Alfonso di Liguori og Søren Kierkegaard
Forfattere: G. Scherz
Tidsskrift: kierkegaardiana (1959-06-08)

## Alfonso di Liguori og Søren Kierkegaard

af G.  SCHERZ

Den syditalienske  adelsmand og biskop, Alfonso di Liguori  (1696-1787), der purung opgav en strålende  sagførerkarriere  for helt at vie  sig  sjælesorgen  for de mest forladte, er ret ukendt i Danmark og Norden, hvor vi  først for et par år siden fik en kort levnedsskitse1 ,  som i  store træk fortæller om denne  kirke­ lærers  personlige  fromhedsliv,  hans  moral-teologiske  og  asketiske  værker  og hans  ordensstiftelse,  Redemptoristerne.  Så  meget  mere  undres  man  derfor over,  at ingen  ringere  end  Søren Kierkegaard  (1813-1855)  allerede  for over hundrede år siden lod sig inspirere af Alfonsos tanker og ord2 .

Kierkegaard  læste  Alfonsos  skrifter  i  1849-50.  d.  v.  s.  i  den  lidelsesfyldte periode  i  hans  liv,  der  fulgte  ovenpå  »Corsaren«s  angreb  på  ham.  Var  han allerede  i  »Christelige Taler«  (1848)  stærkt optaget  af etiske problemer  (cfr. Hedningenes Bekymringer),  så  udgav  han  midt  i  1849  »Sygdommen  til  Dø­ den.  En  christelig  psykologisk  Udvikling  til  Opbyggelse  og  Opvækkelse  af Anti-Climacus. Udgivet af  S.  Kierkegaard«3 .  Om  denne  og  den  efterfølgende afhandling  siger  J.  Himmelstrup:  »I  dette  K.s  dybeste  skrift  er  der  med  rig psykologisk  sans  redegjort  for  fortvivlelsen  som  en  sygdom  i  selvet  og  som den egentlige synd«. I det følgende  skrift  »Indøvelse  i  Christendom.  Af  AntiClimacus.  Udgivet  af  Søren  Kierkegaard«,  som  udkom  den  25.  september 1850, er der i en indtrængende  fremstilling givet en  kristendomsudvikling  af streng  karakter  til  »Opvækkelse  og  Inderliggørelse«4.  Kierkegaards  religiøse opfattelse vendte  sig  da  allerede  stærkt  mod  de  herskende  kirkelige  tilstande, men  der  var  endnu  nogle  år  til  den  voldsomme  offentlige  fejde  1854-55, som skulle lægge ham på dødslejet.

1 A . R e i m a n n , A l f o n s u s a f L i g u o r i . K ø b e n h a v n 1 9 5 4 .

2 D e t v a r e n f o r e s p ø r g s e l a f G . C a c c i a t o r e C . S S . R . a n g . d e n i t a l i e n s k e u d g a v e : D i a r i o , a c u r a d i C .   F a b r o . 3 . V o l . ( B r e s c i a 1 9 4 8 -1 9 5 1 ) a f S ø r e n K i e r k e g a a r d s P a p i r e r I - X I . U d g . v e d P .   A .   H e i b e r g , V .   K u h r o g E .   T h o r s t i n g ( K ø b e n h a v n 1 9 0 9 -1 9 4 8 ) , s o m g j o r d e m i g o p ­ m æ r k s o m p å d e t t e f o r h o l d .

3 S ø r e n K i e r k e g a a r d , S a m l e d e V æ r k e r 1 -1 5 . U d g . v . A .   B .   D r a c h m a n n . J .   L .   H e i b e r g o g H .   O . L a n g e , 2 . U d g . B d . 1 0 ( 1 9 2 8 ) 5 f f . B d . 1 1 ( 1 9 2 9 ) 1 3 1 f f . B d . 1 2 ( 1 9 2 9 ) 9 f f .

4 D a n s k B i o g r a f i s k L e k s i k o n 1 2 ( 1 9 3 2 ) 4 3 2 .

I  denne  periode,  nærmere  betegnet  1849,  faldt  Kierkegaard  over  en  tysk udgave,  en  slagt  antologi,  af  Alfonsos  værker.  Denne  »Gebetbuch«  er  helt sammensat af kirkelærerens  skrifter,  både  bønner  og  traktater  gengiver  hans egne ord5.  Man finder her forkortet hans Compendium vitae  christianae, hans Visite eller  besøg  hos  det  helligste  sakramente  og  Jomfru  Maria,  hans  skrift Del gran mezzo della Preghiera, hans Glorie di Maria m. m., altsammen bøn­ ner og tekster, der sigter til det praktiske liv.  Det var en  af Alfonsos åndelige sønner, Andreas Hugues, der havde redigeret teksterne, efter i årene  1842 - 46 at  have  besørget  den  første  tyske  udgave  af  samtlige  kirkelærerens  skrifter6 . Redemptoristerne,  som  Klemens  Maria  Hofbauer  omkring  århundredskiftet havde ført over Alperne, fik i  1820 officielt fodfæste i kejserriget Østrig.  Som Hofbauer  selv  i  ikke  ringe  grad  påvirkede  senromantikens  ordførere,  såsom Fr.  og  A.  W.  Schlegel  og  Zakarias  Werner,  således  var  hans  ordensbrødre  i århundredets  første  halvdel  på  mange  måder  med  i  kampen  mod oplysnings­ tidens  rationalisme,  bl.  a.  ved  at  oversætte  og  udbrede  deres  stifters  bøger7 . Alene den  af Kierkegaard  benyttede  Antologi,  som  første  gang  udkom  1837 i  Sittard,  oplevede  i  resten  af  århundredet  over  40  editioner  og  blev  oversat til  både  fransk og  hollandsk8 .

Hvordan  Kierkegaard  havde  fået  fat  i  den  alfonsianske  antologi,  ved  vi ikke9 ,  men han læste samlingen med stor interesse og med et  åbent  sind,  som

forbavser.  Således  er  straks  hans  første  dagbogsoptegnelse  af 1849 over  et stykke  om  afladen  overraskende  i  sin  vilje  til  forståelse.  Han  skriver:  »Afladets  (og  Desliges)  Oprindelse  -  dets  Udartelse  er  jo  noget  Andet  -  var dog  som  alt  i  Middelalderen:  Barnlighedens  Misforstaaelse.  Naar  man  læste den og den  Bøn  saa  tit,  fik  man  saa  tidt  og  tidt  Aflad  (f.  e.  cfr.  Liguori  Betrachtungen  und  Gebetbuch  Aachen  1840.  p.  599.  note).  Men  gjorde  min Fader ikke  lige  saa  med  mig,  da  jeg  var  Barn,  lovede  mig  1   rd.  for  at  læse en  af  Mynsters  Prædikener  højt  for  ham,  og  4  rd.,  hvis  jeg  vilde  skrive  den Prædiken op, som  jeg havde hørt i Kirken. Jeg gjorde  det rigtignok  ikke,  jeg erindrer endogsaa,  at  jeg  foreholdt  ham  det  urigtige  i  at  ville  lokke  mig  paa den maade, fordi han vidste,  jeg vilde gerne tjene Penge.  Men  Fejlen  laa  dog hold  til  et  Barn,  som  jo  ikke  har  bedre  Forstand  paa  det  Høieste,  er  det  jo slet ikke urigtigt, man regner paa, at Barnet paa den Maade efterhaanden skal komme  i  de  høiere  Forestillingers  Magt,  og  at  det  saa  selv  i  en  senere  Tid egentlig ikke hos Fader,  snarere  hos mig,  at  jeg  aldrig  har været  Barn.  I  For­ skal have  Lejlighed  til  i  dybere  Forstand  at  tilegne  sig  dem«1 0 .

5 V o l l s t ä n d i g e s B e t r a c h t u n g s -u n d G e b e t b u c h v o n d e m h e i l i g e n A l p h o n s v o n L i g u o r i . N e u a u s d e m I t a l i e n i s c h e n ü b e r s e t z t v o n e i n e m P r i e s t e r a u s d e r V e r s a m m l u n g d e s a l l e r h e i l i g ­ s t e n E r l ö s e r s . ( A a c h e n 1 8 4 0 ) . C f r . S ø r e n K i e r k e g a a r d s P a p i r e r 1 , 4 5 6 . P å e e t å r s o l g t e s h e l e d e t f ø r s t e o p l a g p å f l e r e t u s i n d e e k s e m p l a r e r . V i b e n y t t e d e d e t 1 2 . o p l a g a f 1 8 8 2 .

6 M a u r . d e M e u l e m e e s t e r , B i b l i o g r a p h i e G é n é r a l e d e s E c r i v a i n s R e d e m p t o r i s t e s I -I I I . L a H a y e ( L o u v a i n , 1 9 3 3 -3 9 ) 1 , 2 0 2 f . 2 , 2 0 4 f . 3 , 2 6 f . -A .   H u g u e s ( 1 8 0 8 -1 8 8 7 ) , s ø n a f e n r i g k a l -v i n s k k ø b m a n d i H a m b u r g , b l e v v e d s i t v e n s k a b m e d B r e n t a n o , G ø r r e s m . f l . 1 8 3 2 f ø r t t i l d e n k a t o l s k e k i r k e .

7 E .   H o s p . D e r h e i l i g e K l e m e n s   M a r i a H o f b a u e r ( W i e n 1 9 3 1 ) 1 0 6 f f .

8 D e M e u l e m e e s t e r , B i b l i o g r a p h i e G é n é r a l e 1 , 2 6 f . 2 , 2 0 4 .

9 N e t o p i å r e t 1 8 4 9 k o m i ø v r i g t d e f ø r s t e r e d e m p t o r i s t e r t i l N o r d e n , f o r d r e v e t a f 1 8 4 8 -r e v o -l u t i o n e n i Ø s t r i g . D e b y g g e d e i d e k o m m e n d e å r S t . O l a v k i r k e n i O s l o ( E .   H o s p . , E r b e d e s h l . K l e m e n s   M a r i a H o f b a u e r ( W i e n 1 9 5 3 ) 4 3 4 f f .

Men endnu mere bliver  man  slået  af  Kierkegårds  sympati  for  nogle  af  de vigtigste  og  værdifuldeste  sider  i  S .  Alfonsos  ånd  og  produktion,  som  åben­ bart  har  rørt  ved  beslægtede  strenge  i  hans  sind.  Således  forkynder  Alfonso gerne »il distacco«,  løsrivelsen fra verden og den stejle vej,  som Gud  vil  have mennesket  ind  på  ved  sit  gamle  imperativ:  »Vær  hellige,  fordi  ogsaa  jeg  er hellig«  (Lev.  11,  44)1 1 .  Kierkegaard  noterer  i  denne  forbindelse  med  tilfreds­ hed et citat,  han har  fundet  i Gebetbuch:  »Den  virkelige  Johannes  Climacus, (Forfatteren  af  scala  paradisi)  siger:  der  gives  kun  faa  Hellige,  ville  vi  vorde hellige og salige, maae vi leve  som de  faae«1 2 .  Når  Kierkegaard her  taler  om den »virkelige«  Johannes Climacus, så må det ses på baggrunden af hans eget pseudonym, Anti-Climacus, som han benyttede i de to ovenfor anførte skrifter. Han  havde  før  anonymt  benyttet  navnet  af  den  græske  abbed  over  Sinaiklostret;  dennes værk Paradis-stigen mindede ham da om,  hvor  langt op man kunne nå ad den tankemæssige vej;  men nu taler »den opbyggelige forfatter«, som minder om en højere verden1 3   og  siger:  »Climacus  er  lavere,  negter  sig selv  at  være  Christen.  Anti-Climacus  er  højere,  en  Christen  i  overordentlig Grad«1 4 .  Her  bør  man  altså  lægge  mærke  til,  at  Kierkegaard  sammen  med Alfonso  slutter  sig  til  citatets  krav  om  livets  hellighed,  om  den  personlige asketiske indsats ud over det almindelige. Det var det, han savnede hos Luther: »Det  har  derfor  ogsaa  bestandigt  slaaet  mig,  om  det  kunde  hænge  rigtig sammen med,  at  Gud  var  med  det  Lutherske;  thi  overalt,  hvor  Gud  er  med, vil  Fremskridtet,  der  gøres,  være  kendeligt  paa,  at  Fordringen  bliver  større, Sagen vanskeligere. Derimod det Menneskelige er altid kendeligt paa, at Sagen skal  gøres  lettere,  og  Fremskridtet  bestaar  deri«1 5 .

* &gt; S .   K . s P a p i r e r X 1   A 1 3 7 .

1 1 K a r l K e u s c h , D i e A s z e t i k d e s h l .   A l f o n s M a r i a v o n L i g u o r i i m L i c h t e d e r L e h r e v o m g e i s t -l i c h e n L e b e n i n a l t e r u n d n e u e r Z e i t ( F r e i b u r g , S c h w e i z 1 9 2 4 1 9 1 f f ) .

1 2 G e b e t b u c h s . 5 6 9 o g S .   K . s P a p i r e r X 1   A 1 5 1 .

i s S . K . s P a p i r e r X I A 5 3 0 .

Kierkegård ynder også den praktisk-pastorale  tone,  som  udmærker  Alfonso og gør  hans  skrifter  netop  så  fremmende  for  kristenlivet.  Alfonso  ville  gøre menneskene delagtige i førløsningens fylde, hans livs motto findes i dette  ord: Copiosa apud  eum  redemptio (overvættes  rig  er  Hans  forløsning).  Men  han forlangte  også  menneskets  medvirken.  Hans  pen  som  hans  prædiken  stillede praktiske religiøse krav, og såre betegnende er det svar, som en kendt neapoli­ tansk  satiriker  engang  gav  Alfonso,  der  spurgte,  om  han  så  hyppigt  kom  til hans  prædikener  for  måske  at  skrive  en  satire  også  om  ham:  »Hos  Dem  er man  fri  for  talefloskler  og  kunstige  perioder.  Jeg  lytter  gerne  til  Dem,  fordi De prædiker Kristus den  Korsfæstede  og ikke  Dem  selv«1 6 .  Kierkegaard  har lagt mærke til denne praktiske, effektive  forkyndelse hos Alfonso og benytter situationen  til  et  kosteligt  angreb  på  visse  åndelige  ledere:  »Det  Point,  som Prædikeforedraget  nutildags  næsten  altid  mangler,  er  dette: at  foranledige Tilhøreren  til  endnu  i  samme  Øieblik  at  gjøre  Anvendelse  af  det  Sagte,  og begynde derpaa, endnu i samme Øieblik at forpligte sig til en ganske bestemt Opgave.  (Hos  en  Katholik,  der  forstaaer  Sagen,  har  jeg  ogsaa  læst,  at  man aldrig  bør  gaae  til  Alters,  uden  at  forpligte  sig  i  et  ganske  bestemt  Forsæt, betræffende  noget  ganske  bestemt).  Men  Sagen  er  Præsterne  leve  ikke  selv i  det  Religieuse,  derfor  næsten  frygte  de  for,  at  deres  Tale  skulde  frembringe den  Virkning,  at  En  endnu  i  dette  Øieblik  gjorde  Alvor  deraf.  Det  er  med Præsterne,  som  hvis  En,  der  selv  stod  paa  Landjorden  og  underviste  i  Svøm­ ning:  han tør ikke lade det komme til den Afgørelse,  ja han vilde blive angest og  bange,  om  en  af  Tilhørerne  gjorde  Alvor  af  det,  og  sprang  i  Vandet,  thi Svømmelæreren  (Præsten)  vilde  i  saa  Fald  ikke  engang  vide  at  hjælpe  ham, saa fortumlet vilde Svømmelæreren blive ved dette  syn,  at En virkelig sprang i  Vandet.  Med  1000  saadane  Svømmelærere  skal  et  Land  komme  vidt  i Christendom«1 7 .

1 4 S .   K . s S a m l e d e v æ r k e r 1 5 , 5 2 4 f . 5 3 6 .

1 5 S . K . s P a p i r e r X I I A 1 3 4 .

1 6 A . P i c h l e r : D e n h e i l i g e A l f o n s v o n L i g u o r i . E i n C h a r a k t e r b i l d . ( R e g e n s b u r g 1 9 2 2 ) .

Kierkegaard  havde  også  et  blik  for  det  religiøs-kunstneriske  hos  Alfonso. Alois Pichler, måske den bedste interpret af kirkelærerens psyke1 8 , taler et sted om  det,  han  kalder  Alfonsos  »Lebensstimmung«.  Den  unge  adelsmand  var ifølge sin  kunstneriske  begavelse  i  høj  grad  modtagelig  for  Neapels  skønhed. Den  kan  virke  enerverende  og  sløvende  på  folk,  der  lader  sig  overvinde  og beherske af den, men han overvandt den og gjorde den til himlens tjenerinde. Den fortryllende dejlighed  var  for  ham  en  afglans  af  den  himmelske  herlig­ hed.  Hans  forkyndelse  bliver  til  digtning  af  vidunderlig  varme,  med  folke­ sangens  fantasi  og  udtryk.  Denne  alfonsianske  religiøse  digtning  tog  Kierke­ gaard om hjertet, da han mødte den i nogle vers, skrevet til en korsvejsandagt. Han udbryder19:  »Det er et deiligt Vers,  med  hvilket hver  Station  i  den  saakaldte  Kreuzweg-Andacht af A.  Liguori  (p.  654  og  fl.)  ender:

Siisser  Jesus,  um  zu  sterben, Gehst Du hin,  aus  Lieb  zu  mir; Um  das  Leben  zu  erwerben,

Lass mich sterben, Herr!  mit Dir.

og derpaa  forandret  fra  Korsvejens  i2te  Station:

Süsser  Jesus,  schon  gestorben Bist  du  nun,  aus  Lieb  zur  mir: Hast das Leben mir erworben,

Ach  lass  sterben  mich  mit  Dir«.

Der  findes ellers  vist  ingen  vers  i  »Papirer«nes  20  bind,  heller  ikke  f.  eks.  af Angelus  Silesius,  hvis  tankedybe  og  inderlige  digte  Kierkegaard  havde  i  sit bibliotek;  men  disse  Alfonsos ord  fra Kristi  korsvej  har  gjort  så  dybt  indtryk på vor æstet,  at han kommer  andetsteds tilbage til  dem.  I  serien  B,  d.  v.  s.  de optegnelser, der bringer hans bemærkninger i  forbindelse  med  hans  forfatter­ skab,  ser  man,  at  Kierkegaard  i  tiden  1849-51 syslede  med  en  bog,  som under  titelen  »Lidelseshistorien«  skulle  bringe  hans  »Christelige  Taler«.  Ind­ ledningen skulle bl.  a.  påvise  Kristi  lidelses  værd  for  alle  mennesker,  og  for­ fatteren agter da at tage Alfonsos vers med2 0 .

1 7 S .   K . s P a p i r e r X I A 1 8 5 .

1 8 P i c h l e r 3 0 0 f f .

1 9 S . K . s P a p i r e r X I A 3 5 2 .

Foruden disse sine direkte notater,  som Kierkegaard  til  sin  Alfonso-læsning har gjort,  kender vi også  de  steder i  »Gebetbuch«,  som  han  har  forsynet med lodrette  streger,  d.  v.  s.,  han  har  læst  dem,,  og  han  syntes  åbenbart  godt  om disse  tanker2 1 .  Det  siger  ikke  så  lidt,  Kierkegaard  har  jo  iøvrigt  ikke  fordybet sig altfor meget i katolsk litteratur.  Af kirkefædrene f.  eks.  havde  han ganske vist  en  St.  Augustinus  udgave  og  St.  Bernhards  værker  stående  på  sine  bog­ hylder, men de blev næppe meget benyttede2 2 . De citater af St.  Bernhard,  som han  nævner  i  papirerne,  er  således  næsten  allesammen  fra  en  samtidig  bio­ grafi, han dengang læste2 3 .

En af de  første  streger  i  Gebetbuch  gælder  den  evighedslængsel,  som  den Hl. Theresia af Avila udtrykker med det paradoksale:  »Jeg dør,  fordi jeg ikke kan dø!«  Over dette ord har Skt. Alfonso også skrevet et digt2 4 , hvad Kierke­ gaard  næppe  vidste,  men  det  har  altså  gjort  samme  dybe  indtryk  på  begge mænd.  En  hel  række  af  indstregede  afsnit  omhandler  muligheden  om  frelse og  fortabelse,  om  død  og  helvede,  og  Kierkegaard  føler  sig  åbenbart  tiltalt af  forfatterens  resolutte  vilje  til  at  undgå  synden  og  tjene  Gud.  Det  er  den katolsk-kristne  livsførelse,  som  interesserer  læseren  hos  forfatteren, det  er

eksercitietankerne2 5 .

Ret  interessant er Kierkegaards  glæde  over  forfatterens  mange  citater.  Al­ fonso  har  i  sine  skrifter  samlet  en  rig  høst  af  læsning  og  lærdoms  frugter. Hans  sejge  hukommelse  ophobede  en  fylde  af  fyndord  og  eksempler  til  ind­ prentning  af  de  sandheder,  han  forkyndte.  Nogle  af  de  indstregede  passus  i antologien  viser,  at  han  herigennem  også  formidlede  nogle  vægtige  ord  til Kierkegaard2 6 ,  således af Skt.  Augustin,  som  han  i og for  sig kunne  have  læst i  sin  egen  Augustinus  udgave.

2 0 S .   K . s P a p i r e r X 1   A 2 3 8 .

2 1 S . K . s P a p i r e r X 6 C 1 -2 1 .

2 2 H .   R o o s , S ø r e n K i e r k e g a a r d o g K a t o l i c i s m e n ( K ø b e n h a v n 1 9 5 2 ) 1 0 f f . 5 2 f f .

2 3 S .   K . s P a p i r e r X 2 2 7 0 X 3 3 8 7 , 3 9 3 , 4 1 3 .

2 4 A .   P i c h l e r , G o t t e s m i n n e . D e m h e i l i g e n A l p h o n s u s n a c h g e d i c h t e t ( M i i n s t e r 1 9 0 4 ) 1 1 8 f .

2 5 S .   K . s P a p i r e r X 6 C 2 -7 , h e n h o l d s v i s t i l s i d e 3 1 3 , 3 2 8 , 3 3 2 , 3 3 5 , 3 4 6 , o g 3 5 6 .

Den italienske  kirkelærer  så  i  nogle  kristologiske  andagter,  som  han  både praktiserede  og  anbefalede  meget,  et godt  middel  til  en  praktisk  Kristi  Efter­ følgelse2 7 .   Kierkegaard  synes  at  forstå  ham.  Nu  lægger  den  danske  tænker ganske  vist  lidt  for  meget  i  ordet  »efterfølgelse«,  således  når  han  synes  at gøre  sandhedserkendelsen  betinget  af  sandhedspraksis2 8 .  Men  denne  spekula­ tive  overdrivelse forhindrer  ham ikke i  at slutte  sig  til  bogens varme  betragt­ ning af Kristi liv og billede, når Alfonso f. eks.  ligesom  Frans af Assisi samler store  og  små  omkring  krybben  og  Jesusbarnet.  Kierkegaard  sætter  sin  streg ved  ordene  fra  en  Juleandagt,  en  betragtning  om  Jesusbarnets  søvn,  som munder ud i en opfordring til betragteren:  » - -  Denne  søvn,  som Gud  sender de  sjæle,  der  elsker  ham,  består  i,  at  man  -  ifølge  den  hellige  Basilius  helt  ud  »glemmer  alt«,  den  finder  sted,  når  sjælen  ikke  længer  sysler  med det  jordiske«.  Også  afsnittene  om  Kristi  lidelse  fremhæver  Kierkegaard  med grebet  sind.  Alfonso  kalder  Kalvariabjerget  den  kristne  kærligheds  højskole og  siger: »Dette  skuespil  vil  altid  være  betragtningsemnet  for  helgener«2 9 . Det er  sikkert  en  lignende  tankegang,  som  fik  Kierkegaard  til  at  sætte  streg ved et sted,  som  i Kristi  lidelses  navn opfordrer  til  kærlighed  til  Gud.

Alfonso er i hele den katolske verden kendt for sin andagt til  altrets sakra­ mente;  han  vidste,  hvilken  indflydelse  Kristi  tilstedeværelse  i  tabernaklet  og på offeraltret har haft på kirkens liv og søgte selv at udbrede den eukaristiske andagt ved sine Visite3 0 . Kierkegaard påskønner dette,  ligesom  han også uden kritik  lægger  mærke  til  Alfonsos  andagt  til  Herrens  moder  Maria.  Kirke­ lærerens  mariologiske  hovedværk  »Glorie  di  Maria«,  som  fandtes  i  Kierkegaards bibliothek,  og  mange  af  hans  trykte  og  talte  ord  har  jo  i  ikke  ringe grad  præget  nutidens  Mariakult  i  henhold  til  hans  løsen: Per  Marzam  ad Jesum, Ved  Maria  til  Jesus3 1 .

26 S . 3 6 2 , 3 7 4 o g 3 9 0 .

2 7 K e u s c h 2 8 8 f f .

2 8 H .   R o o s 4 3 f f .

2 9 K e u s c h 2 8 8 f .

3 9 K e u s c h 2 8 9 f f .

3 1 K e u s c h 2 9 3 f f .

r

'

Alt  i  alt  må  sådanne  steder  efterlade  det  indtryk,  at  Kierkegaard  har  læst denne anatologi med stor  sympati.  Vil man vurdere  denne  ligefrem  så varme forståelse rigtigt,  må  man  huske,  at  Alfonso  af  Liguori  i  tidens  løb  adskillige gange  er  blevet  misforstået.  Ikke  alle  har  haft  et  så  frit  og  uhildet  syn  på ham,  som idehistorikeren  J.  Lortz  i  vor  tid,  der  erkendte  hans  indflydelse  på det  19.  århundredes  religiøse  fornyelse,  forberedt  af  mænd  og  kredse,  som midt i  fornuftdyrkelsen  bevarede  både  stærk  troskab  mod  kirken  og  sand  og hjertelig fromhed,  og  på den anden side i  modsætningen  til ufrugtbar scholasticisme  energisk  søgte  forbindelse  med  tidens  kulturstrømninger  og videnskabelige  rørelse3 2 .  Den  berømte  danske  teolog  derimod  slutter  sig  hen­ over konfessionelle og nationale modsætninger, som Alfonsos skikkelse utvivl­ somt frembød for ham,  sympatisk og fordomsfrit til  noget af det væsentligste og værdifuldeste i italienerens  tanker og  følelser.

Omvendt fører denne interesse for Alfonso samtidig til en dybere forståelse af Kierkegaard selv og hans  forhold til den  katolske  kirke,  især  i denne  hans periode af selvfordybelse og inderliggørelse, hvor han netop i  1849  som motto for  »Sygdommen  til  Døden«  vælger  et  vers,  som  bønfalder  om  den  sande visdoms gave:

Herr!  gib  uns  biode  Augen fur  Dinge,  die  nichts  taugen, und  Augen voller  Klarheit in  alle  deine  Wahrheit.3 3

I denne periode træder som sagt spekulationen hos Kierkegaard stærkt tilbage for  det  praktiske  religiøse  liv.  Han  skriver  i  forordet  til  ovennævnte  skrift: hed, som ikke tilsidst er opbyggelig, er netop derved ukristelig. Alt Christeligt maa  i  Fremstillingen  have  Lighed  med  en  Læges  Foredrag  ved  Sygesengen, om end kun  den  Lægekyndige  forstaaer  det,  bør  dog  aldrig  glemmes,  at  det

»Christeligt bør nemlig Alt Alt tjene til  Opbyggelse.  Den Art Videnskabelig­ er  ved  Sygesengen«3 4 .  Ad  denne  vej  kom  han  også  den  katolske  kirke  nær- mere.  Uden  at  være  altfor  optaget  af  den  dogmatisk-spekulative  modsætning mellem katolsk  og protestantisk,  var  han  derimod  dybt  imponeret  af  katolsk stræben efter hellighed i modsætning til religiøs  lunkenhed og verdslighed.

3 2 G e s c h i c h t e d e r K i r c h e i n i d e e n g e s c h i c h t l i c h e r B e t r a c h t u n g , 1 6 . A u f l . M u n s t e r 1 9 5 0 . D . 3 4 3 , 3 6 1 .

3 3 S .   K i e r k e g a a r d , S a m l e d e v æ r k e r 1 1 ( 1 9 2 9 ) 1 3 2 .

3 4 I b i d . 1 3 3 .

Man  har  beklaget,  at  Kierkegaard  fra  først  af  og  i  sin  tiltagende  sympati for  katolske  værdier  ikke  stiftede  bekendtskab  med  store  katolske  tænkere, som  f.  eks.  Thomas  af  Akvin3 5 .  Men  hvem  siger,  at  han  ad  denne  mere  spe­ kulative vej  overhovedet  kunne  nærme  sig den  katolske  kirke?  Han  var  dog som tænker ligefrem bevidst og villet  ensidig.  Så  tidligt  som  i  1835,  kun  22 år gammel,  fastlægger  den  unge  student  sig  på  sin  subjektive  linie,  samtidig med at han lægger hovedvægten på livet:  »Det, der egentlig mangler mig, er at  komme paa det rene med mig selv om,  hvad  jeg  skal  gøre,  ikke  om  hvad jeg skal erkjende... det gjælder at finde den Idee,  for hvilken  jeg vil  leve og dø.  Og  hvad  nyttede  det  mig  dertil,  om  jeg  udfandt  en  saakaldet  objektiv sandhed?«3 6   Derimod var Kierkegaard tilgængelig for katolske  ord  og tanker om praktisk livsførelse,  om pastorale og  asketiske  emner.  Selv  et  flygtigt blik på  de  katolske  citater,  som  findes  i  »Papirerne«  af  kirkefædrene,  Set.  Bern­ hard,  Fénélon,  Thomas  af  Kempis,  for  ikke  at  tale  om  hans  interesse  for Abraham  og  S.  Clara,  bekræfter  det3 7 .  Og  den  personlige  helliggørelse  er  jo også en hovedvej  til  ægte kristendom  og  til  at  bedømme  dens  værd,  så  sandt som Christi ord gælder:  »På deres  frugter  skal I  kende  dem«3 8 .

Her  falder  ligheden  og  forskellen  mellem  Kierkegaard  og  en  anden  stor københavner i øjnene. Jeg mener Niels Stensen, der  ligeledes ad  hellighedens vej kom  den katolske kirke nærmere. Vi ved om  hans fromhedsliv i studenterårene3 8 a .  Vi  har  hans  vidnesbyrd  om,  at  en  Jesuit  i  Köln,  som mindede  ham  om  den  katolske  kirkes »bekendere, blodvidner, jomfruer, i cølibat levende, fattige, missionærer og talløse andre eksempler på et sandt kristent liv«, gjorde ikke ringe indtryk på ham39. I sit brev »De  propria  conversione« skriver  Stensen  også, at  han  blev  dybt  grebet af  nogle  katolske  venners  liv i  Florens,  »som  hverken  filosoferne  lover  mage til  eller  han  havde  iagtaget hos venner i  andre religionssamfund«4 0 .  Også han beklagede,  at  Luthers  reformation  vendte  sig  mod  den  kristne  og  kirkelige disciplin4 1 ,  og  man  finder  en  med  Kierkegaards  »korrektiv«  beslægtet  tanke i  Stensens  »Scrutinium  reformatorum«,  hvor  forfatteren  godtgør,  at  moralens reformatorer i kirken har været af Gud,  medens  troens reformatorer ikke har været  af  Gud4 2 .  Og  Stensens  pastorale  Skrift  »Parochorum  hoc  age«,  som begynder med et tilbageblik på oldkirkens religiøse  liv, og som hjælpebiskoppen  havde  tiltænkt  præsterne  i  Miinsterstiftet,  ville  Kierkegaard  med  glæde have  skrevet  under  på4 3 .

3 5 S . K . s P a p i r e r X 3 3 8 6 , X 5 1 4 2 . R o o s 1 . c . s . 1 6 .

3 6 S .   K . s P a p i r e r I , s . 4 5 . O .   P e d e r s e n , F r a K i e r k e g a a r d t i l S a r t r e ( K ø b e n h a v n 1 9 5 7 ) 4 4 , 1 1 5 .

-D a n s k B i o g r a f . L e x i c o n 1 2 , 4 2 3 .

3 7 S .   K . s P a p i r e r V I I I 2 3 1 2 f f .

3 8 M a t t h . 7 . 2 0 .

3 8 a J o s e p h A e g y p t i P r o r e x d e s c r i p t u s , C f r . N . S t e n o n i s E p i s t o l a e . E d . G . S c h e r z . ( H a f n i a e 1 9 5 2 ) 1 0 8 . 3 5 4 .

3 9 N . S t e n o n i s O p e r a t h e o l o g i c a , 1 -2 . E d . K . L a r s e n e t G . S c h e r z , ( H a f n i a e 1 9 4 1 ) 1 , 1 9 0 .

Niels Stensen  lod  sig ganske  vist  ikke  nøjes  med at  konstatere  katolsk  hel­ lighed, men benyttede den som anledning til,  for i løbet af kort tid  at studere og  komme  til  afgørende  klarhed  om  problemet  »katolsk-protestantisk«,  ad historisk  vej først,  og  ad  teologisk  vej siden,  ved  at  undersøge  skrift-  og kirkeproblemet.  Men  helligheden  var  det  motiv,  som  greb  den  dybt  fromme unge  lutheraner  og  på  eksakt  erfaring  byggende  naturforsker  allerførst  og mest,  og  prægede  omsider  hans  eget  liv  i  de  sidste  år.  A.  D.  Jørgensen  har forstået dette og affærdiger derfor  Leibniz'   kritik  af Stensen  som  en  »mådelig teolog«  med  at  konstatere: »I  det  rent  religiøse  sjæleliv  og  det  deraf  føl­ gende  blik  på  det  kristelige  menighedsliv  måtte selvfølgelig  Steno  være den  noget  forstandstørre,  om  end  i  eminent  betydning  intelligente filosof langt overlegen4 4 .

I  det  rent  religiøse  sjæleliv  lå  også  Kierkegaards  styrke  og  lod  ham  forstå den kristne askeses og helligheds betydning i den katolske kirke og i det ægte den  nidkære

og  dybe  kristenliv,  som  han  mødte  hos doctor  zelantis  simus, kirkelærer  Alfonso di  Liguori.

4 0 i b i d . 1 2 6 f .

4 1 I b i d . 2 8 5 .

4 2 I b i d 1 0 5 f f .

4 3 N . S t e n o n i s O p e r a t h e o l o g i c a 2 , 1 2 f f .

4 4 N i e l s S t e n s e n . 2 . u d g . v e d G . S c h e r z ( K ø b e n h a v n 1 9 5 8 ) 2 1 7 .