John Gray: Seven Types of Atheism (Allen Lane, 2018)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (22-11-2018)

## SEVEN TYPES OF ATHEISM JOHN GRAY ALLEN LANE, 2018 170 SIDER

## Anmeldt af Michael Agerbo Mørch

Den britiske filosof og public intellectual , John Gray, er kendt som en skarp og vigtig kommentar  af  moderne  politik  og  samfundsforhold.  Gennem  bøger  som Stray Dogs og The  Silence  of  Animals har  han dissekeret forskellige aspekter af det moderne liv med dets kringelkroge, hykleri og kompleksitet.

I Seven  Types  of  Atheism identificerer  Gray  syv  ateismeformer  og  trækker deres  idehistoriske  rødder  op  af  jorden, hvorefter han sætter dem ind i en nutidig kontekst.  Gray  er  selv  ateist,  men  det  er bestemt ikke alle former for ateisme, han har  affinitet  med.  Det  bliver  dog  hurtigt klart, at bogens titel er mildt misvisende, for  egentlig  karakteriseres  syv implikationer af  ateisme, eller måske bedre: syv verdenssyn,  som  opstår  ud  af  ateismens negation.

For ateisme er i sig selv en afvisning af en anden position, en snylter på teismens bekendelse. Men ligesom frihed er frihed fra noget til noget andet, så er ateismens afvisning ikke lig med neutralitet. Og det er denne ersatz religion ,  som Gray er optaget af. Al cadeau til det, for mange nyateister har formået at italesætte ateismen som den neutrale grundposition, hvorfor andre livssyn  må  argumentere  for  deres validitet, mens samme krav ikke må stilles ateismen. Den position er kendt i Danmark gennem videnskabsjournalisten Lone Franks mange skriverier i Weekendavisen.

Grays taxonomi er meget brugbar, og de nuancerede kategorier har jeg tidligere savnet. Gray bygger sin bog op således, at hver  ateisme  får  sit  eget  kapitel.  De  første  fem  typer  er  Gray  selv  modstander af,  mens  han  sympatiserer  med  position seks og syv. Den første position er den nye ateisme,  som  kendes  fra  Dawkins,  Harris  og  konsorter.  Men  hos  Gray  udpeges de idehistoriske foregangsmænd i stedet, og  der  fokuseres  på  skikkelser  som  J.G. Frazer, August Comte og Henri de SaintSimon.  For  de  nye  ateister  er  religion komparativ  med  en  videnskabelig  teori, om end en absurd en af slagsen. I stedet skal  sættes  positivismen,  en  optimistisk tro på at videnskaben kan forklare alt og frigøre mennesket. Men Gray hævder, at det både er en misforståelse af religion og af videnskab. Religion er et udtryk for meningssøgen,  og  den  kan  videnskabelige forklaringer aldrig erstatte.  Videnskab er et redskab til at håndtere en verden, vi grundlæggende  ikke  forstår.  Ifølge  Gray opstår konflikten først med monoteismen, som  imperialistisk  vil  være  en  universel totalforklaring. Den type kristendom opstod  med Paulus og Augustin, og var en missionsreligion,  og  dermed  opstod  muligheden for religionskrige. Kontroversielt hævder Gray: »Many versions of Jesus and his life can be supported on the basis of existing evidence. Among the least plausible are those that have been presented as fact by Christian churches« (s. 18). Bag det udsagn gemmer sig en tvivlsom teologi, der underkender muligheden for åbenbaring, og som ikke ser den missionale tråd gennem begge bibelske testamenter. Pointen er den  kristendomskritiske, at kristen moral  hævdes  kontingent  og  omskiftelig,  hvorfor  dens  universelle  sandhedsprætentioner  ikke  kan  accepteres.  Men ateisternes  erstatning  for  en  moral  med guddommeligt ophav er også så varieret, at den fremstår selvmodsigende. Gray påpeger  desuden,  at  historien  dokumenterer, at jo mere fjendtlig en sekulær tænker er over for monoteistisk religion, des mere illiberal fremstår hans politiske og moralske  synspunkter,  tænk  for  eksempel  på Marx, Nietzsche, de Sade, Stuart Mill med flere. »Throughout much of the twentieth century, terrible violence was inflicted on the service of secular faiths« (s. 23).

Den  anden  type  omhandler  sekulær humanisme,  som  Gray  identificerer  som en  slags  sekulær  monoteisme.  Ligesom juristen  Carl  Schmitt  i Politisk  teologi hævdede,  at  »Alle  prægnante  begreber  i den moderne statslære er sekulariserede teologiske begreber«, sådan hævder Gray, at  humanisternes  tro  på  en  uundgåelig progressivitet for menneskeligheden græsser  på  monoteismens  eskatologiske -  det  vil  sige  lineære  -  historiesyn.  Desuden  garneres  dette  historiesyn  med  en sekulariseret  gnosticisme,  som  lærer,  at der  er  frelse  via  en  særlig  indsigt.  Men Gray påviser,  at  progression  er  en  myte. Helt op til i dag er krige, mord, ondskab og nedrigheder allestedsnærværende: »Knowledge increases at an accelerating rate, but human beings are no more reasonable than they have ever been« (s. 27). Idéhistorisk  er  arvegodset  Platon,  Hegel og Marx som de ledende skikkelser, alle med den hævdelse, at verden manifesterer  en  logos,  der  driver  historien  frem. Her  er  Hegel  den,  der  via  den  absolutte ånds  fremmarch  sætter  formlen  klarest op.  Utilitarister  som  Bentham,  Mill  og senere Russell lader en etik vokse frem af det progressive syn, men selvom de hylder empirisk  viden,  lader  de  ikke  deres  progressive humanisme og den dertilhørende etik dokumentere empirisk. Kapitlet er rigt og omfattende, men stritter også meget, og en skarpere skåret afslutning med en  kraftig  reduktion  af  digressionerne kunne have hjulpet læsningen.

Den  tredje  type  er  videnskabsateismen.  Igen  er  det  progressiviteten  som spores i  systemet.  Gray  mener,  at  videnskabsateisternes  Darwin-begejstring  går fejl  af,  at  Darwin  netop  anså  evolution for at underminere enhver teleologi. Men det ville folk som Haeckel, Wells, Huxley, Spencer med flere ikke lade sig begrænse af.  Historien  skulle  vise,  at  den  slags  videnskabsdyrkelse let kunne anvendes til racisme,  særligt  antisemitisme.  Men  det er ikke kun effekterne, der bliver beskudt, men  også  grundforholdet,  at  videnskab let antager stillingen som ersatz religion , hvilket  giver  den  videnskabelige  praksis et mandat, den ikke kan bære. Interessante  idéhistoriske  eksempler  er  mesmerisme, teosofi og Christian Science. Obskøne artefakter, som ikke desto mindre eksemplificerer  potentialet  i  videnskabsdyrkelsen.  Også i  dag  fortsættes  erstatningsreligionen gennem transhumanismen, hvor en forfatter som Ray Kurzweil slår til lyd for singulariteten - det punkt, hvor menneske  og  maskine  smelter  endegyldigt sammen (igen: sekulariseret eskatologi).

Det fjerde kapitel tager fat på den politiske ateisme. Spøjst nok påstår Gray, at det  er  et  særligt  vestligt  fænomen,  men asiatiske  lande  som  Nordkorea  og  Kina praktiserer da statslig ateisme? Nuvel, essensen er igen jagten på den forløste verden, denne gang med politiske midler. Det er  en  slags  sekulariseret  millenarisme, hvor  tusindårsriget  skal  materialiseres  i en  distinkt  stat.  Udkommet  er,  at  målet ingen midler skyr, og derfor får det historisk altid katastrofale følger, når ateisterne jagter dennesidig forløsning: jacobinismen i Frankrig i slutningen af 1700-tallet, bolsjevismen  i  Rusland  i  begyndelsen  af 1900-tallet og det tredje Rige i Tysklands

1930'ere  og  1940'ere  udgør  mistrøstige lavpunkter for denne tankegang. Pol Pots regime kunne fint være tilføjet.

Kapitlerne  indtil  nu  er  varianter  af samme grundform: den progressive ideologi.  I  kapitel  fem  bliver  en  ny  skikkelse beskrevet,  nemlig  »God-haters«.  Det  er personer, der er »miso-teister«, det vil sige, at de ser Gud som modstanderen af mennesket. En kardinal i denne sammenhæng er  den  franske  forfatter  og  enfant  terrible Marquis de Sade. En anden skikkelse er  William  Empson.  Begge  ser  Gud  som modstander,  fordi  den  kristne  grundfortælling vanærer mennesket og umyndiggør det. At kristendommens omfangsrige etik  har  lagt  besnærende  bånd  på  deres promiskuøse adfærd, har nok heller ikke blødt deres udsagn op. Kapitlet markerer dog første brist i bogens arkitektur. For nu bliver det evident, at bogens syv ateismer er temmelig vilkårlige. Hvor de første fire kapitler  klart  kan  defineres  idéhistorisk og aktuelt, med klare personskikkelser og filosofisk grundterminologi, bliver kapitel fem  for  snæver  og  fokuserer  på  to  personer  plus  en  række  fiktive  personer  fra litteraturen. I den forstand kunne bogen ligeså godt opregne »Thirty types …« eller »A thousand types …«, fordi kapitel fem muliggør, at hvert menneske kan besidde sin egen særlige form for ateisme.

De  første  fem  kapitler  er  alle  former for  ateisme,  som  John  Gray  selv  tager afstand  fra.  De  sidste  to  kapitler  er  til gengæld typer, han gerne abonnerer på. Kapitel  seks  kaldes  typisk  for  »Atheism without  Progress,«  hvilket  virker  befriende efter den megen progressionskritik i kapitel et til fem. Forbilledet er her sær- ligt  George  Santayana,  som  ynkede universet  og  mennesket  i  det.  Der  er  ingen progression  i  universet,  for  den  eneste temporale konstant, vi kender, er døden: »Everything  in this world,  considered temporally, is a progress towards death.« Det samme hævdede Joseph Conrad, som også  anfægtede  ateismens  besyngelse  af det  menneskelige  intellekt.  For  ham  var der alvorlige brister ved at besynge værdien af viden, altså en etisk i stedet for en epistemologisk kritik.

Det  syvende  kapitel  omhandler  »Atheism  of  Silence,«  som  besynger  Arthur Schopenhauers mystiske ateisme. Særligt det æstetiske, primært musik, var katalysator for meningstilskrivelse til universet, fordi frelse ikke findes i verden, men væk fra verden. Musik er et eskapistisk forstadium for denne udfrielse. Sidste  halvdel af kapitlet fokuserer på Spinoza, der som den første monist radikalt ophævede forudsætningen  for  monoteismen  -  det  vil sige dualismen mellem materielt og ikkematerielt.

Grays bog er et vigtigt bidrag til forståelsen af ateismens væsen. Hans kategorier er til dels vilkårlige, og de karakteriseres mindre ved deres type end ved deres implikation. Men alle typer rummer interessante  betragtninger.  Hans  provokerende analyser  af  forskellige  ateismevarianter skal nok få nogle op af stolen, men grundtesen »you must forget the popular notion that [atheism and religion] are opposites« ser ud til at holde vand. Den kristne kirke i  det  sekulære Vesten må reflektere over ateismens væsen for at kunne levere troværdige, inkarnerede vidnesbyrd, og her er Grays bog en fortrinlig håndsrækning.