Pengene og livet. Udvekslinger i og mellem Goethes "Wilhelm Meister" og Simmels pengefilosofi
Forfattere: Birgit Eriksson
Tidsskrift: passage (2014-07-03)

## Pengene og livet

## Udvekslinger i og mellem Goethes Wilhelm Meister og Simmels pengefilosofi

I  1795-96  udkom  Goethes Wilhelm  Meisters  Lehrjahre ( Wilhelm  Meisters  læreår ). Det er en roman, der i litteraturhistorien ofte beskrives som den første og stadig vigtigste dannelsesroman. 1 Den omhandler menneskets dannelse eller, som Mikhail Bakhtin definerede genrens tematik, 'mennesket i tilblivelsesprocessen'. Konkret berettes om den unge købmandssøn Wilhelm, der forlader barndomshjemmet for at forfølge sin teaterlidenskab, og om Wilhelm og bipersonernes vekslende succes med at finde deres rolle i en verden under forandring. I Wilhelm Meister sker menneskets dannelse ikke i et indre, åndeligt eller intellektuelt rum, isoleret fra omgivelserne. Som Bakhtin også understregede, tematiserer den og de dannelsesromaner, den blev  forbillede  for,  hvordan  'mennesket  bliver  til sammen med verden '  (Bakhtin 2006, 192).

I Goethes roman sker menneskets dannelse 'sammen med' en tidligt moderne verden, hvor pengeøkonomien vinder frem. Den dermed forbundne økonomiske tænkning påvirker alle områder af menneskets liv, og pengene spiller en central og  også  flertydig  rolle.  Romanen  kritiserer  ikke  kun  den  økonomiske  tænknings indtog, men knytter også pengenes sociale funktion til livet og socialiteten på en måde, der foregriber Georg Simmels Philosophie des Geldes fra 1907 og sammen med denne peger fremad. I det følgende skal jeg udfolde, for det første hvordan Wilhelm Meisters tematiserer  pengenes  betydning  for  mennesket,  kunsten  og  samfundet, og hvordan Simmels værk kan bidrage til en ny forståelse af dette, for det andet hvordan  der  er  nogle  stærke  valgslægtskaber  mellem  Simmels  pengefilosofi  og Goethes dannelsesroman.

## Kunstens prosa

Da Wilhelm Meister udkom i 1795-96, vakte det opsigt, at den var så gennemtrængt af  økonomisk tænkning. Novalis skrev, at alt poetisk og romantisk gik til grunde i  romanen, som var 'helt igennem prosaisk og moderne', og han mente, at dén,

'som  rigtigt  tager  den  til  hjertet,  læser  ikke  flere  romaner'  (Novalis  1979,  60). Friedrich  Schlegel  derimod  forsvarede,  at  Goethe  også  behandlede  prosaiske økonomiske forhold, og spurgte retorisk, hvad romanens 'hyldester til handelen og digtekunsten [manglede] andet end metrummet for at blive anerkendt af alle som ophøjet poesi?' (Schlegel 2000, 168).

Diskussionen mellem de to kritikere genopfører en konflikt, som Wilhelm Meister selv gennemspiller. I den første af romanens otte bøger præsenteres Wilhelm som en ung mand, der passioneret elsker både teaterkunsten og den unge skuespillerinde Mariane. Med sine æstetiske og romantiske interesser lægger han afstand til den økonomiske nyttemoral i barndommens velstående købmandsmiljø, men også til Marianes afvejning af sin kærlighed med de økonomiske fordele ved at vælge en rigere  elsker.  Tilsyneladende står Wilhelms æstetiske interesser, varme hjerte og rene  idealer  over  for  omgivelsernes  mere  prosaiske  økonomiske  kalkulationer. Denne  entydige  modstilling  fremstilles  også  i  et  allegorisk  ungdomsdigt,  hvor Wilhelm  beskriver  sig  selv  som  stående  ved  en  skillevej,  hvor  han  skal  vælge mellem digtekunsten og handelen. Da digtekunsten personificeres af en ung, stolt og  henrivende  muse  og  handelen  af  en  gammel,  arbejdsom  og  smålig  husmor, overrasker det ikke, at den unge mand vælger poesien.

Romanen har imidlertid et andet blik på modstillingen og hovedpersonens valg, end  han  selv  har.  Dette  blik  etableres  gennem  fortælleren,  der  ironisk  peger  på Wilhelms selvoptagethed og naivitet og dermed lægger distance til hans selv- og omverdensforståelse. Men det etableres også ved at sætte spørgsmålstegn ved den sort-hvide dikotomi mellem det økonomiske forretningsliv og den skønne kunst. Det sker fra begge sider af dikotomien: fra hhv. kunstens og økonomiens perspektiv.

Ser  vi  først  på  kunsten,  er  den  på  ingen  måde  et  fristed  fra  økonomiske rationaler. Drømmene om det lykkelige liv i kunstens og idealernes skønne verden undermineres  hurtigt  gennem  historien  om  Wilhelms  møde  med  skuespilleren Melina. Melina vil på baggrund af sine erfaringer med teatret hellere have sig et borgerligt  erhverv,  og  han  sammenligner  skuespilleren  med  en  bjørn,  der  bliver trukket rundt i lænker og tvunget til at danse for pøblen. Generelt sker der gennem hans historie en omvending, så teatret fremstår som mere ufrit end det omgivende borgerlige samfund. Wilhelm lader sig ganske vist ikke overbevise, men romanen binder  de  to  til  hinanden  ved  at  lade  ham  påtage  sig  en  temmelig  udefineret økonomisk forpligtelse for Melina.

Dette er dog blot første tegn på, at det idealistiske billede af teatret krakelerer. Gennem romanen afprøver Wilhelm stort set alle samtidens teaterformer, og vi får dermed et billede af overgangsperioden i slutningen af det 18. århundrede, hvor der stadig findes et repræsentativt teater, hvor forestillinger produceres direkte til og for en greve, men hvor kunst i stigende grad fremstilles til et anonymt marked. Wilhelm afprøver begge dele: de repræsentative og ydmygende ikke-kunstneriske logikker, der styrer, når man producerer og spiller teater for en opdragsgiver, men også den problematiske udgave af frihed, som det giver at producere til et anonymt marked.

Er kunstens varegørelse en forudsætning for dens autonomi, for at den kan frigøres fra specifikke formål, opfattes som kunst og bedømmes på egne præmisser, så fremstiller romanen også det problematiske i den nye frihed: At private og især pekuniære interesser vinder over de kunstneriske og dannelsesmæssige ambitioner. Det eneste sted, hvor de dramaturgiske overvejelser fylder mere end de økonomiske genvordigheder, er, da Wilhelm opfører Hamlet på et teater med kunstneriske ambitioner. Men også her diskuteres det, om kunstnerne i stedet for at prøve at danne publikum hellere skulle tilpasse sig publikums smag og på den måde 'få penge ind, blive rig eller leve overdådigt' (7:351/X:356). 2

At kunsten er blevet en vare, slår igennem i både produktion, reception og cirkulation. Den indskrives direkte i det økonomiske kredsløb, da Wilhelms far sælger bedstefarens kunstsamling, som Wilhelm er sentimentalt knyttet til, for at erstatte den med smagløse dekorationer og investere i en virksomhed. Samtidig foregriber Goethe den senere så livskraftige modstilling mellem en kommerciel populærkultur og en ægte, men usælgelig kunst. Som en af romanens personer formulerer det: 'mesterværker er så sjældne i nyere tid,' fordi publikum falder for de dårlige værker, og 'det ville være mærkeligt, hvis en kunstner ikke foretrak at indkassere penge og ros for modevarer, frem for at vælge den rette vej, der mere eller mindre fører ham til et kummerligt martyrium' (7:572/XI:223-224).

Hvad den rette vej er i dette nye landskab, tematiseres gennem hele romanen, uden at der drages en entydig konklusion. Det var også noget, som Goethe selv eksperimenterede med i et langt liv. På den ene side var han tæt knyttet til hoffet i Weimar og havde her repræsentative funktioner, bl.a. som direktør for hofteatret. På  den  anden  side  skrev  han  værker  til  et  anonymt  marked  og  udfordrede mulighederne i det ved at skrive i et meget bredt spektrum: fra bestselleren Den unge Werthers lidelser (1774) til de sene og svært tilgængelige værker Wilhelm Meisters vandreår (1821-29) og anden del af Faust , som han skrev i 1825-31, men forseglede til udgivelse efter sin død i 1832 - vel vidende, at den ikke passede til markedets logikker.

## Skønheden i det dobbelte bogholderi

Er teatret på ingen måde det kreative og kunstneriske fristed, som Wilhelm drømte om i sit allegoriske digt, og er kunsten gennemtrængt af den omgivende verdens prosaiske og økonomiske logikker, så nuanceres dikotomien mellem økonomi og poesi også fra den anden pol. Heller ikke den var Goethe fremmed. I forbindelse med sit administrative og politiske engagement i Weimar, hvor han også var minister i en periode, fulgte han interesseret med både i økonomisk teori og i konkrete reformtiltag ved andre hoffer (jf. Jackson 1992, 465-66). For ham var der ingen modsætning mellem at være digter og at være ansvarlig for bl.a. minedrift og skovbrug.

I Wilhelm Meister nuanceres dikotomien mellem økonomi og poesi, når Wilhelm ser  dem  som  modsætninger,  men  hans  barndomsven  Werner  argumenterer  for forbindelsen mellem de to områder. For Werner er de økonomiske regnskaber i sig selv åndrige og skønne:

'

Hvilket overblik erhverver vi os ikke ved den orden, hvormed vi leder vore forretninger! Når som helst kan vi overse det hele, uden at vi behøves at forvirres af enkeltheder. Hvilken fordel har købmanden ikke af det dobbelte bogholderi! Det er en af den menneskelige ånds skønneste opfindelser. (7:37/X:35)

Der  er  en  vis  ironisk  distance  til  Werner,  som,  idet  han  'uddannede  sin  sunde forstand i omgangen med Wilhelm, havde vænnet sig til også at tænke på sit kald, på sin virksomhed med ophøjede følelser' (7:38/X:36). På mange måder fremstår han dog mere indsigtsfuld end Wilhelm, og Schlegel bakkede indirekte hans position op med spørgsmålet, om hyldesten til handelen manglede andet end metrum for at blive anerkendt som høj poesi. Ifølge Schlegel kunne Goethe ved at se det poetiske i  ting,  hvor  man  ikke  normalt  havde  øje  for  det, gøre dem  poetiske  (jf.  Schlegel 1979). Denne karakteristik var Goethe formentlig ikke utilfreds med. I hvert fald gentog han pointen, da han sent i livet i den selvbiografiske Dichtung und Wahrheit forklarede forskellen mellem sig selv og romantikerne med, at hans bestræbelse var 'at give det virkelige en poetisk form', hvorimod 'de andre prøver at virkeliggøre det såkaldt poetiske, imaginære, og det resulterer ikke i andet end vrøvl' (GW 10, 128). 3

I Wilhelm Meister er det blandt andre Werner, der forsøger at give det virkelige -  her  pengecirkulationen  og  det  dobbelte  bogholderi  -  en  poetisk  form.  Og  da Wilhelm indvender, at han taler om formen, som var den hele sagen, og dermed glemmer  livets  egentlige  facit,  er  vennens  svar,  at  'form  og  indhold  her  falder sammen, det ene kan ikke bestå uden det andet' (7:38/X:36). Georg Simmel ville have været enig.  Det  var  derfor,  hans  sociologi  blev  en  teori  om  sociale  former, ikke om en eller anden mere essentiel substans neden under formerne. Men det vender  vi  tilbage  til.  Med  Werners  formulering  om  sammenfaldet  mellem  form og  indhold  forbindes  hans  synspunkt  også  med  det  symbolske.  Symbolet  er kendetegnet ved både at henvise til noget andet og kræve opmærksomhed i sig selv, hvorimod Wilhelms forståelse af verden er udtrykt i hans forenklende allegori om digtningens smukke muse og handelens gamle husmor. Forskellen mellem symbolet og allegorien beskrev Goethe i sine aforismer, hvor han karakteriserede symbolet som det uendeligt virksomme, der har et uopnåeligt eller uudsigeligt idéindhold, hvorimod allegoriens betydning er mere afgrænset og kan udsiges af et begreb. Selv satte han tydeligvis symbolet langt højere end allegorien, og hans beskrivelser af det symbolske læses ofte som en karakteristik af hans egen poetik og arbejdsmetode (jf. GW 12, 470-71, Øhrgaard 1999, 151-52).

Når  Werner  formulerer  sit  livsmål  i  symbolske  termer,  og  Wilhelm  gør det  i  allegoriske,  er  det  dog  ikke  ensbetydende  med,  at  Werner  er  romanens sandhedsvidne.  Det  er  blot,  som  den  ironi  der  rammer  dem  begge,  med  til  at relativere Wilhelms absolutte modstilling af handel og poesi. Fortælleren bemærker da også, at de to venner i grunden styrer ved siden af hinanden mod samme mål. Samtidig får Werners påstand, at mange af åndens evner kan få frit spil i handelen, lov  til  at  stå  uimodsagt.  Kort  forinden  har  Wilhelm  formuleret  en  af  romanens gennemgående påstande, at 'det var sammenhængen, jeg manglede, og det er dog egentlig den, alt kommer an på' (7:19/X:16). Selv om Werners lovprisning af det dobbelte bogholderi er lettere komisk, så får handelen alligevel lov til at fremstå som et bud på en både konkret og symbolsk sammenhæng, hvor man kan nyde fordel af det store og nødvendige kredsløb, som penge og goder cirkulerer i. Således opfordrer Werner Wilhelm til at besøge et par store handelsbyer eller havne for at deltage i kredsløbet, hvor mange mennesker er beskæftiget, og varerne kommer og går:

Den tarveligste vare ser du i sammenhæng med hele handelen, og netop derfor anser du den ikke for tarvelig, fordi alt bidrager til at forøge det kredsløb, hvorfra dit liv får næring. (7:38/X:36) '

Denne hyldest til en dynamisk udveksling, cirkulation og sammenhæng er meget tæt på Goethes eget vokabular, når han beskriver natur og kultur i sine kritiske og videnskabelige skrifter (jf.  Jackson  1992,  466-68,  Eriksson  2007,  Eriksson  2013, 166-76). Eksempelvis er den bærende for hans forestilling om 'verdenslitteratur'. Dette begreb, som han introducerer i den æstetiske debat i 1827, betegner ikke en universel og stabil kanon af klassikere, men refererer i stedet til et litterært og kulturelt brobyggeri  mellem  nulevende  værker,  nationer  og  personer.  Verdenslitteratur  er ikke noget én gang dannet, men er selv under dannelse, idet den ikke bare omfatter værker, men enhver form for reception, formidling, oversættelse og kritik af disse. Verdenslitterært  er  ifølge  Goethe  alt  det,  som  forbinder,  udveksler  og  skaber kommunikation  mellem  de  nationallitteraturer,  der  let  kommer  til  'at  kede  sig i  sig  selv'  (Rüdiger  1990,  270),  og  hvad  han  især  fremhæver  som  afgørende  for verdenslitteraturens  udvikling,  er  transportens  og  kommunikationens  tiltagende lethed og hurtighed og 'en mere eller mindre fri åndelig samhandel' (Strich 1957, 371). 4

Når Goethe i 1830 skriver om 'fri åndelig samhandel', er det i sig selv en destabilisering af den dikotomi, som han nogle årtier tidligere lod være udgangspunktet for hovedpersonen i Wilhelm Meister . Denne destabilisering findes også i romanen selv. Mens der for Wilhelm ingen tvivl er om, at poesien er handelen langt overlegen, så er romanen mindre sikker i sin sag, når den på den ene side ironiserer over Werners begejstring og på den anden fremstiller handelen som mere dynamisk og livskraftig end kunsten. Penge er også en dynamisk kraft, der skaber udveksling, og hovedpersonens dannelsesproces er også en udvikling fra at forstå sig selv i et allegorisk billede, hvor han selvfølgelig foretrækker digtningens skønne muse frem for handelens gamle husmor, til at se sig selv som en del af et stort kredsløb, som penge, mennesker, goder og kunst cirkulerer i - en udvikling fra allegoriske modsætninger til mere uigennemskuelige symbolske sammenhænge, hvor de tarvelige varer ikke altid er så tarvelige og også omfatter den kunst, der selv er blevet en vare.

## Penge som frihed og potentialitet

Når Wilhelms far som nævnt kan sælge sin fars kunstsamling og bruge pengene på noget andet, så begrædes det af Wilhelm. Men det kan også, inspireret af Simmels analyse i Philosophie des Geldes , 5 læses anderledes. Ifølge Simmel frisætter penge os i forhold til genstande og interpersonelle relationer. Hans argumentation for dette er både historisk og principiel. Han redegør for, hvordan de fattiges betalinger til magthaverne historisk har ændret sig fra at være specifikke fysiske produkter eller serviceydelser til at være penge (Simmel 1977, 300-03). Når slaver skal udføre det arbejde, som herren forlanger, fæstebønder skal levere et bestemt kvantum korn, fjerkræ eller honning til godsejeren, og undersåtter skal levere soldater til hæren, så  bestemmer magthaveren præcis, hvilken aktivitet de udfører. Men når de fattige i stedet skal betale en bestemt sum penge i skat, så bliver de principielt fri til at skaffe disse på en anden måde, som de selv har indflydelse på. Tilsvarende kan man binde arbejdere ved at betale dem i naturalier som kost og logi, enten i et privat hjem eller ved at opføre særlige boliger og give tilgodebeviser til bestemte butikker. Udbetaler man i stedet løn i penge, kan den ansatte tage dem med sig og bruge dem anderledes.

Ifølge  Simmel  er  det  pengenes  mangel  på  specificitet,  der  giver  dem  deres frigørende  potentiale  og  gør,  at  de  kan  fungere  som  en  universel  mediator mellem mennesker og mellem mennesker og ting. Ligesom betaling i penge frem for  naturalier  eller  serviceydelser  giver  den  fattige  en  distance  til  magthaveren, så frigør de os fra vores bundethed til ting, jord og ejendom, idet de løsner 'den gensidige afhængighed mellem haven og væren' (1977, xiii og udfoldet p. 325-33).

I Wilhelm  Meister tematiseres  denne  frigørelse  især  i  forhold  til  kunsten,  og fokus  er  ikke  mindst  på  de  problematiske  sider  af  frigørelsen,  nemlig  hvordan de kvantitative pengelogikker gennemtrænger kunstproduktionen. At den ekspanderende  pengeøkonomi  var  en  forudsætning  for  kunstens  autonomi,  var formentlig også mindre tydeligt for dem, der levede, da autonomiseringsprocessen tog fart, end det er i dag.

De frigørende effekter er der dog også. Når Wilhelms far sælger bedstefarens kunstsamling,  erstatter  han  Wilhelms  emotionelle  relation  til  værkerne  med en  relation,  hvor  han  kan  omsætte  samlingen  til  penge  og  pengene  til  billigere dekorationer og investeringer i en virksomhed. At pengene medierer, betyder, at objekterne mister deres stabile betydning og tyngde, og at personlige bånd erstattes af anonyme relationer. Konkret kan faren sælge ud af sin arv i form af en kunstsamling i stedet for at være bundet til den til evig tid, ligesom Wilhelm selv prøver at frigøre sig fra sin arv i form af købmandshjemmets penge og fokus på penge. At man kan frigøre sig fra sin arv er helt afgørende i Wilhelm Meister , som netop har som præmis, at man i en foranderlig verden ikke bare kan overtage forgængernes måde at leve på, men selv må blive til sammen med verden. Problemet er blot, at mens faren frigør sig via pengene, så tror Wilhelm fejlagtigt, at han kan frigøre sig fra pengene. Ligesom med kunsten så er også individets autonomi utænkelig uden udviklingen af pengeøkonomien, som med Simmels ord er 'korrelatet for den personlige frihed i moderne tid' (1977, 303).

Skiftet fra specifikke, personlige bånd til anonyme pengerelationer er naturligvis ikke kun positivt, hverken for Goethe eller Simmel. Wilhelm kritiserer med god grund Werner for at se ham 'som en vare, som en genstand, du kan spekulere med og tjene på' (7:499/XI:149). Werner besynger den moderne kapitalistiske borgerlighed, som ikke er bundet til gammel ejendom, værdifulde ting eller traditioner, men skifter disse ud så hurtigt, som moden og især kapitalens vækst kræver. Werner ligner her Goethes Faust, som indgår et væddemål, om han på noget tidspunkt vil opgive sin rastløse stræben efter forandring og fremskridt og i stedet ønske, at tiden står stille, og øjeblikket varer ved. Som Faust er Werner gennemtrængt af moderniteten. Han stræber ikke efter et stabilt liv og hjem, der er fyldt med kostbare og varige genstande. Hans ambition er i stedet at øge kapitalen og derigennem nyde livet:

Hvis man ville give mig den kostbareste ædelsten på den betingelse, at jeg hver dag skulle bære den på fingeren, ville jeg ikke tage imod den. For hvordan kan man tænke sig nogen glæde ved en død kapital? (7:287/X:291) '

Når Werner vil investere pengene fra Wilhelms fædrene hus i et gods, er det ikke for at leve lykkeligt der, men for at øge dets værdi, sælge igen, købe et større, forbedre og handle igen (7:288/X:292). Penge er her tydeligvis selv blevet en ting af værdi.

Når penge kan få en selvstændig værdi, så er det ifølge Simmel, fordi de kommer til at repræsentere en ubegrænset potentialitet og dermed bliver en måde at fastholde livets åbne muligheder på. Den ubegrænsede potentialitet er der naturligvis kun, hvis de daglige livsnødvendigheder ikke dikterer, hvad pengene bruges på. Men for den rige er det vigtige ved penge ikke kun, hvad man konkret gør med dem, men også hvad man potentielt kan gøre. Denne kvalitet går langt ud over den konkrete brug og gør begæret efter penge umætteligt, idet den åbner utallige muligheder. Dette er pengenes metafysiske kvalitet: at de realiserer 'muligheden af alle værdier som værdien af alle muligheder' (Simmel 1977, 219).

Penge, som i udgangspunktet er det reneste eksempel på et middel til et andet mål (1977, 205-06), bliver altså også det mest ekstreme eksempel på et middel, der  bliver  et  mål  i  sig  selv  (1977,  234).  Penge  transformeres  fra  et  middel  til  at opnå eksterne mål til en abstrakt magt, som former ejermandens indre verden og livsorientering  (jf.  Deutschmann  1996,  10).  Som  et  generelt  middel  overskrider pengene deres karakter af et middel og får en selvstændig, substantiel kvalitet, hvor de bliver det, hvorom al social handling centreres:

Når  deres  værdi  som middel stiger,  stiger  deres værdi som  middel,  og  endda  så  højt, at  de  gælder  som  værdi  par  excellence,  og  bevidstheden  om  et  formål  med  dem  helt ophører. Den indre polaritet i pengenes væsen, at være et absolut middel og derigennem psykologisk at blive det absolutte mål for de fleste mennesker, gør dem på en særegen måde til et symbol, hvor det praktiske livs store regulatorer er stivnet (Simmel 1977, 234). '

Simmel beskriver således ikke kun pengenes betydning som positiv. Penge nivellerer også, de fremmer kvantitative og forstandsmæssige frem for kvalitative og emotionelle tilgange til verden. De menneskelige forhold består jo ikke kun af negative og  indskrænkende  afhængigheder,  men  har  også  mere  positive,  bekræftende  og styrkende dimensioner, og også i forhold til disse bevirker pengene 'gennem deres indifferente og objektive natur, at de personlige elementer fjernes fra de menneskelige relationer' (1977, 314). Men for Simmel er pengene altså også frigørende.

'

Dermed adskiller han sig fra den stærke tradition, der i forlængelse af Karl Marx har set penge som et symptom på varefetichisme og fremmedgørelse og fokuseret på de ulige magt- og bytteforhold mellem dem med og uden penge (jf. Beilharz og Deutschmann). I forhold til denne tradition er både Simmel og Goethe langt mere ambivalente, når de med lidt over hundrede års mellemrum beskriver pengenes rolle og betydning.

## Livet eller moderniteten

Når de stabile objekter via pengenes mediering opløses i flydende udvekslinger, vendes opmærksomheden mod cirkulationen og udvekslingen selv. Spørgsmålet er imidlertid, hvordan vi skal forstå den dynamiske udveksling, som sker via pengene. Er  den  et  generelt  kendetegn  ved  menneskers  liv  eller  et  særligt  kendetegn  ved moderne samfund? Både Simmel og Goethe synes at vakle mellem disse to hhv. antropologiske og samtidsdiagnostiske forståelser.

For Simmel er vekselvirkning et grundlæggende ahistorisk og universelt princip. Mennesker er dyr, som udveksler, og vekselvirkning er en generel metafor for samfundet (jf. Beilharz 1996, 25). Samfundet 'eksisterer dér, hvor flere individer træder i vekselvirkning' (Simmel 1998, 24), og mange af hans formuleringer udtrykker en holistisk verdensforståelse, hvor alt er i en eller anden form for vekselvirkning med alt. Penge bliver her, som Hans Blumenberg har argumenteret for, en metafor for livet selv, som 'turns out to be pure circulation, sociation, and interactivity, an endless cycle of extensions and intensifications of value emerging through processes of social exchange' (Blumenberg 2012, 249). Der er dermed en direkte forbindelse fra Simmels interesse i pengefilosofi til hans livsfilosofi, og det er ifølge Blumenberg ved at skrive om penge, at Simmel kommer til at skrive om livet.

I  sit  sene  livsfilosofiske  forfatterskab  var  Simmel meget optaget af Goethe og skrev bøgerne Goethe (1913) og Kant und Goethe (1916). Hans forståelse af verdens forbundethed og vekselvirkning har mange ligheder med Goethes. Også Goethe beskrev i sine naturvidenskabelige skrifter verden som en enhed og naturen som den perfekte økonomi (Jackson 1992, 466-67). I 'Der Versuch als Vermittler von Objekt und Subjekt' var hans præmis, at 'ethvert fænomen […] står i forbindelse med  utallige  andre'  (GW  13,  18),  og  i  indledningen  til Die  Metamorphose  der Pflanzen beskrev han, hvordan også den enkelte enhed består af forbindelser og vekselvirkninger:

Enhver levende størrelse er ikke nogen enhed, men en flerhed. Selv når den forekommer os at være et individ, forbliver den dog en samling af levende, selvstændige væsner […]. Disse egenskaber er dels oprindeligt forbundne, dels finder de hinanden og forener sig. De skilles og søger atter hinanden, og således bevirker de en uendelig produktion på alle måder og til alle sider. Jo mere ufuldkommen skabningen er, desto mere er disse dele ens eller ligner hinanden, og desto mere ligner de helheden. Jo mere fuldkommen skabningen er, desto mindre ligner delene hinanden. (GW 13, 56)

For såvel Simmel som Goethe var forbindelser, udvekslinger og vekselvirkninger et kendetegn ved livet som sådan, og pengeøkonomien var i den forstand bare en del af  en  mere almen menneskelig udvekslingsform. Samtidig var det dog en pointe hos begge, at mængden af forbindelser og vekselvirkninger voksede med moderniseringsprocessen - jf. Goethes formuleringer ovenfor om transportens og kommunikationens tiltagende hurtighed og lethed. For Simmel var pengeudveksling et af de stærkeste konkrete udtryk og et af de stærkeste abstrakte symboler for moderniteten og kapitalismen (jf. Beilharz).

I Wilhelm  Meister fremstår  (penge)udveksling  heller  ikke  kun  som  et  alment menneskeligt fænomen, men også som et kendetegn ved moderniteten. Det sker ikke bare som allerede beskrevet i forhold til kunsten, men også i forhold til modernitetens omvæltninger og funktionelle uddifferentieringer. Frygten for statsrevolutioner er konkret årsagen til, at en række mænd danner en art internationalt forsikringsselskab: 'et selskab, som udbredes over hele verden, og som man fra alle dele af verden kan indtræde i' (7:564/XI:215). I selskabet skal medlemmerne gensidigt sikre hinandens eksistens økonomisk, hvis individuelle besiddelser går tabt som følge af statsrevolution i et enkelt land. Selskabets præmis er altså, at individet - eller det enkelte land - ikke er stærkt nok til at sikre sig selv mod de ydre omvæltninger. Det kan kun reddes ved at overskride sig selv og udveksle (penge) med andre.

En  lignende  pointe  optræder  i  forbindelse  med  den  moderne  funktionelle differentiering og den medfølgende arbejdsdeling og specialisering. Mens Wilhelm og  en  stor  del  af  samtidens  tyske  dannelsestænkning  begræd  specialiseringens konsekvenser for 'det hele menneske' og fastholdt idealet om, at den enkelte skulle hæve sig op til det almene og realisere mest muligt af humaniteten i sit eget selv (jf. Eriksson 2013, 63-77 og 203-17), så er Goethes position en anden. Det må den næsten også være i forlængelse af hans ovennævnte iagttagelse fra Die Metamorphose der Pflanzen ,  at 'Jo mere fuldkommen skabningen er, desto mindre ligner delene hinanden'.  Tager  man  den  alvorligt,  så  er  uddifferentiering  og  arbejdsdeling  et skridt på vejen mod fuldkommenhed for den skabning, som samfundet er.

I Wilhelm Meister diskuteres spørgsmålet også, og her udbryder en af personerne: 'Er  det  da  nødvendigt,  er  det  overhovedet  tænkeligt,  at  de  enkelte  mennesker kan  være  så  interessante?  På  ingen  måde!'  (7:264/X:267).  Et  stærkt  spor  i romanen foreslår, at vi giver afkald på dyrkelsen af den individuelle realisering af personlighed og helhed og i stedet betragter det enkelte menneske som en lille del af menneskeheden: 'Menneskeheden består kun af alle mennesker, verden kun af alle kræfter lagt sammen' (7:552/XI:203).

Det er ikke overraskende, at mange har set den tiltagende samfundsmæssige funktionsdifferentiering og den medfølgende individuelle arbejdsdeling og specialisering som en indskrænkning og et tab. Lægger man stor vægt på det stærke, hele, selvstændige og uafhængige subjekt, så kan man ikke andet. Men det er også tydeligt, at både Simmel og Goethe gør noget andet. Fordi de begge havde en antropologisk opfattelse af mennesket og af livet som kendetegnet af forbindelser, udvekslinger og vekselvirkninger, så blev den særlige moderne udgave af disse langt mindre problematisk. Så kunne modernitetens komplekse og intensiverede udvekslinger ligefrem fremstå som positive udvidelser af det liv, som i deres øjne ikke var, kunne eller skulle være individuelt. Hvilken rolle penge spillede i disse udvekslinger, det udforskede Simmel mere end Goethe. Men i måden han gjorde det på, er der klare ligheder med og formentlig også inspiration fra Goethe. Og for dem begge var det afgørende spørgsmål ikke revolveralternativets 'pengene eller livet!', men i stedet, hvad der udfolder sig mellem pengene og livet.

## Noter

- 1 For et overblik over forskningen i Goethes roman og dannelsesromanen som begreb se Eriksson 2013.
- 2 Jeg citerer fra Wilhelm Meisters Lehrjahre , bind 7 i Goethes Werke (1948-60). Jeg har brugt, men også modificeret den danske oversættelse, Wilhelm Meisters Læreaar , bind X-XI i Goethes Værker (1924-28). Her og i det efterfølgende henviser jeg først til den tyske, derefter (i romertal) til den danske udgave med bind og sidetal.
- 3 Her og i det efterfølgende henviser GW til Goethes Werke (1948-60) med det relevante bind og sidetal.
- 4 Fritz  Strich  har  i Goethe  und  die  Weltlitteratur samlet  de  steder,  hvor  Goethe  bruger  ordet 'Weltlitteratur'. Det drejer sig om breve, indledninger, foredrag, dagbøger etc., idet han aldrig systematisk redegjorde for, hvad han lagde i begrebet. Et mindre udvalg findes også i Goethes Werke , bind 12.
- 5 Philosophie des Geldes udkom første gang i 1900 og i en revideret udgave i 1907. Jeg har oversat fra udgaven i Gesammelte Werke, Erster Band 1977 (1. udgave 1958).

## Litteratur

Bakhtin, M.M. (2006): 'Dannelsesromanen og dens betydning i realismens historie - bidrag til en typologi af romanen', i Rum, tid og historie -kronotopens former i europæisk litteratur , Århus: Klim.

Beilharz, Peter (1996): 'Negation and Ambivalence: Marx, Simmel and Bolshevism on Money', i Thesis Eleven 47:1, London: Sage.

Blumenberg, Hans (2012): 'Money or Life. Metaphors of Georg Simmel's Philosophy', i Theory, Culture &amp; Society 29, Nottingham: Sage.

Deutschmann, Christoph (1996): 'Money as a Social Construction: On the Actuality of Marx and Simmel', i Thesis Eleven 47:1, London: Sage.

Eriksson, Birgit (2007): 'Menneskets dannelse - mellem kunst og natur', i Ole Høiris og Thomas Ledet (red.): Oplysningens verden: Idé, historie, videnskab og kunst , Aarhus: Aarhus Universitetsforlag. Eriksson, Birgit (2013): Moderne dannelse. Goethes Wilhelm Meister og dannelsesromanens aktualitet , Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.

Goethe, Johann Wolfgang von (1924-28): Wilhelm Meisters Læreaar ( Goethes Værker , 10-11), Kbh.: Forlaget 'Danmark' og H. Aschehoug &amp; Co. Dansk Forlag.

Goethe,  Johann  Wolfgang  von  (1948-1960): Wilhelm  Meisters  Lehrjahre ( Goethes  Werke ,  7), Hamburg: Christian Wegner Verlag.

Goethe, Johann Wolfgang von (1948-1960): Dichtung und Wahrheit ( Goethes Werke , 10), Hamburg: Christian Wegner Verlag.

Goethe, Johann Wolfgang von (1948-1960): Kunst und Literatur ( Goethes Werke ,  12),  Hamburg: Christian Wegner Verlag.

Jackson, Myles W. (1992): 'Goethe's economy of nature and the nature of his economy', i Accounting Organizations and Society , Vol. 17, No. 5, Great Britain: Pergamon Press.

Novalis  (1979):  'Aus:  Schriften',  i  Klaus  F.  Gille  (red.): Goethes  Wilhelm  Meister ,  Königstein: Athenäum.

Rüdiger, Horst (1990): Goethe und Europa. Essays und Aufsätze 1944-1983 (red.: W. R. Berger og E. Koppen), Berlin/New York: de Gruyter.

Schlegel, Friedrich (1979): 'Aus: Rezension von 'Goethes Werke: Erster bis vierter Band. [...] 1806''

(1808), i Klaus F. Gille (red.): Goethes Wilhelm Meister . Königstein: Athenäum.

Schlegel, Friedrich (2000): Athenäumfragmenter og andre skrifter , Kbh.: Gyldendal.

Simmel, Georg (1913): Goethe , Leipzig: Klinkhardt &amp; Biermann Verlag.

Simmel, Georg (1916): Kant und Goethe , Leipzig: Kurt Wolff Verlag.

Simmel, Georg (1998): Hvordan er samfundet muligt? Udvalgte sociologiske skrifter , Kbh.: Gyldendal.

Simmel, Georg (1977): Philosophie des Geldes (1907), Berlin: Duncker &amp; Humblot.

Strich, Fritz (1957): Goethe und die Weltliteratur , Bern: Francke Verlag.

Øhrgaard, Per (1999): Goethe , Kbh.: Gyldendal.