Kunstens iboende ambivalens
Forfattere: Lisa Korsbek
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## Lisa Korsbek

## Kunstens iboende ambivalens

En psykoanalytisk indfaldsvinkel til kunsten som proces

Det synes næsten symptomatisk for modstandere af en psykoanalytisk indfaldsvinkel til kunsten, at de opfatter den som en metodisk tilgang, der kun beskizftiger sig med den latente driftstematik  i ethvert kunstnerisk produkt og derfor slet ikke forholder sig til enkeltværkets æstetiske karakter og til selve skabelsen som proces.

Det skyldes bl.a., at deres antagonistiske holdepunkt næsten udelukkende er en læsning af dén  Freud, der som bekendt aldrig formåede at se den æstetiske gestaltning som andet end et teknisk og taktisk omamentelt slor, der i en indrommelse til den socialt sanktionerende realitet, til censurinstansen, kastes over værkets private og derfor frastodende driftsdeterminerede fantasi. Mere psykoanalytisk udtrykt synes den specifikke æstetiske bearbejdning i henhold til Freud primært at være forbundet med de forbevidste/bevidste processer, som lyder realtitetsprincippet, og som modvirker og hæmmer de ubevidste og driftsbesatte forestillinger, og gestaltningen kan i den forstand analogiseres med forsvar og modstand, dvs. anskues som et resultat af diverse forsvarsmekanismers mellemkomst.

Dette er naturligvis ikke ganske holdbart. For det forste fordi den æstetiske udarbejdelse i sig selv er en proces, der i sin aktivitet er besat med driftsforestillinger. For udoveren er den nemlig bl.a. ubevidst-associativt  forbundet med legen og med legens velkendte karakter af at udtrykke en transformation af passive erfaringer til aktiv beherskelse,  hvilket igen er forbundet med ornnipotens og ætiologisk anskuet i nogen grad kan fores tilbage til analfasens psykiske komponenter: Lystfyldt beherskelse og kontrol. For det andet, fordi intet kan anskues så enkelt og opdelt. Der er ikke simpelthen  tale om et kunst-værk, der kan opdeles i en driftsdetemineret fantasi på den ene side (latent indhold) og et sekundærprocessuelt vævet slor på den anden side (form), der er, som allerede ego-psykologen Ernst Kris påpegede i om et uophdrligt samspil mellem den primærprocessuelle og den sekundærprocessuelle tænkning i skabelsesprocessen som helhed.

Med Ernst Kris har vi bevæget os ind på det, som er nærværende artikels hovedemne -nemlig en psykoanalytisk indfaldsvinkel til kunsten som proces. Bortset fra at forskellen mellem Freud og Emst Kris er fundamental i forståelsen af, hvordan det menneskelige  jeg bliver til og hvordan det i ~ v n g t fungerer (forskellen mellem id- og ego-psykologi2) -et aspekt, som i ~vrigt altid kan diskuteres -er Emst Kris interessant,  fordi han i modsætning til Freud udviser en storre indsigt i netop arten af den æstetiske oplevelse i den kunstneriske skabelsesproces.  Disse indsigter  finder  jeg nodvendigt kort at referere for at nå frem til det, der er mit egentlige projekt -nemlig at forsoge at indarbejde udviklingspsykologien, således som den er fremstillet a f   den engelske bornepsykiater Margaret Mahler, i en litterærlæstetisk problematik.

## Inspiration og udarbejdelse

Ernst Kris' beskrivelser a f den kreative proces udmonter sig i en fremstilling af   to faser, hvis yderpoler han benævner henholdsvis inspiration og udarbejdning. I inspirationsfasen er kunstneren  ét  med sit værk, han er opslugt af det, gribes, henfores og forfores som af en fremmed og ydre magt. Energetisk udtrykt er der tale om en stærk narcissistisk besætning af værket. Og der er tale om en regression, der dog -til forskel fra den patologiske -er jeg-styret, dvs.  iværksat, opretholdt og konstruktivt udnyttet a f det skabende jeg.3

I udarbejdelsen derimod distancerer kunstneren sig fra sit værk v.hj. af jeg'et og over-jeg'ets identifikationer med recipienten, dvs. med et implicit eller eksplicit publikum. Kunstneren  former, komgerer og ledes af et koligt og kritisk overblik. I en pendulerende eller dialektisk  bevægelse mellem disse to modsatrettede tilstande, dvs. mellem primærproces og sekundær-proces, regression og progression, bliver kunstværket til. En dialektik, der kan give sig udtryk ibsiske skift mellem nærhed og distance -og således  if~lge Kris direkte aflæses af f.eks. malerens bevzgelser i skabelsen af sit værk: »The process involves a continual interplay between creation and cnticism, manifsted in the painter's alternation of working on the canvas and stepping back to observe the effeck4

I henhold til Ernst Kris synes kunstværket altså at være resultatet af en dialektik mellem diverse psykiske instanser,  det'et og jeg'et,  og deres energetiske pnmærprocessuelle og sekundærprocessuelle  funktionsmåder.

Lad os med det i baghovedet vende os mod Margaret Mahler.

## Margaret Mahler

Margaret Mahler har aldrig eksplicit beskæftiget sig med relationen mellem kunst og psykoanalyse. Som b~rnelæge og senere b~mepsykiater har hendes forskning primært drejet sig om at unders~ge den normale og den patologiske psykodynamik i barnets interaktion med moderfiguren, hvilket har resulteret i en udviklingspsykologi, der i dag betragtes som en klassiker.

Når hendes teorier således skal fremdrages,  beror det på, at jeg finder dem relevante i en forståelse  a f   netop den dynamik, der karakteriserer kunsten som proces i dens frembringelse af   det æstetiske værk, ligesom de danner et godt udgangspunkt for en indkredsning  af kunstens gentagne tematisering af spændingen mellem liv og d ~ d .

Din alternerende bevægelse mellem tilstande af inspiration og opslugt indlevelse i kunstværket versus aktiv, distanceret udarbejdning (dialektikken mellem primærproces og sekundærproces), som Ernst Kris betoner i sin karakteristik af den kunstneriske proces, er en dialektik, der nemlig fra et udviklingspsykologisk synspunkt kan anskues som en samtidig reaktivering af den adfærd, der kendetegner bamets relation til moderfiguren i den psykiske udviklingsfase, Margaret Mahler på baggrund af sine omhyggelige empiriske studier5  har kaldt separation-individuationsprocessen.  Denne forl~ber fra barnets 4.-5. levemåned til et sted mellem den 30. og den 36. måned og er af Mahler inddelt i fire faser, som for en orientering skal berores her.

## Separation-individuation

T  barnets normale psykiske udvikling aflØser separation-individuationsfasen den symbiotiske sammensmeltning  mellem barnets jeg og billedet af moderen (1-5  måneder), og dens begyndelse markeres i forhold til symbiosen af en præliminær adskillelse fra moderfiguren og dermed af en klarere distinktion mellem egenkroppen og den ydre verden, mellem jeg og ikke-jeg.

Derved har vi separation-individuationsprocessens fØrste del-fase: Diferentieringen (5.-9. måned), hvis udl~ser er bamets udvikling af motoriske funktioner, hvilket bl.a. gØr det i stand til at bØje kroppen væk fra moderen og saledes få  et nyt overblik over hende og omgivelserne. Dette ledsages bl.a. af en udforskning af moderens ansigtlkrop og af  en opstilet evne til at samrnenligne sig selv med det, der perciperes.

Differentieringsfasen glider efterhånden over i den fase, Mahler kalder b e l s e (9.-14. måned).  Denne er karakteriseret ved en stadig udvikling af de autonome bevægelsesfunktioner,  hvilket giver sig udslag i, at barnet kan krav- le væk fra og tilbage til moderen og senere bevæge sig frit i oprejst stilling. Denne nye evne til selv at kunne gå og således  udforske verden er ledsaget af omnipotens, af en folelse af aktivt og næsten magisk at kunne beherske verden. If~lge Mahler er narcissismen p3 sit hojeste i denne delfase -barnet går så meget op i sine nyerhvervede autonome funktioner, at det synes, som om moderen nærmest udelukkes. Det er dog ikke tilfældet. For omend barnets evne til selv at bevæge sig væk fra moderen og gå på opdagelsesrejse betyder en stadig storre differentiering mellem jeg og ikke-jeg og dermed en stadig storre adskillelse fra moderen, oplever barnet primært moderen som dets egen omnipotente forlængelse. Moderen er altså stadig midtpunktet, og hun fungerer som den base, barnet konstant kan vende tilbage til for emotionelt at tanke op og forsikre sig om hendes folelsesmæssige  nærvær og stotte. Der er m.a.o. tale om en folelsesmæssig symbiotisk relation mellem barn og moder, der kun gradvis afvikles med barnets begyndende accept a f   sin nye identitet som et separat individ.

I den tredie delfase, Gentilmnnelse (14.-24. måned), h k   barnet erkendt sin adskilthed fra moderen, hvilket betyder, at barnets oplevelse af omnipotens erstattes af en storre erkendelse af dets egen sårbarhed og afhængighed. Dette udloser separations-reaktioner som stærk angst og ambivalens, hvorved vi har det, Mahler kalder gentiln~nnelseskrisen, der er på sit hojeste fra 18.-20. måned: Barnet er splittet  mellem behovet for fortsat at udnytte sine nye evner og finde en egen identitet og længslen efter moderens nærvær. Og til begge dele er der knyttet angst, angsten for igen at blive opslugt a f   moderen (tabet af autonomi og identitet) og angsten for at miste moderen (tabet af enhed og folelsen a f   almægtighed). En ambivalens,  der får sit konkrete udtryk med barnets konstante loben væk fra og tilbage til moderen og desuden kan spores i, at barnet ofte på én og samme  tid slår og omfavner hende. Fasen er især kendetegnet ved to adfærdsmonstre: At skygge moderen og at fare væk fra hende. Begge former for adfærd viser det samtidige Ønske om symbiotisk nærhed og separat distance. Når barnet lober væk fra moderen, er det ikke kun motiveret af  onsket om undgå hendes opslugning, men også af Ønsket om netop at blive opslugt, idet barnet ifolge Mahler farer væk i forventning om, at moderen vil Iobe efter og gribe det i sine arme. At fare væk er altså ogsA udtryk for Iængslen efter at blive genforenet  med det tabte kærlighedsobjekt, genvinde kontrollen over det og dermed genetablere folelsen af enhed og almagt.

Det er på grund af dette konstante behov og denne aktive indsats for igen at nærme sig moderen, at Mahler kalder fasen Gentiln~nnelse, selv om den ogsA er præget af en ofte meget stærk negativisme over for moderen, forbundet med det samtidige krav om oget autonomi. En negativisme, der med en tiltagende bevidsthed om kroppen og dens spændinger,  især i forbindelse med en libidi- nisering af den anale zone, tilspidses med pottetrzningen, hvor barnet kan demonstrere sin uafhzngighed ved at afholde sig fra at indordne sig under moderens krav. Fasen er desuden kendetegnet af en udvidelse a f   mor-barnverdenen ved en inddragelse af andre objekter, f ~ r s t og fremmest faderen, og ved en udvikling af de kognitive funktioner.  F.eks. er det i denne fase, at barnets evne til at bruge og beherske sproget tager form.

Den sidste delfase kalder Mahler Konsolidering af individualiteten og begyndelsen til emotionel objektkonstans. At hun placerer den fra den 24. til et sted mellem den 30. og den 36. måned betyder dog ikke, at fasen dermed kan betegnes som endelig afviklet. Det siger sig selv, at opnåelse  af individualitet er et livslangt forlob. M.h.t. etableringen af objektkonstans er der tale om en kompliceret proces, der omfatter flere sider af den psykiske udvikling, og som i f ~ l g e Mahler f ~ r s t har nået en vis stabilitet i det tredie år, men selv i den senere barndom midlertidigt kan afbrydes af regression.

Etableringen af objektkonstans er i henhold til Mahler forst og fremmest etableringen af et emotionelt stabilt forhold til moderen, som indebzrer, at separationen bedre kan tolereres. Intra-psykisk sker det ved en sarnmensmeltning af det gode (nzrvzrende) og det onde (fravzrende) objekt, og dermed af de libidinase og aggressive impulser, og ved en internalisering af det elskede objekt, som gores til et indre og konstant positivt besat billede, der kan opretholdes mere eller mindre uafhzngigt af den faktiske moders frustrationer af barnet. En forudsztning for at det kan lykkes er, at de libidinose impulser dominerer over de aggressive,  m.a.o. at god-objekt-oplevelserne  i de foregående faser var og stadig forbliver dominerende i forhold til ond-objekt-oplevelserne.

Karakteristisk for separation-individuationsprocessen  som helhed er altså, at den -med et andet ord a f   Mahler -i en vellykket udvikling betegner barnets psykiske f@dsel, dets langsomme, besvzrlige og ambivalente udvikling af identitet som et separat og selvstzndigt individ, og at den er en balancerende bevzgelse mellem to former for tab eller dod. Dette er iszr evident i den kritiske fase, Mahler kalder Gentiln~rmelse, hvor barnet s A   tydeligt pendulerer mellem angsten for og lzngslen efter symbiotisk  opslugning og dermed tabet af  identitet og autonomi versus angsten for og lzngslen efter separation og dermed tabet a f   den omnipotente enhed med moderen.

## Separationens tab og tilblivelse i kunsten

Dobbeltheden a f   tab (dod) og tilblivelse  (fodsel) er en af  kunstens yndede temaer. Og den er, som vi så, symptomatisk for separation-individuationspro- at skabe en kontakt mellem kunsten og denne proces. Dette sker bl.a. med udgangspunkt i to danske poetikker og ved cesen. I det folgende vil jeg fors~ge en inddragelse af digte.

Det skal dog med det samme fastlægges, at jeg med denne kobling ikke på reduktionistisk vis fors~ger at sige, at det er denne af Mahler beskrevne proces, som under en psykoanalytisk synsvinkel danner det eneste grundlag for dobbelthedens tematisering.  Denne kan udmærket -og er det ofte -være overlejret af fantasier om det tidligste tabs betydning (f~dslens overgang fra den intrauterine tilstand i moderskodet til det ekstrauterine  liv) og af andre tab og restaureringsfors~g, der er indskrevet og stadig indskriver sig i subjektets livshistorie. Blot mener jeg, at barnets psykiske fodsel er et så afgorende moment i subjektets ontogenese, at de ovrige tab og tilblivelses-oplevelser i h ~ j grad modelleres over de forestillingsstrukturer og den angst og ambiva-

lens, der er knyttet til denne proces.

Om separation-individuationsprocessen  generelt skriver Mahler: »Som enhver intrapsykisk proces vil den give genlyd gennem hele livsforl~bet. Den horer aldrig op; den forbliver altid aktiv; under nye faser af livsforlobet viser der sig nye derivater af de tidligste processer, der stadig er  virksomme^.^ På det punkt star vi alle lige -kunstner eller ej. Men med en fremhævelse af de regressive processer i den kunstneriske skabelse, som enhver psykoanalytisk diskurs betoner eksistensen af, kan det gores gældende, at kunstneren ikke blot kommer i dybere intra-psykisk kontakt med de infantile driftsimpulser, men også med de dynamiske udviklingsstrukturer, som drifterne er indskrevet i. Denne kan være en ~dipal trekantstniktur, den kan også være en prægdipal dyade med en begyndende subjekt-objekt-differentiering.  For det andet er der grund til at antage, at netop kunstnerens frembringelse af det æstetisk formfuldendte værk er en komplekst integrerende balancering mellem bl.a. del og helhed, mellem jeg og verden, ydre og indre, der om noget reaktiverer de tidligste sarnspilsmonstre, herunder f ~ r s t og fremmest den krævende dialektik mellem sammensmeltning  og separation i separation-individuationsfasen.  Det sidste er et indicium for ikke blot at belyse nogle af kunstens tematikker på grundlag af separation-individuationsprocessen,  men også at se  denne proces afspejlet i selve den skabende dynamik.

Til stotte herfor griber  jeg tilbage til nævnte Ernst Kris' formulering om, at de alternerende overgange fra primærproces- til sekundærprocestænkning direkte kan aflæses af kunstnerens fysiske bevægelser som en skiftevis  bojen sig frem og væk fra værket (tydeligst hos maleren, men givetvis også en del af den digteriske skabelse,  idet også digteren  bojer sig væk i en kritisk vurdering af det skrevne). Disse bevægelser er  barnets bevægelser i den angstfulde og ambivalente interaktion med moderen, som kendetegner separation-individu- ationsfasen, herunder forst og fremmest den kritiske fase, Mahler benævner Gentilmrmelse, hvor barnet spændes ud mellem længslen efter nærvær, passiv selvopgivelse og enhed med moderen versus Ønsket om distance og forsØget på aktivt at håndtere splittelsen, angsten og fraværet.

En af Pia Tafdrups formuleringer i hendes nylig udkomne poetik: Over vandet går jeg (1991) synes i den sammenhæng ganske illustrerende. I en fremsættelse af en dialektik som forudsætning og i en beskrivelse af denne dialektik~ poler (enhed/splittelse, fravær1  nærvær) er formuleringen i beroring med de bevægelsesmØnstre, som ætiologisk kan fØres tilbage til separationindividuationsprocessen: »Der gives en dialektik mellem splittelse og enhed, fravær og nærvær som er en fundamental forudsætning for digtenes tilblivelse. Det er mellem disse poler digtets sk~nhed og smerte findes, dets illuminationspunkt~.'

En af de danske digtere, der har formuleret den dobbelthed af d ~ d og tilbiivelse, som i dette psykoanalytiske perspektiv analogiseres med separationen, er bl.a.  Paul la Cour. I sin poetik Fragmenter af  en dagbog (1948) skriver han b1.a således: »Hvor underligt, at den Kraft, som higer mod Formi~shed, er den samme som tØjlet slår ud i levende Form.  Det er det store Paradoks hvomnder vi lever, at F ~ d s e l og Tiiintetg~relse har samme Kilde«.'

Formuleringen forstår jeg som en poetiseret tilkendegivelse af, at den psykiske f~dsel, eksistensen og identitetens tilblivelse, er en samtidig tiiintetg~relse -den tilintetg~relse, der ligger i indstiftelsen af forskellen mellem jeg  og ikke-jeg, og som separationen fra moderen er et paradigme på. Den kraft, der higer mod forml~shed og samtidig skaber formen er dobbeltheden af regression og progression, sammensmeltning og separation, i en konstant tilblivel-

ses- og tilintetgØrelsesproces.  Altså dialektikken igen.

Separation-individuationsprocessens  ambivalente holdning til behovet for autonom identitet og længslen efter enhed kan siges at være iboende selve det formende arbejde. Det er på den ene side en sætten grænser mod noget andet, dvs. en forskellenes manifestering,  der intra-psykisk må opleves som en oprettelse og stadig genoprettelse af jeg-stmkturer og dermed af separat eksistens, identitet og autonomi. Præcis dette aspekt af den formende drift synes at blive fremhævet med Paul la Cours dramatiske transformation af Descartes ber~mte Kogito, ergo sum« (Jeg tænker, altså er  jeg) til et: »Jeg  former,  altsaa er jeg«.g

Men det er på den anden side en evig stræben mod at transcendere de netop satte grænser, overskride og ophæve de skarpe modsætninger/forskellene i et ambitiØst f o r s ~ g på frembringelse af æstetisk enhed og stadig storre fuldkommenhed. En sådan bestrzbelse må psykisk opleves som en fuldkommeng~relse af  subjektes væren, og projiceret ud i kunstværket klinger det af omnipotens og den f~rste  nhed med moderen. I den forstand er der dialektik -og ambivalens -mellem separation og symbiose i selve den zstetiske formning, hvilket efter min mening skaber et grundlag for ikke blot at anskue den zstetiske bestræbelse som en tilsl~ring af vzrkets driftsbesatte indhold (Freud), men også som en stadig reaktivering og imitering af de tidligste faser i subjekt-objekt-differentieringen og dermed som en konstruktiv bearbejdning af de dertil knyttede angstformer.

Og det må i den sammenhzng pointeres, at en reaktivering af de tidligste samspilsmØnstre uvzgerligt også vil implicere en reaktivering af deres driftskomponenter. Således vil det hovedsageligt vzre passiv-orale komponenter, der er knyttet til Izngslen efter selvopgivelse og symbiotisk nzrhed, mens omvendt anale driftskomponenter  (overlejret  af senere falliske) vil vzre knyttet til Ønsket om distance, autonomi og aktiv kontrol. Hertil kommer, at de fantasier om f@dsel/genf@dsel, som tydeligvis ofte indgår i det skabende arbejde, ikke blot må anskues som et udslag af en god indre identifikation med den f~dende moder (mens befrugtningsfantasier,  der også er en del af det skabende arbejde, bl.a. implicerer en god indre identifikation med den givende fader). Associativt er de tillige forbundet med aff~ringsfantasier, men også -iszr i det omfang kunstneren ikke kan skille sig af med sit vzrk -overlappet af kastrationsfantasier.

## Det symbiotiske begers permanente streben

I skarp kontrast til den her fremfØrte dialektik i den kunstneriske skabelse kan sættes den psykotiske produktion, der ofte vidner om, at dialektikken  ikke kan opretholdes.

Folgende tegninglo  er lavet af en skizofren pige. Med dens tiltagende -både sproglige (neologismer) og billedlige -fusionering af seks oprindeligt adskilte elementer (fisk, pige, sut, kålorm, ko, damptog) transcenderer og ophæver den efterhånden ganske de forskelle, som konstituerer realiteten:

Anskuet energetisk vidner fusioneringen om primzrprocessens absolutte dominans over sekundærprocessen.  I Ernst Kris' formuleringer  er der ikke tale om en jeg-styret regression," men om en regression, der vælter jeg'et.  Udviklingspsykologisk  anskuet beretter fusioneringen imidlertid om vanskeligheder ved at fastholde eksistensen som et separat individ, hvilket -i Mahlers terminologi -indikerer, at personen aldrig rigtig er kommet ind i separation-individuationsfasen,  eller at denne proces har været så forstyrret,  at der i stedet for en progressiv adaption til realiteten med skabelse af reelle relationer til ydre objekter er tale om en oplØsning af jeg-grznser  og om en regression til en

## tidlig intra-psykisk realitet, til forskelslasheden i den symbiotiske fase.

Over for psykotikeren står kunstneren som et individ, der er kendetegnet ved en mere uforstyrret evne til at opretholde forskellen mellem indre og ydre, fantasi og virkelighed. Atter med en reference til Mahler er kunstneren, som individer flest, kendetegnet ved at have gennemgået såvel overgangen fra symbiose til separation-individuationsprocessen, som faserne i denne sidstnævnte proces på en mindre forstyrret måde. Kunstnerens udgangspunkt er derfor et ganske andet, det er en bevidsthed om og realistisk forståelse  a f   hans1 hendes eksistens som et separat individ.

Til dette kan folgende hævdes to ting. For det farste, at netop dette udgangspunkt er bevidstheden om et tab, der så meget desto mere gØr kunstneren i stand til at opleve de falelser, der er forbundet med tabet. Det er hvad den kleinianske psykoanalytiker Hanna Segal gØr, når hun sætter tabets erkendelse som forudsætning for en realistisk indlevelse  i de f~lelser, der er forbundet hermed og dermed for evnen til intra-psykisk  integration og kreativ reparation af det tabte.12

For det andet, at netop denne separationsbevidsthed -stærkt tematiseret  hos la Cour, når han analogiserer fodsel og tilintetg~relse -så meget desto mere indstifter længslen efter den tabte symbiotiske enhed med det forste begærsobjekt: Moderen. Med den franske psykoanalytiker Jacques Lacans termer er dette tab en indstiftelse af en eksistentiel og permanent mangel, en værensmangel -barnettindividet oplever det som om det mangler en del af sig selv.

Undersoges Paul la Cours Fragmenter af en dagbog nærmere, er det da også snart muligt at komme til den konklusion, at der bag den smertefulde bestræbelse på at blive f ~ d t , dvs. på at blive et separat individ, ligger en ny bestræbelse -nemlig bestræbelsen på atter at transcendere adskillelsen, genskabe den forskelslose sammensmeltning  og derved ophæve den fundarnentale værens-mangel, splittelsen, fraværet, tabet:

»Med hvilken Kval betynger det os da ikke, at de Former, vi skaber, de Billeder, vi gor os, kun i sjældne, lykkelige ojeblikke berortes af sarnmensmeltningens Finger, Lynet som gennemfarer den poetiske Kunst. En evig stræben driver os, ikke mod at soge nye Former for Formernes skyld, men mod at fi.nde udtryk for liv.«I3

Det udtryk for liv, som soges, synes at være det absolutte, helstobte udtryk -den opfyldte form, som ophæver adskillelsen og griber sammensmeltningen. Paradigmet herpå er den primær-narcissistiske  enhed med moderen. Enheden er liv, men den er -som subjektets selvopgivelse -også dod. Separationen kaldes d ~ d (tilintetgorelse), men den er -som subjektets tilblivelse -også liv (fodsel). La Cour kalder det sidste et paradoks. Paradokset, vil jeg  sige, er ambivalensens poetiske krystallisering.  En ambivalens, der har sit udspring i separationen fra moderen, og som er på sit h~jdepunkt i den fase, Mahler kalder Gentilnannelsen.

Det er primært separationsbevidstheden  og subjektets insisteren på sin frihed som et separat og autonomt individ, der udfoldes i folgende linier af Pia Tafdmp, men i formuleringen skimtes ligeledes begærets samtidige og håblose sogen efter den fylde og enhed, som den primærnarcissistiske fuldkommen-

hed er et paradigme på:

»»Når  der går hul på en engel« (titlen på Tafdrups forste digtsamling)  tematiserer den smertelige  overgang fra en uskyldstilstand, en oplevelse af helhed til en voksenerfanng, der rummer indsigt i fravær og d ~ d . Polerne er her en længsel efter tryghed og beskyttelse -og en vilje til over- skridelse, en strzben efter frihed, en erkendelse af at tilvzrelsen er ét langt forsog på at nå en accept af det vilkår, at verden ikke er fuldkommen, men at skonhed trods alt lader sig skabe som en enhedens glimtvi- se manifestation«.14

Med andre ord: Er separationen kunstnerens udgangspunkt, synes det at vzre LÆNGSLEN,  lzngslen efter enhed og sammensmeltning, der er den skabende og helt fundamentale drivkraft -begzret par excellence.

## Sammensmeltningsl~ngslens tematisering

```
»Sister, mother And spirit of the river, spirit of the sea, Suffer me not to be separated [...l And let my cry come unto Thee«I5
```

Der er sarnmensmeltningslzngsel og separationsangst i ovenstående linier, der udgor slutningen p3 T.S. Eliots smukke og musikalske digt »Ash-Wednesday«. Den digter, der imidlertid mere end nogen anden, jeg er stØdt på, tematiserer lzngslen efter at transcendere de forskelle, som sztter grznseme mellem  jeg og ikke-jeg, og genskabe den paradisiske fuldkommenhed, og hvis poetiske univers derfor næsten symptomatisk  vidner om den uudholdelige smerte, der er forbundet med den mangelfulde eksistens som et separat individ, er tyskeren Else Lasker-Schuler.

I digtet »Weltflu~ht«'~ (optrykt som bilag) udbasuneres regressions- og sarnrnensmeltningslængslen  således som en desperat og noget patetisk tematiseret lzngsel efter at snurre tråde omkring kroppen, indspinde sig selv i en puppe, for derved at gribe tilbage til fantasier om en tidlos, fortidig, uskyldsog fosterlignende tilstand af  symbiotisk grznsel~shed.

I f ~ l g e Erik Svejgaard kan mange former for poetiske oplevelser af intens værensfylde forklares som en regression til perceptions- og oplevelsesformer, der svarer til den tidlige symbiotiske enhed mellem mor og barn.I7  Dette må imidlertid forklares, og det kan forklares med en henvisning til primærprocessens betydning i den kunstneriske skabelse. En proces, der ikke blot er karakteriseret ved at være et konglomerat af drifter, rettet mod nu og her tilfredsstillelse (adlydelse af lystprincippet), og ved fraværet af såvel tidsdimensionen som logiske relationer, men netop også ved at grznserne mellem subjekt og objekt er flydende. I Lasker-Schulers digt spiller primzrprocessen en betyde- lig rolle i digtets sidste verslinier, der som en stedvis udråben er iæt på at være ren affektudladning og desuden kan anskues som subjektets hastige nedskrivning af sin egen eksistens i tid.

## Integreret separationsbevidsthed

Kunstnerens udgangspunkt er som nævnt separationen.  Separationen er imidlertid ikke blot udgangspunkt,  den er en integreret del af den kunstneriske skabelsesproces. Dette kan tydeligg~res med en gentagelse af Ernst Kris'  betoning af, at kunstneren i den fase, Kns benævner udarbejdning, og som betegner et skift i det psykiske niveau fra primærproces- til sekundærprocestænkning, identificerer sig med sit publikum. Med denne identifikation mener jeg, at separationen er indeholdt i kunstnerens bevidsthed i selve skabelsesprocessen. Da det kunstneriske produkt nemlig er beregnet på et publikum, på kommunikation, kalkulerer kunstneren med adskillelsens n~dvendighed. Derved opvejes den narcissistisk  farvede fusionslængsel konstant af  en separationsbevidsthed, ganske som primærprocessen konstant opvejes af sekundærprocessen.

Som tidligere nævnt kan den kunstneriske skabelse i f ~ r s t og fremmest inspirationsfasen anskues som en narcissistisk investeret aktivitet. I overensstemmelse hermed må det kunstneriske produkt anskues som et narcissistisk investeret objekt. Med kunstnerens bevidsthed om, at han/hun skal adskille sig fra dette objekt, er det således de tidligste adskillelses- eller tabssituationer, hvilket f ~ r s t og fremmest vil sige den separation fra moderen, som betegner et brud på de narcissistiske fØlelser af omnipotens, der er indeholdt i den kunstneriske proces, og disse reaktiveres med den faktiske adskillelse, idet værket sendes på markedet eller blot tilbyder sig til et stgrre publikum. Også i den forstand er dialektikken mellem symbiotisk opslugning og separation konstant tilstede i den kunstneriske proces. I dets tilblivelse er kunstværket på en og samme tid en del af og adskilt fra den skabende. For store problemer med adskillelse vil derfor a f   og til kunne vidne om forstyrrelser i separations-individuationsfasen. Adskillelsen fra kunstværket kan dog -og er det ofte -være overlejret af såvel anale (at give gaver) som falliske-~dipale (erobring af publikum) Ønsker og såvel anale (at være en del af det, man giver fra sig og derfor kan miste) som falliske (kastrationsangst)  angstformer.

Skal kunstnerens identifikatoriske  internalisering  af publikum som separationen~ repræsentant nærmere analyseres,  er det nærliggende bl.a. at iænke på publikum som den tredie instans, nemlig som faderen, hvis inddragelse  i separations-individuationsprocessen  ikke blot betegner en udvidelse af  barnets objektverden, der hjrelper eller bidrager til separationens fuldbyrdelse (Mahler), men hvis symbolske tilstedevzrelse, ophojet til inkarnationen a€ forbudet, Loven (Lacan), forbyder det symbiotiske begær og krrever separationen mellem mor og barn. Lad os derfor slutte med separationens  fuldbyrdelse, således som den er skildret a€ William Blake i digtet »The Crystal Cabinet«I8  (optrykt som bilag).

Den erotiske forf~relsesfantasi som digtet fantasmatisk synes at realisere, idet det lyriske subjekt lukkes ind i dit gyldne kabinet, der, psykoanalytisk anskuet, vanskeligt kan udlzgges som andet end et symbol på  kvinden som kon og som mmmelig moder,"  kan med Mahler (og Lacan) som grundlag specificeres som en fantasi, der aktiverer lzngslen efter at genetablere den absolutte symbiotiske enhed med moderen for derved at ophæve vzrensmangelen. Men digtet indfores sluttelig i en genfodselsmetaforik: Det lyriske subjekt sprznger krystal-kabinettet og spyes ud i verden som en grzdende baby.

En slutning, der på påfaldende vis korresponderer med digtets faktiske slutning.  Derved tematiserer digtet ikke blot separationen, den fuldbyrdes i overensstemmmelse med digtets kompositoriske  stmktur, og som afmndet form spejler digtet subjektets dgrznsede form, dets endeiighed og adskilthed. Det er tab, det er også tilblivelse, men det er ikke uden smerte.

## Noter

1.  Ernst Kris: Psychoanalyric  Explorations in Art. 1952.
2.  Med betegnelsen ego-psykologi refererer vi til den primært amerikanske psykoanalytiske retning, der ihaerdigt forsoger at hente jeg'et ud af dets beklemte position mellem tre  truende instanser (den ydre verden, id'et og overjeg'et).  Istedet fremholder ego-psykologien jeg'et som en relativ autonom instans, der kan operere med neutral psykisk energi og forfolge mål, som ikke er determineret af drifterne. Dette er forskelligt fra Freud, som forst og fremmest anså jeg'et for at værc cn koordinerende og beklemt instans i det psykiske apparat. Dog er der i Freuds senere skrifter, f.eks. i Hemmung, Symptom und Angst (1926), tiltag til at anskue jeg'et som mindre determineret af det'et end tidligere antaget. Der henvises i ovrigt til  Ole Andjær Olsens artikel »Autonomibegrebet  i egopsykologien* i tidsskriftet Agrippa, nr. 1, Kbh. 1978.
3. Med jeg-styret regression menes en regression, hvor jeg'et  som den styrende instans stiller primærprocessen  i sin tjeneste -modsat den patologiske, forst og fremmest psykotiske, regression, hvor jeg'et overvældes af primærprocessen. Den jeg-styrede regression er i henhold til Ernst Kris kunstnerens væsentligste evne til at indg2 i en konstruktiv dialog med det ubevidste.
4. Kris: Psychoanalytic Explorarions  in Art, s. 253.
5. Mahlers teorier er baseret på langvarige empiriske iagttagelser af barnets udvikling.

6.  Mahler: Barnetspsykiske f&amp;dsel, s. 13.
7.  Pia Tafdrup: Over vandet går jeg.  Skitse til en poetik, s. 1 10, Kbh. 1991.
8.  Paul la Cour: Fragmenter af en dagbog, s. 184, Kbh.  1948.
9.  Paul la Cour: Fragmenter af en dagbog, s. 210.
10. Tegningen er hentet fra Arieti: Creativi~ The Magic Synthesis, s. 214.
11. Jfr. note 3.
12. Hanna Segals væsentligste bidrag til en udforskning af relationen mellem kunst og psykoanalyse er artiklen »A Psycho-Analytical  Approach to Estheticw, som er oversat af Tania @rum  og findes i Psykoanalyse, litteratur og tekstteori bd. l , jfr. litteraturlisten. Her fremholdes bl.a. kunstnerens særlige evne til at tolerere tab og erkende og opleve den dermed forbundne depression som det der intra-psykisk betinger hanshendes produktive kreativitet, idet disse evner manifesterer  sig som en stadig reaktivering og bearbejdninglreparation af tidlige tab og depressive angstffllelser.  Af samme grund beskriver Hanna Segal det kunstneriske arbe-ide som en nærmest konstant sflrgeproces: Tidlige tab og depressive ffllelser reaktiveres, og det tabte genskabes i en ny sammenhæng i jeg'et og i kunsten.
13. Paul la Cour: Fragmenter af en dagbog, s. 15-  16.
14. Pia Tafdrup: Over vandet går jeg.  Skitse til en poetik, s. 1  10.
15. T.S.  Eliot: The Waste Land and otherpoems, s. 55-64, London  1988. Det kan muligvis forekomme nogle læsere at være en dfldssynd, at jeg  her plukker fire linier ud  af et meget langt og meget kompliceret digt. Ingen af mine digtanalyser i nærværende artikel kan imidlertid betrages  som fuldstændige. Det skyldes, at digtene primært fungerer som en eksemplificering  af mine udsagn. og min fokusering er udelukkende psykoanalytisk.
16. Else Lasker-Schuler: Gedichte 1902-1943, s.  12, Munchen (1959) 1988. Med »Schon bluht die HerbstzeitloselMeiner Seele« refereres til en ganske bestemt blomst,  nemlig til blomsten t i d l ~ s / n &amp; g e n jomfru, der vokser op som en violet blomst om efteraret, men som ingen blade har -de har været der om foraret. Blomstermetaforikken er derfor et billede p2 subjektets ubeskyttede tilstand -den tilstand, som aktiverer længslen efter at vende tilbage til den symbiotiske enhed og tryghed.
17. Erik Svejgaard: »Poesien og deden« i Fantasi ogfiktion, s. 60-61
18. William Blake: The Poems with specimens of the Prose Writings, s. 201, London.
14. 19  Fra en anden vinkel kan digtet udlægges som en anvendelse af erotisk metaforik i en fremstilling af kunstnerens begær efter at transcendere verdens umiddelbare grænser, dvs. anskues som et billede p&amp;  hans erkendelsesbegær. Og inddrages den historiske kontekst (tidlig engelsk romantik) m3 krystal-kabinettet  samtidig ses som et billede pii en storsliiet romantisk vision om at forvandle verden til evig skflnhed.

## Litteratur

Arieti, Silvano (1976): Creativity, 7'he Magic Synthesis, N.Y.

Johansen, Jorgen Dines (1977): Psykoanalyse, litteratur, tekstteori, Bd. 1 og 2, Kbh.

Kris, Ernst (1952): Psychoanalytic Explorations in Art, N.Y.

- Lacan, Jacques (1973): Det  ubevidste sprog, Kbh. Oversættelse af otte tekster fra Lacans ~crit s (1966), der udkom i Lacans serie Le champfreudien hos Ed. du seuil, Paris.
- Mahler, Margaret m.fl. (1988): Barnetspsykiske fodsel, Kbh. Oversat fra amerikansk efter 7'he Psychological Birth of the Human Infant (1975) af Poul W. Perch.

Olsen, Ole Andkjær (1988): 0dipus-komplekset, Kbh.

- Segal, Hanna (1952): »En psykoanalytisk indfaldsvinkel til det æstetiske«. Oversat fra »A Psycho-Analytical  Approach to Esthetics«, i: Psykoanalyse, litteratur, tekstteori bd. 1, S.  125-154.
- Svejgaard, Erik (1989): »Poesien  og doden«, i Svejgaard,  Erik &amp; 'Thobo-Carlsen, John (eds.): Fantasi ogfiktion, Odense.

## Bilag

## Else Lasker-Schuler

## Weltflucht

Ich will in das Grenzenlose

Zu mir zuriick,

Schon bluht die Herbstzeitlose

Meiner Seele,

Vielleicht -ist's schon zu  spat zuriick!

O, ich sterbe unter Euch!

Da Ihr mich erstickt mit Euch.

Faden mochte ich um mich ziehn -

Wirrwarr endend!

Beirrend,

Euch verwirrend,

Um zu entfliehn

Meinwarts!

## William Blake

## The Crystal Cabinet.

The maiden caught me in the wild, Where I was dancing merrily; She put me into her cabinet,

And locked me up with a golden key.

This cabinet is formed of gold, And pearl and crystal shining bright, And within it opens into a world And a little lovely moony night.

Another England there I saw, Another London with its Tower, Another Thames and other hills, And another pleasant Surrey bower.

Another maiden like herself, Translucent, lovely, shining clear, Threefold, each in the other closed -Oh what a pleasant trembling fear!

Oh, what a smile! A threefold smile Filled me that like a flame I bumed; I bent to kiss the lovely maid, And found a threefold kiss returned.

I strove to seize the inmost form With ardour fierce and hands of flarne, But burst the crystal cabinet, And like a weeping babe became:

A weeping babe upon the wild, And weeping woman pale reclined, And in the outward air again

I filled with woes the passing wind.