Troens mønster: Bengt Hägglund om teologien og dens videnskabelighed
Forfattere: Asger Chr. Højlund
Tidsskrift: dttk (07-07-2022)

## TROENS MØNSTER: BENGT HÄGGLUND OM TEOLOGIEN OG DENS VIDENSKABELIGHED

## Professor emeritus, teol.dr. Asger Chr. Højlund

Bengt Hägglund (1920-2015) vil af mange  være  kendt  fra  sin Teologins  historia (udkom første gang i 1956 og siden i mange oplag). Han var fra 1969 til 1987 professor i teologihistorie ved Lunds universitet,  og  før  det  i  andre  stillinger  samme sted tilbage til 1951. Før Alister McGraths Historical  Theology var  hans  bog  nok  en af de mest brugte teologihistoriske fremstillinger,  i  hvert  fald  i  lutherske  sammenhænge, ikke bare i Norden, men også i  den engelsktalende verden. Og den udmærker sig stadig i  forhold  til  McGraths fremstilling med teologisk dybde og sammenhæng.

Hägglunds faglige hovedfelt var ellers reformatorisk  og  efterreformatorisk  teologi. Sin doktorafhandling skrev han om den  ortodokse  teolog  Johann  Gerhards skriftforståelse, Die heilige Schrift und ihre Deutung in der Theologie Johann Gerhards (1951). Et andet af hans hovedværker er den omfattende De homine: Människouppfatningen i äldre luthersk tradition (1959). Helt op til sine seneste år udgav han bøger og artikler inden for dette område 1  og var i det hele taget, trods et ydmygt og meget tilbageholdende væsen, et samlingspunkt for konservative lutherske akademikere i Norden, ligesom han fik tildelt  æresdoktorater ved universiteter i Europa og USA, bl.a. et katolsk.

Alt dette kan give indtryk af Hägglund som  en  historisk  tilbageskuende  teolog. Og det indtryk bliver til dels bekræftet af den ret korte dogmatik, han udgav første gang i 1982, Trons mönster . Mange af udredningerne  her  består  i  gengivelser  af stridigheder i kirkens historie.

Men det overraskende er, at Hägglund samtidig var meget optaget af teologiens nutidige betingelser og i den forbindelse med stor interesse studerede filosofi, bl.a. nutidige  filosoffer  som  den  amerikanske sprogfilosof  Noam  Chomsky og tyskeren Hans-Georg  Gadamer.  I  2010,  altså  kun fem år før sin død som 95-årig, udgav han artikelsamlingen Sanningens regel (de fleste artikler bearbejdninger af tidligere artikler). 2 Selv  om  flere  af  artiklerne  er teologihistoriske  fremstillinger,  er  udgivelsen samlet set tydeligvis et indlæg i vor tids debat om, hvad teologi, ikke mindst dogmatik, er, og om det overhovedet kan regnes for en videnskab. I denne artikel, som  har  sin  baggrund  i  et  foredrag,  jeg holdt  ved  markeringen  af  Bengt  Hägglunds 100-årsdag i 2020, vil jeg prøve at redegøre for Hägglunds teologiforståelse, sådan som den kommer til udtryk i denne artikelsamling  (Hvor  ikke  andet  er  anført,  er  henvisningerne i det følgende til denne bog, og citaterne er i min oversættelse).

Udgangspunktet for sin forståelse tager  Hägglund  i  den  tidligste  oldkirkes brug  af  udtrykket  »trosreglen«  (»Trosregeln hos de tidiga kyrkofäderna«). Det er en bearbejdning af en artikel fra 1958. At navnet på hans dogmatik fra 1982 »Trons mönster« ligger tæt på dette begreb, siger noget om, at vi her er inde ved et styrende princip i Hägglunds tænkning.

## Trosreglen

En grundlæggende påstand fra Hägglunds side er,  at  udtrykket  »trosreglen« eller  »sandhedens  regel«  hos  de  tidlige kirkefædre  ikke  sigter  til  bestemte  formuleringer af troen, sådan som vi kender det fra dåbsbekendelserne og de forskellige tilløb til dem (sådan som de store bekendelsesforskere omkring 1900 mente), men  snarere  til  åbenbaringshændelsen selv,  den  konkrete  historiske  virkelighed og  de  skrifter,  der  giver  indsigt  i  dem. Med Hägglunds ord: »Regula fidei er ikke identisk med symbolet, heller ikke med en bestemt udlægning af symbolet. Begrebet relaterer ikke til en enkelt konkret formu- lering, men til den lære, som blev forkyndt af apostle og profeter og er nedlagt i den hellige Skrift« (10). Den store engelske bekendelsesforsker J.N.D. Kelly har fra 1950 og frem sagt noget lignende. 3  Trosreglen er altså ikke en tradition, der efter de bibelske skrifters tilblivelse er vokset frem i kirken, og som derefter udgør nøglen til at forstå den, men er de grundlæggende ting i Skriften selv.

Basis for denne forståelse finder Hägglund  hos  de  tre  tidlige  kirkefædre,  Irenæus (ca.  130  -  ca.  200),  Tertullian  (ca. 160 - ca. 220) og Clemens af Alexandria (ca. 150 - ca. 215).

## Irenæus

Når Irenæus taler om trosreglen, omtaler han den ofte som »sandhedens regel«. Og indholdet af denne term siger en hel del om,  hvad  han  tænker  på.  Sandhed  står nemlig  for  selve  den  virkelighed,  troen udspringer af. »For ham (Irenæus) drejer det  sig  i  denne  sammenhæng  om  sandheden i absolut forstand, om de klare og bevidnede  fakta,  der  udgør  centrum  i den kristne forkyndelse, i modsætning til gnostikernes  egne  påfund,  hæretikernes hjernegespenster, igennem hvilke den kristne tros indhold fordrejes og sandheden krænkes« (11). Med »fakta« sigter Irenæus både til de historiske fakta og til den tro, apostlene har overleveret til kirken.

Irenæus kan også tale om sandheden som en krop, nemlig den helhed eller totalitet,  der  fremstilles  gennem  hele  den hellige Skrift. Hæretikerne har det med at trække enkeltsteder ud af denne helhed, og  så  forsvinder  kroppen,  siger  Irenæus (12).

Endelig  kan  Irenæus  forbinde  ordet »sandhed« med det, der har substans og realitet til forskel for påfund og fantasier: »I modsætning til gnostikernes kosmogoniske  fantasier  fremstår  kirkens  forkyndelse som en forkyndelse af fakta. Troen hviler  på  en  række  faktiske  hændelser  i fortiden, som gennem det guddommelige ord,  gennem  den  profetiske  og  apostoliske forkyndelse, klart og tydeligt er blevet bevidnet« (13). Derfor kan også bestemte bibelbøger eller bibeltekster omtales som sandhedens  regel.  Som  f.eks.  prologen  i Johannesevangeliet,  som  klart  viser,  at den  gnostiske  vranglære  med  dens  fornægtelse af skabelsen tager fejl (17).

Det er interessant, at Hägglund til støtte for sin forståelse kan anføre Bultmann, som i Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament understreger, at »sandhed« i bibelsk sprogbrug først og fremmest henviser til åbenbaringshændelsernes »virkelighed« og »sandhed« (33 note 36).

## Tertullian

»Sandhedens« eller »troens regel« spiller en mindst lige så stor rolle hos Tertullian som hos Irenæus. Ikke at hans brug af den er identisk med Irenæus' - Tertullian har en  stærkere  betoning  af  det  normative, det  nærmest juridisk bindende i trosreglen. Men han har den samme understregning  af  trosreglen  som  selve  åbenbaringen eller åbenbaringens virkelighed, det, troen udspringer af (21). Trosreglens sandfærdighed består i, »at den forkynder noget virkeligt, en reelt eksisterende ordning« (22). Heller ikke han sætter det lig med en bestemt formulering eller en bestemt tekst (20). »Regula fidei er identisk med hele indholdet af troen, med den af Kristus og apostlene forkyndte lære« (21). Den er »hele læreindholdet i den hellige Skrift, som trofast bevares i den apostolske menighed« (21). Derfor afviser Tertullian også at spørge om bag trosreglen. For den er jo den virkelighed, troen udspringer af og henter sin forståelse fra (25).

Og endelig finder vi et lignende udtryk hos Clemens af Alexandria.

## Clemens af Alexandria

Clemens taler ganske vist ikke så meget om  trosreglen  som  om  kirkens  kanon. Clemens' udfoldelse af den er også mere mangefacetteret  og  spredt  end  Irenæus' og Tertullians. F.eks. kan den omfatte den kristne livsførelse (27). Men et af de karakteristiske  træk  ved  Clemens'  tale  om denne kirkens kanon er, at den aldrig forbindes med dåbsbekendelsen - der findes ingen symbolagtige sammenfatninger af troen  hos  Clemens  -  men  at  den  på  det nærmeste  identificeres  med  de  hellige skrifter selv, noget der har fået nogle til at tale om dette som det helt særlige ved Clemens' forståelse af kirkens kanon. Men på baggrund  af  den  udlægning  af  Irenæus' og  Tertullians  forståelse  af  trosreglen, Hägglund er kommet med, ser han ingen forskel  mellem  dem  og  Clemens  i  dette stykke.  Kirkens  kanon  er  den  »guddommelige  skabelses-  og  frelsesorden«  (28), som den hellige Skrift bevidner og er den eneste nøgle til.

Og så virker det, som om Clemens på en  endnu  stærkere  måde  end  de  andre taler  om denne virkelighed som det, der konstituerer  ikke  bare  vor  forståelse  af frelsen,  men  af  hele  virkeligheden.  Det er på denne baggrund, vi skal forstå Clemens' tale om den kristne tro som en gnosis, dvs. en erkendelse af hele virkeligheden på grundlag af troen. Clemens kan i den forbindelse tale om Kristus som den kristne  læres princip (archê).  Hvor  han bruger  »princip«  på  samme  måde,  som man bruger det inden for filosofien: som det grundlag, man tænker ud fra (29).

Hägglunds indledende artikel er først og  fremmest  et  stykke  teologihistorisk arbejde og fik også betydning som sådan ved sin udgivelse. Men det er tydeligt, at Hägglund vil noget mere med sin artikel. At  han  med  denne  artikel  vil  sige  noget om, hvad teologi er for en størrelse. Det viser  den  sammenhæng,  artiklen  er  sat ind i i denne bog.

## Dogmatikkens videnskabelighed

Den  første  af  de  tre  artikler,  Hägglund slutter bogen med (og som, sammen med artiklen om trosreglen, efter mit skøn er bogens  vigtigste),  hedder  »Dogmatiken och vetenskapen«. Kan man i dag hævde teologiens  eller  dogmatikkens  videnskabelighed? Det sættes der spørgsmålstegn ved. Og Hägglund ønsker i høj grad at levere et forsvar for det. Som han f.eks. siger det, ønsker han at »bevare teologien på et videnskabeligt niveau, uden at den af den grund mister sin egenart« (71). Det sidste er vigtigt for Hägglund. Teologien har sin egenart.  At  glemme  det  i  iveren  efter  at forsvare teologiens videnskabelighed er i Hägglunds øjne ingen løsning. Også fordi det ville stride mod en af de grundlæggende formål med alt videnskabeligt arbejde, nemlig at »hvert område skal fremstilles i overensstemmelse af dets egne forudsæt- ninger og inderste intentioner« (72). Men hvilke  forudsætninger  og  intentioner  er det så, man må respektere og tilpasse sin undersøgelse,  når  vi  har  med  teologi  at gøre? Hvad er teologiens egenart? Det er på mange måder det spørgsmål, hele bogen handler om.

Det er her, nyere filosoffers forståelse af  sproget  og  de  strukturer,  der  bærer det  (her:  ikke  mindst  Noam  Chomsky), og  Hans-Georg  Gadamers  udredning  af, hvad forståelse i bund og grund er, kommer til at spille en stor rolle i Hägglunds udredning.

Når Hägglund skal sige noget om, hvad teologi  er,  ønsker  han  tydeligvis  ikke  at komme med hurtige og hvad man kunne kalde  dogmatiske  synspunkter.  Selv  om Bibelen  spiller  en  grundlæggende  rolle i  hans  teologiforståelse,  og  han  kan  tale om »Skriftens klarhed« som et afgørende grundlag  for  teologien,  kan  man  næppe tale om, at han tager sit udgangspunkt i en trosposition. Snarere tager han sit udgangspunkt i, hvad man kunne kalde en fænomenologisk beskrivelse af, hvad kristen tro er. Hvad er det, der op igennem historien har kendetegnet og båret kristen tro  som  fænomen?  Og  hvad  er  det,  der sætter  sig  igennem  i  de  forandringsprocesser og nybrud i form af reformationer, som den kristne tro også har været kendetegnet af - og fortsat vil være? Er der midt i dette noget, der binder det sammen, en kontinuitet midt i forandringerne?

Hans påstand er, at der i al denne foranderlighed er nogle bestemte strukturer, der sætter sig igennem, strukturer, der har deres basis i Bibelen - ja som i virkeligheden også kendetegner de bibelske skrifter selv i deres tilblivelse. Hägglund inddrager  gammeltestamentleren  Gerhard  von Rad og hans tale om, at de gammeltestamentlige skrifter er båret af nogle grundfortællinger, som bliver ved med at sætte nye former og komme til nye udtryk i de skrifter, der efterhånden opstår, men som alligevel alle er båret af én fortælling, et fælles  grundmønster  (87-88).  Som  Hägglund et sted siger det med et billede, har vi her med et fænomen at gøre, der ligner de  store  havstrømme,  der  på  deres  vej igennem havene indgår i de havområder, de gennemstrømmer, men alligevel udgør én samlet strøm. Det er på mange måder det, vi har at gøre med i kristendommen. Den  kristne  tro  er  som  en  sådan  strøm, formet af en grundlæggende virkelighed, nemlig det, vi møder i de bibelske skrifter, som  går  »gennem  idehistoriens  epoker, nyskabende og omformende, sommetider meget  klare  og  eksplicitte,  sommetider svagt markerede, skjult under andre mere tidsbetingede tankestrømninger« (93).

## Sproget og dets struktur

Det  er  her,  nyere  filosofiske  overvejelser om den rolle, strukturer spiller  i  sproget og  dets  udvikling,  ifølge  Hägglund  kan give os vigtige indsigter (83-85).

At sproget er kendetegnet af en struktur,  som  styrer  brugen  af  det,  ved  vi  fra grammatikken.  Det  er  en  struktur,  som allerede  findes  der,  og  som  grammatikken  efterfølgende  beskriver  og  kategoriser. Men  nyere  lingvistiske  filosoffer som  Noam  Chomsky  har  peget  på,  at der findes et plan mere i sproget, et plan der ligger bag ved det rent grammatiske og  syntaktiske  og  til  dels  uafhængigt  af det,  nemlig  et  semantisk  plan.  Det  viser sig  bl.a.  derved,  at  vores  forståelse  af  et udsagn ikke altid er afhængig af korrekt grammatik  og  syntaks,  men  ofte  sætter sig  igennem  på  tværs  af  grammatisk  og syntaktisk forkerte udsagn. Hvad er det, der  bærer  sproget  og  vores  forståelse  af det på dette plan? Igen drejer det sig om strukturer, men strukturer, som er mere dynamiske end de grammatiske, og som - og her kommer en af Hägglunds pointer -  er  i  stand  til  at  generere  nye  sproglige udtryk, uden at meningen i det, der siges, forandres.

For disse strukturer gælder det, at de ikke  nødvendigvis  ligger  åbent  i  dagen. Hägglund trækker Anders Nygrens kendte  motivforskning  frem  som  et  eksempel  på  det  (89-91).  Nygrens  påpegning af  grundmotiverne Eros  og  Agape i  hans værk  af  samme  navn  er  resultatet  af  en tekstanalyse, som går bag de enkelte tekster  og  forfattere,  ofte  til  nogle  uudtalte grundantagelser, som alligevel viser sig at være styrende og formende. Selv om det er  i  arbejdet  med  teksterne,  Nygren  arbejder sig frem til disse grundmotiver, og som han siden må belægge dem ud fra, er det alligevel i en vis forstand motiver, der findes bag teksterne, på et dybere og også et mere omfattende tekstmæssigt niveau.

Der  kan  ifølge  Hägglund  fremføres gode argumenter for, at den kristne tro er kendetegnet af den slags grundlæggende mønstre  eller  strukturer.  Ligesom  i  sin dogmatik  »Trons  mönster«  angiver  Hägglund ikke ét mønster som det grundlæggende, men nævner en række forskellig: Trosreglen, Katekismens  tre  grundelementer af trosbekendelse, etik og Fader- vor,  etikken  med  dens  tale  om  to  veje, de ti bud osv., lov og evangelium som et udtryk for den kristne tros eksistentielle karakter, det frelseshistoriske skema osv. (96-97). 4   Mønstre,  som  op  igennem  den kristne  tros  historie  på  forskellig  måde har  været  med  til  at  forme  kristen  tro, idet de på forskellige tider og på forskellige  områder  har  repræsenteret  bibelske strukturer i mødet med andre forståelser. At  Hägglund  ikke  nævner  én,  men  flere strukturer,  og  at  han  ikke  identificerer dem  med  bestemte  dokumenter  og  formuleringer,  men  netop  forstår  dem  som strukturer  eller  mønstre,  er  med  til  at fastholde det samme forhold til dem, som vi  kender  fra  lingvistikken,  nemlig  som noget, man vedblivende arbejder med for at nå til større indsigt i.

Det er ikke svært at se, at dette står i nær forbindelse med den artikel om trosreglen i oldkirken, vi begyndte med, med dens  påvisning  af,  at  trosreglen  ikke  så meget drejede sig om bestemte dokumenter eller formuleringer, men om tilgrundliggende  mønstre,  der  hænger  sammen med selve den virkelighed, troen udspringer af.

Og det er også dette, der gør, at der for Hägglund ikke  er  nogen  problemer  med at  kalde  arbejdet  med  dette  videnskabeligt,  på  samme  måde  som  afdækningen af  strukturer inden for sproget er videnskabelig.  Det  handler  om  ting,  der  kan beskrives  og  efterprøves  i  forhold  til  en given  tekst-  og  traditionssammenhæng (76-78).

## Hans-Georg Gadamer og tekster

Når  Hans-Georg  Gadamer  fylder  så  meget  i  Hägglunds  behandling  af  teologiens væsen og videnskabelighed, som han gør  (se  særlig  73-76,  84-87  og  117-124), er det, fordi han giver et bud på arbejdet med teologiske tekster og traditionssammenhænge, som i Hägglunds øjne er langt mere adækvat, også filosofisk set, end den historiserende  tilgang  til  dem,  der  har kendetegnet videnskaberne de sidste par hundrede år.

I  de  seneste århundreder har det været den historiske tilgang, der har udgjort nøglen til forståelsen af tekster, der indgår  som  grundlæggende  bestanddele  af filosofiske og trosmæssige traditioner. Teksten  skulle  først  forklares  ud  fra  sin historiske  kontekst.  Dernæst  kunne  den så  gøres  til  genstand  for  en  dybere  forståelse og applicering - hermeneutikkens opgave.  Sådan  forstår  hermeneutikkens fader, Schleiermacher, det. Og sådan ser vi  det  f.eks.  også  hos  en  Bultmann.  Det historiske er det basale, som tolkning og forståelse er en overbygning på.

Men det er denne to-deling, Gadamer sætter et grundlæggende spørgsmålstegn ved. For det første fordi det er yderst begrænset, hvad man overhovedet kan sige og forstå, hvis man holder sig til en strikt historisk tilgang. Der er derfor også meget få,  der  lader  sig  nøje  med  det,  man  med sikkerhed  kan  sige  på  et  rent  historisk grundlag - gør man det, bliver teksterne hurtigt ligegyldige. Det, at de ikke er det, men bliver ved med at beskæftige os, er et udtryk for, at disse tekster spiller en rolle for os, der transcenderer det rent historiske, at de dybest set har med vores egen forståelse af mening at gøre. Og at vores påstået  »rent«  historiske  tilgang  til  dem derfor allerede er en del af det hermeneutiske arbejde.

Det fører til en grundlæggende anderledes forståelse af arbejdet med disse tekster  hos  Gadamer. I  forhold  til  den  slags tekster er det ifølge ham ikke os, der som ubeskrevne blade søger at aftvinge disse tekster en mening, men disse tekster selv, der,  allerede  i  kraft  af  den  rolle  de  spiller  for  os,  drager  os  ind  i  deres  univers og er med til at generere mening i vores omgang med dem. Tekster og traditionssammenhænge  er,  som  Gadamer  siger det, objektive meningssammenhænge, som  skaber  forståelse  ved  at  fremkalde strukturer  i  os,  der  svarer  til  den  struktur, teksterne selv indeholder og er båret af. Forståelse er i den forstand noget, der sker med os,«ein Erleiden« (123). Der er her  en  tydelig  forbindelse  til  den  måde, sproget fungerer på ifølge strukturalister som Chomsky.

Det er det, der ligger i det begreb, der har gjort Gadamers filosofiske hermeneutik kendt uden for specialisternes rækker: »Horizontverschmelzung«. Som ifølge Hägglund ikke betyder, at vi sætter os ind i en fortidig horisont og prøver at gøre os til et med den, men i, at der i mødet med den  fortidige  tekst  sker  en  udvidelse  af vores  egen  horisont.  At  vi  ved  hjælp  af de  fortidige  tekster  og  den  forståelse  af virkeligheden, de rummer, får nyt lys over vores  egen  forståelse  af  virkeligheden. At der i en vis forstand opstår noget nyt, som  alligevel  har  dyb  forbindelse  med teksten i dens fortidighed. Lidt på samme måde, som strukturalister som Chomsky taler  om,  hvordan  de  bagvedliggende strukturer på sprogets semantiske plan  er  med  til  at  generere  sproglige nyskabelser,  uden  at  der  af  den  grund sker  en  grundlæggende  ændring  i  den bagvedliggende struktur.

Alt  dette  bunder  hos  Gadamer  i  en grundlæggende anderledes forståelse af, hvad erkendelse overhovedet er for noget -  ikke  bare  inden  for  filosofi  og  teologi, men også inden for naturvidenskaberne. Hvor  man  i  vestlig  filosofi  siden  oplysningstiden har tænkt forståelse som det, at  vi  ved  vore  begreber  skaber  orden  i verden uden for - hvor det altså er os og vor  fornuft,  der  er  omdrejningspunktet for  forståelse  -  er  det  her  verden  og  virkeligheden  uden  for  os,  der  er  omdrejningspunktet  for  forståelse.  Og  en  ting mere,  som  tydeligvis  har  betydning  for Hägglund:  Mediet  for  enhver  forståelse, det, forståelsen sker igennem og manifesterer sig i, er ord og tekster - også når vi har med naturvidenskab og forståelsen af den ydre virkelighed at gøre.

Med  dette  mener  Hägglund  at  have argumenteret  for,  at  dogmatikken  kan fungere som en videnskab, vel at mærke ikke bare forstået som en deskriptiv størrelse,  en beskrivelse af  den  kristne  tro gennem tiden eller på en bestemt tid, men også  som  en  normativ  størrelse,  som  en kritisk  vurdering  af  og  arbejde  med  den kristne tro på basis af den struktur, som op gennem historien med rødder i Bibelen har formet den kristne tro (75-77). Dette fokus  på  strukturen  eller  mønsteret  og det  kritiske  arbejde  med  den  kristne  tro i  lyset af den er i øvrigt en arbejdsmåde, der  ifølge  Hägglund  ikke  bare  bør  finde anvendelse på dogmatikken, men også på arbejdet med teologihistorien.

Selv  om  den  tradition,  teologien  beskæftiger  sig  med,  med  dens  bagvedliggende strukturer, er anderledes end f.eks. filosofiske traditioner, ikke mindst i kraft af  sine historiske komponenter,  er  det samtidig gennem en sproglig virkelighed, det alt sammen formidles. Kristen teologi er derfor grundlæggende traditionsforskning. 5

## Afsluttende spørgsmål

Der er først og fremmest meget at lære af Hägglunds overvejelser omkring dogmatikkens (og dermed dybest set teologiens) væsen og opgave. For mig selv har tanken om, at den kristne tro er båret af et grundlæggende mønster, som det igennem alle tekstlæsninger og drøftelser af de forskellige  dele  af  troslæren  drejede  sig  om  at give studenterne en dybere fornemmelse af,  været et pejlemærke for undervisningen.

Alligevel  har  jeg  nogle  spørgsmål  til Hägglund. En af de ting, jeg har reageret på i min læsning af Hägglund, har været hans i mine øjne lidt ensidige fokus på Bibelen som basis for teologien, vel at mærke Bibelen som tekst : »Skal man inden for vor tids dogmatik på nogen måde yde den reformatoriske grundforudsætning for al teologi, opdagelsen af Skriftens klarhed, retfærdighed,  virker  det  uomgængeligt at  tage  sit  udgangspunkt  i  den  sproglige virkelighed, i de tekster, der udgør troens fundament« (72). Det er ikke så meget talen  om  Skriftens  klarhed  og  dermed  om Bibelen som fundament for teologien, jeg reagerer på. Det er den konsekvens, Häg- glund drager af det, nemlig at teologiens fundament dermed er en sproglig virkelighed.  Det  er  bl.a.  her,  Gadamer  bliver vigtig for Hägglund. Som Hägglund gengiver  ham:  »Tolkningen  skal  formidle  et objektivt  meningsindhold  (Sinngehalt), som  manifesteres  i  sproget  og  i  sproget alene«  (118).  Sml.  Hägglunds  definition af teologien som traditionsforskning.

Jeg er helt med på hensigten med denne betoning. Det er ikke vores eksistens, vore  følelser,  vore  nutidige  meninger  og positioner, der udgør rammen for det teologiske arbejde, men en given virkelighed. Og så kan betoningen af sproget som ramme for teologien sikkert også være med til at sikre en basis for at tale om teologi som videnskab, som kan vinde gehør inden for i hvert fald dele af nutidig filosofi.

Men denne ensidige  betoning  af  teksten som ramme for det teologiske arbejde er i mine øjne samtidig et udtryk for en afgrænsning i forhold til den ydre virkelighed  (den  som  vi  nærmer  os  f.eks.  via historievidenskab og naturvidenskab), som rummer nogle dualistiske træk, der er fremmede for den kristne tro.

Mine spørgsmål til Hägglund minder om de spørgsmål, jeg har til postliberale teologer  som  den  kendte  amerikanske teolog George Lindbeck 6  (det er jo interessant, at Hägglund, på trods af det indtryk han  vækker  af  at  være  tilbageskuende, nærmest foregriber en teologi, der vinder frem fra 1980'erne og frem!). Svagheden ved den postliberale teologi, som der ellers  er  meget  godt  at  sige  om,  er,  at  den med sin stærke tale om teologien og den kristne  tro  som  en  egen  diskurs  trækker teologien ud af forholdet til den ydre verden. 7   Selv  om  denne  tilbagetrækning har været med til at beskytte den kristne tro  fra  den  udtynding, som afhængigheden  af  den  historisk-kritiske  læsning  og samtidens  filosofi  har  medført,  har  den også medført en adskillelse fra den ydre verden, herunder det historiske, som den kristne tro i mine øjne ikke har det godt med.

Det  er  en  af  grundene  til,  at  jeg  selv foretrækker at tale om Guds historie med verden, med omdrejningspunkt i Kristus, som den virkelighed, teologien er bundet af og skal søge at nå til større indblik i 8 - at det altså først og fremmest er her, vi har »troens regel«. Jeg er med på, at det er en virkelighed, som i yderste instans kun de bibelske skrifter kan give adgang til. Men i og med, at det handler om en konkret historie, hører det historiske arbejde med til teologien. Det er dermed ikke alene den bibelske tekst som et rent sprogligt fænomen, der er omdrejningspunkt for teologien, men sammen med den den historie, Bibelen  bevidner  og  er  en  del  af,  med Kristus som bærende midte.

## Noter

- 1 F.eks. kommenterede oversættelser af to luthersk-ortodokse dogmatikker, Hägglund 2001 og 2010.
- 2 Hägglund 2010. Artikelsamlingen indeholder følgende  artikler:  »Trosregeln  hos  de  tidiga kykofäderna«, »Trosregeln och kyrkans undervisning«,«  Trosregeln  som  strukturbildande element i dogmatik och teologihistoria«, »Frågan om trosregelns ursprung«, »Dogmatik och vetenskap«,  »Strukturbegreppet  i  traditionsforskning och systematisk teologi« og »Traditionsforskning och den historiska metoden«.
- 3 Se f.eks. Kelly 1976, 76-82.
- 4 Se også Hägglund 1992, 25-28.
- 5 Se især artiklerne »Strukturbegreppet i traditionsforskning och systematisk teologi« (67-98) og »Traditionsforskning och den historiska metoden« (99-129).
- 6 Lindbeck 1984.
- 7 Sml. McGrath 1996,119-161.
- 8 Se f.eks. Højlund 2019, 99-102.

## Litteratur

Hägglund, Bengt. 1951. Die heilige Schrift und ihre Deutung in der Theologie Johann Gerhards. Eine Untersuchung über das altlutherische Schriftverständnis . Lund: Gleerup.

- Hägglund, Bengt. 1959. De Homine. Människouppfattningen i äldre luthersk tradition . Lund: Gleerup.
- Hägglund, Bengt. 1978 [1956]. Teologins historia. En dogmhistorisk översikt . Lund: Liber.
- Hägglund, Bengt. 1992 [1982]. Trons mönster.  En  handledning  i  dogmatik . Lund: Arken.
- Hägglund,  Bengt  (oversættelse  og  noter). 2001. Johannes Rudbeckius, Loci Theologici.  Förelæsninger  vid  Uppsala universitet  1611-1613 .  Stockholm:  Almquist &amp; Wiksell.
- Hägglund, Bengt (oversættelse  og  noter, sammen  med  Cajsa  Sjöberg).  2010. Matthias Hafenreffer, Compendium doctrinae coelestis . Skara: Skara stiftshistoriske sällskap.
- Hägglund, Bengt. 2010. Sanningens regel. Regula  veritatis.  Trosregeln  och  den kristna  traditionens  struktur .  Skelefteå: Artos.
- Højlund,  Asger  Chr.  2019.  »Et  fag  i  sin egen ret«.  I En plads blandt de lærde: Teologiens  videnskabelighed  til  debat ,

- redigeret  af  Michael  Agerbo  Mørch. København: Eksistensen.
- Kelly, J.N.D. 1976 [1950]. Early Christian Creeds . London: Longman.
- Lindbeck,  George.  1984. The  Nature  of Doctrine:  Religion  and  Theology  in  a Postliberal  Age .  Louisville:  Westminster.

McGrath,  Alister. 1996. A Passion  for Truth:  The  Intellectual  Coherence  of Evangelicalism . Downers Grove: IVP.

## Forfatter

Asger Chr. Højlund ach@teologi.dk