Efter verdens ende
Forfattere: Maren Aarup
Tidsskrift: passage (2003-02-01)

## Efter verdens ende

## Maren Aarup

## I begyndelsen var lidelsen.

Universet skriger. Betonen markerer den voldsomhed, det blev slået med, som en mur. Betonen skriger. Græsset jamrer mellem dyrets tænder.  Og  mennesket?  Hvad  skal  vi  sige  om mennesket?

Michel Houellebecq, Rester vivant .

Menneskeheden er på vej mod sin endegyldig udslettelse, mener den kontroversielle franske forfatter Michel Houellebecq (f. 1958), og han dedikerer derfor sit forfatterskab til denne uddøende race.

I sine tre romaner, Udvidelse af kampzonen (1994), Elementarpartikler (1998) og Platform (2001), beskriver Houellebecq tilværelsen for de sidste mennesker på jorden og grundene til deres udslettelse. Skiftet til en ny æra er uundgåeligt, fordi det er historisk betinget, at samfundet jævnligt undergår forandringer:

Man kan ikke sige, at metafysiske mutationer specielt rammer svækkede samfund, der allerede er i forfald. Da kristendommen opstod, var Romerrigets magt på sit højeste [...]; men alligevel havde det ikke en chance. Da den moderne videnskab opstod, udgjorde den middelalderlige kristendom et fuldkomment forståelsessystem for mennesket og universet; den fungerede som grundlag for, hvordan man skulle regere folk, skabte viden og værker, var bestemmende for krig og fred, organiserede produktionen og fordelingen af goderne; intet af alt dette kunne forhindre dens sammenbrud. ( Elementarpartikler ,  p.  6)

Skiftet til en ny metafysisk tidsalder vil være lige så voldsomt som Romerrigets fald og som den moderne videnskabs udraderinger af kristendommens forklaringsmodeller, mener Houellebecq. Og årsagerne til det epokale skift, som han fremmaner, er mange.

Denne artikel handler om, hvad der, ifølge Hou  el- lebecq, karakteriserer den epoke, vi lever i, som gør udslettelsen af menneskeheden uundgåelig, og hvad, han mener, vil træde i stedet.

## De elendige

Houellebecq kalder vores periode  'den materialistiske tidsalder'. Den strækker sig fra den middelalderlige kristendoms forsvinden og til et stykke ind i det tredje årtusinde ( Elementarpartikler , p. 295). Han mener, at en af de vigtigste årsager, til at vi er på vej mod et periodeskift, er, at ensomhed og desillusion er blevet et menneskeligt grundvilkår. Denne ensomhed resulterer i, at mennesket enten trækker sig tilbage  fra  omverdenen  eller  desperat  søger  efter lykken.  Begge  reaktionsformer  fremstilles  i  alle Houellebecqs  romaner  i  form  af  to  personer,  der både spejler hinanden og udgør hinandens modsætninger.

Udvidelse af kampzonen fortælles af Michel, der bliver sendt på en opgave i provinsen for sit firma med en kollega, Raphaël. Her går de to i byen flere gange, men uden at møde de kvinder, som Raphaël drømmer om, de skal. Raphaël halser rundt efter enhver kvinde, der viser sig, mens Michel er indelukket og opgivende i forhold til foretagendet. Selvom de to på den måde er meget forskellige, er de begge ensomme, og dermed karakteriserer de mange menneskers vilkår i det moderne samfund.

Elementarpartikler handler om to halvbrødre, Bru  no og Michel. Bruno er fransklærer, og Michel forsker i  molekylærbiologi. De to brødre er forskellige på flere måder - især på det seksuelle plan. Bruno er ekstremt  sexfikseret,  og  han  lever  et  frustreret  og temmelig ynkeligt liv på evig jagt efter seksuel tilfredsstillelse.  Michel  derimod  interesserer  sig  udelukkende for sin forskning. Begge brødre møder på

et tidspunkt en kvinde, som får betydning for deres liv, men som begge dør: Christiane, som kan tilfredsstille Bruno seksuelt og dermed gøre ham lykkelig, og Annabelle,  som  siden  barndommen  har  været forelsket i Michel, og som han har et platonisk forhold til. De to brødres skæbne er således tæt forbundet,  fordi  de  hver  især  lever  et  liv,  der  ligner  den andens. Dels hvad angår deres midlertidige forhold til  hhv. Christiane og Annabelle, dels fordi Brunos seksuelle frustrationer kommer til at spille en vigtig rolle i forhold til Michels forskning. Bruno og Michel fremstår dermed, på samme måde som Michel og Raphaël i Udvidelse af kampzonen ,   som to mennesker, hvis ensomhed for den enes vedkommende udtrykkes i en desperat søgen efter kontakt og for den andens i en afvisende indadvendthed.

I Platform hedder  hovedpersonen  også  Michel, men i denne roman har han ikke nogen med- eller modspiller, der på samme måde som hhv. Raphaël og Bruno i de to andre bøger kan sætte ham i reli  ef. Til gengæld repræsenterer Michel selv to persontyper, idet han i bogens første og anden del fremstår meget forskelligt. Hvor han i første del er udpræget kynisk og resigneret, ændrer han med ét slag attitude, da han i starten af anden del indleder et forhold til  V alérie:

Hun forstod at holde op lige før jeg kom, hun kunne have holdt mig til ilden i timevis. Jeg levede inde i en leg, en ophidsende og øm leg, den eneste de voksne har tilbage; jeg rejste gennem et univers af let begær og endeløse øjeblikke af nydelse. ( Platform ,  pp.  159-60)

Ligesom Bruno finder lykken gennem seksuel tilfredsstillelse  takket  være  Christiane,  er  det  også Valéries uselviske og uudslukkelige seksualitet, som fremkalder denne anden og lysere side af Michel. Romanen ender dog med, at  Valérie bliver offer for et muslimsk terrorangreb.

Glimtvist viser der sig således en mulig lykke i form af nærhed mellem kønnene, men håbet nedbrydes hver gang, fordi elendigheden er et menneskeligt grundvilkår, ifølge Houellebecq. Hermed slås det endeligt fast, at det ikke længere er en materiel fattigdom, der ligger til grund for menneskets elen- dighed,  sådan  som  den  f.eks.  fremstilles  i Victor Hugos roman De elendige (1862). Tværtimod er fattigdommen i den materialistiske tidsalder social og psykologisk, idet den er resultatet af en lammende ensomhed.

## Kropsdyrkelsens regime

Ifølge  Houellebecq skyldes de amputerede sociale relationer, der karakteriserer vores samfund i dag, i høj grad, at kroppen er blevet et magtsymbol.

Dette tema slås an allerede i Houellebecqs første essaysamling, Rester vivant ('At forblive i live'). Her handler en af teksterne om, hvordan man kommer i kontakt med eventuelle sexpartnere på Minitel, en tidlig fransk udgave af internettet. Fortælleren både skriver  og  læser  kontaktannoncer,  og  han  lægger mærke til, at de fleste af dem indeholder oplysninger om alder, højde og vægt. Desuden anfører de mandlige annonceskribenter størrelsen på deres kønsorgan, mens kvinderne skriver målene på deres talje, hofter,  bryster  etc.  Disse  tal  giver  fortælleren  en idé:

Mens jeg funderer over den stigende nummerering i verden, udvikler jeg et koncept om et standardiseret seksuelt nummer på baggrund af det princip, som de tretten tal på sygesikringsbeviset er bygget på. Kønnet skulle fremgå af et tal, fødselsåret af to; herefter skulle størrelsen og vægten komme (fem tal). [...] På dette grundlag ville en kvinde kunne beskrives gennem 14 tal og en mand gennem 12. ( Rester vivant ,  p.  35,  min oversættelse)

Med  inspiration  fra  kontaktannoncerne  forestiller fortælleren sig, hvordan man kan etablere et personligt seksuelt nummer, som indikerer, hvor attraktiv indehaveren af nummeret er.

Denne idé, om at kroppen kan gøres op i tal, illustrerer  tydeligt  den  idealisering  af  kroppen,  som foregår i den materialistiske tidsalder. Det er et tema, som er centralt i Houellebecqs forståelse af verden og af  menneskelige relationer.  Det  er  nemlig  kun unge mennesker med smukke kroppe, der har høj status i samfundet, og det resulterer ofte i (selv)had og aggressivitet ( Elementarpartikler ,   p.   103).   For  eksempel da Bruno bliver klar over, at han er udstyret

## med et køn af en beskeden størrelse:

Under alle omstændigheder blev jeg i brusebadet i Gymnase Club klar over, at jeg havde en lillebitte pik. Jeg har selv målt efter: 12 centimeter, måske 13 eller 14, hvis man trykker linealen helt ind til roden. Jeg havde fundet en ny kilde til lidelse; og dér var intet at gøre, det var et grundlæggende og definitivt handicap: det var fra da af, jeg begyndte at hade negere. ( Elementarpartikle r,  p.  186)

Fordi det siges, at afrikanere generelt er mere veludrustede end europæere, medfører Brunos erkendelse af  sin  egen  begrænsede  fysik,  at  han  begynder  at chikanere de af hans elever, som ikke er hvide ( Ele­ mentarpartikler ,  p.  186-87).  Brunos  mindreværdsfølelse  i  forhold  til  samfundets dominerende kropsideal bevirker således, at han bliver racist. 1

Samfundets kropsfiksering resulterer ligeledes i, at mange får spoleret deres forhold til seksualitet. Det ses allerede i begyndelsen af Elementarpartikler ,  hvor Michels kanariefugl dør. Han smider den i affaldsskakten, fordi han ikke ved, hvad han ellers skal gøre af den:

Imidlertid drømte han om enorme affaldsposer fyldt med kaffefiltre, ravioli i tomatsovs, afskårne kønsorganer. Kæmpemaddiker på størrelse med fuglen og udstyret med næb var gået til angreb på dens krop. De rev dens kløer af, sønderflænsede dens indvolde  og  punkterede  øjenæblerne.  ( Elementarpartikler ,   p. 14)

Forgængelighedstemaet, hvor Michel forestiller sig, hvordan  fuglens  døde  krop  pilles  fra  hinanden  af deforme orme, knyttes til noget seksuelt, idet han i drømmen ser afhuggede køn blandt skraldet, hvor fuglen ligger. Denne kastrationsangst eller -trang er karakteristisk for Michels eget forhold til sex, idet hans  seksualitet  må  betegnes  som  nærmest  ikkeeksisterende: Han har ikke forbindelse til sin seksualitet, han føler ikke lyst.

Også Michel i Udvidelsen af kampzonen leger med tanken om kastration:

Snart har jeg erektion. Der ligger en saks på bordet ved siden af sengen. Idéen trænger sig på. Jeg forestiller mig med saksen i hånden, en kort modstand i kødet og pludselig den blodige klump, den sandsynlige besvimelse. Stumpen på gulvtæppet. Klistret af blod. ( Udvidelse af kampzonen ,  pp.  121-22)

Michel er på dette tidspunkt i romanen psykisk syg, da han forestiller sig, hvordan han klipper sit lem af med en saks. Kastrationen bliver dog kun ved tanken. Scenen understreger, at også denne Michel, ligesom Michel i Elementarpartikler ,  har et destruktivt forhold til sin seksualitet. Den bliver aldrig hverken rigtigt  udfoldet  eller  giver  ham  nogen  tilfredsstillelse.

Stort set samtlige personer i Houellebecqs romaner lider således på den ene eller den anden måde under samfundets kropsideal, fordi dette ideal giver dem  komplekser  og  gør  det  svært  for  dem  at  få kontakt med det modsatte køn.

## Samfundets fallit

Beskrivelserne af de menneskelige relationer i den materialistiske tidsalder ligger åbenlyst i forlængelse af Darwins evolutionsteori, idet Houellebecq mener, at kampen for overlevelse lever videre i bedste velgående. Blot er selektionskriteriet ikke længere fysisk  styrke  eller  økonomisk  velstand,  men  seksuel tiltrækningskraft. Det har konsekvenser for samfundet. I dette citat fra Udvidelse af kampzonen funderer Michel over, hvordan konkurrence er blevet det bærende element i samfundet:

Det forholder sig afgjort sådan, tænkte jeg, at i vores samfund udgør sex helt sikkert endnu et forskelsdannende system, helt uafhængigt af det økonomiske; og det er mindst lige så nådesløst. [...] I et seksuelt system, hvor utroskab er forbudt, lykkes det stort set alle at finde sig en sengepartner. [...] I et fuldkomment liberalt  seksuelt  system  har  nogle  et  alsidigt  og  spændende seksualliv; andre er henvist til onani og ensomhed. ( Udvidelse af kampzonen ,  p.  84)

Siden  60'ernes  ungdomsoprør  med  den  efterfølgende liberalisering af seksualiteten, er der sket en total frisættelse af de mekanismer, der både styrer permanente  pardannelser  og  mindre  forpligtende seksuelle relationer. Denne frisættelse har også ført til anarki på en række andre fronter, mener Houellebecq. Den sociale kamp, der resulterer i både ensomhed og aggressivitet, har nemlig påvirket samfundet  både  globalt  og  lokalt.  På  det  lokale  plan viser  disse  resultater  sig  i  romanerne,  ved  at  de glimtvist  fremstår  som  en  form  for  reportage  om samfundets tilstand. For eksempel afbrydes Platform løbende af små episoder om bandekrige, voldtægter og bomber i metroen:

Dengang var det [Evry] en rolig forstad. I dag havde de omliggende  kommuner  Frankrigs  højeste  kriminalitetsrate.  Hver uge var der angreb på busser, politibiler, brandbiler; man havde ikke engang præcise tal for overfald og tyverier; ifølge visse beregninger måtte man gange antallet af anmeldelser med fem for at få det rigtige tal. ( Platform ,  pp.  127-28)

Disse beskrivelser af problemerne i 'de sårbare forstæder' giver et indtryk af, hvad det er for en type problemer, der kendetegner det moderne Paris. 2

Set på et mere globalt plan er den tid, vi lever i, præget  af  krige,  hungersnød  og  folkevandringer (hvoraf  sidstnævnte  i  særlig  grad  bidrager  til  den racisme, som flere af Houellebecqs personer kan ses som eksponenter for). Det illustreres løbende i romanerne: Det mest iøjnefaldende eksempel er uden tvivl det muslimske attentat på det ferieparadis, hvor Valérie bliver dræbt i slutningen af Platform .  Det er iøjnefaldende,  fordi  det  geografisk  minder  om  attentatet på Bali i 2002, idet det foregår på et hotel for vestlige turister i  Thailand ( Platform ,  p.  249).  Dog er  det  terrorangrebene  på World Trade  Center  i New York, der oftest er blevet sammenlignet med angrebet i Platform ,  fordi bogen udkom umiddelbart før d. 11. september 2001, og fordi bogens hovedperson åbenlyst kritiserer islam, på samme måde som Houellebecq gør det i sine interviews.

Det mest markante bevis for, at samfundet er på vej til at bryde sammen, er imidlertid den nihilisme og modløshed, som karakteriserer romanpersonernes forhold til livet. Med direkte reference til indledningen  af  Camus' Den  fremmede ('I  dag  døde mor...') indleder Houellebecq således Platform med sætningen 'Min far døde for et år siden...' ( Platform , p. 9). Dermed antydes det, at Michel i Platform har lighedstræk med den diskrete og indelukkede hovedperson i Den fremmede ,  idet de begge er upåvirkede af hhv. deres fars og mors død. 3

Denne kritiske distance til livet og til andre mennesker,  som  senere  i  romanen  kommer  til  udtryk bl.a. i Michels forhold til de andre mennesker ( Plat­ form ,   p.  32-37), er også karakteristisk for hovedpersonerne i de andre to bøger. For eksempel ønsker Michel i Udvidelse af kampzonen generelt ikke at tale med nogen, hvis han kan undgå det:

Jeg tygger min bøf med bearnaisesovs og lader, som om jeg ikke har hørt spørgsmålet. Håndlangeren ser på mig med sit stive blik, og jeg overvejer et øjeblik, om han har tænkt sig at råbe:  'Svar, når De bliver spurgt!' Jeg drejer uden videre hovedet i en anden retning. ( Udvidelse af kampzonen ,  p.  51)

Michels afvisning af kontakt minder om den afstand, Michel i Platform lægger til sin far i citatet ovenfor, og til den måde, forskeren Michel i Elementarpartikler lever isoleret fra verden på.

Det bliver tydeligt, at den materialistiske tidsalder nærmer  sig  sin  afslutning.  Samfundet  er  ved  at bryde sammen, fordi menneskene lever i evig skræk for overfald og terror, og for at den vestlige verden skal 'oversvømmes' af fremmede kulturer. Denne evige kamp og altoverskyggende angst har fundet grobund, fordi  den  fri  seksualitet  har  bevirket,  at mange mister både lysten og evnen til at komme i kontakt med det modsatte køn og dermed formere sig.  Menneskeheden  er  med  andre  ord  truet  som art.

## Fagre ny verden

I slutningen af Elementarpartikler kommenteres samfundets sammenbrud:

Ligesom mennesket i den materialistiske tidsalder, uden at forstå og uden egentlig at se, kunne deltage i gentagelsen af kristne ceremoniers ritualer,

Ligesom  de  ikke  kunne  læse  eller  genlæse  værker  fra  deres gamle kristne kultur uden at afstå fra et nærmest antropologisk perspektiv,

Ligesom de var ude af stand til at forstå de debatter der havde rys  tet deres forfædre omkring syndens og nådens stadige vekslen;

På samme vis kan vi nu lytte til denne historie fra den materialistiske tidsalder

Som en gammel historie om menneskeheden . ( Elementarpartikler ,  p.  283-84)

Civilisationens historie er opdelt i perioder, og grænserne mellem de enkelte perioder er skarpe, fremgår det af citatet. Mennesket har altid haft et distanceret syn på tidligere kulturer, og forskellen på den nuværende og den kommende periode vil ligeledes være umulig at forholde sig til for jordens fremtidige beboere.

Det, der for alvor kommer til at afslutte vores tidsalder, er, ifølge Houellebecqs forestilling om fremtiden, en banebrydende opfindelse, som bliver offentliggjort  i  juni  2009.  Den  dag  publicerer  Michel, forskeren i Elementarpartikler ,  sine forskningsresultater i tidsskriftet Nature ,  hvilket fremkalder en chokbølge i videnskabelige kredse ( Elementarpartikler ,   p. 293). Michels opfindelse går kort og godt ud på, at han har fundet en måde, hvorpå man kan imødekomme og helbrede den lidelse, som er et menneskeligt grundvilkår - ikke blot for mennesket i den materialistiske  tidsalder,  men  også  i  alle  tidligere tidsaldre:

Enhver genetisk kode, uanset hvor kompleks den var, kunne omskrives i en strukturelt set stabil standardform, utilgængelig for  forstyrrelser  og  mutationer.  Enhver  celle  kunne  dermed udstyres med en kapacitet til uendelige successive replikationer. Enhver dyreart, uanset hvor udviklet den var, kunne transformeres  til  en  beslægtet  art,  reproducerbar  ved  kloning  og udødelig. ( Elementarpartikler ,  p.  294)

Gennem uendelige beregninger, forsøg og observationer (bl.a. af Brunos evige søgen efter seksuel tilfredsstillelse) er Michel nået frem til et resultat, der gør det muligt at fremstille mennesker via kloning. Disse kloner, som er dem, der fortæller historien i Elementarpartikler ,   vil  være  udødelige, ligesom deres hud over hele kroppen vil være lige så følsom som menneskets seksuelle organer. Med deres fremkomst er den kamp for sex og overlevelse, som præger men- neskets tilværelse, overflødiggjort. Den tid, de lever i, og som ifølge Houellebecq er vores fremtid, beskrives som lys, nærmest drømmeagtig, idet kampen for overlevelse ikke længere er nødvendig. Menneskets dårligdomme er blevet udryddet, tilbage er kun harmoni. ( Elementarpartikler ,  pp.  7-8 og 300-301)

Gennem  denne  fremtidsvision  lægger  Houellebecqs roman sig tæt op ad Aldous Huxleys science fictionroman Fagre ny verden (1932). Også her beskrives livet i en teknologiseret fremtid, hvor men  neskeracen er stærkt på vej til at uddø. De få, der er tilbage, lever isoleret og primitivt i reservater. Derimod er de klonede væsner, der befolker det meste af jorden ikke afhængige af at møde en mage for at reproducere sig. De kan derfor nyde et frit og uforpligtende sexliv i fred og fordragelighed.

Huxleys roman nævnes flere gange i Elementarpar­ tikler som  inspirationskilde  for  Michels  forskning, men i modsætning til Houellebecqs positive - om end delvist ironiske - beskrivelse af den kommende tidsalder, er Huxleys billede af fremtiden langt fra positivt. Fagre ny verden er en indirekte kritik af den ensretning,  den  teknologiske  udvikling,  som  dengang var ved at brede sig, medfører. Selvom begge forfattere kritiserer den tid, de lever i, er det således kun Houellebecq, der mener, at kloning er løsningen på den ensomhed og desillusion, der præger livet i den materialistiske tidsalder.

Både Udvidelse af kampzonen , Elementarpartikler og Platform handler i bund og grund om menneskelig lidelse Elementarpartikler er endda direkte tilegnet mennesket af denne årsag ( Elementarpartikler , p. 301). De tre romaner beskriver alle menneskets triste tilværelse  i  det  moderne  samfund,  eksemplificeret  i form af forskellige  persontyper  og  problemstillinger.  På  den  måde  udgør  lidelsen  et  grundvilkår  i den  menneskelige  tilværelse,  hvilket  Houellebecq opfatter negativt. Imidlertid er det lidelsen, der inspirerer Michel til at fremstille klonede mennesker, som kan leve i fred og fordragelighed med hinanden, og dermed forårsager den ikke kun elendighed. Den  bliver  også  årsagen  til  den  ny  verden,  som kommer.

Noter

1. Det kan i øvrigt virke paradoksalt, at Houellebecq i dette citat på ekstremt ironisk vis kortlægger den banale årsag til Brunos racisme, når han i flere interviews kommer med udtalelser mod islam, som ofte er blevet opfattet som racistiske. Houellebecqs begrundelse er imidlertid, at hans eget had til islam ikke skyldes, at han har noget imod arabiske folkeslag som sådan, men at islam er en monoteistisk religion. (Interview i Lire ,  september 2001).
2.  Jeg vælger at oversætte 'banlieues sensibles' med 'sårbare forstæder' og ikke 'sansemættede forstæder', sådan som Lars Bonnevie har oversat udtrykket i Platform .
3.  Desuden er Michels far blevet slået ihjel af en araber. Hermed bliver Platform en form for spejling af Den frem­ mede ,  hvor hovedpersonen, som er fransk, dræber en araber.

## Litteratur

Argand, Catherine: 'Entretien, Michel Houellebecq', Lire (september 1998), http://www.lire.fr (15/1 2003).

Camus, Albert: Den  fremmede ,   Gyldendal,  2002,  København.

Houellebecq,  Michel: Elementarpartikler ,   Borgens  Forlag, 2001, København.

Houellebecq, Michel: Platform ,  Borgens Forlag, 2002, København.

Houellebecq, Michel: Rester vivant et autres textes ,  Editions Flammarion, 1997, Paris.

Houellebecq, Michel: Udvidelse af kampzonen ,   Borgens Forlag, 2002, København.

Hugo,  Victor: De elendige ,  1993, Gyldendal, København.

Huxley, Aldous: Fagre ny verden ,   Aschehoug, 1986, København.

Sénécal,  Didier:  'Entretien,  Michel  Houellebecq', Lire (september 2001), http://www.lire.fr (15/1 2003).