Dagbog
Forfattere: Witold Gombrowitcz
Tidsskrift: passage (2001-09-01)

## Lørdag

Af Tito havde jeg erfaret, at Cesar Fernandez Moreno havde nedskrevet vores sam­ tale om Argentina og havde til hensigt at offentliggøre den i et månedsmagasin. Jeg ringede til ham og bad ham vise mig det, før det blev trykt.

Men I ved jo slet ingenting om, hvordan mit forhold til den argentinske litterære verden havde formet sig. Ja, nu står  det mig  klart,  at I indtil nu ikke  er i dette af­ snit  af  min  biografi. Jeg  tvivler  ikke  om,  at  I  gerne  hører  om det.  Er  det  allerede lykkedes mig i den grad at føre jer ind i mit jeg, at alt, hvad der vedrører mig, ikke er  jer  ligegyldigt?

Som bekendt ankom jeg til Buenos Aires med skibet "Chrobry" en uge før krigs­ udbruddet.

Jeremi Stempowski, på den tid den herværende direktør for "Gal", tog sig af mig, og  det  var  ham,  der  præsenterede  mig  for  en  af  de  førende  forfattere,  Manuel Galvez. Galvez stod på venskabelig fod med Choromahski, som havde tilbragt en længere periode her et årstid før min ankomst og havde vundet stor sympati. Galvez udviste førsteklasses gæstfrihed over for mig og var mig behjælpelig i mange sager, men døvheden,  som han led af,  havde skubbet  ham ud på et  sidespor,  i ensomhe­ den - så han henviste mig  til den ikke mindre kendte digter, Artur  Capdevila,  der ligeledes  var  "amigo de  Choromahski", - Åh,  sagde  fru Capdevila,  - hvis  De  er lige så fortryllende,  som Choromahski, erobrer De med lethed vore hjerter.

Det blev desværre anderledes. Jeg kan ikke give argentinerne skylden. De skulle måske have  anvendt  en  betydelig  større  dosis  skarpsindighed  end  den,  som  stor­ byselskabelighedens hastigt malende mølle kræver,  for at pejle  sig  ind på  mit dati­ dige galskab - og have været i besiddelse af en engleagtig tålmodighed for at tilpasse sig  det.  Skyldig  var  den  "konstellation",  der  var  opstået  på  min  omstyrtede  him­ mel...

Da jeg sejlede fra Polen til Argentina var jeg i bund og grund demoraliseret - al­ drig før havde jeg (med undtagelse måske af en periode tilbragt i Paris mange år tid­ ligere)  befundet mig i en sådan tilstand af afslappelse.  Litteratur? Kom mig slet ikke ved,  efter  udgivelsen  af Ferdydurke havde  jeg  besluttet  mig  for  at  slappe  af  for øvrigt var det at føde denne bog virkelig et voldsomt chok for mig - jeg vidste,  at meget vand ville flyde i havet, før jeg ville  være i stand til at mobilisere nyt stof i · mig. Og i tilgift  var jeg stadig forgiftet af galden i denne bog, om hvilken jeg ikke

## WITOLD  GOMBROWICZ

## Dagbog

1955

selv i mit hjertes dyb med sikkerhed vidste, om den ville være "ung" eller moden? Om den var et kompromitterende udtryk for min evige fascination af den unge, og derfor,  fortryllende underlegenhed,  eller  den  var  en stræben mod den stolte,  men tragiske og ucharmerende,  modne  overlegenhed? Og da jeg  ombord på  "Chrob ry " gled  forbi  de  tyske,  franske  og  engelske  kyster,  stivnede  i  frygten  for  den  endnu ufødte forb ry delse, i et  klima  af kvælende afventen, s yn tes de at skrige:  vær  letsin­ dig, du har ingen betydning, du vil intet udrette, det eneste, du har tilbage, er druk! Jeg drak mig derfor fuld på min egen måde, det vil sige ikke nødvendigvis med al­ kohol - men jeg sejlede beruset, næsten komplet omtåget  ...

Senere revnede landenes grænser og lovens tavler, der åbnede sig sluser af blinde kræfter, og - ak - pludselig er jeg i Argentina, fuldstændig alene, afskåret,  fortabt, anonym. Jeg  var en smule ophidset og en smule  forskræmt.  Men  samtidig bød no­ get i mig med lidenskabelig bevægelse at hilse det slag velkommen, som var ved at tilintetgøre mig  og stødte mig  bort fra min  hidtidige  orden  ..  Krig?  Polens  udslet­ telse? De nærmestes skæbne? Familiens? Min egen skæbne? Kunne jeg tage mig af det  på  en  måde,  hvordan  skal jeg  sige  det,  på  en  normal  måde,  jeg,  som  var  klar over det hele i forvejen,  som havde oplevet det hele for længe siden - ja, jeg l yv er ikke, når jeg siger, at jeg i mange år havde plejet omgang med katastrofen inde i mig selv. Da den indtraf, sagde jeg noget i denne retning til mig selv: - nå, så er det altså nu! Og jeg forstod, at tiden var kommet til at udnytte denne evne til at tage afsked og forkaste,  som jeg  havde  fremelsket i mig.  Intet  havde  jo ændret  sig,  dette uni­ vers,  dette liv, hvori jeg var fangen,  var ikke blevet anderledes, fordi en bestemt or­ den i min eksistens var forbi. Men en skælven af en eller anden frygtelig og febrilsk ophidselse fødtes ud af den fornemmelse, at volden frigør det unævnelige og ufor­ mede, hvis tilstedeværelse ikke var mig fremmed, et element, hvorom jeg kun vid­ ste så meget, at det var "lavere", " yn gre" - og nu satte sig i gang som en flodbølge i  den sorte,  voldsomme nat. Jeg  ved ikke, om det bliver tydelig nok, når jeg siger, at jeg fra første stund forelskede mig i denne katastrofe, som jeg hadede, som jo også ødelagde  mig,  at  min natur  bød mig  hilse  den  velkommen  som  en  lejlighed til at slutte mig til det laveste i mørket.

Capdevila,  digter,  universitetsprofessor,  redaktør  af  det  store  dagblad La Prensa, boede med sin familie i en smuk  villa i Palermo, og fra dette hus åndede en atmo­ sfære af Kurier  vVarszawski og Cafe Lourse mod mig. Jeg husker den dag,  hvor jeg gik  derhen til middag for første gang. Hvordan skulle jeg præsentere mig for Cap­ devilaerne? Som en tragisk forvist fra et fædreland rendt over ende af fjenden? Som en fremmed litterat, der taler om  "de nye  værdier" i kunsten, som søger oplysning om landet,  hvori  han  opholder  sig?  Hr.  Capdevila  forventede,  fru Capdevila  for­ ventede, at jeg skulle forestille mig for dem i en af disse skikkelser,  og i øvrigt var de fulde af potentiel hjertelighed over for en "arnigo de Choromahski" - men blev snart forvirrede over at stå overfor en ganske ung mand, som dog trods alt ikke læn­ gere var helt så ung.

Hvad  var  der  sket? Ja. Jeg  bliver  nødt til  at  indrømme  det:  under  indflydelse  af krigen,  ved en  forstærkelse af de  "lavere" kræfter og de regressive kræfter,  var der i mig indtruffet et udbrud af en slags forsinket ungdom. Ansigt til ansigt med kata­ strofen  var  jeg  flygtet  ind i  ungdommen og  havde  smækket  døren  i  bag  mig! Jeg havde altid haft en tilbøjelighed til at søge ly i ungdommen - min  egen eller frem­ med - for "værdierne", altså for kulturen. Jeg har tidligere her i dagbogen skrevet: ungdom er en værdi i sig selv, det vil sige tilintetgøreren af alle andre værdier, som den ikke har brug for, fordi den er - selvtilstrækkelig. Stående over for udslettelsen af  alt,  hvad jeg indtil da havde besiddet,  fædreland,  hjem,  min sociale og  kunstne­ riske status,  havde jeg altså søgt tilflugt i ungdommen,  og det med  så meget større beredvillighed, som jeg jo var  "forelsket". Entre nous soit dit, krigen  havde forynget mig  ... Og to faktorer  var mig behjælpelige heri. Jeg så ung ud, jeg havde et frisk an­ sigt,  et  parogtyveårigt. Verden behandlede mig som en knægt,  i det  mindste for det altovervejende  flertal  af  de  forstemmende  :fa  polakker,  som læste  mig,  var  jeg  en skrupskør  grønskolling,  en  helt  igennem  useriøs person - og for  argentinerne  var jeg fuldstændig ukendt, noget i retning af en debutant fra provinsen,  som først måtte vise  hvad  han  duede  til  og  vinde  anerkendelse.  Og  skønt  jeg  gerne  ville  have påtvunget  mig  disse  mennesker  som  en  værdi  og  en  autoritet,  havde  det  næppe været  muligt,  da  jeg  ikke  beherskede  deres  sprog  og de  kommunikerede  med mig på et haltende fransk. Så alt,  mit udseende,  hele  min  situation  og  denne  komplette udstødelse fra kulturen,  og min sjæls hemmelige vibrationer,  alt skubbede mig ud i ynglingens tankeløshed,  i en ungdommelig selvtilstrækkelighed.

Familien  Capdevila  havde  en datter,  Chinchina,  på tyve  år. Det  hændte  således, at hr. Capdevila og hans frue i løbet af kort tid overlod mig til Chinchina, som der­ efter  præsenterede  mig  for  sine  veninder.  Og  forestil  jer  Gombrowicz  i  dette dødbringende år  r940, flirtende ubek ymr et  med disse piger,  som viste mig museer, som gik med mig på cafe - som jeg holdt foredrag for om den  europæiske  kærlig­ hed  ... Et stort spisebord i familien Capdevilas spisestue, bag bordet tolv unge damer og jeg,  som - hvilken  idyl? - talte  om /'amour  europeen. Og alligevel,  skønt  denne scene  forekommer  en forsmædelig  kontrast til de andre scener af  ødelæggelse,  var den i grunden ikke så voldsomt fjernt fra disse,  den  var snarere det samme neder­ lag i en anden skikkelse, begyndelsen på vej, der ligeledes førte nedad. Der indtrådte en  ligesom fuldstændig bagatellisering af mit væsen. Jeg blev let og  tom.

Men samtidig sank jeg hen i Argentina - så fjernt fra det andet,  eksotisk og over­ bærende,  ligegyldigt  og  optaget  af  sin  egen  dagligdag.  Hvordan  blev  jeg  bekendt med Roger Pla? Sikkert  gennem frøken  Gali gn ana Segura. Kort og godt,  han  ind­ førte  mig  i  kunstmaleren  Antoni Bernis hus,  og der holdt jeg også et foredrag  om Europa for en gruppe kunstmalere og litterater. Men alt, hvad jeg sagde,  var meget dårligt - ja netop i det øjeblik, hvor det at opnå en hvilken som helst anerkendelse var umådeligt vigtigt for mig,  blev jeg narret af min stil,  og mine ord blev så elen­ dige,  at det næsten  var  kompromiterende. Hvad talte jeg da om?  Om Europas til­ bagegang, om hvordan og hvorfor Europa længtes efter vildskab og på hvilken måde denne sygelige  tilbøjelighed i den europæiske ånd kunne udnyttes  til revision af  en kultur, der var alt for langt fra sit fundament. Men alt imens jeg sagde dette, var jeg selv et bedrøveligt eksempel på regressionen og dens skamfulde illustration - det var som om ordene forrådte mig og netop ønskede at bevise, at jeg  ikke  var  på højde med denne problematik,  at jeg befandt mig neden  for det,  som jeg sagde.  Og den dag i dag husker jeg,  hvordan Pla på Diagonal Norte vredt gjorde  mig bebrejdelser på  grund af nogle dumme og naivt sentimentale bemærkninger i min tale - og mens jeg inderst inde gav ham ret og tilmed led sammen med ham,  vidste  jeg, at det var uundgåeligt. Der  forekommer  perioder,  hvor  der  i  en  opstår  en  spaltning  af  per­ sonligheden og den ene halvdel af ens væsen gør grin med den anden, fordi den har valgt sig en anden vej og et andet mål. Der, netop, hos familien Berni blev jeg præs­ enteret for Cecilia Benedit de Debenedetti, i hvis hjem på Avenida Alvear en blan­ det  boheme  forsamlede  sig.  Cecilia  levede  i  en  slags  formørkelse,  forbløffet,  for­ skrækket,  bedøvet  af livet,  omringet,  vågnede  kun  op  af drømmen for at fordybe sig i en anden og endnu mere fantastisk drøm, mens hun kæmpede en chaplin-kamp med eksistensens materie  ... Hun var ude af stand til at udholde, at hun eksisterede  ... I  øvrigt en kvinde med strålende egenskaber,  af fremragende  dyder,  med en ædel, aristokratisk  sjæl.  Men  da  alene  det  faktum,  at  hendes  eksistens  knuste  hende  og skræmte  hende,  var  det  hende  egentlig  ligegyldigt,  hvem  hun omgav  sig  med. Et selskab hos Cecilia? Noget af det er trods alt forblevet i min erindring, en dansende Joaquin Fernandez,  Rivas  Rooney  døddrukken,  en meget  smuk,  purung pige,  der morede sig afsindigt  ... Ja,  ja,  og disse fester  glider  sammen med en masse andre fe­ ster  på andre  steder  og  jeg  ser  mig  selv  med  et  glas  i  hånden  og  hører  min  egen stemme, i det fjerne, sammen med Julietas stemme:

Jeg: - De to piger der,  i hjørnet? Kender du dem?

Julieta: - Det er døtre af den dame,  der taler med La Fleur. Jeg skal sige dig,  hvad de fortæl­ ler om hende: Hun tog to  unge mænd med sig op på hotellet og for at ophidse dem,  gav hun dem en indsprøjtning...  Men den ene  havde  et svagt hjerte og døde.  Kan du  forestille  dig det? Undersøgelsen,  politiet,  men hun havde forbindelser,  sagen blev dysset ned,  hun rejste et år til Montevideo  ...

Jeg kunne ikke lade mig mærke med, hvor vigtig denne oplysning var for mig og sagde blot:

## - Nej virkelig?

Men jeg forlod dog snart selskabet, og i den sortblå, ubevægelige argentinske nat begav  jeg  mig til Retiro,  som I allerede kender fra Trans-Atlantik: "Der falder høj­ dedraget brat mod floden,  og byen nejer sig  mod  havnen,  og de  stille vande suser som en sang blandt pladsens træer  ... Der var der talløse unge matroser  ...  "  For den, det måtte interessere, fortæller jeg gerne, at jeg aldrig, med undtagelse af nogle spo­ radiske  eventyr  i en  meget tidlig  alder,  har  været  homoseksuel. Jeg  har  måske lidt svært ved at hamle op med en kvinde,  når  det gælder følelser, fordi jeg i mig  har en  slags følelsesblokering, som om jeg er bange for følelser  ... Og dog tiltrækker og fængsler  kvinder  mig,  især  en  bestemt  slags  kvinder. Jeg  søgte  altså ikke  erotiske eventyr på Retiro, men - bedøvet,  ude af mig selv,  arveløs og bragt ud af mit spor, fortæret  af  blinde  lidenskaber,  som  min  sammenstyrtede  verden  og  min  fallerede skæbne havde optændt i mig - hvad søgte jeg? Ungdom. Jeg  kunne  sige,  at jeg på samme tid søgte min egen ungdom og fremmed ungdom. Fremmed - fordi denne ungdom i matros- eller soldateruniform, disse ærkealmindelige unge mænd fra Re­ tiro,  var mig utilgængelig, identiteten i køn og manglen på seksuel tiltrækningskraft udelukkede enhver mulighed for forening og besiddelse. Og egen ungdom - fordi den  samtidig  også  var  min,  der  havde  virkeliggjort  sig  i  en  som  mig,  ikke  i  en kvinde, men i en mand, det var den samme ungdom, som havde forladt mig,  og nu blomstrede i en anden. Og for  manden  bliver  kvindens ungdom,  skønhed, charme aldrig  så  kategorisk i  sit  udtryk  - da  kvinden jo  trods  alt  er  noget  andet,  og  også skaber en mulighed for det, som til en vis grad biologisk redder os: barnet. Men her i  R.etiro,  så  jeg,  så  at  sige,  ungdommen  i  sig  selv,  uafhængig  af  sex,  jeg  oplevede menneskeslægtens blomstring i dens skarpeste,  mest radikale og - da den var brand­ mærket af håbløsheden - mest dæmoniske  form.  Og dertil - nedad,  nedad, nedad! Det trak mig ned, ned i den nederste sfære, i fornedrelsens rige,  her blev  ungdom­ men,  der  som  sådan allerede  var  fornedret,  endnu en gang fornedret,  som en  tar­ velig,  proletarisk ungdom  ...  Og  jeg,  Ferdydurke,  gentog  tredje del  af min bog,  hi­ storien om Mietus, der ville  "forbrødre"  sig med en bondekarl!

Ja,  ja!  Ind  i  dette blev  jeg  skubbet  af  et  væv  af  tendenser,  som jeg  havde  ligget under  for  i  mit  gamle  fædreland,  når  min  fornedrelse  havde  nået  bunden  og  kun trangen opad var tilbage  ... Det her  var det nye  fædreland,  som jeg langsomt erstat­ tede det gamle med. Hvor ofte hændte det ikke, at jeg  forlod en kunstnerisk og sel­ skabelig  forsamling  for,  der,  i R.etiro,  på Leandro  Alem,  at  strejfe  omkring,  drikke et par  øl og  med  største  grebethed jage efter  Gudindens l yn glimt,  efter  hemmelig­ heden af det opblomstrende og samtidig fornedrede  liv. I mine  erindringer  er  alle mine normale dage i min tilværelse i Buenos Aires gennemtrængt af R.etiro-natten. Skønt en blind besættelse, døv overfor alt, begyndte at beherske mig fuldkomment, arbejdede min forstand dog, jeg var klar over, at jeg havde  forvildet mig ind i et far­ ligt grænseland, og det første, der faldt mig ind var naturligvis, at underbevidste ho­ moseksuelle  tilbøjeligheder  var  ved  at  bane sig  vej  i  mig.  Og måske  ville  jeg  med tilfredshed havde hilst denne kendsgerning velkommen,  fordi den i det mindste ville have placeret mig i en eller anden virkelighed - men nej, på samme tidspunkt knyt­ tede jeg  tæt  forbindelse  til en kvinde,  et  forhold  hvis  intensitet  intet  lod  tilbage  at ønske. I det  hele  taget  var  jeg  i  den  periode temmelig  meget  efter pigerne,  under­ tiden endda på en temmelig skandaløs måde. Undskyld mig denne fortrolighed. Jeg har ikke til hensigt at indføre jer i mit erotiske liv,  her  drejer  det  sig  kun om at af­ stikke grænserne for mine oplevelser. Havde jeg fra begyndelsen i ungdommen kun søgt tilflugt i for mig utilgængelige værdier, viste den sig snart som den eneste, høje­ ste  og  absolutte  livsværdi  og  den  eneste  skønhed.  Men  denne  "værdi"  havde  en egenskab,  som nok var  udtænkt af selve djævlen,  nemlig  den,  at  ved at være ung­ dom var den noget værdiløst - den var tæt forbundet med fornedrelse, var selve for­ nedrelsen.

Det var vist i året 42, jeg blev venner med digteren Carlo Mastronardi - mit første intellektuelle venskab i Argentina. Mastronardis ikke særlig talrige digte havde sik­ ret ham en betydelig plads i den argentinske kunstverden. Godt fyrreårig,  forfinet, med pincenez,  ironisk,  sarkastisk,  hermetisk,  måske en smule i retning af Lechoh, var denne digter fra Entre Rios provinciel,  men  gennemtrængt  af  den mest parisi­ ske europæiskhed, på samme tid en englegodhed klædt i et panser af sarkasme, han var  et  skald yr ,  der  beskyttede  sin  overfølsomhed.  Han  fattede  interesse  for  dette dengang  i  Argentina  sjældne  eksemplar  af  en  kultiveret  europæer,  og  undertiden mødtes vi i en bar i en natlig time  ... Hvilket også havde gastronomisk betydning  for mig,  da han fra tid til anden spenderede ravioles eller spaghetti. Gradvist afslørede jeg ham min litterære  fortid, jeg  fortalte om Ferdydurke og andre sager, og  alt hvad der  i  mig  var  slavisk  og  anderledes  end  fransk,  spansk,  engelsk  kunst,  som  han kendte, interesserede ham levende. Han, på den anden side, indviede mig i Argen­ tina bag kulisserne, -et vanskeligt land, der på en sælsom måde var de intellektuelle ubegribelig og tilmed ofte forekom dem skræmmende. Jeg på min side spillede med mindre åbne kort, jeg spillede et forbudt spil. Jeg kunne ikke sige alt. Jeg kunne ikke afsløre  dette  sted i  mig,  indhyllet i natten,  som  jeg kaldte  "Retiro". Jeg  bød Ma­ stronardi på arbejde fra min afsporede hjerne,  som søgte en eller anden  "løsning", uden at afsløre kilden til min inspiration - og han vidste ikke,  hvorfra denne liden­ skab i mig kom,  med hvilken jeg angreb alt "gammelt",  med hvilken jeg krævede, at  kulturen  (der  støttede  sig  på  det  højeres,  alderens  og  modenhedens  dominans) skulle  afsløre den strøm,  som slog op neden fra,  som igen gjorde det ældre afhæn­ gig af det yngre,  og det højere af det lavere. Jeg forlangte at,  "den V oksne blev un­ derlagt  den Yngre". Jeg forlangte, at denne  vor  stræben mod en ustandselig foryn­ gelse  endelig  blev  legaliseret,  og  at  Ungdom blev  anerkendt som  en  personlig  og autentisk værdi, som ændrede vores indstilling til andre værdier. Jeg måtte give det udtryk af,  at  det var et ræsonnement, dette som i virkeligheden var en lidenskab i mig, og det førte mig ind i en grænseløs tankekonstruktion, som i virkeligheden var mig komplet ligegyldig  ... Men er det da ikke netop sådan en tanke fødes: som et li­ gegyldigt surrogat for blinde bestræbelser,  behov  og lidenskaber, for hvilke  vi ikke er i stand til at finde anerkendelse blandt mennesker. Den aflastende faktor i denne dialog  var  barndommen,  fordi Mastronardi,  næsten  lige  så  barnlig  som  jeg,  til  alt held forstod at more sig over mig, ligesom jeg lavede spas med ham. Barndommen er,  skønt  den er  beslægtet med ungdommen,  dog uendelig meget mindre drastisk; derfor falder der lettere for en  voksen mand at være barnlig end at være ungdom­ melig;  derfor blev jeg næsten altid barnlig ansigt til ansigt med det  grønnes dæmon, som jeg var hjælpeløs overfor. Men hvorvidt ville jeg blot være barnlig, og hvorvidt var jeg virkelig barnlig? Hvorvidt ville jeg være ung, og hvorvidt var jeg virkelig en forsinket yngling? I hvilken grad var det mit,  og i hvilken grad blot et eller andet, som jeg var forelsket i?

Mastronardi stod i tæt forbindelse med en gruppe omkring Victoria Ocampo, det vigtigste  litterære  centrum  i  landet,  der  koncentrerede  sig  om  månedsskriftet Sur, udgivet af samme Victoria - en allerede lidt ældre og aristokratisk dame, der sad på tykke millioner, og hvis entusiastiske stædighed havde gjort,  at hun var blevet ven­ inde med Paul Vale ry, at hun havde Tagore og Keyserling som gæster, at hun lod sig indbyde  til  te  hos  Bernard  Shaw  og  sluttede  broderligt  venskab  med  Stravinsky. Hvor tungt fru Ocampos millioner vejede i disse hendes majestætiske intimiteter, og hvorvidt  hendes personlige,  ubetvivlelige,  fortrin og talenter, er et spørgsmål,  som jeg ikke magter at løse. Den påtrængende duft af disse millioner, denne fru Ocam­ pos financielle parfume, der måske prikkede lidt for stærkt i næsen, afskrækkede mig fra at slutte bekendtskab med hende. Man fortalte om hende, at en fransk forfatter med et kendt navn var faldet på knæ for hende og havde råbt, at han ikke ville rejse sig igen, før han fik flere tusinde til at oprette en litterær revue. Pengene fik han, for - sagde fru Ocampo - hvad skulle jeg gøre med en mand, som knælede og ikke ville rejse  sig? Jeg  måtte  give ham dem. Jeg må sige,  at denne franske  forfatters tilgang til  fru  Ocampo var noget af det  sundeste og ærligste,  men det stod mig dog klart, at jeg uden at være kendt i Paris, intet ville kunne opnå hos hende. Så jeg havde in- gen hast med pilgrimsfærden til residensen i San Isidro. For øvrigt havde Mastro­ nardi heller ingen hast med at føre min person til disse  Reunioner,  idet han nærede den fuldt  berettigede  frygt,  at el conde (for,  som  jeg  allerede  har  nævnt,  havde jeg erklæret mig for greve)  kunne  opføre sig mærkværdigt,  ja sågar utilre gn eligt.  Han besluttede  først at præsentere mig for Victorias søster, Silvina,  hustru til AdolfBioy Casares. En aften var vi til middag der.

Senere lærte jeg mange andre litterater at kende, en ret stor procentdel af den ar­ gentinske litteratur - men jeg opholder mig lidt længere ved mine første skridt, da de følgende ikke afveg meget fra disse. Silvina var poetiza og udgav fra tid til anden et lille  bind... Hendes mand, Adolfo,  var forfatter af  nogle  ganske  gode fantastiske romaner  ... Og dette kultiverede ægtepar tilbragte den hele dag i poesien, i prosaen, deltog  i  udstillinger  og  koncerter,  studerede franske  nyheder,  kompletterede  deres grammofonpladesamling. Til dette aftensmåltid var dog  også  Borges til stede,  nok den mest begavede argentinske forfatter, med en intelligens skærpet af personlig li­ delse  - og  jeg  troede,  med  rette  eller  urette,  at  intelligens  var  mit  pas,  noget  der kunne  skaffe  mine  simplicismer  opholdsret  i den  civiliserede  verden.  Men,  bortset fra de tekniske vanskeligheder, mit genstridige spansk, ligesom  Borges' talefejl - han talte  hurtigt og uforståeligt - bortset fra min utålmodighed,  stolthed og  vrede, der var følgen af en smertelig eksotisme og fremmedhedsfølelse, hvilke muligheder var der da for forståelse mellem mig og dette intellektuelle, æstetiserende, filosoferende Argentina? I dette land var jeg fascineret af den nederste sfære, og dette var toppen. Jeg fortrylledes afRetiros dunkelhed, de - af lysene i Paris. For mig var landets uer­ kendte,  tavse  ungdom  en  vibrerende bekræftelse  af  min  egen følelsesmæssige  til­ stand,  og  takket  være  dette  greb dette land mig  som en melodi - eller  som forud­ følelsen af en melodi. De så ingen skønhed i dette. Hvis der var noget i Argentina som nåede sit fulde udtryk og kunne imponere som kunst, stil,  form,  så åbenbarede det sig for mig kun i tidlige udviklingsstadier, i den unge mand,  aldrig i den voksne. Hvad er da  vigtigt  for den unge mand? Jo  ikke hans  forstand  eller erfaring,  viden og  teknik,  som altid er dårligere,  svagere end i en allerede  udviklet  og vel funderet mand,  men  netop  og  udelukkende  hans ungdom - det  er  hans  eneste  trumfkort. Men den argentinske elite så ingen trumf i dette og mindede snarere om en sagt­ modig og flittig ungdom, hvis ambition det var hurtigst muligt at lære alderdom af de  ældre.  Åh,  ikke  længere  at  være ungdom! Åh,  at  besidde  en  moden  litteratur! Åh, at li gn e Frankrig og England! Åh, at blive voksen,  hurtigt blive voksen! Og for øvrigt  hvordan skulle de kunne  være  unge,  når  de allerede  var  folk  i en  vis alder, og deres personlige situation stod i modsætning til landets  generelle ungdommelig­ hed,  deres tilhørsforhold til en højere social klasse udelukkede en virkelig forening med  de  underste  sfærer.  Således  var  for  eksempel Borges  en  person,  der  kun  tog egne år i betragtning, fuldstændig løsrevet fra sin grund, en moden mand, en intel­ lektuel,  kunstner,  der  tilfældigvis  var  født  i Argentina,  men  ligesågodt  eller  endda bedre kunne  være født på Montparnasse.

Og dog var landets atmosfære af en sådan art,  at i den kunne en  Borges med sit internationale  raffinnement  (for,  hvis  han  var  argentiner,  så  var  han  det  på  euro­ pæisk) ikke vinde genklang. Han var noget ekstraordinært, noget påklistret, han var et  ornament. Det ville simpelthen  være absurd at forlange af ham, at han som æl- dre umiddelbart skulle kunne bringe ungdom til udtryk, at han som højere bogsta­ velig talt skulle bringe det lavere til udtryk. Men jeg tog dem det ilde op, at de ikke var i stand til at finde deres egen holdning til kulturen,  i harmoni med deres virke­ lighed og med Argentinas virkelighed. Selv hvis nogle af dem i personlig henseende var modne, så befandt de sig dog i et land,  hvor modenhed  var svagere end umo­ denhed, og her, i Argentina,  var kunst, religion og filosofi trods alt ikke det samme som i Europa.  Så i stedet for  at  omplante  den levende  til den herværende  jord og bagefter jamre over det forkrøblede lille træ - var det så ikke bedre at d yr ke noget som var mere i pagt med deres egen jords natur.

Derfor  var  den  argentinske  kunsts  føjelighed,  dens  korrekthed,  dens  mønster­ elevmine,  dens  opdragelse  for mig beviset på impotens over for egen skæbne. Jeg ville have foretrukket kunstnerisk lapsus, fejl, ja selv sløseri, men fyldt med energi, beruset af den poesi, som landet åndede af, og som de gik forbi med næsen begra­ vet  i  bøgerne. Jeg  forsøgte  til  tider  at  fortælle  argentinerne  dette  eller  hint,  det samme i øvrigt som jeg ofte fortalte polakkerne. - Hold et øjeblik op med at skrive digte,  at  male  billeder,  at tale om surrealisme,  og  overvej,  om  det ikke keder dig, om det hele er så vigtigt for dig,  tænk over, om du ikke bliver mere autentisk, fri og skabende når du ser lidt bort fra de guder, du beder til.  Stands op et øjeblik og tænk over din plads i verden og i kulturen og over valget af dine mål og midler. Men nej.  Trods  al  deres  intelligens  forstod  de  slet  ikke,  hvad  jeg  mente.  Intet  kunne standse strømmen af deres kulturproduktion. Udstillinger. Koncerter. Forelæsninger om Alfonsino Storni eller Leopoldo Lugones. Kommentarer, forklaringer og studier. Romaner og noveller. Digtbind.  Og for øvrigt,  var jeg ikke  polak og de  vidste jo, at polakker ikke i almindelighed er  fi nos og ingenlunde på højde med den parisiske problematik?  Altså  kom  de  til  den  slutning,  at  jeg  var  en temmelig  forvirret,  an­ denrangs anarkist,  en af dem der af mangel på dybere indsigt proklamerer elan vital og foragter  det, de ikke forstår. ( . . . )

## Torsdag

Jeg gik  om bag Torre6n, der beskytter mod vinden,  der sad jeg,  så gik jeg hen til Playa Grande, der lå jeg, der var næsten ingen der, det store oprørte hav, drøn, brø­ len, dumpe slag. På hjemvejen kunne jeg knap nok stride mig frem mod den gen­ nemtrængende, ruskende vind, der helt tog vejret fra mig. Smuk var bugten, de væl­ dige klippekløfter, som man ser ned på fra flere etagers højde, grupperne af småhuse på  bakkedragene,  de guldglitrende,  solfyldte,  strande.

Da jeg i tusmørket gik tilbage til Jocaral, hylede træerne,  som blev  de flået. Jeg gav mig i lag med at skrive denne dagbog,  jeg vil  ikke  at ensomheden driver  sin gæk med mig uden mening, jeg behøver mennesker, en læser  ... Ikke for at komme i kontakt. Kun for at give et livstegn. I dag går jeg med til alle løgne, konventioner, til  stilisering af min dagbog,  når blot jeg kan indsnige om så det fjerneste ekko,  en bleg afsmag af mit tilfangetagne jeg.

Jeg har  allerede  fortalt,  at jeg  ud  over Dumas  læser La pesanteur et  la  grace af  Si­ mone Weil. En pligtlæsning. Jeg skal skrive  om det til et argentinsk ugeblad. Men denne kvinde er for stærk til,  at jeg kan afværge hende, især nu, i denne min indre oprevethed, hvor jeg ganske er prisgivet elementerne. Gennem hendes voksende til­ stedeværelse  hos  mig,  vokser  hendes  Guds  nærvær. Jeg  siger  "gennem  hendes til­ stedeværelse",  da en  abstrakt Gud er  som græsk  for  mig.  Aristoteles',  Den  hellige Thomas', Descartes' eller Kants forstandsskabte Gud er ufordøjelig for os - for  os, det vil sige Kierkegaards børnebørn. Vores forbindelse - min generations forbindelse - med abstraktionen er blevet svært  beskadiget eller snarere forgrovet,  siden vi over for den fremviser en komplet bondeagtig mistro; og  hele  denne metafysiske dialek­ tik  tager  sig  for  mig  ud,  fra mit 20. århundredes højdepunkt,  som for de enfoldige godsejere fra  fortiden,  for hvem Kant  var  en  kantet  tænker. Hvor  mange anstren­ gelser  koster  det ikke at nå frem  til det samme, men på et højere udviklingstrin!

Men så i dag, hvor mit liv, som jeg siger, er blevet jernhårdt? Selve livet i sin uh yr ­ lighed  driver  mig  ind  i  metafysikkens  sfære.  V inden,  træerne,  stormen,  huset,  alt dette  er  ikke  længere  "naturligt",  da jeg selv  ikke  længere  er natur,  men  blot  no­ get, der gradvist er  blevet skubbet uden for dens rækkevidde. Det er ikke mig selv, men det som sker  med mig,  der  kræver  Gud,  dette  behov  eller  denne  nødvendig­ hed er ikke i mig, men i min situation. Jeg ser på Simone Weil og mit spørgsmål er ikke:  eksisterer  Gud? - jeg  betragter  hende  blot  opmærksomt og  siger:  Hvorledes, ved hjælp af hvilken magi,  er det lykkedes denne kvinde at indrette sig således ind­ vendigt, at hun har været i stand at hamle op med det,  som sønderknuser mig? Den Gud, der er indelukket i dette liv, føler jeg  som en  ren menneskelig  kraft,  der ikke er forbundet med nogen overjordisk centrum,  som en  Gud,  hun har  skabt sig  ved egen kraft. En :fiktion. Men hvis det gør dødskampen lettere  ...

Det har altid forbløffet mig,  at liv kan eksistere på andet grundlag end mit. Intet er mere almindeligt end min eksistens og mere banalt - kun måske mere afskyeligt eller tarveligt  Geg ækles ikke ved mig selv eller ved mit liv). Jeg  kender ingen,  ab­ solut ingen  storhed. Jeg er en småborgerlig spadserende, som har forvildet sig i Al­ perne, eller måske endda i Himalaya. Min pen berører hvert øjeblik de yderste ting, de vældige ting, men hvis jeg er nået ind til dem, er det i leg, som en lille dreng er jeg  landet iblandt  dem,  faret  vild  i tankeløshed. En  heroisk  eksistens  som  Simone Weil forekommer mig som at være fra en anden planet. Hun er min modpol: Hvor jeg ikke er andet end en evig unddragen sig livet, tager hun det fuldt og helt på sig, elle s'engage, hun er antitesen til min desertering.  Simone Weil og jeg, det er i sand­ hed de to skarpeste kontraster, man kan forestille sig.  Og denne kvinde møder jeg i  et tomt hus,  på et tidspunkt, hvor det falder mig så  svært at flygte fra mig selv!

## Lørdag

Kroppe. kroppe, kroppe  ... I dag på stranden, skærmet mod sydstormen, hvor solen varmer og brænder, mange kroppe. Strandens store sanselighed, men som altid be­ skåret, forspildt  ... Til højre og til venstre, lår,  b ry ster, ry gge, hofter, pigeben, kvin­ deben bragt frem i lyset, og drengenes smidige harmoni. Men kroppen dræber krop­ pen,  kroppen fratager kroppen sin kraft. Denne nøgenhed ophører  med at være et fænomen, flyder over i sit overmål, bliver tilintetgjort af sandet, solen, luften og bli- ver normal  ...  Og impotens  har  overvundet stranden,  skønheden,  ynden,  fortryllel­ sen, alt er ubetydeligt, ikke erobrende, sårer ikke og begejstrer ikke.  En flamme, der ikke varmer. En krop, der ikke opildner, en udslukt krop. Denne impotens greb også mig, jeg vendte hjem, berøvet enhver gnist,  afinægtig.

Åh, min roman ligger på bordet,  og jeg  må  igen anstrenge mig for at indsprøjte lidt  "genialitet" i en scene,  der er som vådt krudt,  der ikke vil springe i luften!

## Søndag

Jeg så på tepotten og vidste,  at  denne  tepotte  og  alle  andre tepotter ville  blive  sta­ dig mere rædsomme for mig som tiden gik, ligesom alt andet omkring mig. Jeg har tilstrækkelig bevidsthed  til  at tømme giftbægeret  til  sidste  dråbe,  og  ikke  nok  op­ højethed til at løfte  mig op  over  det;  dødskampen  venter mig i det tilintetgørende underjordiske,  uden en eneste lysstråle noget steds fra.

Rive sig løs fra sig selv ... men,  spørger jeg mig selv,  hvordan?

Det drejer sig aldeles  ikke  om det at tro på Gud,  men om at  forelske sig i  Gud. Weil er ikke "troende",  hun er forelsket. Jeg har i hele mit liv aldrig haft behov for Gud - fra  den tidligste barndom,  ikke  så  meget som fem minutter - jeg  har altid været selvtilstrækkelig. Hvis jeg altså nu skulle  "forelske  mig"  (rent  bortset fra,  at jeg overhovedet ikke kan elske) ville det være under presset fra den tunge hvælving, der sænker sig ned over mig. Det ville være et skrig, flænget løs af torturen, uden betydning.  Forelske sig i nogen,  fordi man ikke  længere kunne holde sig selv  ud det var en påtvungen kærlighed?

Senere,  mens jeg gik rundt i værelset, tænkte jeg:  ganske vist er den kærligheds­ tilstand,  hvori Weil levede,  organisk  utilgængelig for  mig,  men  måske fandtes  der en analog  løsning,  en  løsning afpasset min målestok,  i  overensstemmelse  med min natur. Er det muligt, at man ikke skulle kunne vride evnen til at klare det, som ven­ ter en,  ud af sig selv? På sin egen måde finde tilværelsens og dødens højere mening. Skabe sig selv  en slags egen storhed.  Storheden må  befinde  sig skjult i mig,  jeg  er jo  dog temmelig  "ultimativ"  i  alt mit - men  jeg  har  ingen  nøgle  til den.  Denne kvinde  derimod  var  i  stand til  fra  sit  indre  at  frigøre  åndelige  hvirvler  og  mal­ strømme af overmenneskelig styrke.

Storhed? Storhed? Storhed, du er væmmelig at udtale,  det ord ligger dumt i min mund. Jeg har en uvilje  mod det,  som er  stort.

Gustave  Thibon  skriver  om Weil:  "Jeg  husker  en  vis  ung  kvindelig arbejder,  i hvem hun - sådan forekom det hende - fandt  en  kaldelse  til det  intellektuelle  liv, og hvem hun  ufortrødent  trakterede  med  blændende  forelæsninger  om  Upanisha­ derne.  Den stakkels pige kedede sig gudsjammerligt, men af høflighed og generthed protesterede hun ikke."

Og så "kedede den stakkels pige sig gudsjammerligt?" Og netop sådan keder den almindelige  menneskehed sig  ved dybde og  ophøjethed.  Og  "af  høflighed  og  ge­ nerthed protesterede hun ikke".  Således  tåler  også vi af høflighed vismænd,  helge­ ner,  helte,  religion  og  filosofi.  Og  Weil?  Hvordan  vil  hun  ikke  se  ud  på  den  bag­ grund? En sindssyg næsten, indesluttet i en hermetisk sfære,  uden at vide  hvor  hun bor,  hvad  hun  lever  i,  uden  en  fællesnævner med andre. Løsrevet. Storheden  lider nederlag  i sammenstødet med  almindeligheden,  straks  et latterlig  sammenbrud,  og hvad  ser  vi  så?  En  irriterende,  kedso=elig  hystade,  en  egocentriker,  hvis  oppus­ tede og agressive personlighed ikke formår  at øjne andre, ej heller at se sig selv med andres øjne - en knude af spændinger,  plager,  hallucinationer  og  manier,  noget der spræller i den ydre verden, som en fisk trukket op af vandet,  fordi denne sjæls sande element  ene  og  alene  er  dens  egen sovs.  Og  denne  metafysiske  karpe i  egen  sovs skal jeg  leve mig ind i?

Rolig.  Mig  støder  det,  at  hendes  storhed ikke fungerer  ordentligt over  for alle. Med Thibon er hun stor, men med pigen er hun latterlig.  Og denne fragmentering kendetegner  alle  store  mennesker  - store  eller  fremtrædende. Jeg  ville  kræve  en storhed, der var i stand til at udholde ethvert menneske, på enhver skala, på ethvert niveau,  som  omfattede  alle  tilværelsens  arter,  lige  ubestrideligt  på  toppen  som  på bunden. Kun en sådan ånd ville være i stand til at vinde mig. En nødvendighed ind­ podet  mig  gennem  min tids universalisme,  der  ønsker  at  drage al højere og  lavere bevidsthed med ind i spillet og ikke længere stiller sig tilfreds med  aristokratiet.

## Tirsdag

Morgenmad i Hermitagen med A., som  jeg mødte tilfældigt,  og hans kone. Målti­ det lugter - undskyld mig - af et meget luksuriøst lokum. jeg ved virkelig ikke hvor­ for,  men da jeg  sad fast i udkanten af disse appetitlige lækkerbidskener,  i tjenernes selvsikre fornemhed,  ville jeg have svoret på, at det var et lokum. Jeg  var for øvrigt søvnig. Måske var det derfor.

Mange gange har  man bedømt mig,  mig  og  mit  værk  - næsten  altid urimeligt. Men I  siger:  snæversynet.  I  siger:  kryster,  desertør.  I  dette  ene  ord  er  der  mere sårende sandhed, end I aner. Ingen er i stand til at forestille sig  min grænseløse de­ sertering. Ikke uden grund slutter Ferdydurke med sætningen: "Jeg flygter med fjæset i hænderne".

Skulle jeg  da ikke være på højde med denne epoke,  som udfoldede heroismens, alvorens og ansvarlighedens banner? (Weil derimod er den prægtigste eksponent for al moral i det samtidige Europa: den katolske,  den marxistiske,  den eksistentialisti­ ske).

Tillad mig dog: der findes ingen åndelig holdning, der ikke, ført ud i sin yderlig­ hed og  konsekvens,  ville  fortjene ærbødighed.  Styrke  kan være til  stede i svaghed, standhaftighed i  vankelmod,  konsekvens i inkonsekvens,  og  også  storhed i smålig­ hed.  Modig fejhed,  blødhed  skarp som stål,  angribende flugt.

## Onsdag

En utrættelig vind.

Jeg pines, for så vidt som ikke fysisk  pine er mig opnåelig - det  er snarere håb­ løshed end smerte. Jeg føler trang til at understrege: jeg er stolt af,  at mine smerter ikke  er  ekstreme. Det  nærmer mig  til  gennemsnittet,  det vil sige  til  normen,  til li­ vets  solideste lag.

Hvad angår Gud. Der er ingen grund til at drø=e om en absolut Gud i det høje, i  den  ga=eldags stil.  Den  Gud er virkelig  død for mig,  jeg  finder  ikke en sådan Gud i mig selv, ligegyldigt hvad, jeg gør, der findes ikke stof i mig til det. Men der eksisterer en mulighed for en Gud som hjælpemiddel,  en vejbro der fører til men­ nesket.

En sådan opfattelse af Gud kan med lethed begrundes. Det er tilstrækkeligt at an­ tage,  at  et menneske må eksistere inden for  rammerne af sin  art,  at naturen i det hele taget,  verdens  natur, er ham givet først og fremmest som den menneskelige arts natur, og at derfor samliv med andre mennesker går forud for hans samliv med ver­ den.  Et  menneske  er for mennesket.  Et  menneske  står over for mennesket.  Altså kunne myten om den absolutte Gud opstå, fordi den gjorde det lettere for menne­ sket  at  opdage det andet menneske, at nærme sig det, at forenes med det.

Et eksempel: Weil. Vil hun forene sig med Gud, eller vil hun gennem Gud for­ ene sig  med andre menneskelige  eksistenser? Er hun forelsket  i  Gud, eller er hun gennem Gud forelsket i mennesket? Opstår hendes modstandskraft over for døden, smerten  og fortvivlelsen af  hendes forbindelse  med  Gud eller  med mennesker? Er det,· hun kalder nåde, ikke simpelthen en tilstand af sameksistens med et andet (men menneskeligt)  liv?  Og  ville  så  dette  absolutte,  evige,  ubevægelige  "Du"  kun  være en  maske,  bag  hvilken  det  forgængelige  menneskelige  ansigt  skjuler  sig. Sørgmo­ digt,  naivt,  og  hvor  bevægende...  et sådant  hop  op i Himlen blot  for  at  springe  to meter fra ens eget jeg over i et fremmed?

Hvis  altså  tro  kun  er  en sjælstilstand,  der  fører  hen til en fremmed  eksistens,  en dødelig, menneskelig, da burde  denne tilstand  være  opnåelig for mig, selv efter af­ visningen af hjælpemyten om den Evige, og jeg ved virkelig ikke, hvorfor jeg ikke skulle kunne gennemføre dette med mig selv. Jeg må mangle en eller anden nøgle. Gud er,  måske,  en af  disse  nøgler - men  det  må være en anden nøgle  og  den  må være i  overensstemmelse med min natur. Når  det drejer sig om mig, har hele mit liv,  alle  mine  erfaringer, hele  min  intuition  skubbet mig  i  den retning - ikke  mod Gud,  men  mod  mennesker. En  lettelse,  en  normalisering,  ville  jeg  sige,  af  døds­ kampen ville jeg  kun kunne opnå ved at kaste b yr den af min egen individuelle død over på andre og ved i det hele taget at underkaste mig andre.

Menneskene udgør en frygtelig magt for det enkelte menneskelige væsen. Jeg tror på den kollektive eksistens' overlegenhed.

J. fortalte mig om sit helvede i en tysk koncentrationslejr, i Mauthausen. Klimaet i  denne lejr, det menneskelige klima, da det var skabt  af mennesker, var således, at døden blev let - da han gik til gassen  (hvorfra  han blev  reddet ved  et  tilfælde)  ær­ grede han sig over, at han ikke havde nået at spise  sin humpel brød  om morgenen. Denne svækkelse af døden var ikke kun en følge af fysisk tortur - det var "ånden", der  var blevet en anden  ... degraderende og nedværdigende.

Hjælpekilderne  til  vores  samvær  med andre  mennesker er  indtil videre forsvin­ dende små. Et er  den frygtelige ensomhed hos  d yr erne,  som knap nok kommuni­ kerer  ...  Men  hos  mennesket?  Vi  har  endnu  ikke  fjernet  os  særlig  langt  fra d yr ene, og  vi har intet begreb om, hvad et andet menneskes indtrængen i vores  lukkede jeg kan være.

Forudføle sig selv i fremtiden  ... hvilken viden! ( .. . )

## Fredag

Foran  mig  har  jeg  Bruno Schulz  i  fransk  oversættelse,  som Arleta (digterinden Suzanne Arlet)  allerede  for  et par  uger  siden  havde  bebudet  mig.  Et bind fortæl­ linger,  udgivet  af Julliard med  titlen Traite  des  Mannequins (for  størstepartens  ved­ kommende noveller fra Kanelbutikkerne).

Forord. Først Maurice Nadeau: "  ...  han bør sikres en plads blandt vor epokes store forfattere".  Så en fremragende studie afSandauer, der tydeligvis kender  Schulz me­ get  grundigt,  varsomt og dog  skarpsindigt.

## Bruno.

Jeg  har  allerede  længe  kendt  til  denne udgave,  der  blev  forberedt  med  sved  på panden, og alligevel følte jeg en sitren,  da jeg så den. Hvad ville den blive? "En fu­ ser", eller en verdenssucces? Hans slægtsskab med Katka kunne lige så vel bane ham vejen som lukke den. Hvis de siger, endnu en fætter,  er  han  fortabt. Hvis de deri­ mod kan :fa øje på det særlige skær,  det helt særegne lys,  der  stråler fra ham,  som fra et fosforiserende insekt,  så vil han ubesværet drage ind i den fantasiverden, som allerede  er  åbnet  af Katka og  hans slægt  ...  Og  da  vil  gourmeternes  ekstase  bringe ham til tops. Og hvis denne stærkt poetiserede prosa ikke trætter for meget, vil den blænde  ... Men på dette tidspunkt, i juli, lader intet sig sige, og det er uforudsigeligt, hvilken skæbne dette usædvanlige værk vil :fa i Paris.

Til  helvede med Paris!. Hvor er  det dog trættende - Paris! Uden Paris havde jeg ikke været nødsaget til at skrive denne souvenir om min "døde ven", jeg havde været sparet for  denne stiløvelse!

## Lørdag

Om venskab kan man vanskeligt tale - På det tidspunkt hvor vi blev venner,  var vi endnu begge ufødte. Året 1934, 35. På Ujazdowskie-alleen. Vi spadserer,  vi snakker. Han og jeg på  Sluzewska. Han, Witkacy og jeg. Nalkowska, han og jeg. På den film "der  viser sig  på erindringens lærred",  ser  jeg  ham næsten som en :fremmed,  men jeg  ser  også  mig  selv  således  - det  er  ikke  os,  det  er  blot indledningen til  os,  ou­ verturen,  prologen.

Jeg vil straks rykke ud med min pinlige og smagløse uanstændighed: Bruno tilbad mi g, men jeg tilbad  ikke ham.

Første  gang  dukkede  han op  hos mig,  på  Slu zewskagaden,  lige  efter udgivelsen af Kanelbutikkerne - jeg kunne da se tilbage på Dagbog  fra Modningens  Tid. Lille, usæd­ vanlig,  uvirkelig,  koncentreret,  anspændt,  næsten  brændende - og  sådan begyndte vore  samtaler,  mest på spadsereture.

En ting er vis, vi havde  stort behov for hinanden. Vi befandt os i et vakuum,  vor litterære  situation  var  gennemtrængt  af  tomhed,  vore  beundrere  var  noget spøgel­ sesagtigt i retning af aparent  rari  mantes  in  gurgite  vasto, begge  strejfede  vi  omkring i den polske litteratur som forsiring,  pynt, kimære,  grif.

Bruno havde, efter at have læst min første bog, i mig fundet en kammerat. Han kom, for at finde bekræftelse hos mig, for at jeg skulle skaffe ham dette ydre, uden hvilket hans indre liv ville være dømt til monolog - og mig ville han yde den samme tjeneste. Han kom som en ven,  ja  (og det betoner jeg eftertrykkeligt)  som en  be­ slægtet ånd for at udvikle  og opløfte min ånd.

Her kom det til et "kiks" eller en "forvridning", for at tale i vore værkers sprog  ... Hans udstrakte hånd mødte ikke min. Jeg gengældte ikke hans følelser, jeg gav ham frygtelig  lidt  af  mig  selv,  så  godt  som  intet,  vor  forbindelse  blev  en fiasko  ... Men måske kom det os  egentlig - i det skjulte - helt tilpas? Måske behøvede både han og jeg snarere en fiasko end en lykkelig symbiose?

I dag kan jeg tale ligefremt, for han er død.

Tillad da, at jeg endnu en gang med fryd gentager: hvor han udviklede mig gen­ nem sig,  hvor  han styrkede  mig. I mit bedrøvelige  litterære  liv har jeg  erfaret ikke så fa svinestreger,  men jeg har også truffet mennesker, som uventet har betænkt mig med en padishahs storsindethed - ingen var dog mere storsindet  end Bruno. Aldrig har jeg,  hverken før eller efter, svælget i så krystalklar fryd over hver af mine kunst­ neriske  gerninger.  Ingen  andre  bekræftede  mig  så  varmt,  glædede  sig  sådan  over mig,  puslede  omkring  enhver af mine tanker - jeg har ikke følt på noget som helst tidspunkt af  hele  vores  bekendtskab at denne engleagtige Bruno  i  noget  som helst har vist sig ondskabsfuld,  han har virkelig læsket mig  med honning  .... Det er  nok, at  jeg  fortæller  jer,  hvordan det  var med Ferdydurke. Jeg  gav  ham  den  til gennem­ læsning,  endnu  ufuldendt,  i  maskinskrift,  og  efter  en uge gav  han mig  det tilbage, med udslukt ansigt.

- Du skulle  hellere  vende tilbage til  fantastikken  fra Dagbog fra Madningens  Tid, den genre ligger mere for dig, sagde han med tydelig og stor beklagelse.

Men senere, da han havde læst Ferdydurke i bogform, brød han ud i en flammende begejstring, der næsten brændte mig, den kolde. Og han kom til Warszawa og holdt i  Forfatterforeningen et foredrag om Ferdydurke (senere  bragt i Skamander), der  var som en fanfare og bragte alle den tids mandariner i harnisk.

Tror I måske, at jeg ikke ved det? Hvor meget mere taktfuldt ville det ikke være, om jeg i denne souvenir om "min døde ven" ikke trængte mig i  forgrunden foran ham. Beskedenhed!... Jeg sk yn der mig med at kundgøre, at jeg kender denne regel i  både  dens  sociale  og  moralske  aspekt.  Men  siger  ikke  fyrst  Ypsilanti,  at de  som ved, at fisk spiser man ikke med kniv, kan spise fisk med kniv? Dette til salonbrug. Men hvad den dybere moral angår, så må jeg sige ganske ærligt, at jeg af moralske grunde ikke  kan skrive  anderledes,  for  hvis  jeg  ville  fortie  disse  omstændigheder, ville jeg forfalske  hele  det forhold,  som var opstået mellem os - og en sådan s yn d kan ikke tilgives en forfatter, da hans maksime må  være at komme nærmest muligt virkeligheden. Måske så slet ikke skrive om Schulz og mig og om mig og Schulz ville en sådan undladelse være tilrådelig? Med kildne spørgsmål er det sådan, at vel­ opdragne  tanter flygter for dem,  men ikke  litteraturen. Fortie?  Men  dette mishag, det  er  en  slags  lede,  der kommer  over  mig,  når jeg endda her  over  for  "min døde ven" skal være mig selv  ... Men jeg må påtage mig risikoen  for mishag!

Hvordan var så min reaktion på Schulz' storsindethed?  Jeg kunne godt lide ham  ... Ja. Jeg snakkede meget og venligt med ham, gav ham ofte ret, i folks øjne var vi et par. S yn sbedrag! Min natur tillod mig aldrig at forholde mig anderledes til ham, end med mistro, jeg troede hverken ham eller kunsten. Læste jeg nogensinde ærligt, fra ende til anden, nogen af hans fortællinger? Nej, de kedede mig. Alt hvad jeg kunne sige  ham,  måtte formuleres forsigtigt,  for at  han  ikke  skulle  begribe  den  tomhed, som også i mig lå på lur efter ham. I hvor høj grad havde han gennemskuet det?

Jeg beskylder ikke mig selv for den mangel på følelse, med hvilken jeg gengældte ham hans følelse. Tværtimod,  finder jeg det agtværdigt,  at jeg ikke  lod mig købe, jeg kan godt lide,  når man besvarer andres hidsighed med isnende kulde,  en kunst­ ner  bør ikke være funktion af fremmede temperamenter. Der er blot det ... Engang skrev  jeg en artikel om ham til Kurier Poranny, og da,  husker jeg,  var jeg bange for, at  de skulle  sige,  at jeg  priste  ham,  fordi han priste mig  ... Af frygt for dette opstod en artikel ikke direkte om  Schulz,  men  om  hvordan  man skal læse ham. Underti­ den  var  jeg  dengang  modbydeligt  smålig  over  for ham,  og  det ville  måske tilmed have været gement, havde ikke nærigheden i min gemenhed, på samme måde som storsindet i hans ædelhed, været ligesom vægtløs. Uoprigtig. På skrømt. Uvirkelig. I dyder og synder var vi,  embryoner,  uskyldige!

## Søndag

Venner? Kolleger? Hvor ofte er jeg ikke blevet nævnt sammen med ham i alle mu­ lige  litterære  statusopgørelser. Som "polsk eksperimentalprosa".  Og dog,  hvis der i den polske kunst var nogen, der var hundrede procent modsat mig,  så var det ham.

Jeg kan ikke længere huske,  om det i den dialog, vi førte,  hver  gang  han var på besøg i Warszawa,  på noget tidspunkt kom direkte på tale. Men en gang, i alleen, foran  Chopin-monumentet,  sagde  han,  at  skønt  vor  genre  var  beslægtet  ved  "sin ironi, sarkastiske eskapisme, sit blindebukkespil", så er jo "min plads på kortet hun­ drede mil fra din og hvad mere er, så må din stemme, for at trænge frem til mig, re­ flekteres  fra noget tredje,  der  findes  ikke nogen  direkte  telefonforbindelse  mellem os".

Jeg mener, det forholdt sig sådan: Bruno var et menneske, der fornægtede sig selv, Jeg  var  et  menneske,  der  søgte  sig  selv. Han ville  undergangen,  jeg  ville  virkelig­ gørelsen.  Han  var  den  fødte  slave. Jeg  den  fødte  herre.  Han  ville  fornedrelse. Jeg ville være "overpå" og "højere". Han var af den jødiske race. Jeg fra en polsk adels­ familie.

Og han var masochist - uophørligt,  utæmmelig,  man mærkede det hos ham uaf­ brudt.  Nej,  han egnede sig ikke til at  herske!  En  gnom,  lillebitte,  storhovedet,  og tilmed ligesom for ængstelig så han knap nok fandt mod til at eksistere, han var ka­ stet  ud  af  livet,  sneg  sig  krumbøjet  af  sted  i  yderkanten. Bruno tilkendte  ikke  sig selv ret til eksistens og  søgte sin egen tilintetgørelse - ikke at han drømte om selv­ mord, han "stræbte" blot mod ikkeværen med hele sit væsen (netop det gjorde ham så  heideggersk  følsom over  for  tilværelsen).  Der  var  efter  min  mening  i  denne stræben ingen skyldfølelse a la Kafka, det var snarere det instinkt, der byder det syge d yr træde ud til siden,  trække  sig  tilbage. Han  var  overflødig. Han  var undværlig. Det er muligt,  at hans masochisme også havde andre ansigter - jeg ved det ikke men den var sikkert også en hyldest til de  tilværelsens  kræfter,  der trådte ham un­ der fode.

Et menneske, der er kastet ud aflivet  ... Hvad kan det gøre? Kun i ånden kan det finde tilflugt,  og  det  bliver  Gud,  hvis  han  er  troende,  det bliver  moralen,  hvis han ikke er troende,  men moralist. Kunsten, hvis han tilbeder det skønne  ... Bruno ikke så meget ikke troede på Gud, som han ikke interesserede sig for ham,  og skønt en stor  fornemmelse for  moral prægede alle hans gerninger,  var  moral som  doktrin, som bevidst handlingsmønster ham ganske fremmed.  Altså kun kunsten  ... Og fak­ tisk  så  jeg  ham altid hengiven,  optaget af  den med en iver  og fordybelse,  som  jeg ikke havde set  det  hos nogen anden - han, en kunstfanatiker,  dens slave. Han var trådt ind i dette kloster, havde underlagt sig denne disciplin og opfyldt de strenge­ ste forordninger for at opnå fuldkommenhed.

Kun blev  åndeliggørelsen ham ikke forundt.

Så  vidt  som  jeg  kendte Bruno,  der  på  ingen måde  var  enkel,  da udgjorde  hans masochistiske tilbøjeligheder, med rette fremhævet af Sandauer, nøglen til den ånde­ lige katastrofe,  der  hændte  ham  i  hans sidste tilflugtssted,  kunsten. Ja,  den  typiske masochistiske dialektik af smerte og fryd (karakteristisk også for kunsten) og endnu mere ønsket om selvdestruktion kan her forklare meget.

Hvad sker der,  når en munk, der  pisker  sig foran et helgenbillede,  pludselig fø­ ler,  at pisken er  ophørt med at være et torturinstrument og er blevet et nydelsesin­ strument? Forestiller man sig denne situation konsekvent  ført videre, når man frem til et makabert paradoks: synderen må for at opnå frelse udtænke stadig frygteligere tortur, men des større smerte, desto større fryd, og desto mere lystfyldt synd!

Men smerten er en biting. Lad os tale om selvdestruktionen. Den fromme kunst­ ner - der  findes sådanne - kunne have høstet så megen ære og  stolthed,  så megen ånd af sine  strålende  kunstneriske  præstationer,  at hans  biologiske  gebrækkelighed var  blevet  mindre  vigtig.  Han kunne  måske have fundet fodfæste  på  denne anden pol, når livet havde forskudt ham. Den, der fornedrer sig, skal ophøjes - han kunne så svinge sig op. Men hvad så når fornedrelse og ydmyghed intet  kostede ham, for ham var de uden moralsk betydning, ja, det som degraderede ham, stødte ham ned, beredte ham ligefrem fornøjelse. Til kunsten nærmede han sig som til en sø, for at drukne i den. Når han faldt på knæ for ånden, oplevede han sanselig fryd. Han ville kun være tjener, intet andet. Han ønskede ikkeværen.

Se,  det er sorger for hvem pisken smager!

Og hvis han kaldte kunst for "svig" eller "finte", så er det på grund af denne per­ version.

## Mandag

Sådan en perfid kunstner havde jeg sluttet venskab med. Når han vellystigt ydmy­ gede sig og knælede sanseligt, hvorledes kunne da kunsten blot for et øjeblik  blive til  værktøj for  hans personlighed,  blive til noget,  som han kunne  betjene sig af for sine åndelige eller simpelthen personlige formål? Hermes - siger Sandauer. Nej, ef­ ter  min  mening  har  han ikke meget af Hermes,  han  var  slet ikke noget godt mel­ lemled  mellem ånd og  materie.  Ganske  vist  kunne hans perverse forhold til  eksi­ stensen (det heideggerske spørgsmål:  "hvorfor eksisterer der Noget, og ikke Intet?" kunne være mottoet for hans værk)  i sin konsekvens føre til dette, at materien for ham blev  gennemlyst af ånden,  og ånden blev  legemliggjort,  men denne Hermes­ agtige proces er hos Schulz krydret med trangen til at "afsvække" eksistensen: hos ham er materien korrumperet, syg, snart bedragerisk ondskabsfuld, snart mystifice­ rende,  og den åndelige  verden forvandler  sig til en aldeles  sanselig fantasmagori af glans og farve, også hans åndelige grund bliver korrumperet. Erstatte eksistens med halveksistens,  eller med skineksistens - det var Brunos hemmelige drøm. Han ville svække både materien og ånden. Undertiden faldt det mig for at diskutere forskel­ lige  moralske  og  samfundsmæssige  problemer  med  ham,  men  bag  alt,  hvad  han sagde,  skjulte sig den fortabtes passivitet. Som kunstner  drejede det sig for ham helt og holdent om selve værkets materie, om dets spil og indre kombinationer, når han skrev  en  fortælling  fandtes  der  for  ham  ingen  anden  ret  end  den  voksende  forms immanente ret.  Falsk asket,  sanselig  helgen,  lysten munk,  nihilistisk virkeliggører. Han vidste det.

Mens han på denne måde underkastede sig kunsten,  ville jeg  være  "over".  Det var  den største modsætning mellem os.

Jeg var, som man siger, af adelig, godsejerafstamning, og det er en belastning, der er  næsten lige så stor som og kun en smule mindre tragisk end at fornemme en tu­ sindårig, jødisk fordrivelse bag sig. Det første værk, som jeg skrev,  da jeg  var atten år,  var  min families historie,  bearbejdet på  baggrund  af  vore  papirer,  der omfattede et fire hundrede årigt velhavende liv i Samogitien. En jordbesidder - ligegyldigt om det  er  en  polsk adelsmand,  eller en amerikansk farmer - vil altid forholde sig mis­ troisk  over  for  kulturen,  hans  afstand  fra de  store  centre  gør  ham immun  over  for mellemmenneskelige spændinger og produkter. Og han vil have en herrenatur. Han vil forlange,  at kulturen er for ham - ikke han for kulturen - alt hvad der er ydmyg tjeneste,  underkastelse,  opofrelse,  vil  være  ham  mistænkeligt.  Hvem  af  de  polske herrer,  der engang  indførte malerier fra Italien, faldt det ved nogen lejlighed ind at ydmyge sig foran det mesterværk, der hang på væggen? Nej. Man behandlede dem på herremandsvis - værkerne såvel som mestrene.

Og  jeg,  skønt  en forrædder  og  spotter  af min  "sfære",  stammede dog  fra den og  jeg  har vist  allerede  sagt,  at  mange af  mine  rødder  må søges i epoken for  adel­ ens  vildeste  tøjlesløshed  i  det attende  århundrede. Jeg  er  i  høj  grad  fra  de saksiske kongers periode.  Om ikke andet derfor var Bruno, på knæ for kunsten,  uacceptabel for  mig.  Men  ikke nok med det. Jeg,  der stod med det ene ben  i landadelens hyg­ gelige verden og det andet i intellektet og avantgardelitteraturen, befandt mig mel­ lem verdenerne. Og at være imellem, det er heller intet dårligt middel til at komme opad,  efter  devisen divide  et  impera kan  du udvirke,  at  de  to  verdener  begynder  at fortære hinanden, så at du må  smutte fra dem og  svinge dig  "op  over" dem.

Jeg havde den vane, at for mine slægtninge fra landet  var jeg  kunstner  (for at ir­ ritere dem),  og for  kunstnerne var jeg herremand i den store stil (for at gøre dem rasende).

Alt for fanatiske kunstnere havde altid irriteret mig. Jeg kan ikke fordrage digtere, der er alt for meget digtere,  eller malere, der er alt for meget  malere. Jeg forlanger i det hele taget af et menneske, at det aldrig giver sig fuldt og helt til noget. Jeg for­ drer, at det altid befinder sig en smule hinsides det, det foretager sig.  Og Bruno var mere kunstner  end alle poetes maudits, og det af  den paradoksale grund,  at han slet ikke tilbad  kunsten.  Når  man tilbeder,  er  man  nogen,  men han  ville  fortabe  sig  i kunsten,  gå under.

Jeg derimod ville være - mig selv, ikke kunstner, heller ikke ide eller noget som helst værk af mig - kun mig selv.  Stå over kunst,  værker,  stil og ide.

## Tirsdag

Han kunne godt lide, når jeg angreb ham. Ja, jeg tror endda, at han var ganske klar over en virkelig besynderlig ting, nemlig den at jeg, der havde kendt ham så længe, ikke  engang  havde gjordt  mig  den  ulejlighed at  gennemlæse  hans  bog ordentligt. Han var taktfuld og udspurgte mig ikke synderligt om sine værker, da han vidste, at jeg ikke  ville  bestå eksamen. (Eller måske  vidste han - ligesom  jeg - at kunst med stort  vingefang  så godt som ikke bliver læst, at den ofte  virker  på en anden måde, ved selve sin tilstedeværelse i kulturen?). Hele min viden om ham  (både nu og den­ gang)  stammer  fra  brudstykker  af  lekture  (som  blændede  mig),  kombineret  med brudstykker,  som jeg har  bevaret fra mange samtaler. Kunne han  i mig fornemme, at  jeg  var  ringeagtende?  Og satte han  mig  på  en piedestal,  fordi jeg  var  ringeag­ tende?

Det gav  mig også noget at  tænke på, at han så udmærket og nemt forstod det i mig, som fjernede mig fra kunsten og forbandt mig med livets almindeligheder. Det er ofte det,  der  gør  mig  vanskeligst  forståelig for  kultiverede,  dannede mennesker. "Hvordan kan det være, at du, en vanskelig, raffineret forfatter, finder Kafka kede­ lig,  ikke holder af malerkunst, læser dårlige romaner?" - sådanne  spørgsmål f'ar jeg ofte. For Bruno var sådanne lømmelstreger fra min side ikke noget problem (måske simpelthen fordi hans strålende intelligens opfattede mig i et bredere perspektiv).

Frustration. Kiks. Hvem ved  ... måske passede det ham ikke,  blot fordi han prin­ cipielt var en fjende af virkeliggørelse. Måske var det, at hans evne til beundring traf på min  manglende  evne til  beundring, for  os  begge en  berigelse set ud  fra  vore kunstneriske muligheder?

## Onsdag

Hvem der h;tvde lyttet til  vores samtaler i disse fjerne år,  ville måske have taget os for sammensvorne. Hvad var det for en konspiration? Bruno fortalte mig noget om en "illegal kodeks", og jeg ham om "sprængning af situationen" og "kompromitte­ ring af formen", han talte til mig om "virkelighedens sidespor", og jeg til ham om "befriende kakofoni". Der var også tale om "subkultur" og "uforskønnethed ", om "bras" (som Bruno kaldte "Ersatz") o.s.v. Hvad var det for et laboratorium?

Vi var i virkeligheden sammensvorne. Vi var opslugte af eksperimenteren med et meget eksplosivt materiale. Men det var ikke form i almindelig betydning - her dre­ jede det sig  om  "skabelse af  sig  selv  gennem skabelse af  formen",  om  dens  "pro­ duktion" og om "selvtilblivelse gennem skabelsen af form". Det er svært at forklare med et par  ord, hvem der er  interesseret,  kan kaste et  blik  i  vores  bøger. Jeg  be­ mærker blot,  at skønt hver af  os bevægede sig fremad på forskellig vis  (mens jeg gennem provokation af formen og dens dissonantiske eksplosioner ville nå frem til mig selv,  eller til  mennesket i det hele taget, så viede han sig denne alkymi ganske gratis, med et marginaliseret væsens uselviskhed), så havde vi dog et træk fælles. Vi stod begge alene over for Formen. Denne munk uden Gud  ... og jeg med min stolte menneskelighed, som virkelig var "alene i sig selv ", ikke støttet på noget, en slags kategorisk imperativ, der råber i tomheden: vær dig selv!

Denne leg med formen forbandt os altså.  Og her rar jeg en mistanke - var ikke fallitten i vores fælles forhold det heldigste for  eksperimentatorer,  som vi, for men­ nesker  i  prøvefasen?  Hvad  ville  der  være  sket,  hvis  jeg  havde  besvaret  beundring med beundring - ville vi da ikke over for hinanden have følt os for  opstyltede - for seriøse?  ...  Hvis  han  havde følt  min  beundring,  hvis  jeg,  når  jeg  beundrede,  havde givet  vægt til hans beundring - ville det da ikke havde gjort os for tunge til at eks­ perimentere  ...  med sig selv?  Ok,  ja,  både han  og  jeg higede efter  beundring,  efter bekræftelse,  for  tomhed  udmatter.  Ville  en  sådan  harmoni  i  det  hele  taget  have været  vores stil?  Så  passede  dog  så meget mere den  tingenes  tilstand  os,  hvor  hans udstrakte  hånd  forfejlede  min - denne typiske  situation  hos  Schulz,  og  heller  ikke mig :fremmed,  der  tillod os  at bevare de endnu ikke fødte  væseners sælsomme fri­ hed, embryonernes særlige uskyldighed - og det gjorde os lette over for formen.

Og  hvad  angår  beundringen  - og  ikke-beundringen - hvad  kunne  det  gøre  os personligt,  når  vi  begge hørte  til  i  uvirkeligheden?

## Torsdag

Lad os også omtale den tredje musketer. Witkacy. Denne i den metafysiske dandy­ ismes fjerbusk,  der  evigt  spillede  forrykt. Jeg  brød mig ikke  om ham. Han irrite­ rede,  og hans eksperimenter  med formen, der  nok hørte til de  modigste,  var ikke overbevisende for mig - alt for intellektuel, uden at det var andet end grimasse. Det forekom mig, at han manglede talent. Og hans tricks, så lig det, som Dali i dag for­ arger med,  var altfor klassisk i sin surrealisme efter min smag.

Witkacy viste sig, ligesom kong Lear, altid med et følge af hofinænd og narre, re­ krutteret hovedsageligt blandt alleslags litterære misfostre  (som størsteparten af dik­ tatorer tålte han kun andenrangs væsener). Adskillige af disse føjelige akolluter, reg­ nede os, når de så Schulz eller mig sammen med mesteren, til Witkacys hof, da der ikke i disse tjenersjæle kunne rummes anden fortolkning - og deraf opstod det rygte, at  Schulz  og  jeg  var  udgået  af Witkacys skole. På  ingen måde.  Bruno  har,  så  vidt jeg ved, heller ikke taget meget fra ham og bedømte ham uden entusiasme; og i hans værker  ser jeg ingen spor af Witkacy.

Men vi var  trods alt en treenighed  og det en temmelig karakteristisk. Witkacy: bevidst anerkendelse af "den rene form"s vanvid gennem hævn, og også, for at op­ fylde sin tragiske bestemmelse, den fortvivlede galning. Schulz: selvfortabelse i for­ men, den druknede galning. Jeg:  tørst efter gennem formen at trænge frem til mit "jeg"  og til  virkeligheden,  den rebelske galning.

Oversat fra polsk af Runa Kildegaard K/,ukowska