Freud som forfatter
Forfattere: Judy Gammelgaard
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## Judy Gammelgaard

## Freud som forfatter

## Freuds hemmelighed

En litterær tekst -som kunst i almindelighed -præsenterer os for det fortrængtes tilbagevenden, »das Unheimlichea med Freuds ord, på måder, der sjældent forekommer i det virkelige liv. Kunstneren har flere adgange til illusionens rum, kan udforme det som han vil -kan endog vzlge bevidst at nedbryde dette. I det virkelige liv er vi i langt hojere grad begrznsede af gentagelsestvangen og fantasiens binding i symptomale udtryksformer. Kunstneren kan lege med det fortrzngte og herigennem få iagttageren eller lzseren til at deltage i de forskydninger,  driftsonskeme  undergår i det kunstneriske udtryk. Her ligger et af momenterne i kunstens fascinationskraft.

Det er min opfattelse,  at mange af Freuds videnskabelige tekster har samme fascinationskraft og samme narrative funktion som en litterzr tekst. Det er dette, jeg her skal beskæftige mig med. Jeg skal illustrere Freuds fortzlleteknik gennem en af hans sygehistorier for herigennem at vise, hvordan Freud ud af sin patients beretning skaber sin egen historie. Hvordan patientens lidelse gennem overforingen og modoverforingen bliver til en fiktiv fortzlling om Freuds egne fantasier skabt gennem en identifikatorisk  indlevelse i fortzllingens hovedperson.

Sporgsmålet om, hvori psykoanalysen kan bidrage til vores forståelse af kunst og litteratur, har affodt mange forskelligartede svar. Det mest radikale er nok det, den hjemlige psykoanalytiker Thorkil Vanggaard har givet, når han siger, at psykoanalysen kan blive beriget af kunst og litteratur, mens det modsatte nzppe er tilfældet (Vanggaard, 1984). Vanggaards synspunkt må ses i lyset af den synsvinkel,  han har anlagt.  Det er hans opfattelse,  at psykoanalysen reducerer kunstvzrket ved at fore dets tilblivelse eller dets skaber tilbage til  bestemte og signifikante driftstilskyndelser fra den infantile fortid. Det, Vanggaard henviser til, må betegnes som den klassiske måde at anvende psykoanalysen på uden for det kliniske felt.

Her betragter man kunstværket mere som et biografisk vidnesbyrd end som et zstetisk objekt. Freuds Leonardo-analyse (Freud, 1910)  er det f~rste forsog på at udmonte en sådan psyko-biografi. I Leonardo-analysen som i andre af Freuds analyser af æstetiske fænomener benytter han analogier fra den kiiniske praksis og indromer, at hans interesse ikke har været den æstetiske kvalitet ved et kunstværk, men visse forhold ved den kreative udfoldelse, vi ud fra psykoanalytisk erfaring om analoge forhold kan slutte os til. Når vi finder Freuds analyser så fascinerende, hænger det imidlertid for mig at se sammen med, at Freud ikke foretager den af Vanggaard påståede reduktion. Freud præciserer (i bl.a. Leonardo-analysen)  synsvinklens begrænsede felt, men formår til gengæld at penetrere dybt ned i de lag i de psykiske strukturer, som hans synsvinkel åbner for. Når psykoanalysen kan berige de æstetiske fag, hænger det sammen med ikke blot Freuds indsigt i sjælelivet, men i den kreative rigdom, der ligger gemt i hans forfatterskab.  Når psykoanalytikere  derfor kan fole en forarmelse i forhold til den udovende kunstner, hænger det sarnmen med det problem, jeg startede med at skitsere, med forskellen  på virkelighedens og fiktionens verden. Som praktiserende psykoanalytikere er vi bundet af gentagelsestvangens  og de neurotiske kompromisdannelsers udfoldelse i det terapeutiske arbejde. Erfaringer fra dette arbejde -om de er nok så detaljerede -rummer ingen fascinationskraft overfor et litterært indstillet publikum og bringer ingen videre perspektiver til diskussionerne a f   de æstetiske fænomener. Det er ikke Freud som kliniker, der fascinerer os, og det er ikke primært de tekniske skrifter, vi opsoger i vores litterære analyser. Jeg er kommet til den overbevisning, at det er Freud som forfatter, det for en litterær interesse må være værd at beskæftige sig med.'

Freud har gjort sine sygehistorier til noget fundamentalt andet end traditionel lægelig kasuistik. Han har gjort dem til en litterær genre.

Allerede i Studier i hysteri, i de afsluttende  bemærknigner til historien om Elisabeth von R., lyder Freuds kommentar: »Jeg har ikke altid været psykoterapeut, men er blevet opdraget med lokaldiagnoser og elektrodiagnostik som andre neuropatologer, og det berorer mig selv p&amp;  en ejendommelig made stadig væk, at sygehistoneme, som jeg skriver, er at læse som romaner, og at de så at sige må undvære videnskabelighedens alvorlige præg« (Freud, 1895, s.227).

At Freuds arbejde generelt og hans sygehistorier specielt præsenterer sig som et enestående  litterært fænomen, synes ikke at have beskæftiget den praktiserende psykoanalytiker,  måske bortset fra de lacaniansk uddannede. Litteraturforskere har derimod haft blik for den narrative funktion, der kan læses ud af Freuds sygehistorier. Det er min opfattelse, at en nojere granskning af Freuds fiktive og stilistiske  univers vil kunne udvide også  kiinikerens arbejdsfelt. Jeg tænker her på diskussionen af et sådant væsentligt sp~rgsmål som dette: hvad implicerer det at nedskrive og genfortælle en sygehistorie? Her fortæller vi jo  de historier, som er blevet fortalt til os, hvilket ikke er det samme som at genfortælle den originale historie.

»Brudstykke af en hysteri-analyse«, bedre kendt under betegnelsen Dora, er nok det mest fascinerende eksempel på Freuds særlige fortælleteknik og på hans analytiske begavelse og kreativitet. Ikke kun gennem sit indhold, der præsenterer os for et victoriansk familiedrama, tåler det en sammenligning med den tilsvarende litterære genre, med eksempelvis Ibsens nutidsdramaer. I Freuds fortælleteknik, som Mahony har kaldt ~afive-truck-stereophonic-prose« (Mahony, P.J., 1989), viser Freud sig som eksperimenterende modernistisk forfatter.

Vender vi tilbage til slutreplikken  fra historien om Elisabeth von R. kan vi se, at Freud allerede i 1895 var dybt involveret i sp~rgsmålet om den skabende f o r ~ l l i n g og altså  i sygehistoriemes  fiktionalitet.  Freud er sig helt bevidst, at den historie, han fortæller, ikke er den samme, som den han har faet fortalt. Hans egen holdning til erkendelsen  af det nØdvendige kreative element i fremstillingen af lidelseshistorien,  eller sagt med andre ord: afstanden mellem den kliniske iagttagelse og genfortællingen af den i narrationens modus, er imidlertid præget af en yderste grad af ambivalens. I brevene til Fliess skriver Freud: »at digtningens mekanismer (kreativ digtekunst) ligner hysteriske fantasier« (Freud, 1950, s.256), og man kan i forlængelse  heraf måske tillade sig den konklusion, at Freuds ambivalens overfor det litterære aspekt i hans arbejder, afspejler hans erkendte ubehag ved sit eget hysteriske potentiale (Bernheimer C., 1985). Set i dette perspektiv fordrer Freuds tekster en symptomatisk læsning.

~Bmdstykke af en hysteri-analyse«  fØlger rent fortælleteknisk sin egen logik, der imidlertid ofte overrasker ved at stride mod sig selv. De konstante fornyelser og bmd i den formale struktur bryder med den yderste grad af konsekvens enhver lineær »story-telling~ og synes heri at modsvare en dyb fomroligelse over indholdet af det, der fortælles.

Freuds ambivalens er tydeligst i hans mange indbyrdes modstridende refleksioner over sp~rgsmålet om det bmdstykkeagtige ved fortællingen. Mens overskriften antyder en vis ydmyghed, afsl~rer Freud andre steder i teksten en ambition, han har haft med offentligg~relsen af denne sygehistorie. Som udtryk for det sidste horer vi, »at det kun var fordi behandlingen blev afbmdt i utide, at vi i Doras tilfælde måtte ty til slutninger og fylde hullerne ud« .  .  . (Freud,  1905, s. 247). »Hvis arbejdet var blevet fort til ende, skulle vi uden tvivl være trængt frem til den storst mulige afklaring på alle punkter« (ibid, s.169).

Marcus har opregnet adskillige eksempler på denne modstridende diskussion af fragment versus totalitet (se Marcus, 1985).

I betragtning af  Freuds kraftige pointering af det fragmenterede bliver det nærliggende at stille det sp~rgsmål: Hvad er det for en slags helhed Freud har haft i tankerne? I sin artikel »Representations of Patriarchy: Sexuality and Epistemology in Freud's Dora«,  tager Toril Moi eksplicit fat på den besættelse, hvormed Freud synes at forf~lge sporgsmålet om den fuldkomne viden (Moi, 1985). Den fragmenterede viden, argumenterer Moi, indebærer for Freud det samme som impotens, og det er kastrationsangsten, der dominerer Freuds erkendelsesmæssige sogen efter fallisk omnipotens. Der, hvor der findes huller, udfylder Freud dem, som han selv tilstår, og skaber en totalitet, hvis motiver og mål er skjulte for ham selv. Moi afdækker bag Freuds tekst ligesom Hertz i sin artikel »Dora's Secrets -Freuds Techniques~ (1985) Freuds maskuline protest mod hans egen feminitet eller med andre ord protes-

ten mod identifikationen med Doras hysteri.

Med sin kredsen om det fragmenterede afslorer Freud en uro, der har at gore med hans egen begrænsede indsigt. Freud er delvis klar over denne begrænsning, erkender, at han ikke forstod at håndtere overf~ringen i tide. Det er nærliggende at tænke på, at Freud behandlede Dora på det tidspunkt, hvor brevvekslingen med Fiiess var ved at nærme sig kulminationspunktet,  hvilket samtidig indebar afslutningen på den særlige overforing, Freud havde etableret til sin berlinske ven. Freud har senere betegnet den overforingsmodstand, hvormed manden forsvarer sig mod erkendelsen af sin passive homoseksuelle indstilling til en anden mand for den psykoanalytiske behandlings »grundfjeld« (Freud, 1937, s.79). Det er sandsynligt, at denne modstand har stillet sig hindrende i vejen for indsigten i overforingens,  men ikke mindst modoverforingens rolle i Freuds behandling af Dora.

Det sidstnævnte fænomen var endnu uerkendt for Freud, men det har utvivlsomt været motivkraften bag hans Ønske om at offentliggere historien om Dora. Ved at skrive  historien har Freud skabt et litterært værk, der rummer sin egen analyse og fortolkning. Det er, set på denne baggrund forståeligt, at Dora for eftertiden er blevet et Iærerstykke i overforingens og modoverforin-

gens fænomen (Lacan, 1985 &amp; Muslin &amp; Gill, 1978).

Ligesom Dora provokerede Freuds feminint identificerede hysteri, har Freuds Dora fremprovokeret et angreb mod det, der er blevet betegnet som ofringen af Dora på den fallokratiske kulturs alter.

Jeg er ikke egentlig uenig i dette synspunkt, men vil her fremhæve, at en sådan læsning  af  sygehistorien  heller ikke unddrager sig overforings-  og mod-

overforingsspillets begrænsede udsyn.

Jeg vil derfor foreslå at læse Freuds beretning som en beretning om det hysteriske fantasme skabt gennem overforingens og modoverfØringens dialektik (Lacan, 1985). Det, som Freud præsenterer som Doras fortrængte driftstil- skyndelser, er i det vzsentlige en indsigt, Freud når frem til, gennem en identifikatorisk fantasrnatisk indlevelse. Freud forstår Doras meddelelser gennem sine egne associationer og lzser den hysteriske diskurs ved at erfare dens kilder hos sig selv. Gennem sin identifikation  med Dora, eller mere przcist, ved at identificere Dora med sig selv, skaber Freud en beretning om hysteriens fortrzngte sprog. Det er overforingens og modoverforingens  dialektik, der er den kreative impuls i Freuds frembringelse af hysteriens italeszttelse.

I sin artikel fra 195  1 »Intervention on Transference~ har Lacan beskrevet relationen mellem overforing og modoverforing som en dialektisk proces, hvori både analytiker og analysand er involveret:  overforing er med andre ord patientens reaktion på analytikerens modoverforing, processen er som en kniv, siger Lacan, der skzrer begge veje.

Lacans synspunkt er vzsentligt og fojer en helt anden synsvinkel til den, der kan iagttages blandt psykoanalytikere, der efter Freud har fojet deres bidrag til historien om Dora. Felix Deutsch forholdt sig på ingen måde kritisk til Freuds strategi og kom derved til at gentage modoverforingsbilledet  af hysterikeren. Hans mode med Freuds patient affodte folgende kommentar: »Hendes dod, forårsaget a f   en tarmcancer, der blev diagnosticeret for sent til at tillade en operation, syntes at komme som en velsignelse for dem, der stod hende nzr. Hun har vzret, som min informationskilde udtrykte det, »en af de mest

frastodende hysterikere«,  han nogensinde havde modt« (Deutsch, 1985, s.43).

Ego-psykologen Erik Erikson har hzftet sig ved den sociale realitet, Dora så sig konfronteret med, og som krzvede en uhyre tilpasningsevne for en så ung kvinde. Erikson har formuleret sporgsmålet: »hvad  var det, Dora Ønskede af Freud~?, som en parafrase over Freuds egen refleksion:  »jeg ved ikke, hvilken hjzlp hun onskede af mig« (Erikson, 1985, s.47).

Litteraturforskerne Stephen Marcus og Neil Hertz her heroverfor stillet det sporgsmål,  hvad Freud onskede af Dora, og de har aflæst svaret i Freuds beretning. Selv om Dora blev fzrdig med Freud, skriver Marcus, er der mange ting, der tyder på, at Freud ikke blev fzrdig med Dora, og nedskrivningen  a f   historien er forsoget på at skabe en losning på det problem, Dora havde fremprovokeret i Freud selv.

Lige så snart Dora havde forladt Freud, gav han sig til at nedskrive historien. Han afbrod arbejdet med Hverdagslivets psykopatologi og skriver d. 2511 til Fliess, at han er tilfreds med denne dag, hvor han har fået færdiggjort det arbejde, han i forste omgang valgte at kalde Dr0m og Hysteri (Se Jones, 1954, s.392 og Strachey i S.E. bd.VI1, s.3). Men Freud fik ikke afsluttet Dora. I ovennzvnte brev til Fliess skriver Freud, at et tidsskrift allerede har accepteret papiret, Den 1512 skriver han imidlertid igen til Fliess, at han nu har fgrdiggjort Hverdagslivets psykopatologi, og at han herefter vil vende tilbage til casen, men i maj måned lyder det, at han endnu ikke har besluttet sig for en offentligg~relse, og historien om denne tØven ender forel~big med, at Freud gemmer Dora i skrivebordsskuffen i endnu fire år (Jones, 1954, s.397-98).

Det skal vise sig, at Freud med dette endnu ikke er ude af sine tvivl med hensyn til Dora. Da han i 1905 offentliggjorde dette arbejde, skete det, i f ~ l g e Strachey, med meget få ændringer. Det er imidlertid bemærkelsesværdigt, at Freud ændrer på datoen. Han henlægger sagen til 1899 og fortsætter så sent som i 1914 og 1923 med at fastholde denne »forkerte datering« (se Freud, 1914, s.61). Freud er stadig ikke færdig med Dora. Freuds tØven, ændringer og forskydninger er typiske, skriver Marcus, ikke for en kasuistik, men for en moderne litterær tekst.

Jeg skal give nogle eksempler fra Freuds fremstilling af denne sygehistorie, som kan underbygge den antagelse, at dette skrift kan læses som Freuds fors~g på gennem sine modoverf~ringsimpulser og sin fantasmatiske  identifikation at 1Øse hysteriens gåde.

## Doras hemmelighed

Freud kredser om Doras hemmelighed, ligesom han kredser om sp~rgsmålet om fragment versus totalitet. Han ved, at denne hemmelighed vil vække ans t ~ d , når han meddeler den både på baggrund a f dens indhold og gennem måden, hvorpå den berettes.

Freud forsvarer sig mod en fiktiv Iæsers forargelse, idet han henviser til, at en sådan reaktion  er en fordomsfuld og snerpet fornægtelse  af realiteten bag de hysteriske symptomer. »Hvis det er rigtigt, at årsagen til de hysteriske symptomer findes i det psykoseksuelle livs intimiteter hos de syge, og at de hysteriske symptomer er udtryk for de syges hemmeligste fortrængte Ønsker, så kan man ved klarlæggelsen af et tilfælde af hysteri ikke gØre andet end at afsl~re disse intimiteter og forråde deres hemmelighed« (Freud, 1905, s.  164).

I samme tone lyder det: »Jeg har fra begyndelsen bevaret hemmeligheden om behandlingen så omhyggeligt, at kun en enkelt fuldkommen pålidelig kollega kan være vidende om, at pigen har været min patient. Efter behandlingens afslutning har jeg ventet i yderligere fire år med offentligg~relsen~ (ibid, s.165-165). Freud hensætter sin læser i spændt forventning  om den hemmelighed, som han selv omsider kan lette sig for.

Freud antyder i de samme linjer, at mange læger vil læse sygehistorien som en n~gleroman.~

Freuds holdning til hysterikerens hemmeligheder ynder han at præsentere med den yderste grad a f saglighed  og oprigtighed. »Der findes megen symbo- lik i livet, og vi er sædvanligvis uopmærksornme  over for den. Da jeg stillede mig den opgave at bringe det, som mennesker skjuler, frem i lyset ikke gennem hypnosens tvang, men ud fra det, de siger og gØr, anså jeg opgaven for langt vanskeligere, end den i virkeligheden  er. Den, der har Øjne at se med og Øren at hØre med, bliver overbevist om, at de d~delige ingen hemmeligheder kan skjule. Den hvis læber tier sladrer med fingerspidserne;  afsl~ringen træder ud af alle porer på ham« (ibid, s. 240). Hvad er det, der med så stor tydelighed springer Freud i Øjnene? Svaret er: Doras infantile masturbation som hun selv benægter at have nogen erindring om. Freud ser imidlertid sin antagelse bekræftet gennem en symptomhandling: Doras lille leg med portemonnætasken, som hun i en bestemt time skiftevis åbner og lukker og herunder stikker en finger ind i. Lad os f ~ l g e Freud i den konstruktion, han her foretager.

Under arbejdet med den fØrste d r ~ m hæfter Freud sig ved bemærkningen, »der kan jo  ske noget om natten,  så man må ud«. Freud vender tilbage til denne sætning, fordi han mangler noget i sin tolkning: en skæbnesvanger begivenhed fra barndommen, som i f ~ l g e hans dr~mmeteori er »det ene ben en d r ~ m står på«. Freud leder efter dette gennem et lille eksperiment, han udsætter Dora for.3

Der står en tændstikæske på bordet, og Freud spØrger Dora, om hun ved, hvorfor man forbyder b ~ r n at lege med ild. Dora henviser i sit svar til den realistiske fare: der kan opstå brand. Freud belærer hende derefter om, at de voksne frygter, bØrn vil gØre sig våde om natten, når de har leget med ild, og han slutter om Doras f~rste &amp;Øm, at den begivenhed fra barndommen, der har givet stof til &amp;Ømmen, er oplevelsen af faderen, der vækker hende, fordi hun har gjort sengen våd. Fra sengevædningen slutter Freud til barndomsmasturbationen. Dora bekræfter dette, mener Freud, gennem sin symptomatiske åbning og lukning af portemonæen. Hun bekræfter det imidlertid også indirekte gennem identifikationen med moderen. Denne identifikation4  indeholder en bebrejdelse mod faderens udsvævende liv, hvilket har påf~rt hende og moderen en sygdom og -slutter Freud -ligesom alle hendes Øvrige anklager skjuler også denne en selvbebrejdelse,  der retter sig mod barndommens masturbatoriske lyst.

»Anklager mod faderen for at have gjort hende syg, med selvanklagen bagved -fluor albus -leg med den lille taske -sengevædning efter det sjette år  hemmelighed som hun ikke ville lade sig fravriste af lægerne: (kort sagt) jeg  mener at have tilvejebragt et komplet indicium for den

infantile masturbation« (ibid, s.241).

Det kan tilf~jes, at Freud i Doras mavekramper, som er et udtryk for hendes identifikation med en kusine, ser endnu et bevis på denne infantile masturbation; for som Fliess har meddelt ham, »optræder sådanne mavekramper ofte hos masturbanter« (ibid, s.241). [Det undgår ikke opmærksomheden, hvor ukritisk Freud er overfor sin kilde til denne viden.]

Freuds sikkerhed i denne sin viden om barndommens masturbation bestyrkes ligeledes af folgende konstatering. »De hysteriske symptomer optræder næsten aldrig si? længe b ~ r n masturberer  [hvor ved han det fra?], men f ~ r s t under abstinensen. De udtrykker en erstatning for den masturbatoriske  tilfredsstillelse~, og i en note hedder det: &gt;&gt;at hos voksne gælder principielt det samme, hvor også en relativ abstinens kan være tilstrækkelig, således at der ved heftig libido kan forekomme hysteri og masturbation samtidig« (ibid, s. 242, note 1).

At Freud her forf~lger sit eget spor fremgår  med tydelighed af den efterf~lgende allegoriske beskrivelse: »Ophæves tilfredsstillelsen i ægteskabet på ny f.eks. ved coitus interncptus, k~lnelse af forholdet o.l. opsØger libidoen igen sit gamle flodleje og ytrer sig på ny i hysteriske symptomer« (ibid, s.247).

## Doras viden -Freuds viden

Hverken Dora eller Freud fortæller alt. Dora fordi hun ikke ved. Freud fordi han, som han siger, Ønsker at nå ind til »den interne stmktur i den neurotiske lidelse« eller med et andet udtryk finde »neurosens finere stniktur« eller »den interne struktur i hendes hysteri«.

Idet han penetrerer ned i denne struktur åbenbares sammenhænge, hvor det for læseren er uklart, hvis viden det er, der mlles frem -f ~ r s t og fremmest fordi Freud tilbageholder oplysninger angående sin teknik. Et illustrerende eksempel på, hvordan Freuds og Doras viden befmgter hinanden, men hvor det samlede resultat af deres udforskning falder tilbage på Freuds hysteriske homoseksuelle fantasi, er dialogen om oprindelsen til Doras nemose hoste.

»Lejligheden til at give den nervose hoste en sådan tydning ud fra en fantaseret seksuel situation  infandt sig meget snart.Da hun endnu engang betonede, at fru K. kun elskede faderen fordi han var en formuende mand, mærkede jeg af visse biomstændigheder ved hendes udtryk, som jeg her i lighed med det meste af det rent tekniske ved analysearbejdet forbigår[!!] at sætningen skjulte sin modsætning:  faderen var en uformående mand. Dette kunne kun være seksuelt ment, altså: faderen var som mand uformående -impotent. Efter at hun havde bekr~ftet denne tydning ud fra bevidst viden, forholdt jeg hende den selvmodsigelse hun ville gØre sig skyldig i, hvis hun på den ene side holdt fast ved, at forholdet til fm K. var et sædvanligt kærlighedsforhold, og på den anden side påstod, at faderen var impotent, altså ude af stand til at udnytte et sådant forhold. Hendes svar [!!l viste, at hun ikke behovede at anerkende modsigelsen. Hun vidste godt, sagde hun, at der fandtes mere end en form for seksuel tilfredsstillelse. Kilden til denne viden kunne hun ganske vist igen ikke finde. Da  jeg videre spurgte, om hun mente bmgen af andre organer end genitalierne i den seksuelle omgang, bekræftede hun det, og jeg  kunne fortsætte: så tænkte hun netop på de legemsdele, der hos hende selv befandt sig i en pirret tilstand (hals, mundhule). Så  langt ville hun ganske vist ikke vide af sine tanker, men hun måtte jo heller ikke have gjort sig dem helt klart, hvis symptomet skulle være muliggjort. Tydningen var dog uafviselig, nemlig at hun med sin stodvist optrædende hoste, der som sædvanlig angav en kildren i halsen som piningsaniedning, forestillede  sig en situation  med seksuel tilfredsstillelse per os mellem de to personer, hvis kærlighedsrelation  uophorligt beskæftigede hende« (ibid, s.206-207).

Freuds konklusion er ikke umiddelbart indlysende. Lacan bemærker i relation til sin diskussion om Doras relation til fm K. og kvindeligheden  i det hele taget, at selvfolgelig ved enhver at cunnilingus  er det kunstgreb, der mest hyppigt anvendes af »velbeslåede mænd, hvis potens begynder at svigte dem« (Lacan, 1985, s.98). Freud klæbede imidlertid, som de feministiske kritikere har påvist, ved en fallocentrisk losning.

## Kilden til Doras viden

I citatet ovenfor fremgår, at ikke blot efterstræber Freud Doras hemmelighed, men også kilden til denne. Freud har selv flere steder »nachtraglich« reflekteret over kilderne til sin egen viden om seksualiteten bag de hysteriske symptomer. I sin selvbiografi reflekterer han over årsagen  til bmddet med Breuer, og i  1914 skriver han, at dette bmd var motiveret af noget, der lå langt dybere, »men dette åbenbaredes således, at jeg i forste omgang ikke forstod det, og forst senere lærte at tyde det« (Freud, 1914, s.49). Det, Freud hentyder til, er den påstand, at Breuer aldrig lærte at dele hans teori om seksualitetens betydning i hysteriens ætiologi. Det er værd at lægge mærke til formuleringen i det anforte citat. Freuds forståelse af, at det var dette, der skilte dem, er f ~ r s t kommet senere, nachtraglich  så at sige, og kan altså ikke have været den umiddelbare anledning til bmddet med Breuer. Freud indr~mmer, at teorien om seksualitetens  betydning ikke spillede den rolle for udarbejdelsen af Studier, som han skulle komme til at tillægge den senere. Det må også indrommes, at det i Studier er Breuer, der gØr opmærksom på seksualiteten. At Freuds erkendelse af hysteriens seksuelle fantasmer er kommet »nachtraglich« -og dermed adlyder loven for dannelsen af dette fantasme, afslorer Freud gennem en anden erindring. »Den idé«,  skriver Freud, »for hvilken jeg var blevet holdt ansvarlig, var på ingen måde opstået hos mig« (ibid, s.50).  Freud beretter herefter to små anekdoter om Breuer og Charcot, der begge ufrivilligt havde afsloret deres viden om seksualitetens rolle -og begge havde valgt at fortie denne viden. Charcots afsloring forer hos Freud til folgende reaktion:

»Jeg ved, at jeg i et ojeblik faldt ind i en nærmest lammende forbavselse og sagde til mig selv: Ja, når han ved det, hvorfor siger han det aldrig? Men indtrykket var snart glemt, hjemeanatornien og den eksperimentelle udforskning af hysterien havde absorberet alles interesse« (ibid. s.51).

Denne viden, som Freud har fået mundligt overleveret, må formodes at have slumret hos ham indtil netop disse år, hvor han efter Studier for alvor bliver klar over seksualitetens fantasmatiske  betydning. Så måske har vi lov at slutte, at ligesom det hysteriske symptom dannes som resultat af en erindring, hvis tilsynekomst får traumatisk virkning, således er udformningen  af Doras sygehistorie Freuds svar på den erindring om seksualiteten, som f ~ r s t i modet med Dora får sin egentlige og »nachtraglich«  dannede betydning.

Sporgsmålet  om, hvor viden om seksualiteten kommer fra, er en af de ting, der binder Freud til Dora, og dette sporgsmål  har en intim relation til sporgsmålet om Doras forhold til andre kvinder.

Som Hertz har påpeget, er det påfaldende, at Freud forsvarer sin neutrale procedure i en henvisning til gynækologens  arbejde, idet han samtidig kalder Doras homoseksuelle kærlighed for gynækofili. Som om han herved vil markere forskellen mellem logos og filia eller frikende erkendelse for mistanker

om erotiske motiver.

Freud fremhæver selv overforingen som det, der er behæftet med den storste mangel i denne sygehistorie.

»Jo længere jeg i tid har fjernet mig fra afslutningen af denne analyse desto sandsynligere  forekommer det mig at min tekniske fejl [det som vi intet har hort om] bestod i folgende undladelse: Jeg forsomte i rette tid at gætte og meddele den syge, at den homoseksuelle (gynækofile) kærlighedsimpuls overfor fru K. kunne være hovedkilden ti1 hendes viden om seksuelle ting ....  « (s.  1  10).

Men henvisningen til Doras gynækofile interesse forekommer allerede inden fremstillingen af den forste d r ~ m .

»Doras overvaluerende tankerække om faderens forhold til fru K. havde ikke kun til formål at undertrykke kærligheden til hr. K., der engang havde været bevidst, men skulle også dzkke over den i dybere forstand ubevidste kzrlighed til fru K...... Kvindens skinsyge var i det ubevidste koblet til en skinsyge, som den en mand foler. Disse mandlige eller bedre udtrykt gynækofile folelsesstromninger må betragtes som typiske for det ubevidste kzrlighedsliv hos hysteriske unge piger« (Freud, 1905, s.284, note  1).

Hvorfor forf~lger Freud ikke denne skarpsindige  og betydningsfulde  iagttagelse? Hvorfor vender han forst tilbage til den i en allersidste fodnote? Fordi den ville fore til en tolkning af  Doras overf~ring, ikke af kærligheden til og skuffelsen over hr. K og faderen til Freud, men af identifikationen med faderen og kzrligheden til fru K., og fordi denne overf~ring ville være ensbetydende med, at Freud på sin person skulle se udspillet en kærlighedsrelation fra en kvinde til en anden.

I afvisningen af sin feminitet foretager Freud efter denne konstatering en fallisk præstation gennem en af sine mest detaljerede og logiske analyser af  de to &amp;Ømme, Dora bringer med i sin behandling.

I sin insisteren på Doras kzrlighed til hr. K. og i Freuds antydning af en losning på realitetsplanet  af en sådan alliance, [Hr. K. var en tiltrzkkende mand, oplyser Freud] viser Freud sin defensive reaktion på truslen om at nzrme sig sin egen feminine identifikati~n.~

Freuds falliske beherskelse viser sig også i det ovenfor citerede, hvor han bemzrker, hvor simpelt det er, at fravriste det ubevidste dets hemmeligheder og i den utvetydigt narcissistiske bekræftelse det er for ham, at bevise Doras infantile masturbation. Freud kroner her sit værk: »jeg mener at have frembragt et komplet indiciebevis for den barnlige masturbation« med en triumf, der tåler sammenligning med kunstnerens lykkerus over for det a f ham skabte vzrk. Man kan i denne sammenhzng erindre sig Freuds kommentar til Leonardos kunst. »Disse billeder  [Bacchus og Johannes] udstråler en mystik, hvis hemmelighed man ikke vover at trænge ind i, man kan hojest prove at etablere forbindelsen med Leonardos tidligere værker. Det er smukke ynglige af kvindelig sarthed, med kvindelige former, de slår ikke ~jnene ned, men har et gådefuldt triumferende blik, som om de kendte til en stor lykkeopfyldelse, som man må tie om. Det kendte bedårende smil lader ane. at det er en elskovs- hemmelighed. Det er muligt, at Leonardo i disse skikkelser har fornægter og kunstnerisk overvundet ulykken i sit kærlighedsliv, idet han fremstillede opfyldelsen af den af moderen bedårede drengs onsker i en sådan salig forening af det mandlige og det kvindelige væsen« (Freud, 1910, s.89).

Mon ikke det samme onske om at forene det mandlige og det kvindelige: at udforske og forme sin egen ferninitet og heri indfri den oprindelige narcissistiske almagt, har været drivkraften i Freuds skabertrang og som i Dora-analysen har fort til fremstillingen -ikke af Doras historie, men af Freuds egen.6 Freud siger om denne historie, at den er en fortsættelse af Dr~mmetydning og giver os hermed noglen til at læse den som en symptomatisk fortsættelse af Freuds pågående selvanalyse -som et fragment af analysen af hans egen hysteri.

## Noter

1.  Det betyder naturligvis ikke, at det kliniske materiale er uvedkommende. Det, jeg i denne sammenhæng vil koncentrere mig om, er den særlige fortællemåde, hvorefter Freud  tilrettelægger  dette materiale.
2.  Jvf. nØglen til Doras værelse i huset ved soen, som Dora mener hr. K. har tilladt sig at fjerne og Freuds kommentarer til tolkningen af neglens betydning i den f0rste dram: »Jeg formoder uden endnu at sige det til Dora, at hun valgte dette element p i grund af dets symbolske betydning. »Zimmer« (værelse) i dr0mmen repræsenterer ret ofte »Frauenzimmer« (fruentimmer), og om et fruentimmer er »åbent« eller »aflast« kan naturligvis ikke væie ligegyldigt. Det er ogsa velkendt, hvilken »negle«, der abner i dette tilfælde« (ibid, s. 228, note  1).
3. Freud ved allerede, hvad det er han skal s0ge, og lige som Dora har hemmeligheder, har Freud det ogsa.
4.  Dora har ligesom moderen lidt af udflod.
5.  Der kan i denne sammenhæng henvises til Freuds tolkning af Ibsens drama Rosmersholm (Freud, 1916). Freud er her ikke i tvivl om, at en tragisk  udgang p i stykket i sidste ende m i   f0res tilbage til den kvindelige hovedperson Rebekka Wests indsigt i noget hun har fortiet (fortrængt): et skyldbetonet incestu0st  forhold til  den mand, hun fejlagtig troede kun var hendes adoptivfader. Havde Dora givet efter  for sin kærlighed  til hr. K., saledes som Freud  syntes at opfordre hende til, kunne resultatet været blevet lige s i   skæbnesvangert.
6.  At historien handler om Freud fremg5r tydeligst af Freuds modoverf0ringsreaktion i forbindelse med diskussionen af den 14-Srige  Doras hysteriske reaktion p&amp;  hr. K's seksuelle tilnærmelser.

## Litteratur

- Bernheimer,  C. (1985): Introdution. Part 1. I: C. Bernheimer &amp; C. Kahane, C. (red): In Dora's case. London.
- Deutsch, F. (1985): »A footnote to Freud's »Fragment  of an analysis of a case of hysteria««.  I: C. Bernheimer &amp; C. Kahane (red): In Dora's case. London.
- Erikson, E. (1985): »Reality and Actuality: An  Address«. I: C. Bernheimer 6t C. Kahane (red): In  Dora 's  case. London.
- Freud, S. (1895): Studien uber Hysterie. I: Gesammelte Werke, bd.1.
- Freud, S. (1905): »Bmchstuck einer Hysterie-Analyse«.  I: Gesammelte Werke, bd.V. (P3 dansk: Dora: Brudstykke afen hysteri-analyse. Hans Reitzel, 1984.)
- Freud, S. (1910): Eine Kinderheitserinnerung des Leonardo da Vinci. I: Gesammelte Werke, bd.VIII. (P3 dansk: Leonardo en barndomserindring hos Leonardo da Vinci. Hans Reitzel, 1990.)
- Freud, S. (1914): »Zur Geschichte  der psychoanalytischen Bewegung«.  I: Gesammelte Werke, bd. X.
- Freud, S. (1  916): »Einige Charaktertypen aus der Psychoanalytischen Arbeita. I: Gesammelte Werke, bd. X.
- Freud, S. (1937). »Die endliche und die unendliche Analyse-.  I: Gesammelte Werke, bd. XVI.
- Freud, S. (1950): Aus den Anfangen der Psychoanalyse (oprindelig  1887-1902).  I: Standard Edition, bd.1.
- Hertz, N. (1985): »Dora's Secrets,  Freud's  techniques«.  I: C. Bemheimer &amp; C. Kahane (red): In Dora 's  case. London.
- Jones, E. (1953-57): Sigmund Freud. Life and Work, 1-3.  London.
- Lacan, J. (1985): »Intervention  on Transferencea.  I: C. Bernheimer 6t C. Kahane (red): In Dora's case. London.
- Marcus, S. (1985): »Freud and Dora. Story, history, casehistory«.  I: C. Bernheimer &amp; C. Kahane (red): In Dora's case. London.
- Mahony, P.J. (1  989): On defining Freud's discourse. New Haven. London.
- Moi, T. (1985): »Representation  of Patriarchy: Sexuality and epistomology  in Freud's Dora«. I: C. Bernheimer &amp; C. Kahane (red): In Dora's case.
- Muslin,. H. &amp; Gill, J. (1978): ~Transference in the Dora Case«. I: Journal uf the American Psychoanalytic Association, 26: 3  1  1-28.
- Vanggaard, Th. (1984): »Drama og psykologi«.  I: Kritik, 69, 163-1  83.