  fælles  penneprøver.  Det  må have  været  store  dage  for  student  Lind,  der  i  nytårsbrevet  endog  kaldes  »en sand poetisk Aand«,  som giver  Heiberg  dobbelt grund  til  at ønske vor  litte­ ratur glædeligt nytår. Man kan trygt gå ud fra, at Kierkegaard har fulgt hele denne sag fra første parket.

Romanen publiceres  i  Flyveposten  i  to  portioner,  Interimsblad  nr.  3843, der  udkom  torsdag  den  19.  marts  1835  og  bragte  de  første  6  kapitler,  og Interimsblad  nr.  4449,  der  udkom  den  13.  april  1835  og  bragte  de  sidste seks kapitler. Den er signeret »r. 1 . d.«, altså med let gennemskuelige slutbog­ staver,  og  forfatterskabet  var  almindelig  kendt  i  studenterverdenen.  Kierke­ gaards  ktl.  Nr.  1606  er  kun  første  halvdel,  så  han  må  under  sine  mange flytninger  have  forlist  resten.

Der  er  flere  grunde  til,  at  Kierkegaardforskningen  ikke  kan  tillade  sig  at overse  »Johan  Gordon«.  De  er  ikke  litterære,  thi  romanen  er  et  ubehjælp­ somt begynderarbejde, der som stilistisk forbillede har valgt sig Jean Paul, der roses og citeres  i et væk;  men da Kierkegaard selv ejede  (Ktl. Nr.  177799)

Jean Pauls Såmmtliche Werke i 60 bind, Berlinerudgaven  1826-28, og var særdeles  fortrolig med  den  tyske  romanskriver  var  der  ingen  grund  for  ham til  at  gå  vejen  om  ad  en  middelmådig Jean  Paul-imitator.  »Johan  Gordon«s betydning er  en  anden.  Den  indeholder  muligvis  det  første  Kierkegaard-portræt  i  dansk  litteratur.  Det  andet  er  som  bekendt  Amadis  i  Henrik  Hertz'

»Stemninger og Tilstande«  fra  1839.

Allerede Heiberg  er  i  sit  første  brev  til  Lind  inde  på,  at  figuren  Richard har levende model:  »Men lad mig nu ogsaa tilføje, at Richard er en høist for­ træffelig  skildret  Characteer;  det  skulde  undre  mig,  om  Forf.  ikke  her  har havt et  fra Virkeligheden  laant,  mig  velbekjendt,  Forbillede  for  Øie;  og  lad mig tillige  tilføie,  at  den  Scene  paa Kirkegaarden,  hvor  Johan  læser  Emilies Navn paa Gravstenen, er noget af det meest Poetiske og Effectfulde, som jeg nogensinde har læst.«  Ordene »mig velbekendt «  skulde i og for sig udelukke Kierkegaard  som  model,  thi  intet  tyder  på,  at  Heiberg  så  tidligt  har  været bekendt med Kierkegaard. Min første tanke var  derfor,  at  Frederik  PaludanMuller,  som  fra  1833  havde  sin  regelmæssige  gang  i  det  heibergske  hjem  i Brogade  på  Christianshavn,  nok  af  Lind  var  benyttet  som  forlæg  for  den ærlige  tvivler  Richard.  Det  fremgår  da  også  af  Sejer  Ktihles  bog  »Frederik Paludan-Miiller  I«,  at  Lind  og  Paludan-Miiller  allerede  i  sommeren  1834 havde besøgt Heibergs på Eriksborg i Tårbæk,  og at de igen  25.  april  1835 havde  været  sammen  hos  Heibergs,  måske  for  at  fejre  den  ugen  før  fuldt publicerede  »Johan  Gordon«.

Men den omstændighed, at Heiberg i Richard har ment at genkende  træk kan have brugt anden model. »Tvivleren« var jo efter Byron en mondæn type, som man mødte  både  i  livet  og  litteraturen,  og  der  er  i  al  fald  træk  i  beskrivelsen  af

af Paludan-Miiller udelukker jo ikke, at forfatteren P.  E .  Lind også Richard, som fortjener at kendes af Kierkegaard-forskningen.

»Johan  Gordon«  er  en  ganske  omfangsrig  livsanskuelsesroman  i  12  ka­ pitler.  De foregiver at være den aldrende Johan Gordons erindringer om sine studenterdage  i  1790erne.  Man  kan  kalde  romanen  en  opbyggelig  »De  tre Musketerer«, thi den skildrer de fjendtlige og venskabelige relationer mellem Johan Gordon,  Richard  og dennes  fætter  Carl  S .,  tre  repræsentanter  for  for­ skellige livsanskuelser.  Carl,  der  er  en  djævel  i menneskeskikkelse og har  sin moro af at myrde mænd og forføre kvinder, står på videnskabens grund;  han betragter Det ny Testamente som opdigtet og koketterer endog med muhammedanismen. Johan Gordon er en traditionel religiøs natur, der fra en lidt vag tro  på  en  personlig  gud  føres  til  troen  på  Kristus;  man  fejler  næppe  ved  i ham at genkende P. E . Lind.

Interessantere  er  Richard,  en  sedel,  melankolsk  yngling,  skuffet  af  livet  i almindelighed og af kvinderne i særdeleshed. Dem priser han i en ironisk tale »Om Fruentimmerne« ved et studentergilde, en tale, der er langt fra Johannes Forførerens diabolske vid i In vino veritas:

»Adam blev skabt før Eva;  skulde han kun være M odel for den  fuldkomnere? Adam  var  stærkere  end  E va;  har  Delila  afklippet  hans  H ovedhaar?  A dam   var større end E va; skam m er han sig over sin Storhed, saa at han bøier Knæ for hende? Adam var smukkere end Eva;  har Eva stjaalet hans Speil?  -  B lev m aaskee Qvinden din Herre, fordi hun blev tagen af dig, som  du blev Jordens Herre, fordi du blev tagen af Jord?  Eller sover du endnu gam le D aare, som  dengang man tog dit Ribben?  A dam !  A dam !  Salom o  fik  V iisdom   i  Drøm m e,  og  du  fik  en  Q vinde! I Adams Sønner, hvorfor efterligne I kun den store M ands Feil?  Har I solgt Qvinderne  Eders  Førstefødsels-R et?  I  vide,  de  ere  Fam iliernes  Førstefødte.  Kunde  de tale  strax,  da vilde  de raabe:  »Først  F olk,  siden M andfolk.«  -   Hvorfor bider E v a kun  i  det  sure  Æ ble,  og  I  spise  R esten,  af  G alanterie?  Altfor  Æ delm odige!  det bliver  Eder  siddende  i  H alsen.  -   M en  a k !  jeg  ved  Grunden  til  E ders  Træ ldom ; Eva studerer;  af sit Strikkegarn gjør hun Lænker;  hun er meget klog, skjøndt hun fordærver  sit  S y n   ved  at  brodere.  A ristoteles  siger,  at  Q vinderne  som   oftest  ere slette;  S hakespeare  paastaaer,  at  de  læ spe  og  hoppe,  give  G uds  Skabninger  Øge­ navne,  og  anstille  sig  uvidende  af  Letfærdighed.  -   Dog  det  hjælper  ikke  at raisonnere;  Qvinden leer af din V iisdom , og skjøndt du er et philosophisk Hoved, Adam,  gjør  du  dog  for  mange  Complimenter.  Tal  Sandhed,  G am le!  Hvem  be­ undrer du meest, naar du smigrer E va:  dit eget V id,  eller  hendes Guddommelig­ hed, oprigtige Adam?--- Dog sandt, en Piges Arme ere bløde, og har du Penge, da gift dig, og kjøb en  Forhøjning til Konen;  men  husk paa at  Eva er arrogant, skjønt  hun  skifter  Navn  efter  dig,  og  naar  hun  bliver  gam m el,  da  har  hun  en slem Tunge, et stort Skjæ g, og fylder M unden med Drikkevare. Men du har hele Skylden, A dam !  E va er gjort til din Hjælp, men du har sat hende i G las og Ram m e; hun er af Naturen god og bøielig, men du har syet hende Snørliv med Blancher. Men hermed Holla,  »den høie Tale skader kun min Lunge«,  som   Rabbi  Shylock siger.  Noah  var  en  praktisk  Philosoph  fremfor A dam ;  denne  gav  Dyrene Navn,

men Noah glædede sit Hjerte ved Vinen. Din Skaal, bacchanaliske Patriarch!«

Her standsede Richard ifølge Johan  Gordon  »og drak med rolig Ironi  ... jeg havde her lært at kjende hans Lidelsers Kilde.« Talen er citeret in extenso, fordi  man  vanskeligt  kan  tænke  sig  et  sådant  kvindehad  hos  den  Frederik Paludan-Miiller,  som  netop  havde  erobret  København  med  »Dandserinden« og  »Kjærlighed  ved  Hoffet«.  Nok  kendte  han  til  lidelser  i  kærlighed,  men han var dog først og fremmest trådt frem som kærlighedens troubador.  Der­ imod harmonerer den misogyne tone og den noget anstrengte,  retoriske  ånd­ fuldhed ganske med den ånd og stemning, som råder i Linds ovenfor anførte artikel og i Kierkegaards dertil knyttede  »Også et  Forsvar  for Qvindens høie Anlæg«. Måske kan man opfatte Richards tale som  Linds  ikke  alt  for over­ bevisende  forsøg  på  at  gengive  en  tale,  som  Kierkegaard  havde  holdt  i  disputereselskabet.

Beskrivelsen  af  Richard  leder,  noget  selvmodsigende,  tanken  hen  både  på den  meget  smukke  Frederik  Paludan-Miiller  og  på  den  krumbøjede  Kierkegård: »Da  jeg  gjensaae  Richard,  imponerede  hans  høie  Væxt  og  skjønne Aasyn  mig;  i  hans  mørke  Øine  laae  Genie  forbundet  med  Betænksomhed, hans røde Kinder vidnede om Sundhed,  men en  noget bøiet Holdning og et hyppigt, skarpt iagttagende og forskende Blik lod formode,  at han i sit  24de Aar allerede havde prøvet en Deel  i Verden.«  Bortset fra den høje vækst og de røde kinder passer beskrivelsen udmærket på Kierkegaard, hvis hjem i disse år hærgedes af sygdom og død. Richard er mediciner, men også Kierkegaard havde jo i  1830erne følt sig tiltrukket af naturvidenskaberne.

Johan  Gordon  slutter  et  sværmerisk  venskab  med  Richard  og  forelsker sig under et besøg på Fyn i Richards  18-årige søster Emilie. Hun frister imid­ lertid også Carl, der er  »et Genie i Ondskab og lyser,  ligesom Phosphor,  kun i  Mørke«;  denne  diabolske  romanskurk  har  ikke  undset  sig  for  i  Sverige  at lade en pige undlive og en anden forføre. Fjerde kapitel er især viet en psyko­ logisk  analyse  af  Richard,  hvis  »bestemte  Charakter  laa  tydelig  udtalt  i hans Aasyn.«

»I  S elsk ab  m ed A ndre,  isæ r Fruentim m er, laa ofte et S lag s  æ rgerligt,  sarkastisk Udtryk  i  hans  Ansigt,  som   først  veg,  naar  hans  eget  L iv  kom   til  Gjennem brud, eller naar vi var ene;  det var en Skygge af sam m e Art, som  der frem kom mer, naar man beaander et Speil;  men naar den forsvandt, da gav den Plads  for et glad og ulykkelig i Kjærlighed;  han havde senere  i nogen Tid  ført et temmelig vildt L iv , og  da  hans  Fars  Understøttelse  ikke  vilde  slaae  til,  gjort  stor  G jæ ld.  Han  saae snart  næsten ingen Andre end Creditorerne, forbitredes over Livet, og led tilsidst Mangel endog paa det Nødvendige, da han afslog sine Venners Tilbud om Under­ støttelse.«

livfuldt,  ofte  barnagtigt  U dtryk.  -   Richard  havde  nem lig  tidligere  været  m eget

Også  på  selvmord  har  Ricard  naturligvis  tænkt,  det  hørte  med  som  fast inventar  i  tidens  byronisme. Bortset  fra  den  tidligere  fremførte  påstand  om kvinderne  som  kilde  til  alle  Richards  lidelser  kan  dette  meget  vel  være  en naiv fiktiv afspejling af Linds indtryk af Søren Kierkegaard fra efteråret  1834, altså  umiddelbart efter moderens død og den dermed forbundne opløsning af familjebåndene.  Vi  ved  jo  ikke  ret  meget  om  året  1834,  og  først  fra  1836 begynder  kildematerialet  at  flyde  rigeligt,  en  omstændighed,  der  har  fået Kierkegaardforskningen  til  at  henlægge  alskens  udaterede  æstetiske  udbrud til årene  183638. Jeg mener modsat Frithjof Brandt, at Don Juan-oplevelsen (udriveisen  af  klostrets  stille  nat)  skal  henlægges  til  efteråret  1834  og  skal gerne  ved  lejlighed  fremlægge  dokumentation  herfor.  Derfor  er  der  intet ejendommeligt i, at Lind i de måneder, hvor han formentlig skrev sin roman har haft som model en trodsig og bitter Kierkegaard, fuldt optaget af at løs­ rive  sig  fra hjemmets  knugende og glædesløse  atmosfære.

Lind taber imidlertid interessen for den psykologiske analyse for at gå over til  skildringen  af  de  mest  uhyrlige  romantiske  begivenheder.  Fra  en  livsan­ skuelsesroman nærmer Lind sig den picareske fortælling, en genre, bogen har endnu  mindre  talent  for.  Johan  Gordon  duellerer  med  en  adelig  medbejler, relegeres  følgelig fra universitetet,  bliver svensk løjtnant og som sådan invol­ veret  i  Napoleonskrigene.  Forinden  vil  han  afregne  med  Carl,  hvis  svenske misgerninger han har opsporet. Han møder ham i Holsten, duellerer med ham, men såres  alvorligt  i  lungen.  Da  han  bliver  rask,  går  han  en  dag  en  tur på kirkegården,  sætter  sig  og  opdager,  at  gravstenen  bærer  Emilies  navn:  Carl stak hende ned under sin flugt.

Alle disse genvorligheder har været for meget for Richard.  De har drevet tvivlen  på  flugt  og  gjort  ham  til  kristen.  Han  kan  ikke  udholde  tanken  om læst  Richards  aforismer,  der  ikke  helt  tåler  sammenligning  med  de  senere

ikke at gense Emilie i himlen.  Den syge Gordon må trøste sig med at få op­ diapsalmata. Her er et par prøver:

»Kun Faa havde Begreb om , hvad en skjøn Aften vil sige; men ligesom  Naturen er ikke mindre skjøn, fordi saa Faa føle derved, saaledes er Christendommen ikke

mindre guddommelig, fordi saa faa have erkjendt det.«

- »Man  kan  ligesaalidet  kalde  det  Lidenskab  i  Speculationen,  at  man  vil  have

Sandhed, som  det er Lidenskab af den Tørstige, at han ikke vil dø af Tørst.«

- »Der  er  kun  een  D yd,  og  den  er  Troe,  og  een  L ast,  og  den  er  V antroe:  den ikke Troende kan have Dyder, men  ikke være dydig;  som   kun  L ysets  Farve  op­ løser sig i sy v  andre.«

»Ærlige Fritænkere ere Tvivlere, der ere bievne staaende paa Halweien; de ere undertiden  bievne  staaende  af  den  Grund,  at  det  nærer  deres  Stolthed,  at  væ re Stoikere; undertiden fordi de finde det mere poetisk at svøm m e i et Hav af Tvivl.«

Til slut havner både Richard og Johan Gordon i Ægypten, hvor den sidste når at føre interessante samtaler med Napoleon,  inden han  får  ram  på Carl, som ved et heldigt tilfælde også er på de kanter.

Heiberg  ankede  med  føje  over  fortællingens  religiøse  tendens.  Efter  hans mening burde en så ærlig skeptiker  som  Ricard  ikke  slå  sig  til  tåls  med  en tro  uden  erkendelse,  og  han  beklagede,  at  Lind  ikke  førte  Richard  til  en spekulativ teologi længere har  Heiberg,  der  netop på tryk havde erklæret, at  religionen  i  dag  (1833)  væsentligst  var  de  udannedes  sag,  ikke  kunnet strække sig.

Romanen  er  overordentlig  tidstypisk.  Den  belyser  bedre  end  fru  Gyllembourgs  hverdagsfortællinger  og  Carl  Bernhards  noveller  de  stemninger,  der rørte  sig  i  tidens  akademiske  miljø.  Hvad  enten  Lind  nu  har  villet  tegne  et portræt af Kierkegaard  eller han  har  skabt en  fiktionsskikkelse med  træk  af sine  to  venner,  Frederik  Paludan-Miiller  og  Søren  Kierkegaard,  så  har  han i al fald rørt ved et centralt problem for  1830ernes ungdom.  Romantisme og byronisme,  spleen,  zerissenheit  og  natsort  fortvivlelse,  samfundstrods  og  van­ tro  det  var  altsammen  ideer,  stemninger  og  følelser,  som  lå  i  luften.  Det betød  en  stærk  fristelse  for  mange,  også  for  teologer  og  præstesønner  som Kierkegaard og Paludan-Miiller. Man har lov at læse romanen som P. E. Linds bekymrede og velmente  forsøg på  at  lokke  sine  vildfarne  venner  tilbage  til den kristendom, som rådede i deres hjem. Man kan i Kierkegaards papirer se, at  P.  E .  Linds  frygt  ingenlunde  var  ubegrundet.  Kierkegaard  var  omkring 1835  kommet  meget  langt  væk,  ikke  blot  fra  teologien,  men  også  fra  kri­

stendommen.

P.  E .  Lind  kom  af  gode  grunde  ikke  til  at  gøre  nogen  litterær  karriere. Flyveposten  bragte  senere  (13.  november  1835,  16.  og  21.  januar  1836  og 13.  februar  1837)  fire digte af Lind, de tre første under mærket  »r. 1 . d.«, det sidste  under  navn.  I  H.  P.  Holsts  »Nytårsgave  for  danske  Digtere«  1836 figurerede  han  ligeledes  med  4  digte,  her  under  mærket  »Forfatteren  til »Johan Gordon««. Det første af dem behandler en Richardt-figur »Tvivleren«, den romantiske type, der ikke kan finde mening i tilværelsen og derfor kaster sig  ud  i  udsvævelser  for  til  slut  at  søge  fred  »dybt  i  Gravens  Favn«.  Lind gjorde gæsteoptræden i dansk litteratur  183437. Han huskes kun, fordi hans bane berørte Kierkegaards.

Hans  betydning  skal  ikke  bagatelliseres.  Han  formidlede  utvivlsomt  kon­ takten  med  Heiberg-kredsen  og  Flyveposten.  Han  arbejdede  parallelt  med Kierkegaard  i  litteraturen,  men  fik  tingene  færdige  og  fik  sukces  før  han. Det  er  tilladt  at  tro,  at  »Johan  Gordon«s  sukces  har  virket  ansporende  på Kierkegaard,  da  han  sommeren  1835  drog  til  Gilleleje  for  at  blive  digter, rigtig digter.