Paradigmer og mellemtoner
Forfattere: Søren Schou
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

## Paradigmer og mellemtoner

Dette bidrag til K&amp;Ks jubilæumsnummer udgør anden del af en føljeton, som jeg påbegyndte for 16 år siden. Første del var et bidrag til en enquete og huskes  næppe  af  andre  end  mig  selv,  så  lad  mig  kort  rekapitulere: K&amp;K udgav et dobbeltnummer (nr. 65 og 66) i 1989, der handlede om »Litteraturkritikkens metamorfoser«. Her kritiserede jeg den tilstand i de litteraturvidenskabelige miljøer, der bestod i, at skoler/retninger ignorerede hinanden ved at gøre sig usammenlignelige. På danskfaget i København var Henriksen-skolen  og  »socialhistorikerne«  allerede  hinsides  det  stadium,  hvor  de skændtes indbyrdes, og  de  genoptog  kun  gamle  stridigheder  i  forbindelse med stillingsbesættelser. »Riv paradigmerne ned« kaldte  jeg mit bidrag  til enqueten, hvor jeg prøvede at argumentere for, at tværgående diskussioner (holdt  i  urbant  tonefald)  er  at  foretrække  for  den  intellektuelle  fallit,  der består i, at man forskanser sig inden for sit forskningsparadigme og erklærer sig inkommensurabel med retninger, der hylder andre paradigmer.

Nu, 16 år efter, er situationen totalt forandret. Der er opstået en høj grad af konsensus - opnået med ganske fredelige midler - især mellem yngre forskere, som føler sig ubundet af gamle faglige skillelinjer uden at have dannet nye.

»Zwischentöne sind nur Krampf / im Klassenkampf«, proklamerede den vesttyske 68'er Frantz-Josef Degenhardt i sin tid. Det var ualmindeligt dumt sagt, og den holdning, der prægede dette stykke agitationslyrik, som udnævnte mellemtoner til at være kramper, synes i dag uendeligt fjern. Der er lydhørhed for mellemtoner og for andre synspunkter end ens eget. Det er sandsynligvis ph.d.-uddannelserne, der har hovedæren for denne udvikling. De har skabt talefod,  hvor  der  før  var  fronter,  og  den  vigtigste  smeltedigel  har  været rækken af kursusaktiviteter for ph.d.-studerende. Kurserne har fremelsket fælles  holdninger  til  faglige  spørgsmål  i  en  ny  forskergeneration,  både forstået som fælles teoretiske referencer og enighed om, hvad der emnemæssigt udgør litteraturvidenskabens hot spots.

Fra starten i 1967 havde Poetik som et af sine hovedformål at kvalificere litteraturbeskæftigelsen teoretisk. Det mål har tidsskriftet nået, naturligvis også med hjælp fra anden side, og inspirationen har været varig. Tillykke med det, og med de 100 numre! Som forberedelse til denne artikel genopfriskede jeg de senere årgange af K&amp;K ,  især  med  henblik på  at  pejle  tendenserne i den yngre generations bidrag. Jeg fik bekræftet min formodning om, at teoriinteressen ingenlunde er i aftagende, men har åbnet sig for »Zwischentöne« - uden kramper. Samtidig var der noget andet, der slog mig: at en bestemt form for empiriløs teoridyrkelse nu forekommer helt passé.

Lad mig give et meget håndfast eksempel på denne type teoriudfoldelse, der på et tidspunkt fyldte umådeligt, men nu har mistet sin aura. For efterhånden mange år siden hørte jeg et foredrag af en fremtrædende psykosemiotiker  (navnet  kan  være  ligegyldigt).  Med  udgangspunkt  i  nogle  Lacaninspirerede  overvejelser  over  menneskelig  identitetsdannelse  fremsatte  vor psykosemiotiker den påstand, at forhold omkring den kvindelige identitetsdannelse gjorde det umuligt for kvindelige forfattere at fremstille mandlige protagonister.  I  den  efterfølgende  diskussion  forsøgte  enkelte  tilhørere  at drage  påstanden  i  tvivl  og  give  eksempler  på,  at  det  faktisk  var  lykkedes kvindelige forfattere at skabe fiktion med mandlige protagonister. Indvendingerne blev venligt, men bestemt afvist af vor psykosemiotiker, som beredvilligt erklærede, at han ikke havde læst de pågældende værker, men at det heller ikke var nødvendigt, eftersom han jo lige havde vist, at det ikke kunne lade sig  gøre.  Jeg  tør  naturligvis  ikke  udelukke,  at  man  også  i  dag  kunne finde lignende manifestationer af empiriløs eller rettere empiristridig teoridannelse, men min pointe er, at de ikke ville blive mødt med en så respektfuld accept som den, der dengang prægede forsamlingens flertal.

Et område, der i høj grad er kommet ind i varmen, er fortællerforhold, bredt forstået som teksters polyfone stemmevæv, retoriske arrangement og styring af læseren. Det  gør  naturligvis en  forskel, om  de traditioner, man refererer tilbage til, udgår fra Bakhtin, Booth eller franske teoretikere, men ikke en afgørende forskel, for den unge generation er præget af en ufanatisk eklekticisme. Der kan være nuancer - undertiden mere end det - i opfattelsen af, hvordan man eksempelvis vælger nøjere at definere den utroværdige fortæller, men interessen for ham er under alle omstændigheder stor.

Det  er  en  interesse,  som  bidrager  til  at  selektere  forfatterskaber  og værker. I dansk litteratur er Martin A. Hansens Løgneren et bemærkelsesværdigt  eksempel  på  et  værk,  der  med  højst  forskellige  begrundelser  har holdt  flere  generationer  af  forskere  i  ånde.  Romanen  var  som  bekendt hadeværket par excellence i ideologikritikkens dage, nu er den genstand for en helt anden interesse, der retter sig mod dens tekniske og retoriske konstruktion.  Det,  der  udfordrer,  er  nogle  flertydigheder  i  romanen,  som sandsynligvis aldrig kan opløses, men nok lokaliseres præcist. Dens optagethed af landalmuens liv og altmodische tonefald forekommer sandsynligvis unge mennesker mindst lige så fremmedartede, som de forekom 60'er-gene- rationen, men det er ikke holdningsmæssig samstemthed eller afvisning, der er kriteriet for valg af empiri. Man går til analysearbejdet uden væmmelse eller, modsat, uden ønske om at hverve proselytter, men med en instrumentel,  kryds-og-tværsagtig  interesse.  Kierkegaards  brug  af  pseudonymer  og hans indirekte meddelelsesform fascinerer af nogenlunde samme grund som Løgneren , og igen: uden at teksterne bliver brugt som vehikel for en kamp om livsanskuelser.  Den  selvbedrageriske  og/eller  læsermanipulerende  jegfortæller,  som  man  finder  hos  Blicher  og  i  Rifbjergs  novellesamling Og andre historier påkalder sig stor opmærksomhed. Der er i alle disse tilfælde tale om værker, som længe har været betragtet som vigtige, men nu interesserer på nye måder. Derimod står det skralt til med genopdagelser af forfatterskaber som i kvinde- og arbejderlitteraturens store tid.

Det enorme problemfelt, der løseligt kan angives med stikordene litteratur og repræsentation, har i dag en fremskudt position. Næsten en selvfølge, kan man sige, for repræsentationsproblemer må pr. definition være grundlæggende vigtige i en hvilken som helst beskæftigelse med kunst. Men accentueringerne  er  nye.  Man  distancerer  sig  fra  ideologikritikken  ud  fra  den opfattelse, at den dyrkede et entydigt og enfoldigt virkelighedsbegreb, som de litterære tekster normativt blev holdt op imod, som regel til ugunst for litteraturen.  (At  det  er  en  karikatur,  man  efter  min  mening  polemiserer imod, vil jeg blot nævne, men ikke uddybe). I stedet koncentreres interessen om tekster, der lægger hindringer i vejen for en mimesisorienteret betragtningsmåde, især selvrefererende tekster med kraftigt islæt af metafiktion.

Også her bidrager den teoretiske interesse til at selektere forfatterskaber og  værker.  Det  er  for  mig  at  se  grunden  til,  at  Jan  Kjærstads  Wergelandtrilogi har nydt en så enestående succes blandt universitetsstuderende, og på opgave- og specialeniveau nu må være det hyppigst analyserede nyere nordiske værk.

Den »virkelighedshunger«, som avisernes kulturspalter udbasunerer som den vigtigste nye litterære trend efter årtusindeskiftet, har endnu ikke sat sig lige så tydelige spor på universiteterne som i pressen, selv om en kollega fra  et  af  litteraturfagene  har  fortalt mig,  at  begivenhederne  11.  september 2001  havde  fremkaldt  et  »realitetschok«  blandt  hans  studerende.  Effekten har for mig at se hidtil været begrænset, bortset fra en vis interesse for »vidnesbyrdlitteratur« af fx Victor Klemperer, Primo Levi og andre, der på første hånd og på egen krop oplevede 1900-tallets barbari. Den begrænsede effekt kan måske forklares ved, at det er svært at gøre virkelighedshungeren analytisk  produktiv;  intellektuelt  er  det  mere  stimulerende  at  dekonstruere repræsentationsforestillinger - eller påvise, hvorledes fiktionen selv allerede har dekonstrueret dem - end at skrive om tekster, der ikke blot illuderer, men  også  besidder  virkelighedstroskab  og  erfaringsnærhed.  Hvad  stiller man op med dem ud over at udbryde »Hvor rigtigt«, »Hvor mageløst«?

Interessen  for  sammenhængen  mellem  litteraturen  og la  condition humaine er ikke forsvundet, men for mig at se dyrkes den med større entusiasme  i  andre  miljøer  end  de  litteraturvidenskabelige.  Den  optræder  i  en opbyggelig variant blandt teologer og teologisk orienterede hermeneutikere, der har tradition for at bruge litteraturen, også den til enhver tid nyeste litteratur, som livsbelæring. Jeg er medlem af Pontoppidan-selskabet og kender genren  fra  flere  foredrag  om  forfatterskabet,  og  de  har  altid  efterladt  mig med temmelig ambivalente følelser. På den ene side har jeg lyst til at fnyse, fordi omgangen med Pontoppidans tvesynede tekster kan være reduktiv på en måde, der tangerer det usømmelige. På den anden side er jeg også lidt misundelig på teologerne, fordi de tydeligvis formår at gøre teksterne eksistentielt  vedkommende  for  et  større  publikum.  Her  kunne  vi  litterater måske lære et trick eller to af teologerne,  ikke af  deres reduktive omgang med tekster, men af deres indlevelse og fortælleglæde - om ikke andet så for at sikre vores eksistensgrundlag: kontakten til et kultiveret publikum, også uden for universiteterne, der læser, fordi de gerne vil blive klogere på sig selv og på la condition humaine og kun lytter til litteraturformidlere, der imødekommer deres ønsker.

Litteratur og livsanskuelse forbindes også i en mere sofistikeret variant. Det  sker  i  de  kulturstudier,  der  under  lidt  forskellige  betegnelser  har etableret  sig  på  universiteterne  gennem  de  senere  år.  Her  har  ideologikritikken fundet en arvtager, opdateret med postkolonial teori om kulturmøder og kulturkollisioner, om konfrontationen mellem det egne og det andet, og mellem den rige og den fattige verden. Ordet ideologikritik nævnes vist sjældent i den forbindelse. Ikke desto mindre er det for mig at se ideologikritikkens erkendelsesinteresse, der videreføres i kulturstudierne (som jo til en vis  grad er  bemandet med litterater), men det sker i en ny sammenhæng, hvor globaliseringen og konflikterne mellem europæisk og islamisk kultur er blevet  emner  af  altoverskyggende  vigtighed.  Og  også  på  kulturstudiernes område er det interessen, der selekterer den skønlitterære del af tekstmaterialet:  værker  af  forfattere  i  de  koloniserede  eller  postkoloniale  lande,  men også fx Joseph Conrad ( Heart of Darkness ), Karen Blixen ( Den afrikanske Farm ) og Thorkild Hansen ( Det lykkelige Arabien ).

Man kan dårligt forestille sig mere forskelligartede folkefærd end de indfølende  teologer  og  de  globalt  orienterede  kulturstudiefolk,  men  begge parter beskæftiger sig med forholdet mellem litteratur og liv. Den interesse kunne litterater i kraft af deres mere fagkyndige indsigt i tekster og teksters funktionsmåder bidrage til at kvalificere. Men det kræver, at de så faktisk også lader deres »virkelighedshunger« få praktiske konsekvenser.

*

Disse betragtninger fører mig til følgende konklusioner:

Det  er  fortræffeligt,  at  diskussionsmiljøet  i  litteratkredse  er  blevet  så åbent  og lydhørt over for  »Zwischentöne«, at man er  parat til  at debattere faglige spørgsmål uden først at skele til, om det er the good guys eller the bad guys, der rejser dem. I den forstand er paradigmerne - påberåbelsen af ens eget forskningsparadigmes uforenelighed med andre paradigmer - revet ned.

Og det er fortræffeligt, at respekten for empiristridige teorier er forsvundet, uden at det er resulteret i teorifjendtlighed, men i en skarpere bevidsthed  om,  hvor  grænsen  går  mellem  teorier,  der  kan  sættes  i  arbejde,  og teorier, der ikke kan.

Men nu til  det  mindre  fortræffelige.  Hvad  der  ud  fra  et  internt  forskningssynspunkt kan betragtes som en nedbrydning af traderede og til en vis grad irrationelle skel, har jeg allerede omtalt som en åbning, men det er ikke en  åbning  mod  den  litteraturinteresserede  offentlighed  uden  for  universiteterne. Den på mange måder gavnlige og nødvendige professionalisering af  litteraturstudiet  er  resulteret  i  helt  andre  dagsordener  end  dem,  der optager læge læsere. Det indebærer ikke, at deres behov forbliver udækkede, men de dækkes af folk som de indfølende teologer, der har færre faglige kvalifikationer end litteraterne, og ikke føler sig forpligtet på den professionsbetingede etos, der tilsiger, at man nøje skelner mellem værkets eget udsagn og almindelig livsbelæring ud i det blå.

For at undgå yderligere marginalisering må universitetslitteraterne svare på denne udfordring. Et af svarene kunne være at opdyrke en disciplin, som jeg  i  mangel  af  bedre  betegnelser  vil  kalde  Litteraturformidling,  men  den skulle  i  givet  fald  omfatte  noget  mere  fundamentalt  end  rent  retoriske  og kommunikationstekniske problemer, nemlig først og fremmest: Hvilke tekster er det overhovedet umagen værd at formidle, i medierne, i klasselokalet eller fra talerstolen?

For nu igen at blive meget konkret vil jeg - med risiko for at forekomme monoman - sætte spørgsmålstegn ved, om fx Kjærstads Wergeland-trilogi kan  gøres  til  genstand  for  vellykket  formidling  til  et  publikum  af  læge læsere.  Værkets  mange  raffinerede  tekstuelle  benspænd  og  intertekstuelle referencer vil sandsynligvis overstrabadsere dette publikum, ikke fordi det er ubegavet, men fordi en kryds-og-tværsagtig tilgang til litteraturen ligger det fjernt. Til gengæld vil trilogiens eksistensudsagn - at vi ikke kan vide noget sikkert om os selv og vores virkelighed - forekomme samme publikum trivielt  og  for  så  vidt under strabadsere det. Selv den mest blændende formidling af trilogien kan ikke forvandle svineører til silketasker eller overbe- vise (mig) om, at de mange små historier om Wergeland er rigtig tankevækkende eller slet og ret: rigtig gode.

Set  i  dette  lys  måtte  Litteraturformidling  defineres  ikke  kun  som  en kommunikativ og retorisk disciplin, men også som en æstetisk og normativ. På  universiteterne  er  det  som  allerede  nævnt  snarere  bestemte  teoretiske dagsordener end hensynet til litterær kvalitet, der bestemmer sammensætningen og ændringen af den litterære kanon. Det er ikke noget nyt fænomen - tænk blot på 1970'ernes interesse for arbejderlitteratur, der var tematisk og politisk motiveret og skabte en ny litterær kanon, som forsvandt som dug for solen, da interesserne ændrede sig.

Litteraturformidlingen må åbne sig mod litterære præferencer, der ikke kun er sat af de universitære dagsordener. Et det et populistisk synspunkt? Det  synes  jeg  ikke.  Der  er  mange  eksempler,  også  danske,  på,  at  ganske udfordrende og komplekse værker har vundet udbredelse uden intervention fra universitetslitterater, som ikke har kunnet indpasse disse værker i de p.t. aktuelle dagsordener og derfor ikke har haft noget at sige om dem. Et nyere eksempler, der falder mig ind, er Christian Jungersens roman Undtagelsen .

Litteraturformidling må forstås som kanonisk selvbesindelse - intet mindre.

80