Jeppe Bach Nikolajsen (red.): Kirke og øvrighed i et pluralistisk samfund (Kolon, 2017)
Forfattere: Jakob Valdemar Olsen
Tidsskrift: dttk (21-11-2017)

Kirke og øvrighed i et pluralistisk samfund Jeppe Bach Nikolajsen (red.) Kolon, 2017 183 sider

## Anmeldt af Jakob Valdemar Olsen

Bogen Kirke  og  øvrighed  i  et  pluralistisk samfund er  vokset  ud  af  en  konference på  Menighedsfakultetet  i  Aarhus  i  2016. Ønsket er at markere reformationsjubilæet i 2017 og at gøre det fremadrettet, i dette tilfælde ved at beskrive og diskutere den reformatoriske forståelse af forholdet mellem  kristendom  og  politik  og  dens nutidige relevans.

Bogen er bygget op af ni artikler (selvom indholdsfortegnelsen angiver ti artikler)  af  ni  forskellige  teologer  fra  Skandinavien,  hvoraf  de  fem  er  fra  Danmark. De ni artikler er inddelt i tre grupper. De to  første  artikler  fokuserer  på  moderne kritik af toregimentelæren. De fire næste forholder sig til grundanliggendet i toregimentelæren i forhold til Martin Luthers overordnede teologiske vision. Og de sidste  tre  forsøger  at  omplante  toregimentelæren  i  en  moderne  demokratisk  samfundsorden.

Alle  bidragene,  undtagen  det  første, stiller  sig  positivt  til  konstruktivt  at  an- vende  Luthers  skelnen  mellem  kirke  og stat, selvom alle giver udtryk for, at kirken står over for udfordringer, når det drejer sig  om  forholdet  mellem  kristendom  og politik.

I  den  første  artikel  af  Andreas  Østerlund  Nielsen  bruges  nyere  amerikansk teologi  til  at  gentænke  forholdet  mellem kirke  og  samfund,  fordi  der  er  en  »akut mangel  på  brugbar  teologisk  refleksion« (side 10). Luther henfalder til »en abstrakt henvisning til kærligheden«, som »har bidraget til menneskelige katastrofer og til at  lamme  kirkens  vidnesbyrd«  (side  16). Vi er endt i en dualisme, så frelsen er blevet abstrakt (side 17-18). Denne dualisme er fatal, for den kristne tro afhænger »af at gøre de rigtige distinktioner mellem de to  riger«  (side  19),  som  han  referer  Carl Braaten for at mene. Det berører frelsen, for »En kirke eller et land, som lukker sig om sig selv, har ikke taget imod frelsens realitet: Forsoning med Gud og medmennesker« (side 23). På den baggrund kunne man tro, at forfatteren tænker, at Luther og den lutherske kirke har en grundlæggende forkert teologi, men det er ikke tilfældet, da han mener, at Luther i dag ville være  konkret  og  positiv  i  sin  vejledning (side  22).  I  stedet  peges  på  andre  brugbare begreber end åndelig og verdslig, såsom helhed, allerede/endnu-ikke og performance som frugtbare for en kirke, der vil formidle kristendom i dag (side 22).

I  den  næste  artikel  diskuterer  Kurt Christensen  Paul  Althaus'  anvendelse  af toregimentelæren og diskussionen i Tyskland i trediverne. Christensen  mener, at  Althaus  grundlæggende  læser  Luther rigtigt, men Althaus' fejlagtige forståelse af det dæmoniske i nazismen og hans begreb om »folket« hindrede ham i en kritisk anvendelse af toregimentelæren over for nazisterne, hvilket stod i modsætning til, hvad der skete i Norge i 1940'erne, hvor toregimentelæren  blev  anvendt  anderledes myndighedskritisk.

Harald  Hegstad  analyserer Luthers forståelse  af  kirken  som  skjult  og  peger på,  at  der  hos  Luther  var  et  kirkekritisk udgangspunkt, fordi han ville en reform af  kirken,  og  kritikken  hentede kraft fra den idealiserede,  usynlige  kirke.  Men  et problem i Luthers kirkebegreb er, at han har svært ved at finde rum til fællesskabet, menigheden, da kirken i praksis bliver præste- eller fyrstestyret. Sakramenter  og  forkyndelse  er  de  synlige  tegn  på kirken, og det administrerer præsterne. I stedet for Luthers skelnen mellem synlig og usynlig, vil det være mere brugbart at skelne  mellem  allerede/endnu-ikke,  så den sande kirke bestemmes eskatologisk. På den måde kan både fællesskabet ind- drages,  og  Luthers  kirkekritiske  anliggende bevares.

Asger Chr. Højlund bruger Luthers forståelse  af  kirken  som  Kristi  legeme  som et  »bærende udtryk for hans kirkeforståelse« (side 81), hvor fællesskabstanken er vigtig, hvor lægfolket er afgørende, hvilket giver sig synlige udslag i det kirkelige liv, og Luther udlægger Bjergprædikenen sådan, at alle er forpligtet på den, hvilket betyder, at der hos Luther er konkret vejledning for den kristne i omgangen med andre. Som Jesus var tjener overfor næsten, sådan er kirken også tjener i denne verden.

En  udfoldelse  af  Luthers  udlægning af  Bjergprædikenen  videreføres  af  Knut Alfs  våg, hvor han gør gældende, at Luther er  konkret  i  sin  vejledning  og  fastholder en  forbindelse  mellem  det  verdslige  og det  åndelige.  Hos  Luther  finder  man  en afvisning af både sekularisme og klerikalisme, men han er svær at anvende på de modeller vi har for kirken i dag, da hans vejledning ud fra  Bjergprædikenen  er vanskelig  at  gennemføre  både  indenfor en  folkekirkelig  (som  mangler  radikaliteten) og en frikirkelig (som mangler det favnende) ekklesiologi.

Agnete Raahauge griber fat i Luthers forståelse af ordninger, som guddommeligt stiftet, og fokuserer særligt på Luthers anvendelse af det fjerde bud, hvor familien er et sted, hvor Gud virker til opbyggelse  af  samfundet og dermed af individet. Gennem denne forståelser  af  ordninger, bliver Luther konkret i sin vejledning, og Raahauge opfordrer læseren til at udfolde sig indenfor de rammer, som er guddommeligt givne.

Jeppe Bach Nikolajsen forsøger at overføre  Luthers  kirketænkning  til  en moderne  demokratisk,  pluralistisk,  multireligiøs sammenhæng. Han peger på, at i  Luthers  toregimentetænkning er der to temaer, der gør sig gældende. Det ene drejer sig om indre og ydre, og det andet om to magter og to folk. Faren ved første tema er, at kirken kun har fokus på det indre og åndelige, ikke det ydre og verdslige. Hvis man kun fokuserer på det indre, privatiseres evangeliet (side 133). Luther har ikke her  været  klar  nok  i  sin  skelnen  mellem indre  og  ydre  (side  130).  I  stedet  vil  Nikolajsen gribe fat i Luthers tale om kirken som en empirisk social størrelse, der kan kritisere øvrigheden, samtidig med at kirken er bevidst om, at staten ikke er kirken eller er kristen.

Gunnar Heine fokuserer i den følgende artikel på rammerne for politisk debat i  dag  og  på,  hvilken  måde  toregimentelæren  kan  anvendes  nutidigt.  Gennem henvisninger  til  Jürgen  Habermas,  John Rawls  og  andre  diskuteres  en  udvikling fra det moderne til det sen-moderne. I det moderne forstås det religiøse og det sekulære som to adskilte fænomener og tankegange. I det moderne giver det mening at adskille det religiøse og det sekulære. I det sen-moderne  giver  den  adskillelse  ikke mening, da det sekulære er blevet sekularisme og en ideologi i sig selv. Et neutralt livssynsområde  findes  ikke,  hvilket  har betydet, at det religiøse er vendt tilbage i den politiske samtale, fordi religion ikke i udgangspunktet kan anses som mere subjektivt  end  andet.  Det  betyder,  at  »I  den lutherske  toregimentslære  har  kirken  et godt  udgangspunkt  for  å  opptre  som  en ansvarlig samfunnsaktør« (side 154), eftersom kirken må fastholdes som en røst i staten uden at være staten.

I den sidste artikel af Torbjörn Johansson fremdrages Dietrich Bonhoeffers brug af  toregimentelæren som et godt eksempel  på  en  moderne  fornyelse  af  Luthers tænkning. Der peges på to afveje, som kirken kan ende i, hvor den ene er isolering og  den  anden  politisering.  Bonhoeffer peger på en tredje mulighed, som ikke er en afsluttet toregimentelære, men et udkast til en vej at gå. Bonhoeffer kan godt bruge  begrebspar  som  verdsligt/kristeligt,  naturligt/overnaturligt,  profant/sakralt, men han mener de misforstås, hvis de bliver statiske. I stedet må alt ses med Kristus som fortegn og på den baggrund fastholdes polemisk, spændingsfyldt, dialektisk.  Hvis  kirken  og  verden  kan  fastholdes  på  samme  polemiske  måde,  som en enhed under Kristus, kan toregimentelæren bruges frugtbart og kan give kirken en specifik og konkret stemme i verden.

Som det forhåbentlig fremgår af ovenstående  referat,  er  bogen  udtryk  for  en nuanceret  og  spændingsfyldt  formidling af  toregimentelæren,  og  et  konstruktivt forsøg  på  at  formidle  anliggendet  i  en moderne nordisk sammenhæng.  Efter læsning af bogen sidder man ikke tilbage med de lette løsninger, men med en god hjælp til selv at tænke videre over forholdet mellem kirke og stat i dag. Bogen være hermed anbefalet som en hjælp til at læse Luther og til at reflektere videre over Luthers kirkelige, politiske og kulturelle engagement og tænkning.