Fra land til by med Jeppe Aakjær og Nick Carter
Forfattere: Martin Zerlang
Tidsskrift: kok (1980-05-31)

## Martin ZerZang

## Fra land til by med Jeppe Aakjzr og Nick Carter

Signalement af  arbejderlitteraturen omkring 1900

Hovedstyrken i den nye by- og industri-arbejderklasse, som dannedes i slutningen af det 19. Arh.,  rekrutteredes fra landarbejderklassen. Denne flytning fra land til by var et politisk problem for arbejderbevzgelsens organisatorer og agitatorer.  »Arbejdsmændenes Centralforbund i Danmark« udsendte i 1891 et prnvenummer til et fagblad, hvor dette problem straks blev sat p A   dagsordenen:

»Paa vore Anmodninger indmelde de (tilvandrede landarbejdere) sig i vore Organisationer, ikke fordi de kunne indse N~dvendigheden af at de ere organiserede, men fordi de se, at saadan er det Skik iblandt os andre. -Heri ligger Aarsagen til at vore Foreningsmader er saa forholdsvis svagt besagt. -At oplyse saadanne Medlem.mer  om Organisationens Betydning, og bringe dem til forstAelse af deres Stilling  i Samfundet, dertil behaves at der kommer en sundere og bedre Læsning ind i deres Hjem, end den de knber hos  Aviskonerne  paa  Gadehj~rnerne.  Dette  kan  vort  Fagblad, naar det bringes til alle  Medlemmer, udrette.«

Men hvordan  bidrog  periodens  arbejderlitteratur  til  at  oplyse og orientere denne arbejderklasse?  Hvordan blev proletariatet be-

skrevet?

»Vil det  vzre vanskeligt den  Dag i Dag  at paavise  den Type iblandt os? Den langarmede Art med den platte Gang, der ligesom gaar og rækker efter Jorden. Og videre Kendetegn: lavtrykt men dog rummelig Hjærneform; Kæbernes og Munddelenes særegne Stilling, der minder  om  de sildigere Gnaveformer!  Skovldannet Bcekkenparti, brede Skulderblade og hele Legemets knudede eller klumpede Ledfnjning«. (s.41)

Sadan lyder  beskrivelsen i  Chr.  Bundgaards  PROLETARER et  af  kapitlerne leverer  en  mytollogisk-udviklingshistorisk redegnrelse: Proletariatet er en særlig race behersket jorddrift, ja »jordfndt« og med rndder tilbage til

(1907), hvor  han i af en ut~mmelig det oprindelige urfolk i Danmark frar goternes indvandring!

Denne mytologi er det særegne resultat af kombinationen af to samfundsbilleder,  samfundsopfattelser og realismeformer -eller

rettere det krast uformidlede sammenstnd mellem dem.

I den fnrste del af bogen er emnet undersiden af underklassetilværelsen p3 landet. Her er det man med Mikhail Bakhtin kan kalde en grotesk-realistisk  fremstilling dominerende.  Menneskene er ikke adskilt fra deres omgivelser, men driftmzssigt knyttet til naturkredslnbet. Og magthavernes forsng p&amp;  at hævde sig undermineres af en latterliggnrelse, der henter sit krudt fra kropsligheden og seksualiteten.  Retshandlinger  skildres som farcer, dommerens retsfnlelse som omvendt proportional med hans mavekneb, przstens sjzlesorg som et middel til at lette ford~jelsen.

I den anden del af bogen forlægges skuepladsen til provinsbyen og senere til »den nordiske Germanismes Hovedstad,  Hamborg« med slagterier og socialistisk rnre.  Samtidig skifter fremstillingsmaden over til en naturalistisk diagnosticerende »realisme«.  Virkelighedsgengivelsen  forankres her  i  selve konfrontationen  med de nye livsvilkar, i den subjektive sansning, men »objektiveret«  i det »videnskabelige« sprog. Et citat fra slagteri-afsnittet  kan give

et indtryk:

»arer og Hjzrne splintres af Skrig. Skrig, hvis Gyselighed faar Haarene til  at  knitre  ad Rygraden.  Der  river  som  skarpe  Staalstrigler indvendig i Kroppens Hulhed over Bughinder og Ribben. Der  sprænger  0jnenes Nervetraade  og  farer  gennem  Luftrnret ned i Lungerne,  der slaar ud fra hverandre som et Elektroskop«.

(S.  13  9-40)

Bundgaards roman er en af de f&amp;  tekster i periodens arbejderlitteratur,  som bevæger sig hele vejen  fra landet til centrene i den nye storbyvirkelighed, men intellektuelt stopper den ved konfrontationen med storbyen. Fastlast til den rent fysiske konfrontation

bliver dens sociologi eller socialrealisme til fysiologi.

Bortset fra A.P.  Bjarnholdt,  der i fnljetonen BLANDT BONDEFANGERE (i ARBEJDERBLADET 191  1) netop tematiserede radvildheden og den socialpsykologiske omstillings n~dvendighed ved  flytningen fra land til by, gælder det,  at periodens  arbejderforfattere holder  sig til én af  de to grundlaeggende sektorer i den sociale virkelighed,  landet  eller  byen.  Hvis  de endelig  viser  opmzrksomhed over for den anden sektor,  sa sker det  i szrskilte bager: forfatterskabet spaltes op i en blok med landligt stof og en blok med stof fra byen.

Jeppe Aakjær matte nadvendigvis beskrive overgangen fra land til  by  i den selvbiografiske roman BONDENS SBN (1899), men holder sig ellers  til landet. Johan Skjoldborg tematiserer kun overgangen i en enkelt fortaelling -DE GYLDNE DR0MMES BY fra ENSOMME FOLK (1909) -hvor byen betegnende nok bliver anledning til d ~ d , selvmord og undergang. Til gruppen af landarbejderforfattere knytter  sig  A.C.  Andersen  med  HUSMANDENS DATTER  (1906),  H.N.  Krogsager  med  LANDPROLETARER (191  1)  og Kristjan Jensen med bl.a. KAAR (1907)

Hinsides det  fysiske chok som er baggrunden  for Chr.  Bundgaards storbyskildring finder man en rzkke naturalistisk-raedselsrealistiske  forfatterskaber,  hvor storbyeksistensen  fremtraeder som eneste virkelighed. Fra Comtesse C's HÆNGEDYND (1904) over  andre  pseudonyme  murstensromaner  som  CN's  PROLETARLIV I KOBENHAVN (1902) og NN's FRA DET M0RKE K0BENHAVN  (u.&amp;)  til  værker  som  J.J.  Kronstrams  DEN M0RKE  BY (1911), Lauritz  Larsens  HALVMENNESKER (1903),  Lauritz  Petersens  GADENS  ROMAN  (1896)  og  Chr. Gjerlavs  dommedagsromaner  SODOMA  (1912),  BUNDFALD (1912) og SYND (1913) er det iajnefaldende og pafaldende, hvor gennemfart samfundsbilledet er fastlast til storbyens kaserner, gader, værtshuse og fængsler.

Selvom Carl Hansen i SPILD (1905)) lader helten (?) flygte ud pa  landet er der ikke tale om en egentlig indfangning af landlige livssammenhænge i romanens  virkelighedsbillede; og  selvom C. Staun i et enkelt drammeagtigt glimt lader en landlig virkelighed tone frem i PROLETARDRENGENS LÆREAR (191  l), s A   er romanen én lang  demonstration af, hvordan storbyen holder p&amp; »sine Bmn« og med forstzdernes brede »Ring af Hæslighed skiller dem fra Landet«. (s.235)

GADENS DIGTE (1900) og DET DAG-

I Edvard S~derbergs LIGE BROD (1901) er perspektivet ligeledes bundet til byen, men her transformeret gennem en positiv udnyttelse af det, sociologen H.P.  Bahrdt kalder storbyens »ufuldstzndige integration«,  alts&amp; dens ikke-entydige og skiftende fastlzggelse af sociale roller. Den kabenhavnske pjalteproletar  maskeres  her  som  »sidste  mohikaLazarus. Tilsvarende overskrider Jakob Hansen den naturalistiske samtidsgengivelse af  storbyvirkeligheden  gennem rollespil.  I  den historiske  roman NEROPOLIS (1899) forlzgges brokvartererne til Palatinerhojen ner«, »beduin« eller -mere virkelighedsnaert -og de nye storstadstyper optrzder iklzdt toga.

Bortset fra Martin Andersen Nexm monumentale forfatterskab ser det ud til,  at den kortslutning i sanseberedskabet  og bevidsthedsdannelsen,  som  blev  eksemplificeret  med  Chr.  Bundgaards PROLETARER, er en kortslutning, der przger hele den mere socialrealistiske og arbejdertilknyttede litteratur  fra tiden  omkring 1900. En kortslutning som henviste den socialrealistiske virkelighedsgengivelse til enten at befatte sig med landarbejderklassens eller at beskzftige sig med byarbejderklassens  forhold. Overgangen fra land til by, helheden af land og by er fravzrende.

Det  er  denne  kortslutnings  baggrund,  fremtrzden  og  folger som er denne artikels tema. Efter en diskussion af betydningen af den  mentalitetshistoriske  forsknings erkendelser  for socialrealismen i teori og praksis vil emnet blive anskueliggjort og konkretise-

ret gennem et par analyseskitser.

## Mentalitetshistorie

I HISTORIE  OG KLASSEBEVIDSTHED udformer Georg Lukacs en marxistisk bevidsthedsteori p&amp;  grundlag af Marx' analyse af varefetichismen. Med de kapitalistiske produktionsforhold forvandles  grundkategorierne  i  menneskets  umiddelbare  virkelighedsrelation.  »Rum og tid  bringes p&amp;  en  fzllesnzvner«, skriver han, og fortsætter i forlzngelse af et Marx-citat med at stille den forkapitalistiske og den kapitalistiske tidsstruktur  op imod hinan-

den:

»Tiden  mister  dermed  sin  kvalitative,  foranderlige,  flydende karakter:  den  stivner til  et naje afgraenset,  kvantitativt  maleligt kontinuum, der er opfyldt af kvantitativt  målelige »ting« (nemlig de tingsliggjorte, mekanisk objektiverede »przestationer«, som er blevet 1i0je  adskilt fra arbejderens totale personlighed); tiden stiv- ner til et rum«. (s. 179-80)

Den  socialrealistiske  litteraturs  opgave  under  den  reificerede tidsstrukturs herred~mme bliver  s A   ifalge Lukács  at Abne  op for en  historisk  bevidsthed.  I  DEN  HISTORISKE  ROMAN  finder man hans mest omfattende fremstilling af principperne for en s&amp;dan åbning.

Det  bevidsthedsteoretiske  udgangspunkt i modstillingen og modsztningsparret kvalitativ  vs  reificeret  tid  resulterer  i en  skematisk og normativ realismeteori. Over for denne skematik synes Robert Weimanns overvejelser at kunne danne udgangspunkt  for en mere historisk realismeforståelse. Weimann  drager en forbindelse mellem  den kunstneriske og den ovrige praktiske  tilegnelse af den materielle omverden og fastslar at forskellige formidlinger mellem samfund, klasse og individ i denne tilegnelse af virkeligheden ogsa danner forskellige rammer for den kunstneriske og intellektuelle tilegnelse af virkeligheden.  Disse rammer bestar i de tidsmzssige og rumlige relationer, hvorigennem en given teksts billeder  formidles,  og hvorigennem lzseren må erkende de billedlige antydningen betydning. (s.8 17)

Med disse tankegange rykker Weimann ind p3 det mentalitetshistoriske forskni~igsfelt, som er blevet opdyrket af kredsen omkring det  franske tidsskrift  ANNALES.  Og netop rum- og tidsstrukturer  star centralt  i  denne forskningstradition som analyseobjekt -et analyseobjekt som giver mulighed for at g&amp;  videre end til at skrive bevidsthedsindholdenes historie, idet disse grundkategorier for den sociale praksis, de psykiske processer og den sproglige gestaltning abner op for en begribelse af det sansemzssige og bevidsthedsmaessige beredskabs historiske variabilitet,  forskellighederne i den  made hvorpa  sanseindtryk  modtages og  forarbejdes.

En af ANNALES-historikerne,  Jacques Le Goff, har i forskellige artikler vist, at afgorende sociale brydninger i feudalsamfundet havde tidsbeherskelsen  som omdrejningsakse og br~ndpunkt. Fra den sociale strukturering af  tiden  har han videre  trukket  en linje til  den psykiske  strukturering og pavist  hvordan  forskellige tidsrytmer bestemmer selv- og omverdensoplevelsen.

Le Goff knytter en forbindelse mellem opfindelsen af det mekaniske ur, der kunne give en przcis kvantitativ udmaling af tidsfor10b og udviklingen i byerhvervene, specielt tekstilindustrien. Interessen for et begreb om tiden som et kontinuum, der tillod udmaling og sammenligning af handlingsforlob, opstod med udviklingen af en produktion, der ikke var umiddelbart afhængig af arstidernes skiften, men derimod  af  forholdet mellem  kapital-  og arbejdsinvestering pi%  den ene side og udbytte p&amp;  den anden side. I de franske tekstilarbejderes  kamp med fabrikanterne i 1300-tallet bliver malet bade symbolsk og reelt at fa stoppet de arbejdsklokker, der nu var begyndt at kappes med kirkeklokkerne om at regulere tiden. Hvis det lykkedes arbejderne at bemzgtige sig en af arbejdsklokkerne og bruge den som stormklokke til samling og opr0r, s A   var det betegnende, at lovens strengeste straffe ramte den, der havde ladet klokken lyde.

Samtidig blev det opstigende borgerskabs forsog p&amp;  at g ~ r e sig til herre over tiden mtadt med angreb fra kirken. Kirkens bestræbelser p&amp;  at forbyde eller i hvert fald begrznse rentetagningen var kun ét  udtryk  for dens afvisning af borgerskabets fordring pa tiden. Borgerskabet forankrede sin ~ikonomiske aktivitet i forventninger, der alle hvilede p&amp;  en instrumentel tidsudnyttelse.  Le Goff nzvner  eksempelvis oplagring  i  forventning  om  hungersnnd  og dermed stigende eftersporgsel,  k0b og salg p A   gunstige tidspunkter,  opbygningen  af  hele  det  informationssystem,  som muligg~ir en effektiv orientering i forhold til konjunktursvingningrne. Over for denne s~kularisering og vanhelligelse af tiden hzvdede kirken sin tidsopfattelse:  tiden tilh~rte Gud og matte ikke g~ires til et redskab for menneskelig vinding.

Denne  konflikt mellem kirkens tid  og  kobmændenes  tid,  som her er karakteriseret ved sine to yderpunkter, blev ofte modificeret eller medieret i den historiske udvikling. Pointen her er at vise, hvordan tidsstrukturernes forskellighed under forskellige produktionsforhold forplanter sig til de mader, hvorpa de skiftende Samfundsformer tilegnes psykisk og intellektuelt  bliver  bragt  p&amp; be-

greb.

Den katolske kirkes tid og de traditioner  fra den, som  f.eks.  i Danmark f ~ r s t blev udryddet rigtigt i det  19. Arh.  p&amp;  landet, var en tid, der reguleredes i lange rytmer. Fasten og karnevalstiden er i en up-to-date oversigt som Peter Burke's POPULAR CULTURE IN EARLY MODERN EUROPE den grundlaeggende strukturering af  det  sociale liv. Tidsafsnit som disse, helgendage osv.  var indholdsmzssigt  bestemte  og  stemte  overens  med  det  feudale agrarsamfunds opbygning og grundlag. Den sociale kontrol over tiden forlxngede sig ned i minutinse adfzrdsregulativer og definerede dermed umiddelbart individerne som undersatter, der ikke havde nogen individuel tid.  Landbrugsproduktionens binding  til den stoflige tids lange tidsrytmer  med  slaegternes, Arstidernes og dngnets kredslnb gav nok plads for udviklingen af materialistiske alternativer til feudalkirkens  tidsregulering, men befandt sig inden for samme erfaringshorisont. Tidsregningen var ikke instrumentel, tiden blev ikke opdelt i indbyrdes sammenlignelige og udskiftelige  tidsintervaller.  Man orienterede sig i stedet i tidsforlfabet ved at  bygge  p A regelmæssigheder  i  det  naturlige  og  det  kirkelige kredslfab og focuserede her p A   konkrete tidspunkter i stedet for p A abstrakte tidsenheder.Disse konkrete tidspunkter lokaliseredesenten ud fra sansekonkret praksis i forbindelse med bondearbejdet, uszdvanlige hzndelser o.l.,  eller ud fra kirkeligt forordnede helligdage,  der  umzrkeligt gled ind  i  en  grotesk-realistisk  betragtningsmAde.  Sigfrid  Svensson  fortxller  f.eks.  i  BONDENS  AR om, hvordan man motiverede, at humlen skulle være plukket  inden Bartolomeusdagen,  da han  ellers ville pisse p A   den, ligesom man indskzerpede, at graesset efter et vist tidsrum ikke kunne slAs, fordi Olav (Sct. Olavsdagen) ville have skidt i det. (s.  148)

Denne feudale tidsregning har vaeret intakt endnu omkring A r

1800, hvis man skal tro praesten Joachim Junges etnologiske beskrivelse  af den nordsjzllandske landalmue:

»Naar  Bonden  taler  om Tiden  da nzevner  han  naesten  aldrig Maanederne, men han henfnrer alt til Aarstiderne og de dermed i krbindelse staaende Forretninger. Gaaer Talen derfor ud paa forbigangne Ting, da indtraf de enten ved Vaardagen eller paa Tnrveskierningen eller i Hnh~sten eller i Hnsten eller Efterhfasten eller Vinteren. Skal Bonden endnu gaae til nniere Bestemmelse, holder han  sig  endnu,  ligesom  fordum i  Catholicismens  Tid, til  de bekiendteste Helgendage, enten Valborg-Dag eller St.Olsdag og saa fremdeles; thi med Tal, denne Maalestok paa et Folks Cultur, er Bonden ikke meget for at befatte sig«.

Forankringen af tidsoplevelsen og tidsbestemmelsen i konkrete begivenheder kan give sig pudsige udslag som nar Karoline Graves i VED HALLEBY AA beretter om en mand der daterede sin f0dse1 til  »den  Tid  de  gik  i  Brakmarken«,  (s.170),  ligesom  Martin Nilsson  i  T I D E ~ K N I N G E N fortzller  om  en  bonde,  der  p A sp0rgsmAlet om datterens alder  svarede, at hun matte vzre 4 A r gammel,  eftersom hun var  ligesA gammel  som hans brune  hest, der f~dtes, da de fzldede traeer  i  den standre vang.  (s.118) Men billedanalyse og tekstanalyse kan underbygge denne karakteristik af en tidsopfattelse, hvor  tiden  ikke er adskilt fra den sansekonkrete praksis, hvor  denne praksis  har  sin  »rette tid«  Cjfr.  Svensson), og hvor dette tidspunkt ikke betragtes  som unikt, men som led i et cyklisk kredslob.

Le Goff illustrerer  sin tese om, at markedsproduktionen,  handelsnettets udvidelse og transportsystemets udbygning  skaber en helt  ny  tidsopfattelse  med  en  henvisning  til  det  middelalderlige

maleri. Han skriver

»Samtidig med perspektivet opdager det middelalderlige maleri billedets tid. I  de forudg-ående Arhundreder fremstillede man de forskellige elementer pa et plan. Det skete i overensstemmelse med en anskuelse, der var fri af rumlige og tidsmzssige tvangsforhold, og som derfor  udelukkede dybde.  St~rrelsesforskellene  udtrykte alene positionen i det sociale og religiose hierarki. Uden hensyn til tidsmzssige brud  blev  p&amp;-hinanden-falgende  episoder  stillet ved siden  af  hinanden.  Og  helheden  af  disse  sideordnede  episoder konstituerede tilsammen en historie,  der var unddraget tidens luner og fra begyndelsen var underkastet Guds vilje. Og selvom perspektivet kun er en form for skematisering og forudsztter en forestilling, der p A   ingen made er »naturlig«,  men modsvarer  kravet om et »abstrakt 0je«, s A   er perspektivet  alligevel herefter udtryk for den  videnskabelige erfaring og det  praktiske  kendskab til  et rum, hvori mennesket og objekter successivt (i kvantitativt malelige skridt) bliver nAet gennem menneskelig praksis«.

Ifralge den schweiziske  eventyrforsker  Max Luthi gzlder denne karakterislik ogsti  for  folkedigtningen.  Han betegner  folkeeventyrenes rum som et plant rum uden perspektiv og uden dybde, og han  beskriver  eventyrfigurerne  som  rene  handlingsbzrere,  der per- ikke er bundet  af  fortiden og ikke betragtet  i et tidsm~ssigt spektiv.

I  Axel  Olriks  EPISKE  LOVE  I  FOLKEDIGTNINGEN  kan man bag  den rent  formelle analyse se en rzkke relationer  til  de som her  er

t r z k   ved  de  farkapitalistiske  bevidsthedsstrukturer, ridset op.

Forankringen af den erkendelsesmzssige og kunstneriske virkelighedstilegnelse i den umiddelbare sansekonkrete praksis viser sig farst og fremmest i loven om »handlingens enhed« -altsa det forhold,  at  handlingen  samler  sig  om  en  enkelt  begivenhed  og  der medtager,  hvad der  farer  frem imod  den  og  udelader,  hvad  der ikke vedkommer den. En lov som knytter an til loven om aktualisering af stoffet, dvs.  at kun de til  handlingen  n~dvendige t r z k manifesteres. Stoffets gruppering om en person -»midtpunktsloven« -harer ind i denne sammenhzng.

Udfoldelsen af denne praksis i et lukket  socialt rum fremstar i folkedigtningen i det, som Max Luthi kalder »det Givnes selvfalgelighed«,  dvs.  at  udgangspunktet  for  de  handlende  personers handling ikke begrundes eller problematiseres,  men blot tages ad notam.  Loven  om  overskuelighed,  loven  om  kun  to  handlende personer  pr.  scene  og  loven  om  anskuelighed  med  vzgten  p A simple modsztninger, der ofte mades i et legemligt nært samspil, knytter ligeledes an til et lukket erfaringsrum.

Den sakaldte lov om »handlingens ligelab« viser bade fravzret af  rumligt  og  tidsm~ssigt perspektiv.  Den  siger,  at  scenen  kun flyttes,  hvis handlingens  gang  fremtvinger en sadan flytning,  og den siger, at handlingen bevzger sig trinvis frem til det -i arsagskzde og tid -nzrmeste punkt. Folkedigtningens tid skulle dermed sa at sige i den episke gestaltning manifestere en stoflig tidsstruktur,  en  tidsstruktur,  der  hele  tiden  er  konkret  forbundet  med handlingssekvenser.  De langsomme sociale tidsrytmer  kan anes i Olriks papegning af  folkedigtningens forkzrlighed  for det  dvzlende i modsætning til det ajeblikkelige og urolige optrin.  »Bagvægtsloven«  om at vzgten lzgges p A   det sidste led i en rzkke og »hvileloven« om at fortzllingen ikke standser brat efter en afgarende begivenhed,  men roligt toner ud i en angivelse af den videre skcebne kan ligeledes opfattes som gestaltningsmzssige udtryk for en  tidsopfattelse,  der  er  betinget  af  bondearbejdets  udfoldelse  i vekselvirkningen med  et  naturligt  og  socialt  kredslob,  som  kun fuldbyrdes trinvis og trzgt.

Det er denne træghed i det sociale liv, som i de senere A r   er blevet  anskueliggjort  i  f.eks.  Ermanno Olmis film TRESKOTRÆET, i filmatiseringen af Ivar Lo-Johanssons GODNAT, JORD og tildels Reinhard Hauffs film PAULE PAULANDER. I den zldre danske socialrealistiske litteratur  kan indledningskapitlerne  i Johan  Skjoldborgs romaner  GYLDHOLM og BJÆRREGARDEN nzvnes som eksempler med deres bredt-omstændelige præsentation af landlige smasamfund.

Forbliver man p A   dansk grund kan det generelle skred fra forkapitalistiske til kapitalistisk betingede psykiske strukturer lokaliseres til det  19. Arh. Og for hundredtusindvis af landarbejdere og tjenestefolk kom kravet om psykisk omstilling meget handfast p A programmet,  nemlig  med  afvandringen  fra land  til  by.  Ganske vist  gennemferte  ghrdmandsklassen  gennem  andelsorganisering osv.  en  positiv  integration  af  deres  smaborgerlige  produktionsform i det  kapitalistiske  verdensmarked,  men  deres tjenestefolk og landarbejderne havde trods dette endnu langt op i Arhundredet en erfaringsverden, som mht. naturafhængighed og personlige sociale relationer 1A i forlamgelse af feudalsamfundets erfaringsverden.

Georg Simmel analyserede i den ber~mte artikel DIE GROSSSTADTE UND DAS GEISTESLEBEN dette mentalitetshistoriske skred og pegede her pa  opbygningen af  psykiske forsvarsmekanismer i forbindelse  med det voldsomme  sansebombardement fra storbymængden, trafikken osv. Indf~jningen i storbyeksistensen krævede en afskærmning af privateksistensen;  den sociale interaktion  formidledes gennem  forskellige sociale roller,  der  kun afsl~rede deludsnit  af  »personligheden«;  forholdet  til  omverdenen antog en instrumentel karakter, bl.a.  tilvejebragt  gennem en skærpet tidsbevidsthed.  Simmel nævner den universelle udbredelse af lommeure som et ydre bidrag til præcisionen  i den bestemmelse af ligheder og forskelle,  som pengenes kalkulerbare  egenskaber  indefra  tilfarte  storbyens  penge-  og  markeds~konomi. Uden den stsrste punktlighed  i  aftaler og tjenstydelser  ville hele den f~lsomme socialstruktur i storbyen bryde sammen.

En lille menneskealder senere satte Walter Benjamin denne ana- lyse p A   formel som en overgang i perceptionsforn~erne fra erfaring til  oplevelse, og han modstillede den folkelige fortzller, der ubesvzret bevzgede sig op og ned  af erfaringens stige,  med  de moderne  storbydigtere,  der  tematiserede  den  losrevne,  kronologisk fikserede (chok-)oplevelse, og filmen, der simpelthen havde chokoplevelsen som gestaltningsprincip.

Ligesom man med Olrik kunne vise,  hvordan  f~rkapitalistiske psykiske strukturer kunne erkendes i stilistiske strukturer, saledes kan  man med  Sven  Moller  Kristensens  IMPRESSIONISMEN  I DANSK PROSA 1870-1900 f A   et begreb om, hvordan de nye, urbane oplevelsesformer manifesterer sig i stilen. Mens den klassisklogiske  syntaks  tilstrzbte at give  et  korrekt  billede  af  sammenhzngen mellem  de begreber  og ting,  den indeholder  (s.92),  gennem hypotaktisk  (underordnende) sztningskonstruktion og konjunktioner  og  dermed  sprogligt  udtrykte  en  »kausal  apperceptionsform« (s.23) s A   oploses denne syntaks i den impressionistiske stil. Den logiske ordfolge brydes, sztningsbygningen bliver parataktisk (sideordnende) og asyndetisk (uden konjunktioner) (s.92). Nominalsztninger og appositioner bruges som midler til at gengive successive indtryk uden logisk forbindelse. (s.59) Det psykologiske underlag  for denne stil er ifolge Sven Moller  Kristensen  en »fznomenologisk  apperceptionsform«,  hvis  virkelighed  og  objektivitetsopfattelse  er  identisk  med  sanseindtrykkene,  med  den passive  modtagelse  af  indtryk  uden  analyse  og  forarbejdning (s.20),  og  som  derfor  hzfter  sig  ved  det  flygtige,  ureflekterede indtryk,  den  fremherskende  egenskab ved  tingene (s. 1  19). AltsA en psykologisk  struktur, som i  hovedtrzek  svarer til  Simmels og Benjamins billede af den psykologiske  struktur under konfrontationen med  storbyeksistensen og far oparbejdningen af  nye former for omverdensorientering, der kunne sikre overblik og herredomme over denne nye virkelighed. (Former for omverdensorientering som vel at mzrke  kan manifestere sig pa andre niveauer i en tekst  end  de  sma,  isolerede  tekst-uddrag,  der  er  materialet  for Sven Mgller Kristensens beskrivelse).

I DANSK AAND (1908), hvor Axel Garde giver et »kulturpsykologisk« omrids i periodens litteraturhistorie,  noterer han, at hos de »szerligt kgbenhavnske  Forfattere«  kan  det nu og da se »ud, som  om  den  hele  Horisont  udgjordes  af  deres  eget  Nerveliv«

(s.122):  »Det er den store By, der fremkalder dette Sprog som en Nerveirritation.  Man gaar ikke ned gennem Gaden uden at udszttes for et Virvar af Nervestromme og tilfzldige Paavirkninger fra uvedkommende Mennesker og ens egen Natur  ganske fremmede Mennesker«.  (s.129-30) Denne  fiksering ved  sansningens her  og nu  var  det  netop  den  social(rea1)istiske litteraturs  udgangspunkt og mal at overskride.  Denne fiksering ved  det isolerede individs nerv~se sanseapparat var det netop n~dvendigt at overskride  for at  kunne  give  en  objektiv  beskrivelse af  samfundets klassedelte karakter,  udviklingstendenser  osv.  Men  evnede den  at  formidle mellem  landarbejderklassens erfaringer  og  oplevelsesformerne  i storbyen?  Kunne  den  p2  én gang  fremstille  forskellene  mellem land-  og  byarbejderklassens  sociale  forhold,  anskueligg~re forskellen mellem de tidsrytmer, hvori disse forhold levedes og i selve den litterzre gestaltning etablere en fzllesnzvner, der havde appel  til begge grupper som lzsere betragtet,  samtidig med  at den opstillede et  samlet perspektiv  for deres  sociale og  politiske  bestrzbelser? Det er sp~rgsmal, som i og med opmzrksomheden p A den mentalitetshistoriske  problemkreds rejser  sig for analysen af den socialrealistiske litteratur.

## Jeppe A  akjcers VREDENS B0RN og usarn  tidigheden

Med  indf~jningen  i  det  kapitalistiske  verdensmarked  pa  agrarsmaborgerskabets betingelser i det danske landbrugssamfund var der ogsa abnet op for en formidling mellem en tidsopfattelse, der knyttede  sig til  naturens  kredsl~b og vzkstprocesser p i  den ene side og samfundsmasssig ekspansion og ~konomisk vzkst p A   den anden side. Et plastisk udtryk  for denne formidling finder man i h~jskolepioneren Chr. Kolds udtalelse om, at hans miil var at sztte folk igang s A   de aldrig mere gik i sta. Kronometrisk tid og personlighedsvzkst  i ét! Fra  arbejderklassesynspunkt var  en  sadan formidling mere problematisk. Martin Andersen N e x ~ beskriver i PELLE EROBREREN urmageren Anker, som vil lave et ur, der bade  skal  vise tidens,  vejrets  og Arets  skiften og  som  skal  vzre uszlgeligt, oph~jet  over  simple  pengerelationer. Anker  bliver imidlertid til Gale Anker, fordi Grundloven, som han vil z r e   med dette ur,  kun  viser  sig at sikre det  borgerlige samfunds formelle friheder, og fordi dette ur, der s&amp;  at sige er kad af hans k0d, alligevel  bliver  genstand  for  en  akonomisk  vaerdibestemmelse.  Efter denne skuffelse sager Gale Anker at lave et ur, der skal g&amp;  i takt med folkets lykke og derfor farst vise tiden, nar folket har opnaet lykken.

Dette  tidssymbol  findes  foregrebet  i  Jeppe  Aakjzrs  roman VREDENS B0RN (1904). I et af romanens sidste kapitler skildres det, hvordan sogneradsformanden og fattigforstanderen benytter sig af sin magt til at lade sognets fattigste foretage ubetalt arbejde som kartoffelopgravere.  Da de pjaltede og hjemlase fattigfolk efter arbejdet sidder i sognekongens folkestue og én  for én  m&amp;  se i ajnene,  at pengekassen er lukket  og last,  akkompagneres denne scene med dens bevzgede optrin af den lokale urmager Jens Laanums urokkeligt rolige arbejde med at istandsztte sogneradsformandens ur. Han arbejdede »med en saa levende Alvor, som var selve Naturordenen afhzngig af denne lille Matriks Tilforladelighed« (s.  13), star der, og forfatteren anfarer hans utilfredshed med dem,  der  ikke  respekterer  »hans alvorlige  Anstrengelser  for  at

bringe Tiden i Lave«. (s.  137)

For at give et signalement af, hvordan denne opfattelse af tiden som stofligt forbundet med naturens kredslab p&amp;  én gang er betinget  af  sierlige  samfundsomstaendigheder  og  styrende  for  Sam-

fundskritikken, kan man betragte romanens rum og tid.

Romanen falger drengen Per fra hans farste tjeneste som hyrdedreng over hans tid som tjenestekarl og videre frem til han efter en tid som daglejer bryder op fra egnen. Denne udvikling finder imidlertid sted i et lukket socialt rum -to jyske landsogne -og Pers udvikling beskrives udtrykkeligt  ikke som et individs udvikling i samspil med  den  sarnfundsmzssige  omverden.  Per  er  klassereprmentant,  hans liv som hyrdedreng  betegnes som  svarende til »alle Hyrdedrenges i hans Alder« (s.31). Derfor er der ikke s A   meget tale om en udviklingsroman  som om en samfundsroman.  Per er vehikel for en anskueligg~relse af det pagzldende lillesamfunds forskellige forhold; gennem hans udvikling og handlinger lzgges der brik p A   brik til et samlet billede af dette samfund. Grundlzeggende er det kendetegnet ved sin aflukkethed, og udgangspunktet i et  socialt lukket  rum medfarer,  at tidsdimensionen  forsvinder.

Den samfundsmzssige »udvikling«, der bliver tale om i det lukkede sociale rum, anskues snarest som et socialt kredsl~b, der er betinget  af  naturkredsl~bet.  Som barn er man placeret som hyrdedreng,  som  ung  placeret  som  tjenestekarl,  som  voksen  placeret som daglejer og som gammel placeret som fattighjzlpsmodtager: det er groft sagt den onde cirkel, som den sociale udvikling  og de personlige muligheder er spmret inde i.

Dermed forankres romanens tid i en stoflig tidsstruktur, der er rammen  om romanens forlab. Ganske vist peger romanen  p&amp; et brud p A   denne tidsstruktur der, hvor  krzmmeren Kran Lybsker over  for den rige ghrdmand  Bertel  N~rgaard navner,  at dennes penge yngler selv, nar han sover (s.  14). Og ganske vist henvises der i romanens sidste kapitler mere bredt til historiens indvirkning p A   landbrugssamfundet. Men fundamentalt er romanens og dermed ogs&amp;  kritikkens univers  spzndt inde i en fastliggende rumlig og tidsmzssig horisont.

Årsagerne til  undertrykkelsen  og menneskespildet  s0ges inden for dette lukkede system, og alternativerne udpeges inden for dette.  I en replik  fremhaves det direkte, at herregarden S~lsig, hvor proprietter  Wollesens  yndlingsbestilling  er  at  fodre  rotter,  er  et billede p A   dette systems forfald. (s.117) Og dette forfald fremstilles  nzrmest som led  i et  naturkredsl~b, hvor  dBden varsler  om f~dsel. Propriet~r Wollesen er en olding, og hans rottefodring introduceres  samtidig med  en  solnedgang (s.5),  men  stadigv~k er hans undergangsviede ejendom perspektivet for landproletariatet. Her kan de f A   jord  og  fod under  eget bord  (s.49).  Dette  sociale perspektiv fremstilles  i et  billede,  der holder  sig inden  for tankningen i naturprocesser. Doktor Koldkurs umiddelbart nationalokonomisk begrundede  piipegning  af  ressourcespild  0.1.  er  gennemsyret af vzkstmetaforer som »flor«, »visnen«, »svedne agre« og topper i udrhbet: »Som denne Gaard henligger der i Hundredevis af Ejendomme i dette Land: Muldjord, Guldjord -der lznges efter at favne Ploven -som en Kvinde, der ligger ene, lznges i den lange Nat!«  (s. 1  15)

Per selv er i pagt med disse naturkrzfter som barn af Ann Mari,  om hvem  det  hedder,  at hvor  de gifte koner  fik  et  barn,  dér »svor  og bandte hun paa,  te hun  skulde gaa hjem  og  faa tow« (s.8).  Men  denne pagt,  som  besegles i  kapitlet  »En  Hjorddag«, hvor han ude p&amp;  kl~vermarken falder i s ~ v n fra alle pligter »med sit bare Ansigt lige op mod Guds Sol« (s.38), brydes med hans tjenestetid hoos gardrnanden Bertel N~rgaard. Denne sidste er inkarnationen af det lukkede sociale rum: »han havde aldrig vaeret synderlig længere fra sin Gaard, end at han altid kunde lugte sin egen Mndding« (s.32).  Denne lukning er imidlertid s&amp;  total, at selv naturkredslabet og dermed  den  stoflige tid  standses p&amp; hans  gard: »Det  var  som om Solen aldrig rigtig  kom  op over  M~nningen i denne Gaarda, star der (s.32).

Tiden er altsa af lave og selve naturens orden er forstyrret  her kunne man sige med henvisning til f~romtalte Jens Laanums urmagervirksomhed.  Mere  przcist  fremstilles  Pers  tid  hos  Bertel som en total ber~velse af tid:  »Fra Kl.  4  om Morgenen til  10-11 Aften, var der næppe et Sekund -fraregnet  de knebent tilmaalte Spisetider -han kunde nævne sit eget. S ~ g n og hellig f l ~ d for ham ud i een arbejdsgraa Almindelighed« (s.31).  Det er en arbejdsgrhhed, som er direkte modsat den naturorden,  der peges p&amp;  i Kraen Lybskers  sammenknytning  af  det  biologiske  og  det  kosmiske kredslnb:  »Det er mens de er smaa, te de ska ha no at gro af. Der skal Venlighed til. Det er ligesom med ae  Blomster . . . Sol! Sol! -Men Gud bedre det!«  (s.18) Og det er en   de la eg gel se af naturordenen som anskueliggnres i Pers fars mislykkede liv, som han selv sammenfatter  i dette billede:  »Hvor det dog regner! . . . regner, regner,  regner!  Altid  regner  det,  tykkes jeg.  Men  det  tykkes  en maaske bare,  fordi en er bleven  fattig og gammel. For imens jeg var ung, aa, hvor kunde Solen skinne!« (s.99)

Nok er det lukkede sociale rum og den stoflige tids naturorden den fundamentale ramme for romanens samfundsforstAelse, men ved konsekvent at tænke de kritisable samfundsforhold igennem inden for denne ramme tvinges Jeppe Aakjaer sa at sige til at bryde rammen. Hverken Pers fars d ~ d , der anskues ud fra en darwinistisk  determinisme under mottoet »vi traeder hinanden i Dyndet ned«,  eller Kræn Lybskers dnd, der former sig som en accept  af den personlige d0d under forudsztning af naturkredsl~bets fortsættelse (s.148) bliver romanens sidste ord. Trods alt bliver heller ikke herregarden  Snlsigs  forfald  det sidste  ord.  Den  rumlige  og den  tidsmæssige  ramme  brydes,  men  de  forvandlende  krizfter kommer ude fra.

Den stoflige tid brydes som forstiielsesranime med Pers henvisning  til  byarbejdernes  otte-timers-arbejdsdag.  Da  bonden  Kild Pejrsen h ~ r e r om sadanne tanker, læner han sig s&amp;  hardt mod sit ur -Klokhuset -at det knager: en fin antydning af, at selv den velmenende bonde klassemæssigt tvinges i et modsztningsforholdil

den ordnede tid.

Opbruddet fra det lukkede sociale rum antydes si3  smat i den scene, hvor gardmanden Bertel Nrargaard, som den syrnede hjemmef~dning han er, skzlder ud over, at Per skal lære at læse landkort.  (s.44) Men opbruddet kommer ikke fra Per  selv.  Da han i kapitlet »Der m@nnes«  oppe fra tagryggen pludselig far en vid udsigt,  s ~ g e r hans ~ j n e straks mod  barndomshjemmet!  (s.48)  Det bliver i stedet den mzrkelige Goj, der har vzret i Australien, ved Kap Horn og som kalder  sin bolig en wigwam, der (s.50) Abner horisonten  for Per  og lufter  tanker  om revolution i  det  »maskraadne,  gaardmandshovne  Pengesamfund«  (s.2).  Bogens afsluttende udrab -da Per er pil vej til udvandrerskibet -))Kar Goj! . .  . Lad mig endelig ikke komme for sent!« (s.184) -er det handfaste udtryk  for overskridelsen af  det  lukkede lillesamfunds  grænser, samtidig med at en anden, mere tempofyldt tidsstruktur  end landets træge og dvælende rytmer bliver anslaet i dette udrab.

Hvis man kan skelne mellem romanens stof og sa gestaltningen hvor  vidt denne abning i romanens rum og i dens tidsopfattelse ogsA trzder frem i gestaltningen. Visse iagttagelser ser i hvert fald ud til at dementere

af  dette stof, m A   man imidlertid  her  unders~ge, et egentligt brud i forstaelsesrarnmen.

I romanen finder man en rzkke symmetrisk opbyggede optrin. Pers indtrædelse i det sociale kredslrab som  hyrdedreng  og hans udtrzdelse af  det efter  at vzre blevet  opsagt i sin sidste tjeneste forbindes begge med l~bske heste.  Da han er p A vej til  sin  f ~ r s t e tjenesteplads hos Bertel N~rgaard er det Per, som standser et par Iobske heste (s.26-27). Da Per dagen efter at have faet opsagt sin tjeneste hos sogneradsformanden bes~ger Krzn Lybsker pa dennes d~dsleje  r det Per, som rives med af nogle lobske heste. Han bliver reddet af urmageren Jens Laanum.

Pers egen standsning af l~bske heste minder om en klassisk initiationsskildring -omstzndighederne taget i betragtning, men ogs å i betragtning af at manglende driftsbeherskelse senere hen i ro- manen  fremstilles med  det  traditionelle billede af  lobske  heste. Jfr. f.eks. da Pers mor ved skoleb~rnenes dans gribes af sin gamle lidenskab  og  tager  Pers st~vler for  at  kunne  danse med.  »Man saa, det  blussed op i hendes 0jne, som hos  en gammel Beriderhest, der pludseligt h ~ r e r Giger og Fl~jter i Luften«. (s.103)

Da Jens Laanum  skaber  symmetri ved  at standse Pers lobske heste, henviser han i trad med dette til sin ovelse som »Dyretzemmer i det bedste af en Snes Aar« (s.153), hvor det underforstaede

dyr er hans kone, Galop-Sofi.

Er initiationsskildringen traditionelt en ritualisering af et naturgivet kredsl~b, s&amp;  ma  den anden hestebetvingelse i overensstemmelse hermed opfattes som en art rituel bearbejdning af de krzefter,  som rader,  hvis  man  trzder  ud  af  dette kredslab.  Det  er  i hvert  fald  netop  denne  scene,  der  giver  anledning  til  for  forste gang at introducere den bredere  historiske  udvikling.  Jens  Laanum sammenligner hestenes labskhed med maskinerne,  der »nu vzelter  in  over  Landbruget  fra alle Sider« (s.153), hvorefter  han foretager en lang opremsning af personer som p A   den ene eller anden made er blevet krablinge ved m ~ d e t med den labske historiske udvikling. (s.  1  54))

Gennem denne ordning af romanens stof kanaliseres dette -det historiske  perspektiv  og  muligheden  for  andre  samfundsindretninger -tilbage  i  den  naturforbundne  tids  forstaelsesramme. Da Jens Laanum i en tidligere omtalt scene behandler urets fjedre, sammenlignes disse med »en kuldeskjzlvende Navlestreng paa et nyf~dt Foster« (s. 137). Muligheden for bedre tider, bedre sociale forhold begrundes dermed i den garanti, som naturens eget kredslab giver,  om  at efter  vinter  kommer  var,  efter  d0d fadsel osv. Hvordan denne stoflige tid kan undga at blive en tvang for de besiddelseslase klasser og i stedet  blive  medium  for  selvudfoldelse fortoner sig i denne tidsopfattelse.  Da Goj i slutscenen optimistisk ser andre tider  komme med husmandsforeninger,  tyendeforeninger og »suksomsive hele den sociale Revolution« (s. 184), anforer Per pessimistisk en fejlkonstruktion i selve naturordenen  hos det land,  han  lader  bag  sig,  nemlig ~Fejghedena, der  »bunder  i Karakteren« (s. 184).

Men selv om denne  slutning  ligger i logisk forlzngelse  af  de kategorier, som romanen grundlzggende farer sin argumentation igennem, sa skulle det ogsa være fremgaet, at den i grznserne af denne argumentation far fastslaet, at en social revolution er betingelsen  for indl~sningen af  den usamtidige stoflige tidsopfattelse, som ellers vil blive til en narbejdsgraa Almindelighed« (s. 3  l), en inerti og monotoni som hos den triste  daglejerdatter Dorre, hvis harpisk  »bevzger sig gravitetisk  som Perpendiklen i et gammelt Ot-dagsvzrkcc. (s. 73)

Nar Per nzvner byen som det sted, hvor han henter inspiration, så vil det vzre rimeligt at se i Aakjzrs breve fra hans tid som nyankommen provinsstudent i K~berihavn. Her viser det sig, at konfrontationen  med byens oplevelsesformer sa at sige kastede ham tilbage i en landlig erfaringshorisont. Man kan i hans breve f ~ l g e en trinvis udvikling fra fascination og beruselse i storbyens nervepirring  over opbygningen af Arvagne forsvarsmekanismer  til blaserthed og videre til den fortr~ngning,  som i VREDENS B0RN manifesterer sig i, at den slutter ved opbruddet fra sognene Skejby og Runge.

Den 22. april 1892 skriver Jeppe Aakjzr saledes: »Og hvor har jeg  let ved  at sige Kjbh.  Farvel.  Hvor trztter de dog i Lzngden, disse graa  h ~ j e Stenmasser  af  Murmester-Dumheder,  og  denne fortumlende Larm og gebrzkkelige Spektakkel, der aldrig stilner af  et  0jeblik.  0 ,   hvor  skal det  smage og behage  at hvile de sitrende  Sanser  i  Landsbytavshed,  mens  Klokkerne  ringer  over Engen,  og trætte,  b ~ j e d e Mænd og Kvinder gaar til Kirke med lange, tunge Trin i Sandet. Jeg vil leve saa rolig derude, ikke tale, ikke agitere, ikke forstyrre en Mors Sjzl. Gud tilgive mig, at jeg nogensinde har kunnet tznke saa naivt, at det kunde nytte det ringeste at bringe disse Mennesker i Forbindelse med det nye Liv .  .  . Naturen har endnu ikke skabt de Organer i dem, der skulde modta slige Lzrdomme«.

Jeppe A a k j ~ r manglede selv disse »organer«, det bevidsthedsmzssige og sansemzssige beredskab for storbyvirkeligheden. Selv i  VREDENS BDRN,  hans mest engagerede og  dagsaktuelle  roman, er den landlige erfaringssammenhzng og erfaringsbearbejdning fremherskende. Som skitseret i indledningen delte han denne blinde plet  i sit  billede af  den  sociale virkelighed med  de 0vrige landarbejderforfattere.  Og tilsvarende ser man, at byarbejderforfatterne  i  deres naturalistiske affotografering  af  lejekasernernes mad ikke bringer den landlige virkelighed ind i synsfeltet.

## Nick

## Carter og arbejderbev~gelsen

Sporger man om, hvad der skete i hullet mellem den landlige socialrealisme og den bymassige rædselsrealisme kan man fa noget af et svar ved at g&amp;  til den kobenhavnske jernbanetold!

Under opsamlingen af Statistiske Efterretninger i 1909 undrede det statistiske bureau sig meget over, at indforelsen af boger mm fra udlandet var steget med 400000 pund fra 1907 til  1908. Man henvendte  sig  da til  den  kobenhavnske  jernbanetold,  der  kunne give svaret. Det var den nye masseimport af seriehæfter  om Billy Brown, Buffalo Bill, Nat Pinkerton og Nick Carter, der vejede til.

Nick  Carter-litteraturen har vzeret et ganske væsentligt og statistisk set langt  det overvejende element i den litteratur,  som arOg derfor vil en forstaelse af denne litteraturs funktion vzere god at have som baggrund for bedommelsen af den socialrealistiske litteratur, som blev skrevet af arbejderklassens og

bejderklassen l ~ s t e . arbejderbevzegelsens  egne forfattere.

At Nick Carter-litteraturen  fik  betydning  for bevidsthedsdannelsen  i  arbejderklassens  er  det  ikke  svzrt  at  finde  belæg  for. Bl.a.  i den socialdemokratiske ungdoms blad FREMAD fra 1909 finder man en heftig kampagne mod denne sakaldte smudslitteratur.  Om det svenske parallelfænomen fortzeller Torbjorn Holmgren, at her dannede arbejderbevægelsen komiteer til undersogelse af  kolportagelitteraturen,  foranstaltede protestmoder,  besogte efter presserapporter skred undertiden  ogsa til  regulære balbrændinger  i

forhandlerne, udfzerdigede resolutioner og -at d ~ m m e -skolegardene.

Argumenterne mod  denne litteratur -hvad  enten  disse argumenter gik pa dens manglende lodighed eller dens bortledning  af arbejdernes opmærksomhed fra den kollektivistiske kulturkamp -er  imidlertid  ikke argumenter,  der  fortzller meget  om, hvorfor den i den grad vakte interesse og læselyst hos arbejderne (og selvfolgelig mange flere i det litterzere  publikum).

Her er reklameteksten pa Nick Carter-hzfterne anderledes op- lysende. Trzkker man glasuren fra i det  fnlgende citat, sa fremtrzder der en klar  erkendelse af, at den nye storbyeksistens dels krzvede en omlzgning af folks mader at sanse og bearbejde virkeligheden pA,  dels skabte helt nye former for driftsbesztninger.

Bagsideforfatteren C. Scheel Vandel skriver om Nick Carter:

»Nick  Carters  Fortzllinger  handler  om  daglige  Tildragelser, Hzndelser, som er hentede  lige ud  af  Livet,  Begivenheder, som stadig foregaar omkring os -men som Mesteren lzrer os at se paa med  andre  0jne end  hidtil  og  fnlge  langt  udover  den  flygtige Interesse .(..) vi stiller med Nick Carter paa bar Bund og faar -for 25 0 r e   paa 32 Sider! -l z r t   at bruge vor Iagttagelsesevne, at skzrpe vore Sanser, at hnjne vort Mod, at uddybe vor Retfzrdsf~lelse og samtidig indse at List kun kan med List fordrives . . Vi spiller selv med, og ad de szlsomste Veje naa'r  vi  ind paa rette Spor -gennem New Yorks gamle Kloaker eller gennem New Jerseys vilde Skove. Et Rc~dtkridtskryds paa Flisen eller en brzkket Gren, som ingen znser, tiltvinger sig vor stnrste Opmzrksomhed«.

I en anden bagsidetekst ledes tanken hen pa Georg Simmels udsagn om, at i Storbyen gzlder det om at være »to the point«, idet det anfnres at hver dag, hver time,  hvert  minut og hvert  sekund sker de og de handlinger, som krzver detektivens opmzrksomhed

i storbyens virvar.

Tager man nu et af disse hzfter, kan man fa fat i f.eks.  fortzllingen HYPNOTISMENS LÆNKER,  der kort fortalt handler om en gammel bondemand, der kommer til New York for at hente sin niece  hjem,  som er  blevet  bortfnrt  til  storbyen  af  en  forbryder med hypnotiske evner.  Ved  Nick  Carters og hans medhjzlperes

bistand vendes alt selvfnlgelig  til det gode.

Den virkelighed, som fortzllingen knytter an  til, er modsztningen mellem land og by.  Man m&amp;  huske, at flere hundrede tusinde mennesker i perioden  1870-1914 flyttede fra landet til byen, og at to-tredjedele af  Knbenhavns  arbejder-  og  smaborgerbefolkning p&amp;  tidspunktet  for dette Nick  Carter-hzftes publicering var  indvandret  fra landlige livsforhold  til  storbyen.  I den sammenhzng mil focuseringen pa omstillingen fra landlig mentalitet og adfærd til storbyeksistensens nye vilkar betragtes  som et meget realistisk t r z k .

I  indledningssekvensen af  HYPNOTISMENS LÆNKER kon- trasteres  den nytilkomne farmers desorientering i storbyens menneskemylder med  Nick  Carters  Arvagne  og  opmzrksomme  betragtning  af  samme.  Mentalitetsmzssigt  tematiseres  nadvendigheden af en hurtig og praecist fortolkende indstilling over for storby-junglen.  Adfzrdsmaessigt  fremstilles  nadvendigheden  af  at kunne gebzrde sig i et interaktionsmanster,  hvor privateksistensen holdes uden for de roller, hvori de indbyrdes mere eller mindre fremmede personer mader hinanden.  Mens Nick Carter saledes er en sand mester  i  selvbeherskelse og forklaedningskunst,  afslarer hans McCloud-lignende bekendt Texas Jack sig som en figur, der p&amp;  linje med farmeren hele tiden klodset kommer p A   tvzrs af storbyens  stramlinede interaktionsformer:  buser  ind  i  fodgzengere, stader an mod normer om tilbageholdenhed osv.

Spzndingsfeltet mellem  landeksistensen  og  byeksistensen  har tidsdimensionen som drivkraft. Rent udvendigt kan man iagttage, at de meget fyldigere beskrivelser af de »landlige« personer virker handlingsretarderende.  I kernen af temaets forlabsmzssige udfoldelse kan man se tiden  som den styrende og vzrdibestemmende faktor:  Forstar personerne at tiden er kostbar, at tid er penge og at tiden skal tages i agt, ja s A   placerer de sig i gruppen af de helte, som behersker storbyeksistensen. Man kan antage, at lzserappellen,  fascinationsvzrdien i  denne  Nick  Carter-litteratur  primzrt bestar i, at den tager udgangspunkt i den kapitalistiske tidsstruktur,  som  Lukács  i  forlzngelse  af  Simmel  beskriver  som  tom, kvantificerende og abstrakt; men at den transformerer  denne tid til en lystkilde ved at binde den sammen med en forlabssammenhzng af  voldsomme,  meningsfyldte begivenheder.  En  antagelse som kunne fares videre i overvejelser over sammenhzngen mellem spzndings-fznomenet og tidsstrukturer.

For s A   vidt som stadig omverdensopmzrksomhed, koncentration,  selvbeherskelse og  rollebeherskelse sammen  var  grundlzeggende trzk ved den nye kapitalistiske byvirkelighed, hvor arbejdslan samtidig udmaltes i tidskvanta,  for s A   vidt  m A   man ogsA  erkende, at Nick  Carter-hzfterne griber ned i nogle fundamentale t r z k  ved  virkeligheden.  Med deres negligering af  klassemzssige modsætninger,  deres fortrzngning  af  produktionssfzren og int i msf~ren, deres cirkulationssfzre-univers og deres lejlighedsvise ideologiseren mht.  »anarkistreder«  0.1.  kan  der selvfalgelig ikke vzre tale om socialrealisme. Men man kan sige, at hzfterne i h0j grad rummer en behovsrealisme,  alt&amp; en appel til  reale behov i store dele  af  arbejderpublikummet.  En  appel  som  fordrejes  og af blindheden over for disse behovs sociale oprindelse og funktion. Men ogsA en sin vis  var  det springende punkt  for den socialrealisme,  som det var arbejderbevzgelsens  litteraturpolitiske miil  at forskydes alle mulige forkerte steder hen som f ~ l g e appel som p A udbrede.

Hvilke erfaringssammenh~nge kom  til  at indgA  i den  socialistiske politik og kulturkamp?  Henning Grelle beskriver,  hvordan den  socialdemokratiske  agitation  p A landet  blev  indholdsl~s og selvmodsigende, fordi det  taktiske  valgsamarbejde  med  Venstre medforte,  at de politiske v~lgerforeninger her  blev  studehandlet bort til Venstre under valgene til gengzld for Venstres vzlgerforeninger  og  stemmer  i  provinsbyerne.  Forudsztningen  for  dette samarbejde  med  Venstre  var  Socialdemokratiets  kontrol  med landkredsene,  og  derfor  modarbejdede  partiet  landarbejdernes selvstzndige faglige organisering, da oprettelsen af selvstzndige, formelt upolitiske landarbejderforeninger ville vzre ensbetydende med at spille sig partiets kontrol af hznde. Disse forhold var den grundlzggende hindring  for  Socialdemokratiets evne  til  at opfange de sociale realiteter.

Marie-Louise Svane har i et speciale om bl.a.  forholdet mellem Socialdemokratiets politik og dagliglivets helhed beskrevet, hvordan  den  socialdemokratiske  politik  kom  til  at  reproducere  det borgerlige  samfunds  trespaltede  opbygning:  »en  akonomisk-reog familjeliv  i intimsfzren og (hvis de var organiserede) et socialistisk fra-

formistisk kamp i produktionen,  et smhborgerligt k ~ n s seologisk  partiliv i den politiske sfzre«. (s.215)

Dette og den fatale opdeling i land og by, hvor landarbejdernes szrlige  forhold  kun  i  ringe  grad  erkendtes,  henviste  organiseringen af landarbejderne til Indre-Mission e.l.  Og en politisk  opmzrksomhed  p&amp; problemerne ved  urbaniseringsprocessen, flytningen og den sociale og psykologiske omstilling har jeg  nzsten ikke  truffet  p A i  den  socialdemokratiske presse,  hvor  det  citat, som indleder denne artikel, nzrrnest reprmenterer et h~jdepunkt af refleksion herom. I skrifter af Fernando Linderberg, der netop kzmpede for en ogsA faglig organisering af landarbejderne og en hensyntagen til arbejderklassens socialt brogede sammensztning, optrzder derimod »mentalitetshistoriske«  overvejelser. Bl.a.  behandler  han land-by-overgangen i en bog,  der netop er en introduktion til en af  den mentalitetshistoriske  forsknings  foregangsmznd:  PROFESSOR  WERNER  SOMBART  OG  DEN  SOCIALISTISKE ARBEJDERBEVÆGELSE  (1  897)

Den mest omfattende folkelige bevzgelse i dette de folkelige bevzgelsers Arhundrede, vandringen fra land til by (og evt. videre til Amerika)  forsvandt  alt&amp;  helt  ud  af  synsfeltet.  Opbruddet  fra landsognet  og hele  den  efterfalgende serie af  mere  eller  mindre chok-przgede oplevelser fra rejsen til ankomsten og den farste tilvznning til storbyvirkeligheden forblev individuelle anliggender. kunne  Nick  Carter-industrien og

I  dette  sociale  ingenmandsland investere i desorienteringen, integrationsvanskelighederne fremtidsforventningerne under de nye vilkar.

Det eneste sted, hvor jeg  har fundet en egentlig refleksion over disse  forhold,  er  litteraten  C.  Lambeks  essaysamling  VERDSLIGT AANDSLIV  fra  1906.  I  essayet »Byliv  og  Landliv«  forsager han her -fra de simpleste psykiske mekanismer til de mest sammensatte erkendelsesprocesser -at redegare for forskelle mellem »landpsykologi« og »bypsykologi«, med en vis opmzrksomhed  pa  social  differentiering  begge  steder.  I  kraft  af  urbaniseringen  som  en  historisk  transformationsproces  var  der  dermed ogsA  tale  om  en  mentalitetshistorisk  skitse.  Med  pavisningen  af korte tidsintervallers dominans i storbyens interaktionsformer og arbejdsprocesser,  kravet  til  hurtig  fortolkning,  punktlighed  og overgangen fra »mindestyrke«  til »mindeslaphed«  supplerer han p&amp;  vzsentlige punkter Simmels klassiske beskrivelse -der i avrigt blev skrevet nogenlunde samtidigt.

Den lzre man kan uddrage af disse beskrivelser er en nzrmere forstaelse  af  forskellige psykiske strukturer,  forskellige former for bevidsthedsmzssigt og sansemzssigt beredskab og forskellige typer behov.  Bade stofligt og gestaltningsmzssigt  blev  disse forskelle snarere cementeret  end  formidlet i den zldre socialrealistiske  litteratur. Det  er  ikke  vanskeligt  at  finde  de  historiske grunde, men for at kunne szette fastlasende historiske forhold ud af  kraft  er  erkendelsen  af  disse mekanismer  vigtig.  Historien er bl.a. til for at  man kan blive klogere af den.

## Litteraturliste

Aakjær, Jeppe; Vredens Børn, 1979.

Benjamin, Walter; Uber Literatur, 1969.

Burks, Peter: Popular Culture in Early Modern Europe, 1979.

Dybdahl, Vagn; De nye klasser, bd. 11 i Politeks Danmarkshistorie, 196.

Garde, Axel; Dansk Aand, 1908.

Gemzøe, Anker; Arbejderkultur i Danmark, Kultur &amp; klasse 31.

Gourevitch, A.Y.; Le temps comme probleme d'histoire culturelle, in: UNESCO,

Les cultures et le temps, 1975.

Graves, Karoline; Ved Halleby Aa, 1979.

Grelle, Henning; Socialdemokratiet i det danske landbrugssamfund, 1979.

Holmgren, Torbjörn; Arbetarrörelsen och Nick Carter, Förr och nu, nr. 1, 1978.

Jensen, Carsten; Folkelighed og kommunisme, duplo 1978.

Junge, Joachim; Den nordsjællandske Landalmues Karakter, 1915.

Lambek, C.; Verdsligt Aandsliv, 1906.

Le Day, Francis, I Hypnotismens Lænker, 1908/9.

Le Goff, Jacques; Pour un autre Moyen Age. Temps, travail et culture en Occident, 1977.

Lukacs, Georg; Geschichte und Klassenbewusstsein, 1971.

Lukács, Georg; Der historische Roman, Werke 6, 1965.

Lüthi, Max; Das Volksmärchen als Dichtung, 1975.

Lüthi, Max; Volksliteratur und Hochliteratur, 1970.

Møller Kristensen, Sven; Impressionismen i dansk prosa, 1955

Nielsson, Martin Per; Tideräkningen, 1934.

Olrik, Axel; Episke Love i Folkedigtningen, in: Danske Studier 1908.

Pedersen, Arne; Dupliket om Fernando Linderberg, 1978.

Simmel, Georg; The Metropolis and Mental Life, in: Hatt and Reiss; Cities and Society, 1968.

Svane, Marie-Louise; Livet i familien og kapitaliseringen af samfundet, upubliceret specialafhandling, 1977.

Weimann, Robert; Erzählprosa und Weltaneignung, in: Sinn und Form XXIX, nr. 4, 1977.