Jakob Valdemar Olsen (red.): Den kristne forkyndelse (Kolon, 2018)
Forfattere: Henrik Nymann Eriksen
Tidsskrift: dttk (28-03-2019)

## DEN KRISTNE FORKYNDELSE - TEORI OG PRAKSIS FRA BIBELEN, I HISTORIEN, TIL VERDEN JAKOB VALDEMAR OLSEN (RED.) KOLON, 2018 258 SIDER

## Anmeldt af Henrik Nymann Eriksen

»Der  drives  teologi,  fordi  der  skal  prædikes  på  søndag.«  Karl  Barths  ofte  citerede ord repræsenterer anliggendet med denne bog. Formålet er gennem en række meget forskellige fagteologiske bidrag at »give hjælp til alle dem, som lever med og af forkyndelse.« Det er altså en bog, som vil formidle teologi, der sigter mod praksis. Dette er ikke ment som konkret hjælp til  at  skrive  en  prædiken,  men  en  række indspil  fra  teologisk  forskning,  som  læseren selv må omsætte til inspiration for sin  egen  forkynderpraksis.  Der  tilbydes ingen færdigretter til servering på næste søndag,  men  derimod  syv  ture  op  i  den fagteologiske helikopter - eller ned i minegangene - for at få dybde og perspektiv i forkyndertjenesten.

Bogen er en antologi bestående af en introduktion  og  syv  kapitler  skrevet  af seks forfattere, som alle er undervisere på Dansk Bibel-Institut.

Første  kapitel  er  skrevet  af  Nicolai Winther-Nielsen og sætter fokus på forstå- elsen af Mosebøgerne og deres værdi som kristen vejledning. Udgangspunktet er, at Mosebøgerne  er  Guds  ord.  Spørgsmålet er så, hvordan vi læser dem på deres egen præmis og med relevans for kristen vejledning i dag. Winther-Nielsen præsenter en treplansmodel som en ny nøgle til læsningen af Mosebøgerne. Plan 1 er grundfortællingen om Guds handlinger og folkets respons i troslydighed. Det er her, døren åbner sig til Mosebøgerne. Plan 2 er etiske krav på et personligt plan. Plan 3 er lovlydighed i samfundet. Det handler om at leve ret, som respons på det Gud har gjort på plan 1, men med henblik på at fremme det gode for alle skabninger. På det grundlæggende  plan  (1)  handler  det  om  relationen til Gud, og den er bærende for den etiske vision på de to andre planer (2+3). På  baggrund  af  treplansmodellen  afviser  Winther-Nielsen  både  synspunktet, at Moseloven helt udelukkes som kristen vejledning,  men  også  den  frelseshistoriske læsning, der med NT som filter er se- lektiv i sin brug af Mosebøgerne. I stedet præsenterer han sin egen treplansmodel, hvor  det  »at  overholde  Guds  vejledning i  Bibelens  oprindelige  mosaiske  grundfortælling  ser  jeg  ikke  som  forskellig  fra at  adlyde  formaninger  om  at  leve  efter Guds  vilje  i  den  endegyldige  apostolske grundfortælling«  (s.61).  En  pastoral  og homiletisk  anvendelse  af  Mosebøgerne indebærer  applicering  i  nye  kontekster, som vi også ser eksempler på både internt i  Mosebøgerne  og  senere  i  den  bibelske fortælling. I en bog om forkyndelse kunne det have været interessant med lidt flere eksempler på applicering af vejledningen i Moseloven på en aktuel kristen kontekst.

Det andet kapitel er skrevet af Børge Haahr Andersen og handler om at tolke og prædike over Jesu lignelser. Efter et rids over hovedlinjer i lignelsestolkningens historien  præsenteres  tre  evangelikale  forskere nemlig K. E. Bailey, C. L.Blomberg og  K.  Snodgrass.  To  ting  kendetegner  i større eller mindre grad disse tre i forhold til  den tidligere dominerende tilgang repræsenteret ved A. Jülicher og J. Jeremias. For det første tillægger de lignelsernes kontekst større betydning i forhold til den tidligere  læsning  af  dem  som  isolerede periokoper. Det gælder både den litterære kontekst  i  evangelierne  og  den  samtidshistoriske og kulturelle kontekst, omend betoningen er lidt forskellig. Dernæst åbner de evangelikale i højere grad op for, at der ofte er flere pointer i en lignelse i modsætning til især Jülichers understregning af, at der kun er en pointe i hver lignelse. Efter en diskussion af forskelle mellem de tre evangelikale lignelsesforskere opsummeres med fem homiletiske overvejelser og udfordringer. Dette kapitel er det mest homiletisk konkrete for så vidt, at der ofte prædikes over lignelser.

Det  tredje  kapitel  er  skrevet  af  Peter  Olsen  og  handler  om  verbalpræsens: Guds  nærvær  i  Ordet  som  lov  og  evangelium. Artiklen viser, at Luther og hans efterfølgere betragtede det forkyndte ord som bærer af Guds egen realpræsens. Gud møder virkeligt mennesket i det forkyndte ord. Forkyndelsen er ikke kun en henvisning  til  sakramenterne  (jf.  Prenter), men Gud møder os lige så virkeligt i det forkyndte ord, som i nadverens brød og  vin.  Realpræsens  begrænses  dermed ikke  til  nadveren,  men  gælder  også  den mundtlige forkyndelse af ordet. Det betyder et opgør med donatisme, for »ligesom virkekraften  i  dåb  og  nadver  ikke  er  afhængige af forvalteren, sådan er Guds ord ikke afhængig af ham, der forkynder det« (s.98).  Ligesom  de  reformerte  ikke  deler synet  på  realpræsens  i  nadveren,  sådan er der også en forskel i opfattelsen af realpræsens i forkyndelsen, omend forskellen mellem Luther og flere reformerte her kan forekomme mere subtil. Mødet med Gud i  det forkyndte ord er et reelt møde med ham som dommer og frelser. Dette møde bliver  dermed  en  foregribelse  af  mødet med Gud på den yderste dag. Understregningen af, at Gud reelt møder tilhørerne i forkyndelsen af hans ord uanset forkynderens  kvaliteter,  har  sjælesørgerisk  potentiale for mismodige prædikanter.

Fjerde kapitel handler om Søren Kierkegaard som prædikant og er også skrevet af  Børge  Haahr  Andersen.  Kierkegaard holdt  kun  ganske  få  prædikener  i  sit  liv, men  udgav  en  række  opbyggelige  taler.

Undertitlen  på  kapitlet  er  »om  prædikenen  i  spændingen  mellem  det  erfaringsbaserede  og  det  erfaringsstridige.«  Kierkegaard kredser om spørgsmålene: Hvad vil  det  sige  at  være  menneske?  Hvad  vil det sige at være kristen? Hvordan forholder de to spørgsmål sig til hinanden? Han relaterer bibelteksten til grundmenneskelige problemstillinger, som er aktuelle til alle tider og i alle kulturer, derfor opleves Kierkegaards  analyser  af  mennesket  relevante mere end 150 år efter hans død. Samtidig  er  Kierkegaard  optaget  af  det evige, som er nyt og ukendt og må komme til os udefra. Det menneskelige og det kristelige er vævet sammen i hans opbyggelige taler, og det rummer en udfordring til  moderne  homiletikere.  Til  udfordringerne til nutidens prædikanter hører også hans dialogiske form, hvor han sætter tilhørerne i gang med at tænke. Det samme sker i hans indirekte formidling med brug af  lignelser og små historier. Det er ikke klogt at ville efterligne Kierkegaard, men som inspiration til nutidig forkyndelse er der ganske meget at hente.

Femte kapitel bærer overskriften »Akademiske lægmandsprædikener«. Det er  skrevet  af  Jakob  Valdemar  Olsen  og handler om C.S. Lewis' prædikener. C.S. Lewis har det tilfælles med Kierkegaard, at han ikke prædikede særligt meget. Han var  underviser  og  forfatter.  Men  der  er bevaret syv prædikener fra hans hånd. Olsen analyserer dem alle ud fra Aristoteles' retoriske skelnen mellem ethos, pathos og logos. Lewis' prædikener er stort set alle domineret af logos, og kun med momentvise indslag af ethos og pathos. Det betyder dog ikke, at Lewis underkender ethos og  pathos.  Lewis'  ethos  er  på  en  måde hele hans liv. Hans vandring fra ateist til kristen ligger bag alt, hvad han siger, så på et grundlæggende plan er der ikke afstand mellem hans liv og hans taler. Følelser spiller også en stor rolle for Lewis, omend der ikke sættes mange ord på dem i prædikenerne. Det kan dog komme i spil på anden måde, nemlig gennem hans betoning  af  »imagination«.  Vores  forestillingsevne er med til at skabe et rum både følelsesmæssigt  og  intellektuelt  for  det kristne  budskab.  Narniabøgerne  indgår på den måde i hans apologetiske projekt, hvor  rationalitet  og  »imagination«  går hånd  i  hånd.  I  prædikenerne  er  det  dog logos og dermed den rationelle fremstilling,  som  dominerer.  Prædikenerne  har været  krævende  for  tilhørerne,  og  flere er  udkommet  som  essays  efterfølgende. Lewis er glimrende inspiration til at udfordre  tilhørerne  intellektuelt  og  til  selv at være en integreret del af det budskab, vi forkynder, fordi det dybest handler om vores eget liv.

Sjette  kapitel  er  skrevet  af  Kristian Mogensen  og  handler  om  omvendelse som brud og proces i Sydetiopen og i Det Nye Testamente. Det Nye Testamente beskriver  omvendelse  både  som  noget  der kan  være  et  markant  brud  for  eksempel Paulus  ved  Damaskus  og  en  voksende proces  for  eksempel  Peters  lange  proces i  evangelierne  fra  kaldelsen  til  genindsættelse  efter  fornægtelsen.  Iagttagelser fra Etiopien viser, at mange omvendelser både rummer en momentan overgang til Kristus som Satans overvinder, og samtidig  indleder  en  proces,  som  først  senere når til en erkendelse af Jesus som forsoner og  betydningen  af  syndernes  forladelse. Erfaringerne  fra  omvendelseshistorierne i  Etiopien  sammenholdt  med  bredden  i Det Nye Testamentes tale om omvendelse  kan  være  en  relevant  perspektivering for  forkyndelsen  til  kirkefremmede  i  en dansk kontekst. Men mellemregningerne overlades til læseren selv Syvende  kapitel  er  skrevet  af  Carsten Elmelund  Petersen og har overskriften  »Funktionel  antinomisme  -  før og  nu.«  Med  udgangspunkt  i  rapporten »God  forkyndelse«  fra  2015  fokuseres på  mulige  tendenser  til,  at  antinomisme sniger sig ind i miljøerne på den kirkelige højrefløj.  Det  sker  ved  i  praksis  ik}ke  at tale om nødvendigheden at et opgør med konkrete handlingssynder. Denne manglende betoning af loven kaldes funktionel antinomisme, fordi det ikke er en principiel  afvisning  af  loven,  men  en  praktisk og  måske  ubevidst  tendens.  Behovet  for opgør med antinomisme beskrives herefter i lys af Det Nye Testamente og oldkirkelige vidnesbyrd. I den tidlige kirke var opgøret  med  konkrete  syndige  handlinger tydeligvis en del af omvendelsens liv.

Der antydes en tendens til, at kirken ubevidst  og  delvis  tog  farve  efter  markions antinomisme fra midten af det andet århundrede, og at noget tilsvarende gør sig gældende i det kirkelige klima i Danmark i dag afspejlet i rapporten fra 2015. Artiklen stiller et relevant spørgsmål til forkyndere i dag om, hvor konkret vi forkynder Guds bud. Samtidig kalder brugen af det oldkirkelige materiale på en nærmere undersøgelse  inklusiv  om  de  som  Det  Nye Testamente  formår  at  fastholde  nåden som kraftkilde i bruddet med synden.

Bogen opfylder, hvad den lover, i den forstand, at vi præsenteres for syv teologiske studier med mere eller mindre klart udblik til forkyndelsen. De enkelte kapitler har dog ikke meget tilfælles, men står (næsten) alle tematisk helt alene. Måske er forkyndelse som samlende tema lidt for bredt. Bogen ville have vundet ved at have samlet sig om et lidt smallere tema inden for homiletikken. Men for en veluddannet teolog, der selv er forkynder og er generalist  af  indstilling,  er  det  en  glimrende inspirationsbog til forkyndelsen.