Tom Wright: The Day the Revolution began. Rethinking the Meaning of Jesus’ Crucifixion (HarperOne, 2016)
Forfattere: Christian Højgaard Jensen
Tidsskrift: dttk (19-04-2018)

## The Day the Revolution began. Rethinking the Meaning of Jesus' Crucifixion Tom Wright HarperOne, 2016 440 sider

## Anmeldt af Christian Højgaard Jensen

N.T. Wright er af nogle beskrevet som vores generations mest profilerede evangelikale teolog. Og når han i denne bog tager et fundamentalt opgør med den reformatoriske  forsoningslære  »penal  substitution«, skaber det selvsagt røre i den evangelikale andedam. »Penal substitution« er kort beskrevet den forsoningslære, ifølge hvilken  Kristus  bytter  plads  med  synderen og tager Guds straf på vegne af synderen. Wright kritiserer den underliggende forudsætning,  at  Gud  skulle  være  vred og skal tilfredsstilles ved et uskyldigt offer. Det bygger på en hedensk forestilling om Gud og er desuden individualistisk og verdensfornægtende. Løsningen er ifølge Wright at gentænke forsoningen i lyset af det bibelske narrativ fra skabelse til den nye  jord  og  dermed  genfinde  Gud  som den kærlige frelser, og ikke mindst menneskets plads i Guds verden.

Denne  gentænkning  udvikler  Wright over fire dele af bogen. I første del af bogen  (kapitel  1-3)  beskriver  Wright  kort- fattet  den  historiske  udvikling  af  forsoningslæren over Anselm, reformatorerne, oplysningstiden og til nutiden. Reformatorerne kritiseres, fordi de ikke tog et endeligt opgør med den middelalderlige, hedenske tanke om Gud som en vred tyran, selvom  de  dog  fremhævede  Guds  kærlighed  (32).  Problemet  er  ifølge  Wright, at  denne  teologi  stiller  spørgsmålstegn ved  Guds  karakter  og  holdning  til  vold. Derefter gennemgår Wright den nytestamentlige kontekst for forståelsen af Jesu korsdød,  herunder  den  græsk-romerske tanke  om  en  »nobel  død«,  den  jødiske forventning om en Messias og Det Nye Testamentes egen forståelse af eskatologi og menneskelighed; to elementer, der ifølge Wright er afgørende for at placere forsoningen korrekt i det bibelske narrativ.

I  anden del af bogen (kapitel 4-7) tager Wright fat på den gammeltestamentlige baggrund for forsoningen. »Covenant of  vocation«  introduceres  som  et  bibelsk alternativ  til  den  klassiske  forståelse  af menneskets pligt til at leve moralsk (76). »Covenant  of vocation« udspringer af menneskets identitet som gudsbillede og som  et  kongeligt  præsteskab,  der  medierer mellem Gud og verden. Synd er dybest set afgudsdyrkelse, hvor mennesket afviger fra dets identitet som forvalter til fordel for afguderne, og døden (= »eksil«) følger  som  en  naturlig  konsekvens  (86). På Det Nye Testamentes tid var der ifølge Wright en forventning om et nyt exodus, hvor synden skulle tilgives, eksilet ophøre, Gud tage bolig blandt sit folk, og Israel genetableres som et kongeligt præsteskab.

Tredje  del  af  bogen  (kapitel  8-13)  er en gennemgang af centrale nytestamentlige  skrifters  forståelse  af  betydningen af Jesu korsdød. Først beskrives dog den moderne,  vestlige  kristendoms  problem som  platoniseret  eskatologi,  moraliseret antropologi og paganiseret soteriologi (147). Modsat lærer Det Nye Testamente ifølge Wright, at Guds rige skulle komme til jord for at genoprette menneskeheden som et kongeligt præsteskab, ved at Jesus døde en stedfortrædende død for verdens synd.  Dernæst  argumenterer Wright for, at forsoningstanken springer ud af evangelierne som en påskefortælling om Gud, der bliver menneske og viser sin trofaste kærlighed kulminerende på korset (193). Wright  definerer  sin  forsoningslære  som »representative  substitution«,  nemlig  at én går i stedet for de mange (210). Ifølge Wright er det snarere en historie, der udfoldes og udfordrer, end et dogme, der udvikles systematisk. Fra kapitel 11 kredser Wright  sig  ind  på  Paulus  ved  at  udfolde teologien  i  Galaterbrevet,  Korintherbrevene,  Filipperbrevet  og  Kolossenserbre- vet. Det går som en rød tråd gennem brevene, at målet for Paulus ikke er himlen, men  en  befrielse  af  menneskeheden  til oprettelse  af  et  kongeligt  præsteskab  på jord  (228).  Galaterbrevet  handler  heller ikke om, hvordan man bliver frelst, men om  den  enhed,  der  er  konstitueret  mellem jøder og hedninger som konsekvens af Jesu sejr over magterne (234). Kapitel 12-13  handler  specifikt  om  Romerbrevet, der ifølge Wright ikke skal læses som systematisk teologi, men  som  Paulus' beskrivelse af det nye exodus (266). Klimaks i Romerbrevet er kapitel 5-8, og de første  kapitler,  herunder  de  kompakte vers  i  3,21-27  skal  læses  i  lyset  af  Rom 5-8  snarere  end  omvendt.  Det  omdiskuterede Rom 7 beskriver ifølge Wright Israels historie som et personificeret »jeg«, nemlig Israels historie som en gentagelse af Adams synd (283). Gud brugte loven til at samle verdens synd på ét sted, nemlig Kristus, og i Kristus blev synden straffet, det vil sige ikke Kristus selv, men synden i Kristus. Wright argumenterer for, at Rom 3 skal læses i lyset af pagt og kult med den konsekvens, at »Guds retfærdighed« skal forstås  som  Guds  troskab  mod  pagten og ikke som en mekanisk, guddommelig overførsel af Guds retfærdighed til mennesket (303). I Rom 3,24-26 er Jesus det »sonedække«  ( hilast ē rion ),  hvor  renselsen af verdens synd finder sted, og i analogi med den gammeltestamentlige offertænkning  etableres  der  her  et  mødested mellem Gud og mennesker i Kristus (333). Og i lighed med de gammeltestamentlige offertekster er der ikke tale om, at offerdyret  bliver  udsat  for  Guds  vrede,  men at  dets  blod  bruges  som  renselsesmiddel (329).

I bogens sidste del (kapitel 14-15) udmaler  Wright  den  logiske  konsekvens  af denne forståelse af  forsoningen.  På  baggrund af en kort beskrivelse af missionstænkningen  siden  1600-tallet  argumenterer Wright for, at mission skal forankres i  forsoningens  sejr  og  tilgivelse,  hvilket rummer både en ydmyghed (tilgivelsen) og  en  optimisme  (sejren)  (364).  Mission står i korsets tegn, både hvad angår sejren over magterne og lidelsen, der følger med mission. Med denne optimistiske og realistiske  forståelse  af  mission  kan  Wright til  sidst  applicere  nutidens  problemstillinger,  der  grupperes  under  de  klassiske fristelser penge, magt og sex (393).

Wright  skriver  fremragende  og  har konstrueret bogen sådan, at Jesu korsdød bliver  et  mysterium,  der  skal  opklares. Det hænger sammen med hans eksegetiske, narrative tilgang til Bibelen, hvor selv Paulus'  tunge  udredninger  ifølge  Wright skal læses som kompakte narrativer. Wright beskriver selv sin målgruppe som »followers of Jesus«, men også som teologer, prædikanter og »puzzled onlookers« (417). Det er en bred målgruppe, og min vurdering er, at den egner sig bedst til teologisk kyndige, herunder skeptikere.

Det er meget positivt at læse en fremstilling af forsoningslæren, der tager udgangspunkt  i  Det  Gamle  Testamente som  et  afgørende  referencepunkt  for  de nytestamentlige forfattere. Wright ser en stor  kontinuitet  mellem  Det  Nye  Testamente og Det Gamle Testamente og kalder Kristus for klimaks af den gammeltestamentlige udvælgelse (312). Også hans indgående kendskab til den gammeltestamentlige pagt-, tempel- og offerteologi er en styrke ved bogen, som når han for eksempel  fremhæver  Kristus  som  det  tempel, hvor Gud og verden mødes.

Wrights narrative tilgang er dog til tider på bekostning af detaileksegesen. Det er  absolut  en  svaghed,  at  Wright  for  eksempel undgår at komme ind på Gal 3,1112 og 5,3, der er kernetekster i diskussionen om »penal substitution«. At »jeg'et« i Rom 7 skulle være et personificeret Israel under loven virker også mere som et postulat end som udtryk for en grundig eksegese. Overordnet er det en stor svaghed ved  bogen,  at  Wright  karikerer  »penal substitution« og moderne, vestlig kristendom. Det giver bogen et mere sensationelt skær  end  berettiget.  Wright  er  ikke  den første  til  at  understrege  Guds  kærlighed som grundlag for forsoningen. I sit forsøg på  at  undgå  »penal  substitution«  virker det til, at Wright undgår at drage nogle logiske  konklusioner:  Hvis  »forbandelsen« i  Gal 3 er den deuteronomistiske forbandelse, det vil sige eksilet udvirket af Gud (240), er det så ikke netop Guds forbandelse, som Jesus går ind under på korset? I så fald er Wright tættere på »penal substitution«, end han giver udtryk for.

Trods uklarhederne er bogen bestemt læseværdig og giver en stærk udfordring til  at  tænke mere optimistisk om korsets betydning  i  dag  og  tage  alvorligt,  at  en ny virkelighed blev skabt på korset. Og så rummer bogen en udfordring til  at  gentænke trinitetslæren, for Wright peger efter min mening på et meget alvorligt problem, nemlig megen forkyndelses skelnen mellem den vrede Gud og den kærlige Je- sus. Vi har måske brug for, med Wrights ord, at vende tilbage til en »proto-trinita- risk« forståelse af, at det er Gud selv, der hænger på korset (289).