Aktive lag
Forfattere: Gunhild Agger
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

Gunhild Agger

## Aktive lag

Bidrag til K&amp;K's diskussion om litteraturvidenskaben idag

Ikkc  kun  redakiioncn,  men  også  en  del  andrc  kunne  konstatere,  at nmanglcn på svar fra kvindcrne er szrlig i~?jncfaldcndc« i  K&amp;Ks  szrnummer om litteraturvidenskaben  idag. Hvor blcv kvinderne af, da der skulle debatteres? Havdc de barc  for  travlt  til  at  svare?  Satsede  de p2  andrc sammcnhznge? Ellcr havde de slct ikke noget  at sige?

Hvis  noglc  af  de indbudte havde  for  travli  til  at  svare,  skal jeg  ikke fortznke dcm i det. Vi har stillet krav om, ai der skal flere kvindcr  ind i  siillinger  på  univcrsiictcrnc (og  alle  andre  steder),  at  dcr  skal  v z r c kvindcr  i  bed~mmelscsudvalg,  i  forskningsråd  og faglige  landsudvalg,  i censorkorps O.S.V. Da vi stadig ikke er så mange at tage af, er det lige så let at rcgnc ud, som dct er irriterende at måtte i n d r ~ m m e , at det somme tider  knibcr med at nå dct hele. Det er jo  i  princippet  en salig situation, at  der  er  cfterspargsel  cfter  os.  Men rent  konkret  skal ens arbejdsevne vzre rimeligt  h@jgearet  for at kunne honorere kravene. Så enkelt er det.

Gurtkild Institut Aalborg Ager er  lektor  ved for  Kommunikation, Universitctscenter.

At nogle har satset på andre sammenhznge, er heller ikke usandspligt.  Ambitionerne  om  at  kvalificere  den  forskning,  der  går  under betegnelsen »kvindeforskning«, har jo givet sig udslag i den ene skilsmisse efter  den  anden. Institutionel separatisme  findes  på ethvert  dansk universitet  i  form  af  centre  for  kvindeforskning  eller  kvindestudier  (se Æhlebladcts szrnummcr om Kvindestudier i Danmark, Arhus 1990). D e blev oprettet for at samle,  styrke og synliggeire kvindeforskningen herhjemme. Det formål opfylder  de også.

Men,  for  der  er  et  men.  Kvindestudiecentrene  er  blevet  det  eivrige forskersamfunds gode samvittighed. Kvindeforskningen har fået stillinger, penge, steder at vEre, og så behflver man i eivrigt  ikke beskaiftige sig ret meget med den. Nogle er lettede over at vzre sluppet af mcd massekommunikationsforskerne, si3  de bedre kan konccntrere sig om kvalitetsprodukter.  Andre  bar  det  sikkert  ligesadan,  vil  jeg  insinuere,  med  kvindeforskcrne.  Når  de  cr  vzk,  beheivcr  man  ikke  tznkc  så  megct  over kanncts betydning.

Hvem  lzser  kvindeforskningens rcsultatcr -årbeger,  tidsskrifter, arbcjdspapircr, historier  og forarbejder til  litteraturhistoricr? Dct ger jo naturligvis iszr kvindcr. Hvorfor det? Fordi denne forskning er henvendt til  og beregnet på en kvindelig målgruppe. Dcn forudsztter og er med til at  oprctholde  desintegrationen. Det  kan vEre rimeligt  nok og behageligt nok. Omkostningen er, at krasse konflikter og direkte dialoger udebliver. Ikke fordi samtale er umulig, men fordi den savner anledning.

Dcnne situation blev  tydeligt  markeret  med K m ' s   temanummer om litteraturvidcnskaben  idag. Nummcrct er spzndende, fordi det samlcr en r a k k e   megct forskelligartede  vurderingcr  og  statusopgeirelser.  Trods kvindeforskningens selvvalgte separatisme virker nummeret samtidig som en provokation af den cnkle grund, at dcr ingen kvindcr  er med. Nar selv Poul Schluter  eger kvindeandelen  i sin regering, hvordan kan der så ske sadan noget blandt de intellektuelle? At sidde med det nunimer i hånden var nzstcn som at se sig hensat til 1965. Nzslen som om dcr var sat godt og grundigt  punktum  for  de sidste 25 års debatter  og studier.

Det var  maske også meningen. Rcdaktererne ville måske bare se, om der overhovedet var  nogcn, der opdagede det? Nogen, der gad  reagere? Om pausesignalerne efter den selvstzndige etablcringsfase endelig kunne blive  afiest  af  e n  diskussion  igen?

Redakt0rernes anden  provokation ligger i deres fors~gsvisc signalement af udviklingen som den ene modeb~lge efter den anden (og »feminismen« som en af  dem). Er det signalement holdbart?  O g  var  tavsheden  udtryk for, al kviiideriie  ikke havde  nogcl  at sigc?

Jeg vil  besvare begge sp0rgsmål benzgtende.

Hvad  isccncszcttclse  og  til  en  vis  grad  selvforståelse  angår,  er  det rigtigt, at den enkelte teoribevargelse tenderer mod at proklamere sig selv som eksklusiv og hcgemonisk,  og at den enkclte forsker skal vare hurtig for at v z r e  trendy. Men der er også modgående tendenser, og selv om de fleste litteratiirforskere ganske vist nok ansker at »falge med«, er det vcl ikke  allc,  der  nedvendigvis  til  enhver  tid  har behov  for  at fremstå som rcprzsentanter for det sidste nye.

Når man  overvejer,  hvordan  teoribevzgelser  forl@bcr, melder  metaforerne sig meget nemt. Og samtidig ringer også en alarm, der siger,  at kombinationen  af  litteraturteori  og metaforik  måske  ikke er  så  heldig. Den alarm  har jeg  haft  indbygget  siden jeg  i  1971 lreste  Pil  Dahlcrups tankevxkkendc artikel »Om at bedrive metafor« (K~idroseri 1, 1971).  Ud fra  en  vcloplagt  gennemgang  af  fgrst  og  fremmest  natur-,  krigs-  og personmetaforik i  littcraturteori  og  tekstanalyse viser Pil Dahlerup, hvordan mctaforerne gerne lober af med brugerne. Imperativct  bliver så ~Bcdriv ikke metafor!«.  Men det er lettere sagt end gjort. Sproget, også dct tcoretiske, er gennemtrzngt af  bide d ~ d e og levende  metaforer. S3 måske skulle man omformulere imperativet til en opfordring til at vzlge sine metaforer med omhu.

Den tendcns,  dcr  på  det individuelle plan  imadegår  den stadige  udskiftning  af  dominerende  tcorier,  kunne  man  kalde  den arkaologiske bevidsthed.  Eller den geologiske, hvis  man foretrzkker en naturmetafor, dcr konnoterer levende lag fremfor en kulturmetafor, der måske i h ~ j e r e grad konnoterer blotte aflejringer. Ligegyldigt hvilken af  disse metaforer man vrclger, vil jeg hzvde at fanomenet gzlder de fleste, der beskzftiger sig med litteratiirteori. Nemlig det fznomen, at selv om der stadig tilf~jes nye lag i ens individuelle teoridannclseshistorie, så bliver de gamle jo ikke inaktive  af  den  grund.  De  kan  blive  omvurderet,  beriget, revideret, kritiseret, set  i  et  nyt  lys,  rricn  de  vil  manifestere  sig  alligevel,  med vekslende  styrke, vekslende  grader  af  insisteren, men  stadig som  aktive lag.  Måske mindrc i den teoretiske  diskurs end i den analytiske  praksis.

Under alle omstzndigheder gxlder det de fxrreste, at de fuldstrendig forkaster  hele  deres  hidtidige  grundlag,  hver  gang en  ny  teoridannelse dukker  op.  Man  kan  forholde  sig  tavst, registrerende, eller aktivt, diskuterende og forarbejdende til  disse besvzrlige  processer.  Men  nian kan  dårligt  beklage,  at der  hele  tiden er  tale  om  netop  processer, udvikling,  dynamik. For hvad  er alternativet?

En andcn modgående  tendens er på det idekistonske plan  bcvregclsernes niadificerede gerikomst. J ~ r g e n Holmgaard  diskuterer i »Historie i amerikansk litteraturforskning* ( K m 64), hvordan bevzgclserne  inden for  de  »toneangivende  retningem  i  amerikansk  og  europzisk  sammenhæng tilsyneladende  krydser  hinanden,  således at  en  mere  historisk  og politisk  orientering  nu  afloser  postmodernisme  og  dekonstruktivisme  i USA,  mens  det  omvendte  har  vzret tilfxldet  i Europa. Monsteret  har Soren  Schou  meget przcist formuleret, efter at  have  afvist  diverse metaforer til  at  indfange fznomenet:

»Udviklingen  przges af  en både faktisk  og erklzret afstandtagen  fra det  umiddelbart  foregående som  »inoperatit$« -og af  en  tilegnelse  af fjernere traditioner  i modificeret  form.« ( K m 65-66, p. 52).

Denne tendens har vi siden midten af 807erne  kunnet se szrlig markant i  forbindelse med  den samfundsmxssigt og politisk orienterede kritik og i forbindelse  med  kvindeforskningen.  Men  hvis  man  ser  b e g e   disse teoribevzgelser over et lidt Izngere spand af  tid, er det ogsa nemt at f A oje  på  andre  perioder  end  den  umiddelbart  foregående,  hvor  de -i  en andcn udformning -har  vzret dynamiske.

Hvor  en  form  for  modificeret  genkomst  lader  til  at  fungere  p2  det tcorihistoriske  niveau, mener jeg  som sagt, at en  arkaologisk/geologisk model  i  hfijere grad  fungerer  på  det  individuelle  niveau.  Hvis jeg  skal illustrere  dette  ud  fra  min  egen  litteraturteoretiske  udvikling  kan  jeg nemlig lige så godt tilstå med det samme, at jeg mener at have lzrt noget af  mange teoribevagelser, herunder de fleste af  dem, som redaktorerne nzvner i deres brev. Så er der seIvf0lgelig også adskilligt, som jeg har lagt fra mig igen. Og teorier, som har  forekommet  mig helt  uantagelige.

Man fokuserer så ofie på bruddene, kritikken, opggret. Men man  kan jo  også  foretage  den  modsatte  bevzgelse  og konstruere  en  positivliste eller,  mindre  halsbrzkkende, give  nogle  eksempler  på  aktive  lag i  det teoretiske  felt.

Her kan jeg  gerne begynde med  nykritikken. Af  nykritikken  larte jeg fgrst og fremmest respekt for den enkelte tekst, årvågenhed over for lige prxcis dens udsagn og måde at formulere sig på -kort sagt, jeg tilegnede mig dens centrale tekstanalytiske begreber og tekstanalytiske praksis. Man behover  ikke diskutere Iznge med tekstanalyselzrere  fra min generation for  at  opdage,  at  nykritikken  trods alle de barske opgfir med  den stadig fungerer sådan.

Et andet aktivt lag har jeg  i en af  nykritikkens tidlige inspirationskilder, den russiske formalisme. Propp gav mig den mest forst5clige introduktion t i l   strukturalismen,  der  findes,  nemlig  teorien  om  bestemte  lovmzssigheder i fortællingens struktur, som han udvikler den i Evetz~rels nzorfologi. En andcn vigtig indsigt l i g e r  i Tynjanovs  og isar Backtins tcori om dct dialogiske princip i litteraturen og deres påvisning af, hvordan stil fungerer i denne sammenhamg. Stilisering, pastiche, parodi, skjult citering. Ordene som et slagsmal mellem  forskellige synsvinkler og holdninger, signaleret gennem  accentforskydninger,  divcrgerende betoninger,  forvrzngninger. Hele det  bachtinske  teorikompleks  om  sproget, sådan som  det  på  det sencste foreligger udformet  iszr i 7he Dialogical I~nugitzutiotz fra 1981 -det viscr  sig igen  og igen at v z r e  brugbart.  Ikke kun  i  forbindelse med sk@nlitterare  tekster,  men  ogsA  i  forbindelse  med  f.eks.  reklamer  og dagligsprog -og i forbindelse med analyse af postmodernistiske fznomener, der jo  elsker citatet  i  alle dets former.

Hvad så med marxismen? Det er lige for, det er et nyt  tabuområde nu om stunder,  omgzrdet  med  tavshed  og  ruelse.  Men  marxisme  har  jo vzret  samlebegreb for  så  meget, fra  kapitallogik  til  ideologikritik,  fra offentlighedsteori til ncultural studies*.  Og i hvert  fald de to sidstnzvnte ssetter,  eksempelvis med Frankfurterskolcn  og Birminghamskoleri  nogle rammcr for forståelse  af  forholdet  mcllem  litteratur,  udtryk,  medier og samfund, som stadig er aktuelle for mig. Postmodernismen anfzgter disse rammers gyldighed, men er dybt  inspireret  af  en teoretiker  som Walter Benjamin. Postmodernismen gØr med god grund op med Adornos skarpe skcl mellcm  avantgarden og dct populrcre, men den savner  et kulturbegreb  til  at  indfange  de  fine  forskelle.  Det  har  til  gengzld  Birming-

hamskolen.

Og så  er  der  det  historiske.  Både  i  dens  kapitallogiske  og  i  dens ideologikritiske variant  kunne  marxismen f ~ r e til skcmatiske slutninger, analogisk afsind, blindhed over for det astcliske O.S.V. Alligevel mener  jeg, at  kravet  om  at  inddrage  det  samfundsmzssige  niveau  skxrpcde  den historiske  fornemmelse på en  måde,  som jeg  ikke  lige  glemmer  igen. Fornemmelsen  for  tid,  sammenhzngc  og sammenfald  bidrog  til  klarIzgning og dybere forståelse af  mange forhold i skzringspunktet mellem dcn ,,stort« og deli »lille« historie. Mentalitetshistorien betegner vel også en viderefgrelse af  den type  indsigter.

Hvor marxismen p i   en vis måde bcvzgede sig ud i konteksten, miljoet, samfundet, historien, der bevargede  psykoanalysen  sig den modsatte vej, ind i  personerne og forfatterne og gav de t z t t e  tolkninger  på  individ-  og faniilicplan. Det cr ikke så underligt, at marxismen og psykoanalysen gik så  godt  i  spand  sammen, for  de supplerede  hinanden  fortrzffeligt. O g psykoanalysens indsigter?  Dem  har  jeg  da  stadipzk  liggende  som fortolkningsm~nstre,  ikke  til  at  undvzre. -For  slet  ikke  at  tale  om semiotikkens indsigter og mange andre. Som sagt forsager jeg ikke at give nogcn udtammende bcskrivelsc,  men blot  at fremdrage nogle eksempler på  aktive lag.

Mit udgangspunkt for disse betragtninger var kvindeforskningen. Hvor bliver  den  nu a f i alt  dette?

Inden  for litteraturllistorien har  kvinder  ydet  en  respektabel  grundforskningsindsats for  at  genopdage  og  genvurdere kvindelige  forfatterskaber.  Når  det  i  h ~ j e r e grad  er  klarlagt,  hvordan  de  udgransede kvindelige traditioner  egentlig forholder sig til de dominerende mandlige, kommer  den  f ~ l l e s litteraturhistorie naturligvis til  at  se anderledes  ud. Historien  om det moderne gennembrud i Danmark, f.eks., har forandret sig siden Pil Dahlerup har kortlagt  det moderne gennembruds skrivende kvinder.  Billedet  af  den  nordiske  realisme  og  naturalisme  har  fået  nye facetter efter Jette Lundbo Levys bog om Victoria Benedictsson  og Irene Engelstads om Amalie Skram.

Sidelobende og ofte i tzt interaktion med dette grundforskningsarbejde har en rxkke principielle  spclrgsmål af  teoretisk karakter udkrystalliseret sig. Sp@rgsmål  som: Var  det med rette eller urette  så mange  kvindelige forfattere  blev  bortgemt?  Var  deres  produktion  kun  historisk  og  bevidsthedshistorisk  interessant?  Var  den  underlegen  ud  fra  en  zstctisk målestok? Og i tilknytning hertil:  Findes  der  en  kvindelig zstetik?  En kvindelig kreativitet?  Og sammenhzngende  med  dette:  Er  der  szrlige metoder, der t r ~ n g e r sig på  i studiet af  kvinders  udtryksformer?

Disse  sp~rgsmål er  langtfra  afklarede,  men  de er  naturligvis  af  stor betydning for den alrnene debat om  litteraturvidenskab i  dag.  Og konturerne af  nogle svar eksisterer da også.

Ud  fra vidt  forskellige metodiske og teoretiske  indfaldsvinkler  er  der i de senere år foretaget en rakke studier i kvindelitteratur, som alle har det til fzlles, at de bidrager til at udfolde begrebet  om, hvad et kvirldeperspektiv indcbzrer og dermed rejser det overordnede spfirgsmål om, hvad kmnet egentlig betyder.  Mange af dem har interesse også i en litteraturteoretisk sammcnh~ng. For  blot  at navne nogle få:

Jette Lundby Levy arbejdede i sin bog om Victoria Bcnedictsson  med dobbeltblikket som analysekategori til at klarlagge en central tematisk og stilistisk ambivalens.  Oplevelsen af  at vzre set og at se, både indefra  og udefra, var  (er?) fundamental i en kvindelig sammenh~ng. Begrebet  om dobbeltblikket,  der  egentlig  stammer  fra  dels  Lacan,  dcls  Laerman  og Schneider, har  da  også vist  sig velegnet  i  andre sammenhange, således har f.eks. Karen  Klitgaard  Povlsen brugt  det  i sin  bog om  kvindezstetik og ugeblade, Bliqarzg.

Inger-Lise  l-Ijordt-Vetlesen  giver  i  sin  bog  om  Helene  Strange  en analyse  af  blokcringerne  og begrznsningerne hos  Heletie  SLratige -og dermed et signalement af den autodidakte kvindelige forfatters dilemmaer -og  muligvis  også  e n   forklaring  på  hendes  publikumsappel  hos  det samtidige  kvindelige  publikum.  Dette  er  et  interessant  bidrag  til  diskussionen  om  dels  det  kvindezstetiske,  dels  sp0rgsmålet  om  litterzr kvalitet.

Merete Stistrup sgger i sin  bog om Kvirtdesprog at indkredse  szrlige kendetegn  ved  kvinders  sprogbrug  og  diskuterer  i  den  forbindelse  en r z k k e  distinktive  t r z k .  Men e r  det  rigtigt,  at vi  har  et szrligt forhold  til sproget, at vi foretrzkker det orale, etc? Kan man overhovedet  diskutere skriveprocesser  i k~nstermer? Metaforerile kunne tyde på det -også de mandlige. Igen et interessant bidrag til en fzlles diskussion.

Dct kan  godt  ske,  at nogle  mener,  at  sådan nogle  sp@rgsmål  er uddebatterede.  Selv  mener  jeg  det  ikke.  Tvzrtimod  synes  jeg  kclnspcrspektivct gang på gang viser sig at v z r e  et vzsentligt lag i den store dialog om litteratur og teori.

Kort sagt, jeg trzkker i cnhver analyse- og fortolkningssiluation på alle de  aktive  lag  i  min  teoretiske  bevidsthed.  Hvilke,  der  sarligt  bliver foretagsomme, afhacnger naturligvis af det materiale, dcr skal analyseres og fortolkes.  Lagene  er  afhangige  af  teorihistorien,  d e  er  blcvet  til  i forbindelse  med  den.  D e  er  ikke  uf0lsomme  over  for  tidsindcns  krav, d.v.s. hvad der pludseligt og ind imellem ~ilsyneladendc arbitracrt er blevet »inoperationelt«. På den anden side er de hellcr  ikke restlost  underlagt tidsåndens krav. D e  er jo ogsa et resultat  af  mine egne valg, både blandt de gamle lag og blandt  de nye.

Det eneste, en sådan holdning afskzrer én  fra, er at have ambitioner om at tinde den finale teori eller at stå som reprmentant for den seneste, fikseste  og mest  toneangivende  retning.