Anmeldelser - første del
Forfattere: Forskellige Forfattere
Tidsskrift: kierkegaardiana (1974-06-08)

S  åren  Kierkegaard:

L'ATTENTE  DE  LA  FOL  DISCOURS ÉDIFIANT  POUR  LE  JOUR  DE  L'AN Préface,  traduction  et  notes  par  N elly  Viallaneix.  Editions  Labor  et  fides.  Genève  1967.

Oversætteren  præsenterer  det  franskta­ lende  publikum  for  Kierkegaards  op­ byggelige tale »Troens Forventning. Nytaarsdag«,  fra To  opbyggelige  Taler, Samlede  Værker  2.  udg.  bd.  III  (ikke bd. 4, som  det  står i indledningen). Oversætteren  vælger  med  forkærlighed Kierkegaards  opbyggelige  taler,  hvilket sparer hende for filosofiske og begrebs­ mæssige  problemer.  Dog  et  af  Kierke­ gaards begreber kunne hun ikke undgå: den  Enkelte. I  en  note  (p.  30)  redegør hun  for,  hvorfor  hun  -   i  modsætning tilTisseau' s l' individu vælger l' unique. Diskussionen  om  oversættelsen  af den Enkelte er  ikke  ny;  og  det  var  Pierre Mesnard,  der  havde  den  absolut  bedste løsning: le  singulier. Med  en  fin  ind­ følingsevne  mærkede  han,  at l' imdividu viser for meget  hen  til det almene, medens l' unique (brugt  af  Jean  Wahl) »recouvrait le lieu géométrique des contresens  possibles« (P.  Mesnard, Le vrai  visage  de  Kierkegaard, Paris  1948, p. 421 f.). Nelly Viallaneix bruger l' unique med hyppige henvisninger til  Regine,  »den  eneste«,  som  Kierke­ gaard  skriver  sin  tale  for.  Men  netop

## Anmeldelser

dette  er  misvisende;  hvis  oversætteren læste  Kierkegaards  filosofiske  skrifter, ville  hun  opdage,  at den  Enkelte netop ikke  er den  eneste (som  Regines  eks­ empel  fik  hende  til  at  tro),  ikke  den enestående (skønt ene-stående), eller den  ekstraordinære. Den  enkelte  -   le singulier bestemmes  hos  Kierkegaard  i forhold til mængden, til det »nu­ meriske«.

»Skulde«,  »kunde«  og  lign.  behøver ikke  at  blive  oversat  som  futurum,  når man jo har conditionel  (p.  53  og note).

Hele  talen -   se  også  indledningen  lider  under,  at  den  altfor  stærkt  tolkes personalhistorisk.  A  propos  indlednin­ gen:  det er  ikke rigtigt,  at Kierkegaards opbyggelige taler er det eneste, han publicerede  under  eget  navn.

Oversættelsen  er ellers meget læselig. M. M.Th.

## ŒUVRES  COMPLETES  DE SØREN  KIERKEGAARD

Tome  V.:  La  répétition.  Crainte  et  tremble­ ment.  Une  petite  annexe.  Traducteurs:  PaulHenri Tisseau, Else-Marie Jacquet-Tisseau. Introduction par Jean Brun. Editions de l 'Orante  (Fondation  Jean-Luc  Boudet),  Paris 1972.

Foreliggende  pubikation  er  det  tredie bind  af  den  planlagte  franske  Kierke- gaard-udgivelse  på  tyve  bind.  Foruden Gjentagelsen og Frygt  og  Bæven inde­ holder  den  »Et  lille  Indlæg« fra  Pap. IV  B  117.  Som  tidligere,  er  også  her siderne  markeret  med  henvisninger  til den anden udgave af Kierkegaards Sam­ lede  Værker.

Alle  tre  tekster  er  oversat  af  afdøde Paul-Henri  Tisseau  -   den  oversætter, der  har  oversat  mest  af  Kierkegaard  til fransk. Gjentagelsen blev  oversat  sam­ men  med  Else-Marie  Jacquet-Tisseau; grundlaget  for  denne  version  er  Tisseau' s  tidligere  oversættelse,  publiceret i  1933. Den kvindelige oversætter næv­ nes  ved  de  to  andre  tekster  kun  som den,  der  har  efterset  dem.  Også Frygt og Bæven blev  af Tisseau offentliggjort tidligere,  i  1935.

De  foreliggende  gengivelser  er  for det  meste  meget  præcise  og  røber  et virkeligt kendskab til dansk;  men skulle de karakteriseres koncist, ville man kalde  dem:  forsigtige,  tamme.  Det  er, som  gik  mon  med  en  saks  gennem  en mark  og  klippede  alle  de  aks  af,  der ragede  op  over  de  andre.  Hvorfor  må »Gadevægteren«  ikke  »brøle« på fransk (SV  III,  68),  men  blot  være  »chargé de  jeter  Talarme« (hvilket  samtidig  er upræcist  -   cf.  Œ .  C.  V,  p.  100)?  Og hvor  er  Kierkegaards  »store  TramplinSpring«  (SV  III,  98)  blevet  af?  -   det forsvandt  ganske  i  uendeligheden  (Œ. C  V.,  p. 129).  Den »kjelne  Exeget« på  s.  135  (dansk)  kan  ikke  være  senti­ mental  på  fransk (p. 163) -   han  er nærmest »   chéri  « i ironisk  betydning, ligesom det  er  synd  for  »den  secteriske Skrælling« at blive til en farveløs »Finfirme  sectaire«  (SV  III,  143,  fr.  p. 169).  »Holde  nogen  på  spidsen«,  som Kierkegaard gør ved dialektikkens magt (p.  151),  er  ikke  »pousser å Ternerne«; en »Opvakt«  er  ikke  »un  prophéte«; -   og  det  er  virkelig  synd,  når  Kierke­ gaards bekendelse, at der er  »en Fregne ved  Fortællingen« helt  blegner i »le point  faible  du  récit« (dansk:  p. 166, 167,  fr.:  189).

Oversættelsen  har  korte  noter,  som for  det  meste  er  overtaget  fra  2.  udg. af  Kierkegaards  Samlede  Værker.  En­ kelte  noter er misvisende:  det er usand­ synligt,  at  Kierkegaard  henviste  til  H. C.  Andersens  eventyr  »Rejsekammera­ ten«  (fr.  p.  190,  n.  150).  »Hiin  gamle Mand, der overlever Alt«  (dansk p.  82) er  simpelt  hen  Kronos (Tiden),  ikke Oehlenschlågers  Thor  (fr.  p.  114).  Der kunne være  føjet  flere  filosofiske  noter til,  fx.  hvordan  Hegel  egentlig  havde formuleret stridspunktet  troen  i sine  værker.  Noten  om,  at  Kierkegaard ikke  har  røbet  noget  om  pseudonymet Johannes  de  silentio' s  oprindelse,  ville sikkert lyde anderledes,  hvis  oversæt­ terne  huskede  at  læse Synspunktet  for mm  For  fatter-Virksomhed, SV  XIII,  p. 563. Og noten på s.  103  fransk text om Kierkegaards »omnibus« (hvilket er »systemet«)  -  der siger,  at der dengang ikke  kørte  omnibusser  i  København  hører til det sjoveste,  jeg hidtil har læst af  kommentarer  .

Men som sagt -  det  er  ellers  en  god oversættelse.

»KIERKEGAARD.  Hâte-toi  d'écouter.

Quatre  discours  édifiants«. Ved N . Viallaneix.

I serien ' Bibliothèque Philosophique Bilingue' (Aubier  Montaigne) er  ud­ kommet en ny fransk oversættelse af de fire opbyggelige  taler fra dec. 1843, foretaget  af  Nelly  Viallaneix,  som  i  en instruktiv  indledning  redegør  for  bag­ grund  for  og  formål  med  Talerne,  og herudfra begrunder den hovedvægt, der bør lægges på det stilistiske  (bl. a. Kierkegaards  tanke  om  en  kristelig  overbe­ visningens  kunst  og  hans  ønske  om  at Talerne  måtte  blive  læst  højt).  Over­ sættelse  og  noter  sætter  sig  følgelig det hovedformål at fremhæve Talernes stilistisk-musiske værdier,  som  jo  skulle give sig selv ved  (højt)  læsningen af den danske  text,  men  som  naturligvis  ikke uden videre ytrer sig i oversættelsen. Og det  indrømmes  da  også  i  Introduktio­ nen,  at  det  ofte  er  umuligt  at  fastholde talens  rytme  og  musikalitet  i  oversæt­ telsen; -bl. a. derfor dobbelttexten, hvor  man  selv  uden  kendskab  til  origi­ nalsproget i nogen grad kan aflæse textens  klange  og  rytmer.  Dette  partituriske  syn  på  texten  fremhæves  også af noterne, som er fyldige og indgående. Det  er  »isomorfismen«  mellem  sprog og  tanke  og  gentagelsens  princip,  der først  og  fremmest  vies  opmærksomhed. Heri  ser  oversætteren med rette  en væ­ sensforskel  fra  Hegel,  hvor  isomorfis­ men visselig ikke er iøjnefaldende, end­ sige  iørefaldende,  og  det  er  da  pudsigt, som introduktionen påpeger, at SK synes  at  støtte  isomorfismen  på  Hegel selv,  når  denne,  (se  Pap.  3   A  37)  lader tanken  være  sproget  immanent,  udfol­ dende  sig  heri.

Til  et  enkelt  afsnit  (2.  Tale,  »§«  15) er  lavet  et  skema  udfra  det  klassiske satsprincip med  en »kontrapunktisk« analyse.

Oversætteren  er  ellers særdeles  vel inde  i  dansken,  og  fremfinder  lejlig­ hedsvis  nuancer  i  det,  som  ikke  falder en indfødt umiddelbart i øret, men som ved  eftertanke  synes  rimelige  i  de  på­ gældende  sammenhæng.

I betragtning af den omhyggelige oversættelses utvivlsomme værdi for studiebrug kunne det være  værd at sætte  spørgsmålstegn  ved  et  par  små­ ting:  når  Gudsbilledets  afglans  »bevæ­ ger Alt, selv ubevæget«  (s. 98), skal det næppe  forstås  således,  at  selv  det  ubevægede bevæges,  snarere  er  det det ari­ stoteliske  gudsbegreb, der er på  spil,  og bevægelsen  følgelig  snarere »motion« end  »émotion«.

-   At  Frejdighed  skulle  have  noget med Freja at gøre, kunne muligvis være Kierkegaards  egen  opfattelse  (?),  men er  ikke  den  moderne opfattelse  (komm. s.  195,  nr.  137).

' At  trøste sig til noget' (s.  62) er noget  andet  end  'at  trøste  sig  med':   at vove,  turde,  have  tillid,  o. lign.  Det  gi­ ver  også  bedre  mening  i  kontexten  (cf. s.  166  f. n.  ' fortrøste  sig  til  Dig' ).

' Dårlig'   (fleresteds)  er  her  nok  sna­ rere  ' dum' ,  ' tåbelig' end  ' piètre' ; ' Dår­ lighed'   (288  f. n.)  tilsvarende  ' dårskab' .

S.  102:  Pris  ikke  »Kundskaben,  som

stod hvad den skjænker i noget Forhold til  den  Bekymring, den  volder« skal læses  med  tilløb:  der  er  netop ikke no­ get (rimeligt) forhold  mellem  skjænk og  bekymring  fra  kundskaben.  -   Det ' surt  erhvervede'   er  ikke  nødvendigvis erhvervet i surhed eller tværhed  (à con­ tre-coeur),  men  med  møje.  ' Nøden'   er ellers oversat med  ' détresse' , men s.  236 vælges,  uvist  hvorfor,  muligheden  ' né­ cessité' .   At være  ' syg efter noget'   har en »finalårsag«, hvilket  vist  ikke  gælder det franske 'être malade de qch.'   (s.  168 f. o.).  Samme side, midt, synes den  fran­ ske  text  uklar,  når  ' over'   i  ' glemte  over al  sin  visdom'   oversættes med  ' par-delà' (toute  sa  sagesse).  Han  ' voxer  nok'   (s. 232) -snarere ' sûrement' e. 1 . end ' assez' .

Bortset  fra  dette  synes  der  kun  at være tale om bagatelliske forskydninger, hvilket turde antyde oversættelsens høje kvalitet.  En  sådan  redelig  og  indlevet oversættelse kan ofte give læseren mere end  mange  kommentarer.  At ' tonen' , som der gøres opmærksom på, ikke helt kan  rammes,  er  i  hvert  fald  i  forelig­ gende  tilfælde ikke oversætterens skyld, næppe heller det franske sprogs -,  men skyldes  vel,  at  det  danske  sprog  netop her  i  højeste  grad  er,  hvad  SK  andet­ steds  roser  det  for  at  være.

L. Christiansen.

"THE  KIERKEGAARD  INDICES',  Vol.  I, "Kierkegaard  in  Translation  .  en Traduction  . in  Übersetzung.'  By  Alastair  McKinnon. Leiden,  Brill,  1970.  Pp.  XXII,  133. 28  guilders.

"THE  KIERKEGAARD  INDICES',  Vol.  II, "Fundamental  Polyglot  Konkordans  til  Kier­ kegaards Samlede Værker.' By Alastair McKinnon.

Leiden,  Brill,  1971.  Pp.  X X ,  1137. 320  guilders.

Hidtil har konkordansfremstilling været betragtet  som  et  stykke mere  eller min­ dre mekanisk  registreringsog  sorte­ ringsarbejde,  der  kan  strække  sig  over en  lang  tidsperiode  og  kræve  megen arbejdskraft.  Til et sådant  trivielt  og relativt let definerbart arbejde har data­ maten,  som  også  på  mange  andre  om­ råder,  i  praksis  vist  en  betydelig  større hurtighed  og  akkuratesse  end  den men­ neskelige  arbejdskraft  er  i  stand  til  at frembyde.  Det  kan  i  denne  sammen­ hæng nævnes, at konkordanser over texter  på  flere  forskellige  sprog,  f. ex. over  Livius,  Kant,  Leibnitz  og  Shake­ speare,  nu  er  fremstillet  ved  hjælp  af datamat.  Imidlertid  må  det  påpeges,  at man ikke til dato og formodentlig heller ikke i  overskuelig fremtid kan forvente, at datamaten  vil kunne  anvendes  til blot  noget  i  retning  af,  hvad  vi  kalder kvalificeret  arbejde  så  som  litterær  og begrebsmæssig analyse. Om  end det, forbundet  med  visse  vanskeligheder,  er lykkedes  at  anvende  elektronisk  data­ behandling ved  nogle  former  for  gram­ matisk  analyse,  må  undersøgelser  af  de nævnte  arter  til  stadighed  foretages  af mennesket.  Men  man  må  uden  forbe­ hold  indrømme,  at  en  mekanisk  frem­ stillet  konkordans er et absolut vig­ tigt  hjælpemiddel  for  en  forskning  af denne  art.

Professor Alastair McKinnon fra McGill  Universitetet  har  nu  ved  elek­ tronisk databehandling fremstillet et re­ gister og en konkordans til  Søren Kier­ kegaards  »Samlede  Værker«.  Disse  har ved brug vist sig at være et yderst vær­ difuldt  redskab  for  Kierkegaard-forskningen.  Registret  og  konkordansen  ud­ gør henholdsvis I og II bd. af den plan­ lagte  serie:  »The Kierkegaard  Indices«,

Vol.  I-IV.

Registret,  der  oprindeligt  var  et  led i  fremstillingen  af  konkordansen,  angi­ ver  side-  og  liniekorrelaterne  imellem den  danske  2.  og  3.  udg.  af  »Samlede Værker« samt  de lettest tilgængelige engelske, franske og tyske oversættelser. Registret  er  indrettet  således,  at  kolon­ nen  yderst  til  venstre  angiver  siderne  i den  danske  3.  udg.  og  ud  for  hvert  af disse  sidetal  angives  derefter  i  række­ følge  side  og  linie  for  det  tilsvarende textstykke  i  den  danske  2.  udg.  og  i  de tre  oversættelser  -   naturligvis  forudsat at  sådanne  oversættelser  foreligger.

Kierkegaards  fodnoter,  der  er  blevet behandlet  særskilt,  er  markeret  ved  en gentagelse af  den  pågældende  side  i 3.  udg.' s  kolonne  efterfulgt  af  et  »n« (note).  De  forskere  der  benytter  over­ sættelser  har  herved  fået  mulighed  for på  en  yderst  bekvem  og  effektiv  måde at  konsultere  den  danske  text  i  såvel 2.  som  3.  udg.

Om  end  3.  udg.  synes  at  have  vun­ det relativ stor udbredelse, specielt i  den  engelsktalende  verden,  ville  det have  været  ønskeligt,  om  registret  også havde  indeholdt  henvisninger  til  den danske  1.  udg.  af  »Samlede  Værker«, eftersom denne  udgave  bliver citeret ikke  blot  i  ældre  men  også  ofte  i  nye afhandlinger, ligesom alle henvisnin­ gerne fra  »Søren Kierkegaards Papirer« til  »Samlede  Værker«  er til  1.  udg.  Nu er  man  derimod  henvist  til  først  at  be­ nytte  registret  og  derpå  konsultere  pa­ rallelregistret  enten  i  2.  udg.  bd.  XIV eller  i  3.  udg.  bd.  20  for  at  komme  til 1. udg. På trods af denne mangel skaber registret alligevel mulighed for en længe  tiltrængt  uniformering  af  citat­ angivelser.

Naturligvis kan et sådant register ikke  være  ganske  befriet  for  unøjagtig­ heder,  eftersom der  ikke findes  en lige­ frem  overensstemmelse  mellem  de  en­ kelte  textstykkers  position  i  de  danske udgaver  og  i  de  forskellige  oversættel­ ser;  men  unøjagtighederne  er  for  få  og ubetydelige  til  at  fortjene  en  nærmere lokalisering.

De to  almindeligste  typer af maskin­ fremstillede konkordanser benævnes henholdsvis KWIC (Key Words In Context)  og KWOC (Key  Words  Out of  Context) og  har  følgende  egenska­ ber:  I  en KW  IC-konkordans opføres en linie  for  hvert  løbende  ord  der  ønskes medtaget.  Det  registrerede  ord  står  på en fast plads  i linien med et givet antal typeenheder foran og bagefter. Der alfabetiseres  efter  de  løbende  ord  plus så  mange  af  de  efterfølgende  og/eller foregående typeenheder der ønskes. Ulempen ved  denne  type konkordanser er,  at man  ikke  har  kontrol  over  i  hvor vidt omfang der medtages meningsfyldt kontext,  ligesom  den  opførte  linie  kan begynde  såvel  som  slutte midt  i  et  ord.

I KW OC-konkordansen, der  er  den af  prof.  McKinnon  anvendte  type  og som benæves således,  fordi det registre­ rede ord opføres særskilt enten i margin eller  andetsteds,  f. ex.  som  artikeloverskrift  som  i  den  her  omtalte  Kierkegaard-konkordans,  søger  man  derimod at definere  kontexten  således at den bliver  meningsfyldt.  Dette  kan  ske  på forskellig  måde,  f. ex.  ved  at  lade  ud­ skrive,  fra  punktum  til  punktum,  hele den  periode  hvori  det  registrerede  ord befinder  sig.  Ulempen  herved  er  den, at  en  sådan  udskrift  kan  blive  yderst omfangsrig.

Dette har prof.  McKinnon imidlertid rådet  bod  på  ved  at  gå  en  anden  vej, idet  han  nemlig  lader  udskrifterne  af det  registrerede  ord  plus  dets  kontext begrænse  til  en  linie  af  en  længde  på ni  til  tolv  løbende  ord.  Kontexten  er automatisk udvalgt således, at der såvidt muligt findes et interpunktionstegn både  ved  begyndelsen  og  slutningen  af det  registrerede ords  kontext  og  således at  kontexten  i  regelen  ikke  fortsætter hen  over  et  punktum,  et  udråbstegn,  et spørgsmålstegn  eller  en  tankestreg,  de interpunktionstegn som har fået højeste prioritet. Findes  der  ikke  et  af  disse tegn  inden  for den  ønskede textlængde, kan også et andet tegn med lavere prioritet,  som  f. ex.  et  komma,  tjene  til  af­ grænsning af kontexten. På denne måde har prof. McKinnon såvidt muligt sikret sig en grammatisk  sammenhængende kontext af rimelig længde. At dette ikke er lykkedes i alle tilfælde skyldes hoved­ sageligt, at  den  automatiske afgræns­ ning af textfragmenter er særdeles kom­ pliceret.  Herom  senere.

Prof. McKinnons alfabetiske sortering af  de  ca.  76.000  textfragmenter  af  det registrerede  ord  plus  kontext  foregår  i modsætning  til  hvad  der  er  sædvanligt i KWIC- og i nogle KWOC-konkordanser  kun  efter  det  registrerede  ord.  Ef­ fekten heraf bliver, at udskrifterne inden for  hver  artikel  følger  den  løbende text i  hvert  enkelt  værk  og  derudover  vær­ kernes kronologiske rækkefølge efter den anvendte  3.  udg.  af  »Samlede  Vær­ ker« (udg.  af  A.  B.  Drachmann,  J.  L . Heiberg  og  H.  O.  Lange,  gennemser  af Peter P. Rohde; 1-20. København 1962-1964).

Ulempen ved denne sorteringsmetode er naturligvis, at to  enslydende eller næsten  enslydende  textfragmenter  ikke bliver samlet i artiklen. Imidlertid er de enkelte artikler så korte og overskuelige, at  man  relativt  hurtigt  kan  finde  frem til  sådanne  identiske udskrifter.

De  586  registrerede  ord  med  deres ca.  210 varianter er ordnet alfabetisk.

Det ene-stående ved prof. McKinnons Konkordans  ...«.At konkordans  vil  sige, at  hver  udskrift  ikke  blot  er  forsynet

konkordans ses allerede af titlen:  »Fun­ damental Polyglot det  er  en polyglot med  sideog  liniehenvisning til  den danske  3.  og  2.  udg.  men  også  til  de engelske,  franske  og  tyske  oversættelser i  nævnte  rækkefølge.  Denne  udvidelse er  yderst  værdifuld,  idet  konkordansen nu  ikke  blot  kan  benyttes  af  dansklæ­ sende forskere men også af dem, der er henvist  til  primært  at  studere  Kierkegaard  i  oversættelse.  Derved  har  prof. McKinnon  utvivlsomt  bidraget  til  en fortsat  intensivering  af  den  internatio­ nale  Kierkegaard-forskning.

Nogle negativt kritiske bemærkninger: det må pointeres, at det ville have været langt at foretrække, om den elektroniske databehandling  af  Kierkegaards  »Sam­ lede  Værker«  var  blevet  baseret  på 1. udg. (udg.  af  A.  B.  Drachmann,  J.  L. Heiberg  og  H.  O.  Lange;  I-XIV.  Kø­ benhavn  1901-1906)  -   2.  udg.' s  fraktur-tryk  ville  have  voldt  unødige  pro­ blemer  i stedet  for  den  nu  valgte 3.  udg.;  og  det  skønt  der  er  foretaget en  lang  række  tiltrængte  korrektioner af  denne  udgaves  text.  Ved  at  lægge 3.  udg.  til  grund  er Kierkegaards første fire avisartikler fra henholdsvis  1834 og 1836  såvel  som  flyvebladet  »Dette  skal siges;  saa  være  det  da  sagt«  fra  1855 ikke  medtaget  i  registreringen.  Der  er således  sket  en  beklagelig  begrænsning af muligheden for fuldt ud  at følge ud­ viklingen  fra  yderpunkt  til  yderpunkt i  Kierkegaards  forfatterperiode.  Da  1. udg.  som  nævnt ikke er blevet anvendt, ville  det  i  det  mindste  have  været  en hjælp,  om  der  var  givet  side-  og  liniehenvisninger  til  denne udg.  Naturligvis kunne  man  også  have  ønsket  den  ita­ lienske oversættelse medtaget, men -  ét noget  andet  er  det er det  ønskelige, rentable  og  det  praktisk  mulige.

En  stor  del  af  den  elektroniske data­ behandlings  force  ligger  deri,  at  den  i sig  selv  er  ganske  befriet  for  enhver form  for  interpretation.  Datamaten  ud­ fører  nøjagtigt  det  den  bliver  program­ meret  til  at  udføre,  hverken  mere  eller mindre.  Interpretationen  ligger  udeluk­ kende i fremstillingen af det indlæselige stof  (input)  plus  program  og  i  bedøm­ melsen af det udlæste stof (output), men ikke  i  den proces,  som  foregår derimel­ lem. Med  andre  ord,  interpretationen ved den  elektroniske  data-fremstilling af  konkordanser  ligger  hovedsageligt  i valg  af  de  forskellige  lemmaord  samt  i angivelse af evt. krydshenvisninger. Dette valg er følgelig et af de afgørende faktorer  dels  for  konkordansens  rigtig­ hed  dels  for  dens  anvendelighed.

Om udvælgelsen  af de  586 hovedbe­ greber og -ord samt deres  210 varianter siger  prof.  McKinnon: » . . . I   naturally sought to maximize returns by choosing the form or, sometimes, the combination of forms which, relying upon both statistics  and  intuition,  I  judged  most productive of informative and revealing use.« (cf. »Konk.« p. X). Valget  af lemmaord  har  altså  været  baseret  dels på noget rent faktisk dels på et subjek­ tivt skøn, hvilket er absolut legitimt ved et  arbejde af denne art. Problemet er så at  opnå  den  bedst  mulige  balance  mel­ lem disse to udvælgelseskriterier. I langt de  fleste  tilfælde  må  det  medgives,  at valget  har  været  sikkert  og  rigtigt  og at  prof.  McKinnon  samtidig  har  formået  at  efterkomme  mange  af  de  for­ skellige  synspunkter,  som  kan  lægges til  grund  for  benyttelsen.  Dog,  i  visse tilfælde  synes  andre  ord  og  begreber  at burde have været prioriteret højere end de valgte, der er opført som artikelover­ skrifter.  Dette  gælder  også  i  en  række tilfælde  for  prioriteringen  af  varianter såvel  i  forhold  til  selve  det  valgte  ord som i forhold til andre mulige varianter. F. ex.  kan  det  nævnes  at  begrebet  »Comik«  prioriteres  så  meget  højere  end det  vigtigere  begreb  »det  Comiske«,  at dette sidste slet ikke er medtaget. Skulle »det Comiske«  ikke have været udvalgt som  et  selvstændigt  begreb  enten  ved siden af eller i stedet for »Comik«, skulle det  i  det  mindste  have været  incorporeret  som  en  variant  af  »Comik« -   i  så  fald  vel  som  hovedformen.  Selv om prioriteringen  af  de  forskellige  for­ mer  ikke  forekommer  at  være  særlig konsekvent -  nogle gange vælges ental/ flertal,  ental  plus  flertal,  ubestemt/be­ stemt form, ubestemt plus bestemt form, andre gange ordet plus dets genitivform etc.  -   er  dog  de  karakteristiske  kierkegaardske former, det substantiverede adjektiv,  så  godt  som  konsekvent  ude­ ladt,  så  som  »det Christelige«,  »det  Iro­ niske«,  »det  Menneskelige«,  »det  Per­ sonlige«,  »det  Tragiske«.  Det  må  dog indrømmes, at  »det Absolute«,  »det Religieuse«  og  »det  Socratiske«  er  med­ taget som selvstændige artikelover­ skrifter.

Denne  mangel  på  visse  vigtige  ord og  begreber  vil  imidlertid  blive  afhjul­ pet  af  det  næste  bind  i  serien  »Index Verborum til Kierkegaards Samlede Værker«,  som  indeholder  alle  de  ord, der  ikke  er  medtaget  i  konkordansen, samt  de  artikler,  konjunktioner,  præ­ positioner  etc.,  der  har  en  frekvens  på 500 eller derover. »Index Verborum ...«,  der  er  langt  billigere  at  fremstille, har  blot  den  indskrænkning  at  ordene, som  her  opføres  uden  kontext,  kun  er forsynede  med  side-  og  liniehenvisnin­ ger  til  den  danske  3.  udg.  Registret  vil her  være  et  uundværligt  hjælpemiddel, når  man  øesker  at  finde  de  tilsvarende steder  i  oversættelserne.

Ved  den  mekaniske  konkordansudarbejdelse  er  der  ingen  mulighed for adskillelse af  homografer. Som  følge heraf er  f. ex.  ordet  »Kant«,  i betydnin­ gen side, rand, sted eller lokalitet blevet registreret under artiklen  »Kant«  o:  Im­ manuel  Kant  (cf.  »Konk.«  p.  531)  og »den  Næste«/»det  Næste«,  i  betydnin­ gen  den/det  umiddelbart  følgende,  un­ der  artiklen  »Næste«  med  varianterne »Næsten«  og  »Næstens«, i betydningen medmenneske  (cf.  »Konk.«  p.  695)  etc.

At  programmere  datamaten  således at den har kunnet uddrage to forskellige textfragmenter  i  de  tilfælde,  hvor  det registrerede ord forekommer  to  eller flere  gange  i samme linie, har voldt be­ tydelige  vanskeligheder.  Det  afgørende moment for denne programmerings funktionsdygtighed er afstanden mellem de ens ords positioner i linjen;  jo større afstand  jo  større  er  sandsynligheden  for at  opnå  forskellighed.  F. ex.  er  der  ud­ draget  to  identiske  textfragmenter  ved registreringen  af  »Absolute«  i  »Enten- Eller«  bd.  2.  p.  198  1 .  7,  hvorimod  der er  opnået  forskellighed  i  den  umiddel­ bart  foregående  linie  p. 198  1.  6  (cf. »Konk.« p. 17  1. 29 og 30). Andre iden­ tiske textlinier figurerer i artiklerne »Fortrolighed« (cf.  »Konk.«  p.  272  1. 2 og  3; 1.  7  og  8),  »Lydighed« (cf. »Konk.«  p.  591  1.  55  og  56)  og  »Svær­ meri«  (cf.  »Konk.«  p. 948  1 .  33  og 34). Imidlertid  har  dette  specielle  program dog vist  sig  funktionsdygtigt  i  langt de fleste  tilfælde; som  et  enkelt  ex.  skal blot fremdrages registreringen af »Smer­ ten«  (cf.  »Konk.«  p.  898  1.  7  og  8).

Ofte kan textfragmenterne for en umiddelbar  betragtning  synes  unødigt lange;  således,  f. ex.  textlinien  i  artiklen »Socrates«  (cf.  »Konk.«  p.  898)  fra  »Af en  endnu  Levendes  Papirer«:  »som  da den  gav  Socrates  Gift  og  Christus  en Tornekrone.«  »Andersen«  (cf.  SV bd. 1 p.  54  1.  32  (3.  udg.)).  Det kunne synes mere naturligt og æstetisk rigtigt at lade fragmentet standse efter citatet,  men ved  at  medtage  »Andersen«  gives  der samtidigt  den  oplysning,  at  fragmentet er  fra  et  citat  fra  H.  C.  Andersen;  en særdeles  relevant  og  vigtig  oplysning  i denne  forbindelse.  Ligeledes  medtages i  textlinien,  i  samme artikel,  »snart  op­ muntrende  mod  dem,  Socrates  virkelig venter  Noget  af  (Mern.«  (cf.  »Konk.« p.  899)  den  oplysning,  at  Kierkegaard her  giver  en  henvisning  til  Xenophons »Memorabilia«.

En  anden  vigtig  medtagelse  af  enhe­ der,  der  ved  en  første  vurdering  kunne forekomme  overflødige,  er  de  mange interpunktionstegn  ved  slutningen  og  i visse  tilfælde  også  ved  begyndelsen  af textlinierne.  Ved  at  bibeholde alle disse »tilføjelser«  har  prof.  McKinnon  nær­ met  sig  stærkt  til  idealet: et  textfragment  skal  rumme  åen  maximale  infor­ mation. Hvor betydningsfulde oplysnin­ ger ligger  der ikke »gemt« i afslut­ ningstegn som punktum, udråbstegn, spørgsmålstegn  etc.?

Ved  en  mere  intensiv  benyttelse  af prof.  McKinnons  konkordans  viser  der sig  efterhånden  helt  nye  aspekter  for udnyttelse af konkordansens  kolossale mængde af stof, en udnyttelse der er om ikke  mere,  så  ganske  afgjort  ligeså  be­ tydningsfuld som dens egentlige formål: at  hjælpe  læseren  til  at  komme  fra  et ord  i  en  bestemt  kontext  til  dette  ords forskellige forekomster i  »Samlede Vær­ ker« plus  diverse  oversættelser.  Dette nye  aspekt  kunne  kort  karakteriseres  i en  enkelt  sætning:  der  findes så  at  sige » skjult«   en hypotese på hver side i konkordansen; forstået på  den måde,  at der viser sig et mønster, et system, en indre sammenhæng, en gentagelse i den måde hvorpå begreberne og textfragmenterne følger  på  hinanden  i  de  forskellige  ar­ tikler,  og det vil  igen  sige,  i de forskel­ lige værker.  Har man haft en anelse om en sådan systematisk  sammenhæng  i forvejen,  gives  der  her  et  redskab  til verifikation.  I  andre tilfælde dukker der pludselig  helt  nye  og  uanede  mønstre frem,  udelukkende  fordi  de forskellige ens ord og begreber med kontext er ble­ vet  samlet  i  én  overskuelig  artikel.

På trods af de påpegede fejl og mang­ ler  ved  »Polyglot  Konkordans  til  Kier- kegaards Samlede Værker«  er der ingen tvivl  om,  at  prof.  Alastair  McKinnon herved  har  bragt  Kierkegaard-forskningen  ind  i  en  ny  fase.  For  såvel  en  ling­ vistisk  sammenligning  af  de  forskellige oversættelser  som  for  en  begrebsanalyse baseret  på  den  danske  text  og  for  en videre  udforskning  af  de  systematiske relationer  mellem  Kierkegaards  begre­ ber  og  i  hans  ordvalg  er  der  nu  åbnet nye  og  uventede perspektiver.

Niels Jørgen  C  appeløm.

Louis  Mackey:

KIERKEGAARD:  A  KIND  OF  POET Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1971. xiii  +   327  pp.

This is  an  important  book. It  ranks with  the  studies  of Wahl,  Geismar  and Hirsch  in  its  overall  significance.  The volume is woven together from a number  of  published  studies,  including Mackey's numerous contributions to journals,  and  stems  ultimately  from  his 1954  Yale  dissertation.1

The  significance  of  the  book  can  be summarized  as  follows: Mackey  is  an exquisitely  skilled  and  sensitive  inter­ preter  of  Kierkegaard,  and  he  brings to  this  enterprise  the  'tools  of  literary criticism' (Preface, p. x) as well as various  forms  of  personal  insight  and acumen  Most  deft  is  Mackey' s  recon­ struction  of  Part  II  of Either!Or, and his  portrayal  of  the  character  of  Judge Wilhelm  (esp.  pp.  69,  72-73,  79,  85-

86,  90,  92).  Equally  impressive  is  his account  of  Kierkegaard' s  war  against (p. 264),  and  his  methodological  insistence Kierkegaard (p. ordinarily  well;  his  own  quotations  are

'presuppositionless' philosophy that 'any paraphrase of must carry a disclaimer and an in­ junction  to  return  to  the  source' 291).2 This Mackey  has  done  extra­ generous  to  a  fault,  yet  his  commen­ taries  thereon  equally  lavish.

Since it is obvious  how  much I esteem the book, I  shall  take the liberty of describing some  of its rich and varied  contents by indicating where  my own understanding of Kierkegaard diverges from that of Mackey; this should  not  be  misunderstood  or  taken as  negative  criticism.

1. Was Kierkegaard a Christian? Mackey  certainly  thinks  so,  inasmuch as  the  question  'What  is  it  to  be  a Christain?' was one of the main motives  and  sources  which  set  Kierke­ gaard' s  thought  in  motion:  see  p.  133. But  recall  that  Johannes  Climacus  in the Postscript disavows,  not  once  but several  times,  being  a  Christian  (CUP 457, 488, 528, 545). Is this meant tongue-in-cheek,  or  as  a  specimen  of false modesty?3 Mackey does not preoccupy  himself  with the question (see  p.  226),  but  he  does  say  later  on that  Climacus  comes  the  closest  to  re­ presenting SK' s own views from among all of the pseudonyms. And this opinion (with which I concur, for different reasons) is partly based, according to Mackey, on 'Kierkegaard' s

commitment  to  religion'  (p.  281),  or

his  striving  in  that  direction  (p.  292).

The issue here is not merely whether SK  can  be  identified  with  one  of  his literary  personae,  or  in  short,  whether he has a spokesman. It is rather whether CUP  and  some  of  the  other  writings provide  the  foundition  for  a rejection of  religion  in  view  of  the  vexed  cate­ gories  of  ' paradox'   and  ' absurd,'   Which stand as symbols for the offense to reason  and  logic  entailed  by  belief  in God  (at  least,  belief  in  the  divinity  of Jesus Christ, the miracle of virgin birth, resurrection, and so on). This very  large  issue  is  never,  to  my  mind, satisfactorily  resolved  by  Mackey.  Per­ haps it cannot be. The  issue is, to repeat, not whether  SK' s position is compatible  with  unbelief,  but  whether it entails it  (see  p.  158).

Preface,  p.  x) ingeniously  perverse? I find Mackey's interpretation uncon­ vincing, not because  of its  emphasis (I  would  agree  that  the  story  of  Abra­ ham and Isaac is not primarily concerned with unravelling conundrums concerning  obligation),  but  because  in­ sufficient attention is paid to the notion  of  'temptation,'  in  the  sense  of an urge to invoke  the apparatus of reason,  rather  than  rely  on  ' blind'   faith and obedience:  as Isaac trusts Abraham, so  Abraham  relies  on  God.  But  might this  not  indicate  that  Abraham  can  see in advance the conclusion of the episode,  1 .  e.  that  Isaac  will  be  restored to him? If so, then  Mackey  would surely  be  right in  contending,  as  he does  in  another  context,  that  'infinite resignation is a sham'  (p.  219). I would then  likewise  agree  that  'if  the  ethical is  coterminous  with  the  human,  Abra­ ham's  silence  is  the  involuntary  silence of  the  demon'  (p.  221), except that  I

would  not  call  it  ' involuntary.'

3. Mackey's general assessment
2. CUP  is  that  it

...  is  a  funny  book  with  a frighteningly  sober  purpose: to  lead  its  reader  down  a  ... path  of  merriment  to  ...  the bottomless  pit  of  freedom  and  to surprise  him  with  the  absolute responsibility  he  bears  for  his own life.  (p.  192)

The  question  is:  can  this  be  done? (I should  think  that  Kierkegaard  tries  it at  length  elsewhere,  notably  in Either/ Or, and  Mackay' s  analysis of  the  theory of

2. This  problem  is  brought  to  the fore in  a related context:  the discussion of Fear and Trembling. Abraham's silence is explained as a natural consequence of the criterion of inward­ ness  (pp.  126,  216;  on  silence,  see  pp. 250,  320^17;  on  inwardness,  pp. 130, 182,184). So the ' teleological suspension of the ethical' is treated, not as a conflict of  duties  wherein one  takes precedence over another, nor as a strain on  conceptual  intelligibility,  but  as  a test  or  trial  which  compels  the  knight of faith to remain 'always incom­ municado'  (p.  219).  Is this not perhaps a  back-handed  indiament  of  the  con­ ditions  for  religious  faith? Or  is  my interpretation of SK (qua SK; see of  self  Which  emerges  from  that  work is  masterful;  so  is  his  later  conclusion, that  'the  force  of  Kierkegaards  para­ doxes  is  to  define  human  nature  by pointing up the impossibility of defining  it,'  p.  137,  in  a  manner  that heralds  Sartre).  I  ask  largely  in  light of  Mackey' s  own  accurate  observation to  the  effect  that  'the  reader  who  is already  committed  to  a  given  view  of life will revel  in  its presentation by the Kierkegaardian  pseudonym.  He  who  is not  committed  may  well  become  sick of it and  throw  it all up'  (p.  322^27).4 If this is  so,  what  point  is  there  in attempting to reform or exhort the reader, or, as a  preliminary  measure, to  strip  away  veils  of  self-delusion  con­ cerning ones 'innocence'  or stature  (pp. 48, 54, 85,  93,  97, 120,  235) in  the sight  of  God? Moreower,  if  freedom and  selfconsciousness  are  identical (p. 135), as they more or less are for Hegel (as well  as for Spinoza),  then is not the awareness  of  a  discrepancy  automatic­ ally transformed into its dissipation, i. e. is not recognition of any problem tantamount to its solution, inasmuch as  the  categories  of  thought  and  action, respectively  have  merged  or  collapsed into  one  another? Kierkegaards' s  mis­ sionary  exercise  then  loses  its  point:  it becomes  superfluous.

the uncertainty of the human condition, resources and  into the awful presence

to  force the reader back on his own of  the  living  God.  (p.  192)

This  exegetical  standpoint  does  an  in­ justice both to CUP and to Kierkegaard. But perhaps this is so only  if the  inter­ pretation at which I have hinted twice is adopted, and  Mackey' s  own supplanted  thereby.  Even  so,  I  do  not see  a  proselytizer,  certainly  not  in  his 'aesthetic'  works,  which  even  Mackey justly dignifies with the title of 'cardinal' (Preface,  p.  x),  and  which engage  most  of  his  attention.  The  man who finds his own outlook on life con­ firmed,  instead  of  upset,  threatened  or challenged,  by  the  pseudonymous  (and highly sympathetic) portrayal, is  un­ likely  to  be  brought  to  the  brink  of despair  by  Kierkegaardian  polemics  or pyrotechnics.  If  so,  then  either  Kierke­ gaard' s  tactics  are  poor,  or  else  there  is a  conflict  of  intentions  and  teleological masters,  both  or  all  or  whom  Kierke­ gaard is attempting to serve simul­ taneously.  And  that  would  discredit  SK as  a  literary  master.  So  Mackey' s  inter­ pretation unwittingly sets up a Hobsons choice.  Mine,  whatever  its  defects,  does not.  Then  again,  Climacus  himself does not  hesitate  to label  the  outcome of his labors as 'superfluous' (CUP 546); perhaps he is on to more than the most diligent  scholar  can  discern.

4. For  this  reason,  I  cannot  concur with  Mackey' s  deliberation  concerning CUP,  that  when

read  as  a philosophical treatise it  is  nonsense;  but  the sense  of

the  nonsense  is  to  ...  (un)  cover

5. Mackey  describes  religiousness  B very succinctly: it 'posits conditions external to the individual, without which  he  cannot  hope  for  salvation'

(p.  204).  To  my  mind  this  is  the  most vexatious  doctrine (if  doctrine  it  be) in all of SK. In many passages, Mackey' s interpretation  is  well  supported  (CUP 369, 497-498), but at other times Kier­ kegaard  talks  as  though  the  mere pitch of inward intensity were itself the justification  for  religious  belief  (CUP 181-182),  or  as  he  once  puts  it  with respect to the goal of a future  life, .. an eternal happiness as the absolute good  has  the  remarkable  trait  of being definable  solely  in  terms  of  the  mode of acquisition ' (CUP  382, italics in orig.).  The  ' mode  of  acquisition'   refers to the self-certifying inward appro­ priation (of religious faith). In one (and only one)  passage  (CUP 497-498) SK  is  aware  of  the  dilemma  and  its ramifications; he handles it by acknowledging  yet  another  'paradox,' and thence claiming that the 'edifying' is  both  outside and inside the individual; both  ' objective'   and  ' real'   in  the  every­ day  sense,  and  subjectively  real  (what counts, so to speak)  in the breast of the ethicoreligious  agent.  This  reconstruc­ tion  falls  back  upon,  and  in  so  doing describes, orthodox Christian theological views;  which  only  complicates  matters for Kierkegaard, I think.  For he is then faced  with  the  job  of  explaining  how it is that a particular, historical in­ stantiation  of  religion  (and  only  that) is causally responsible for the awakening of  religiousness  B  within  the  breast  of the  man  who  has  progressed  to  that 'stage.' In short, why is it that Christianity is introjected, and not  (say)

Buddhism? Is this not  mere parochiality, plus  dogmatism,  on  SK' s  part?  More­ over,  why  is  it  that  only  a  small  range of phenomena or stimuli  (i. e., Christian ' objects' of belief) are  concidered as capable of arousing the appropriate convictions?  These  are  all  genuine  and deep  puzzles  in  Kierkegaard' s  thought, which  Mackey  fails  to  notice  because he  short-circuits  them  by  way  of  his easy and  one-sided definition of the requirements  for  religiousness  B.

Mackey  would  be  in  an  admirable position  to  continue  the  investigation in  this  vital  area,  since  he  makes  quite a  point  about  moral  injunctions  taken as  performatives  (e. g., gnothi seauton ), although he botches it by clothing it in the  misleading  and  inept  language  of ''subjective  assertion'  (p.  145).  In  any case,  what  should  not  be  lost  sight  of is that Kierkegaard' s contribution is more  toward  an understanding  of what religion  ( =  Christianity?) demands of the religious person, and not an endorsement  of  those  demands.  Of  this Mackey  is  refreshingly  aware,  when  he says 'Climacus meant to delineate Christianity as decisively as possible, not  necessarily as  accurately  as  possible, and certainly not as moderately as possible'  (p. 245). The first clause needs no further explanation; the second, I take it, refers  obliquely  to  the  misguided quest  for  historical  proofs  of  religion which form the ostensible theme of the Fragments; the last recalls Kierkegaard' s derision  of  the ne  quid  nimis (CUP 362,  464)  and  his mockery of the view that  Christianity  is  'to  a  certain  degree true'  (CUP  205; cf. CUP  261,  180).

own  brutal  indictment  of  the  cosmeticking  effect  of the search for quasirational  demonstration,  i. e.  as  a  white­ wash  to  hide  loss  (or  lack)  of  faith,  is reasoned (CUP  31,  485), or appears as the conclusion of such a ratiocinative process as might fairly warrant the label

of  criticism.

7. Mackey' s  thesis  that  Kierkegaard is a 'poet' is suggestive  and better elaborated  than  most  such  endeavors, but  it  does  not  stand,  in  the  end.  His proposal  is  marred  by  some  extraneous polemics  and  gratuitous  shadow-boxing against other philosophical traditions (esp.  p.  295;  Preface,  p.  x),  and  dire statements  about  the  way  in  which  the installation of science as the replacement for  scholasticism  '...  destroyed  poetry along with theology and reduced philosophy to near starvation,'  (p.  269) Ockham  and  Descartes  being  blamed for this upheaval-c#??z-degeneration, and other philosophers for bowdlerizing their Kierkegaardian inheritance (pp. 198, 264). Although the broadsides never  become  hysterical,  they  are  con­ ducted  with  a  marked  sense  of  bitter­ ness. I do not see why. Kierkegaard may have  been  mistreated  by  various  com­ mentators,  but  I  do  not  believe  he  has gone unappreciated.  It  may  be  possible to  'coerce  ...  (the)  reader  to  freedom' (pp.  293-294)  in  the  domain  of  exist­ ential self-awareness, but I do not think it  succeeds  in  the  realm  of  scholarship, paradox or no. Moreover, Mackey's reductionist  critique  of  modem  philos­ ophy, and his preference for richer,

6. Mackey  claims for  Kierkegaard a  place  in  the Wisdom-tradition, which is  certainly  correct;  but  in  doing  so  he makes some unfortunate and misleading statements.  For  example,  he  terms  SK an 'antiphilosopher'  (p. 268), by which he  can  only  mean  that  SK  is  opposed to  ' system'   and  the  knowledge tradition in general. Mackey compares SK  (again, quite  fittingly)  to Plato,  as writers who ..  deliver no ready-made wisdom, but admonish  the  reader  to  tend  his  own soul' (p. 268). The  trouble is, this sounds  horribly  unilluminating,  if  not downright  homiletic,  into  the  bargain. And Mackey knows it, for as he points out, 'Climacus would not be taken aback if he  were told that his  im­ perative, Become yourself! is quite empty  of  all  content' (p. 172).  This kind  of  lame  conclusion  is  inevitable when  combined  with  the  dictum  that while  'a  man  can think metaphysically, he  cannot live metaphysically'  (p.  187; M.' s italics),  which  rivals the earlier statement  in  triteness.  It  cannot  even claim to be a truism: consider the Aristotelian  ideal  of theorem ,   or,  short of  that,  the  fact  that  one  can  at  least (with no jeopardy to one's authen­ ticity' ) think metaphysically about living; indeed,  to  follow  Kierkegaard, this seems a prerequisite. Proofs of religion,  whether  rational  or  historical (pp. 184,  230),  may  be  out  of  place, but  that  does  not  mean  that  rational thought is entirely bankrupt;  even SK' s 66

more  ambiguous  aesthetic  textures,5   is no  basis  for  a  lament  that  culture  has disintegrated at the  hands of proponents of  logical or  scientific  discourse, still less for the view  (never made overt, but somehow  only thinly disguised) that such  approaches  are invalid on  their own terms, or that their applicability  is either  slight  in  philosophical  extent  or else  of  negligible  significance  (p.  261). Furthermore, I fail to see any documentation for the attribution. Mackey  speaks  at  one point  of  making '... due allowance for the many subtleties here suppressed,' (p. 268), but he promptly goes on to ignore them thoroughly -  whatever  they  are.

The thesis that Kierkegaard is a 'poet' is harmless on one level, mystifyingly Heideggerean (with no explicit  acknowledgement  on  Mackey' s part,  and  perhaps  there  is  no  indebted­ ness  on  this  score)  on  another.  Mostly it  is  sheerly  exasperating.  First,  many philosophers  have  been poets: Lucretius, Dante,  Parmenides,  to  name a  few;  not all,  indeed  very  few,  have  been  mere versifiers or didactic exponents  of a 'prosaic'  philosophy  which would  then be  put  in  meter  ' to  sugar-coat  the  pill of  instruction.'   Second,  Mackey  wants to  reorient  our  thinking  about  Kierke­ gaard,  by  getting  us  to  concede  that there are other values besides truthvalue. Readily enough admitted;  but one does  not  have  to  abscond  to  the  realm of poetry in order to realize such values. The  content-stroke  (as  opposed  to  the judgment-stroke) in  Frege  provides  a formal, if austere, tool for characterizing suggestions and hypotheses whose truthvalue  is  an  issue  to  be  deferred,  post­ poned  or  indefinitely  suspended.  The Fregean  stress  on  examining  proposi­ tions in context, like the Wittgensteinian  adage  to  look  for  the  use,  not the  meaning,  of  expressions,  serves  a similar purpose. All of these devices are salutary without being 'poetic.' In short,  the  poeticality  of  Kierkegaard' s works, while undeniable in its  own right, is  not  necessary in order to provide room  within  the  philosophic  arena  for the  aspirations  of  the  Kierkegaardian position(s). Yet Mackey insists on viewing  philosophy  as  a  battleground, and  his  own  championing  of  SK  as  a beleagured  and  uphill  struggle.

Finally,  the  thesis  issues  in  triviality: Kierkegaard's  '...  philosophy is poetry because it centers in man'  (p.  295;  M.' s italics).  Once  again,  the  categories,  and the  purposes  for  which  the  systematic­ ally  vague  concept  of poetry  was  intro­ duced  in  the  first  place,  are  lost  sight of; a foreseeable but regrettable ending, nonetheless. It even undermines Mackey' s  own  emphasis on the role (and  relevance)  of  epistemie  considera­ tions  in  SK' s writings  (p.  160).

I  could  say  more, but  to do so would be to produce a book as long as Mackey's.  That  might  help  to  indicate how immensely provocative and worth­ while reading it can be. I can only hope that  my  comments  may  help  to  convey a  sense  of  the  book' s  intrinsic  merit, and my own enthusiasm for it;  not less for  its  defects  and  limitations  than  for its profundities, which are numerous yet always put lucidly  (see p.  290), whether predominantly contentual or  method­ ological  in  scope.  There  is  no  question but that the book will, or should, permanently  alter  the  direction  of  SKstudies;  nothing  less  would  be  rightful. As a piece of secondary literature, Mackey' s work qualifies as a  minor masterpiece, and that is, we need hardly be  reminded,  quiet  an  achievement.6

Dennis A.  Rohatyn.

Roosevelt  University

- 1  A large part of the book is reprinted verbatim  from  Mackey's  well-known  "Sø­ ren  Kierkegaard: The  Poetry  of  Inward­ ness,' in George A. Schrader, ed., Exitential Philosophers: Kierkegaard to Merlau-Ponty (New York,  1967),  45-107. This,  along  with  several  other  sections  of the  book, appears  as  well  in Josiah Thom p­ son, ed., Kierkegaard: A Collection of Critical  Essays (Garden  City,  N Y ,  1971): "The Poetry of Inwardness' is the lead essay  therein, 1-102.
- 2 This and many other prescriptions for the  would-be SK-student are taken over from Mackey's review of Thompson, entitled "Philosophy  and  Poetry  in  Kier­ kegaard,' Revieiv of  Metaphysics, XXIII (1969-70), 316-332; most  of  the  contents of the latter half of Ch. 6 of  the  book repeat Mackey's earlier contentions, in that  essay.
- 3 One  scholar  who  accords  it  great  promin­ ence  is  Herbert  M.  Garelick,  in  his  book The Anti-Christianity of Kierkegaard (The Hague and New York, 1965-66). It is also noticed and touched  upon  by Josiah Thompson in his The Lonely Labyrinth: Kierkegaard's Pseudonymous Works (Carbondale,  111.,  1967).
- 4  As a personal aside, the first sentence here  quite  adequately  described  my  own reaction  to  the  views  propounded  by  the Assessor esp. Either  ¡Or, Vol. II, pp. 314-316.
- 5 See esp. pp. 259-260. Mackey  does not cite  any  of  the  important  work  done  on metaphor by such philosophers as Beardsley, Black, Turbayne, or others, and his discussions of the history of philosophy as ell as of poetry do not profit  by  such  omissions.
- 6  I  detected  only  two  misprints  throughout the entire volume: p. xii, 'dialectic' is misspelled, on line 24; p. 125, 1st line of  last  paragraph,  the  name  'W ilhelm '   is misspelled.  Otherwise,  the  book  is  beauti­ fully bound  and  produced, although the price  is  exorbitant.

George  E.  Bedell:

## KIERKEGAARD  AND  FAULKNER

(Louisiana  State  University  Press,  1972, 261  pp.)

I  Amerika  er  der  i  de  sidste  ti  år  sket en kraftig udvikling i den kritiske litte­ ratur om  Faulkner. Da  også  Kierkegaard  i  den  årrække  har  nydt  megen anerkendelse  i  udlandet,  er  tanken  om en  sammenligning mellem  den  store forfatter  og  den  store  filosof  egentlig ikke så fjern. George E. Bedell har imid­ lertid  haft  en  anden  og  mere  perspek­ tivrig  hensigt  med  sin  bog  end  blot  at vise tankefællesskabet mellem de to , idet han  har  søgt  at  gøre  sin  bog  til  en studie i  menneskenaturen, i det  mo­ derne  menneskes forhold  til  samfundet, til  næsten og til sin Gud. Det drejer sig således på den ene side om en litteratur­ kritisk  belysning  af  to  forfatterskaber og på den anden side om visse generelle betragtninger over livssituationen i  dag.

Det er vigtigt -  og understreges også med  det  samme  i  bogen  at  man  gør sig klart, at Faulkner ikke har haft kendskab  til  Kierkegaard,  han  har  ikke kendt  hans  filosofiske  holdning,  hans syn  på  religionen  eller  overhovedet  no­ gen  sinde  læst  hans  værker.  Bedell  øn­ sker med andre ord at vise det åndelige fællesskab  mellem  to  store  forfattere  i to  forskellige  århundreder,  at vise Kier­ kegaards forbløffende aktualitet og der­ igennem opridse nogle af de mest afgø­ rende  problemer  for  mennesket  i  dag. Bogens  undertitel »Modalities  of  Existence«  er en klar tilkendegivelse af det mere  almene  sigte med  redegørelsen. Bedell går ud fra det synspunkt, at både Kierkegaard  og  Faulkner  var  samtids­ kritikere,  han  refererer  essensen  i  Kier­ kegaards  værker  og  tankegang,  frem­ drager  hans  ordforråd  og  forklarer nøj­ agtigt,  hvad  disse  gloser  dækker  over, hvorefter  han  går  over  til  at  anvende udtrykkene  på  enkelte, karakteristiske personer  i  Faulkners  store  forfatterskab netop i den hensigt at vise deres almen­ gyldighed. Uden et indgående kendskab til  Faulkners bøger er det derfor næsten ikke  muligt  at  følge  ræsonnementet  i denne begrebsoverføring eller forstå det postulerede  åndsfællesskab. Dette  fak­ tum  vil  sikkert  være  en  hindring  for bogens betydning i Danmark, hvor Faulkner ikke læses  særlig meget.

Derimod  opnår  man  ved  læsning  af Bedells værk erkendelse af problemerne hos  Kierkegaard,  selv  om  man  ikke  på forhånd  er  dybt  fortrolig  med  dennes skrifter.  Der  gives  i  hver enkelt fase  en tydelig redegørelse for den kierkegaardske  tankegang  samtidig  med,  at  begre­ berne  forklares  og  illustreres  med  tem­ melig  lange  citater.  Undertitlen  danner udgangspunkt for valget af kierkegaardske  værker  og  ideer.  Det  er  i  før­ ste  række  Enten-Eller,  Stadier  paa  Li­ vets  Vei,  Indøvelse  i  Christendom  og Begrebet Angest, der er benyttet. Bedell opdeler sin bog i fire hovedafsnit: I:  Modernitetens  struktur,  II:  Eksisten­ sens struktur, III: Tidens  struktur  og IV: De  religiøse  stadier.  Det  er  nød­ vendigt  at  referere,  hvad  hvert  enkelt af  disse  afsnit  rummer,  for  til  sidst  at kunne  bedømme  værdien  af  og  mang­ lerne  ved  de  synspunkter,  der  kommer til  udtryk.

Både for Kierkegaard og for Faulkner er  den  moderne  verden  en  verden,  der står  fjendtlig  over  for  Gud,  skønt  Gud på  alle  punkter  er  til  stede  som  en  af­ gørende  faktor  for  mennesker.  Men  i modsætning  til  Kierkegaard  har  Faulk­ ner  aldrig  erkendt  andre  formål  med sine romaner end en gentagelse af men­ neskehedens  historie,  hvori  Gud  er  et immanent  element.  Fælles  er  imidlertid deres stilling til subjektivitet i forholdet til  guddommen,  såvel  som  i  alle  andre forbindelser.  Som  bekendt  anerkender Kierkegaard kun det subjektive, hvorfor han altid benytter personer uden for sig selv  til  påvisning  af  tilværelsens  mangfoldighed, mens Faulkner lader sine per­ soner handle uafhængigt af forfatterper­ sonligheden,  han  lader  dem  så  at  sige udvikle sig selvstændigt. Begge tager de afstand  fra  abstraktioner,  fra hangen til det  passive  og  tendensen  hos  det  mo­ derne  menneske  til  at  lade  »gruppen« handle  for  sig.  Det  individuelles under­ gang  i  det  almene  fører  til  umenneske­ liggørelse og tomhed;  den angst og den lidenskabelige  inderlighed,  som  er  en nødvendig  forudsætning for at foretage springet  over  i  det  religiøse,  kan  ikke trives i den moderne  verden. Mens umiddelbarheden hos Faulkner er af ab­ solut  positiv  værdi  og  reflektionen  af negativ,  ser  Kierkegaard  kun  reflektio­ nen som et onde, når den medfører pas­ sivitet.  Derimod  ser de begge  i  lidelsen en udvej  for mennesket, den lidelse der tjener og derved vejleder andre, thi kun indirekte,  ved  at  lære  andre  at  vælge selv, kan den, der kender frelsen og tror på Gud i al hans absurditet, redde andre. Personer,  der  selv  rummer  inderlighed, religiøsitet og ægthed, er både hos Kier­ kegaard og hos Faulkner dem, der over­ lever  (i åndelig forstand). Derefter gives der  en  redegørelse  for,  hvordan menne­ skeheden  er  kommet  så  vidt,  for  kon­ trasten  mellem  det  klassiske  univers  og det kristne som henholdsvis sjæleligt og åndeligt  bestemt  og  især  for  betydnin­ gen  af  det  evige  og  uendelige.  Også Faulkner  bekræfter,  at  Gud  (det  evige) er  til  stede  overalt  i  hans  forfatterskab. Bedell  forklarer  derefter  Kierkegaards opfattelse af det »sanselige« (EntenEller)  og  trækker  en  parallel  til  Faulk- ners univers.  Efter en indgående omtale af  Kierkegaard  og  tragedien  (også med henblik på Enten-Eller) overføres de fra hele  kapitlet  uddragne  kierkegaardske begreber  på  hovedpersonen  i  »Light  in August«,  Joe  Christmas.  Hans  tragedie er  netop  manglende  mod  vil  at  vælge, han  er  aldrig  nået  ud  over  det  æste­ tiske stadium; det er dog på den anden side ikke som  i de klassiske tragedier  noget  deterministisk  bestemt, men en svaghed hos Joe Christ­ mas  selv.  Her  begår  Bedell  sikkert  en fejl,  idet  Faulkner  nok  viser  Joes  man­ gel  på  handlekraft,  hans  mangel  på  tro på  både  mennesker  og  Gud,  men  sam­ tidig  indlægger  et  element  af  tragedie, idet  Joe  bliver  offer  for  det  samfund, han  lever  i.  Selv  om  »begrebet  angest« er  centralt  i  hans  liv,  kan  man  ikke drage sammenligningen  med Kierke­ gaard ud i dens yderste konsekvenser.

I  andet  afsnit  beskæftiger  Bedell  sig med  Kierkegaards  stadier.  Han  frem­ hæver  Kierkegaard  som  eksistentialist, idet  han  viser  hans  fjendtlighed  mod systemer,  idémæssige  konstruktioner og generaliseringer. Filosofi er virkelig­ hedsflugt og eksistensen kan  ikke fattes med tanken.  Samme synspunkter findes hos  Faulkner,  hvis personer karakterise­ res gennem deres egen tankestrøm;  hvis de søger at erkende sandheden, sker det subjektivt, og har de et forhold til Gud, er  det  kun  i  kraft  af  »inderlighedens uendelige  lidenskab«.  På  samme  måde som  Kierkegaard  i  hele  sit  store  for­ fatterskab  skifter  standpunkt  med  sine personer,  har  man  ikke  noget  bestemt

»Faulkner-begreb« om sandheden og Gud.  Bedell  kommer  nærmere  ind  på de tre stadier. Det konkretes og det spe­ cielles  betydning  for  individets  ret  som individ  er  med  til  at  fremhæve  indivi­ dets plads i historien. Så længe individet er  på  det  æstetiske  stadium,  lader  det sig styre af  skæbnen, det nægter  at vælge  selv;  først  på  det  etiske  stadium træffes  valget,  der  dog  atter  viger  for de  to  kategorier  af  religiøsitet.  Hermed når  man  til  en  vigtig  forbindelse  med Faulkner,  idet  en  opfattelse  som  Kierkegaards af det uendeliges og det eviges plads  i  tiden  kan  påvises  i  næsten  alle Faulkners  bøger.  Først  når  mennesket tror på  det uendeliges plads  i historien, antager denne sit rette perspektiv. Imid­ lertid  regner  Faulkner  dette  ideal  for næsten  uopnåeligt,  kun  én  i  hele  hans forfatterskab  kan  siges  at  repræsentere dette  stadium,  nemlig  Dilsey i »The Sound  and  the  Fury«.  Hun  har  opgivet forståelsen  som  forudsætning  for  tro, troen  på  at  Gud  blev  kød.  Bedell  giver i det følgende  en forklaring  på det æstetiske  stadium.  Æstetikeren  ønsker at  leve  i  nuet,  han  har  modvilje  mod ethvert  engagement.  Hos  Faulkner  fin­ der  man  prototypen  på  en  æstetiker  i Horace Benbow, der første gang optræ­ der i  »Sartoris«  og senere i  »Sanctuary«. Han  er  eskapist  og  kujon,  han  skjuler sig bag smukke talemåder og kan aldrig beslutte  sig.  Alle  hans  forhold  til  kvin­ der  er  uforpligtende,  og  han  tillægger ydre  årsager  skylden,  når  det  går  galt. Han kan med andre ord ikke »vælge sig selv«.  Idet  han  ikke  accepterer  sig  selv, kan  han  heller  ikke  vove »springet« over  i  det  etiske.  Det  kan  derimod  det unge  par  i »Wild  Palms«,  der  ifølge Bedell er Faulkners udtryk for det etiske stadium.  De  stræber  efter  og  vælger  at realisere det universelle, den fuldkomne kærlighed -  i hverdagen. Idet den kvin­ delige part frigør sig for mand og børn, træffer hun et valg i fuldstændig frihed, men  for  ham  eksisterer  penge  stadig som  et  æstetisk element,  der  hindrer ham  i  at  leve  i  nuet.  I  ønsket  om  at skabe  den  ideelle  eksistens,  fornægter de med andre ord dele af deres eget jeg, som  er  skabt  af  Gud  og  går  til  grunde i  den  trodsens  fortvivlelse,  som  Kier­ kegaard  anser  for  karakteristisk  for  det etiske  stadium.  Den anden del af bogen -  Old Man -  mener Bedell er eksponent for  det  komiske  og  ironiske begreb hos Kierkegaard,  men  den  skal  nok  snarere vise en anden facet af kærligheden (man kunne med rette kalde straffefangen for æstetiker).

Kierkegaards tidsopfattelse (afsnit III) tjener  (i  Begrebet  Angest) til  at belyse  tilværelsens  opbygning  omkring inkarnations-princippet.  Det  er  kun  i vor  egen  endelige  erfaring,  at  vi  opfat­ ter  tiden  som  opdelt  i  fortid,  nutid  og fremtid.  Det  centrale  er,  at  man  skal erkende  det  uendelige  i  hvert  eneste øjeblik.  Det  øjeblikkelige  er  konkreti­ seringen af det uendelige. Alting er deleligt i det uendelige. Men det uende­ lige eller  evighedens forhold  til  fremtid er  af  afgørende  betydning  for  menne­ skets  holdning til  »tid«  i det hele taget. Den, der kun  lever  i  »nuet«, uden rela- tion til fortid og  fremtid, har  heller ikke  erkendt  det  uendeliges  tilstedevæ­ relse  i  fremtid  og  evighed,  fordi  disse begreber  først  blev  introduceret  i  ver­ den  med  inkarnationen.  Man  kan  ikke beskæftige  sig  med  Faulkner  uden  at prøve  at  fortolke  hans  syn  på  »tiden«. Mange  kritikere  har  gjort  det,  og  man må kun betragte Redeils udlægning som en mulighed blandt flere.  Han gør sig  til  en  vis  grad  skyldig  i  at  »hugge en  hæl  og  klippe  en  tå«,  hvor  det  er nødvendigt  for  at  passe  Faulkner  ind  i Kierkegaards  tankegang.  Først  nævner han Sartres essay om Faulkners holdning til  tid  og  påviser  forvekslingen  af  fik­ tion  med  forfatterpersonlighedens  syns­ punkter. Sartres essay kaster især lys over  Faulkners  indstilling  til  fortid  og hans forkærlighed forat »standse tiden«, men Bedell mener, at Kierkegaards tan­ ker udvider tidsperspektivet i roma­ nerne.  Det er heller ikke muligt at læse Faulkners  romaner  uden  at  mærke  den indflydelse,  som  personernes  opfattelse af  tiden  har  på  deres  livsholdning  og hele skæbne. En skikkelse som Joe Christma s i  »Light  in  August«  kender ikke  sin  egen  oprindelse,  han  søger  be­ standig sin fortid, der  undslipper  og netop  derved  hindrer  ham  i  at  knytte forbindelsen  til  evigheden.  For  at  klar­ lægge  tidens  betydning  benytter  Faulk­ ner  i  mange  af  sine  bøger  ure  som symboler.  De  fleste  går  forkert  eller  er gået  i  stå,  og  personernes  reaktion  på denne  forvrængning  af  tiden  viser  noget meget centralt om deres karakter og begreber  om  tid.  Bedell  fremdrager  i denne forbindelse  Temple  Drake  fra »Sanctuary«,  der  fuldstændig  lader  sin tilværelse bestemme af skæbnen og tiden  -   hun  har  mistet  kontakten  med det  evige.  Da  hun  ikke kan erkende sig selv,  mislykkes  hendes  forsøg  på  at  få et  subjektivt  forhold  til  tiden  (og  der­ med  de  begivenheder,  som  tiden  er). Jason i »The Sound  and the Fury« klamrer  sig  til  tiden,  fordi  den  er  ind­ begrebet  af  penge,  og  penge  er  magt. Han mangler endda evnen til at erkende sin  egen  fortvivlelse,  idet  han  hverken er sig sin frie vilje eller sin  ånd bevidst. Altsammen  begreber  hos  Kierkegaard. I  Faulkners  roman  om  flyvere  »Pylon« er  det  atter  livet  i  abstraktionen,  eska­ pismen  og  isolationen,  der  er  årsag  til bruddet  med  det  evige.  Flyverne  kan ikke leve i tiden  (der rummer det evige og uendelige), men styrter ned i flugten mod  det  abstrakte,  da  de  fornægter  de­ res  jeg.  Miljøet  er  den  moderne  rod­ løshed,  hvori  individet  mister  sin  iden­ titet  og  derved  opsluges  af  mængden, netop  som  Kierkegaard  har  fremhævet, og  derved  vises  hans  tankers  evige  gyl­ dighed.  Atter  i  »Light  in  August«  fin­ der  man  Lena  Grove,  som  en  af  Faulk­ ners »primitive«  karakterer,  der  anser tiden  for  en  evig  cyklus,  hvis  kompo­ nenter  er  skabelse  og  ødelæggelse.  Her er  øjeblikket indeholdt i  det evige,  men på  en  mærkelig  hedensk  måde.  Hun  er sig  ikke  tiden  bevidst,  hun  er knap nok fatalist,  men  snarere  en  af de  skikkelser hos Faulkner, der har overlevet den tekniske revolutions ødelæggelse af Sydstaternes  naturtilstand (fx  novellen

»The  Bear«).  Hun  er  så  meget  naturbarn,  at  hun  ikke  engang  har  fantasi til at være bange. Sammenligningen med  Kierkegaards  ideelle  holdning  til tid  halter  derfor  en  smule.  I  et  resumé forklarer  Bedell, at  det  er  en  funda­ mental  fejl  at  betragte  tiden  rationelt eller  logisk.  Fortiden  må  altid  blive  et subjektivt  anliggende,  og  en  tilværelse i  fortid  ødelægger  forholdet til  nutiden, lammer handlekraften og fører til et liv uden for en selv. Det samme gælder for dem,  der  lever  i  fremtiden.  I  Faulkners specielle  syn på tid  skal man også finde årsagen til hans  stil  og  komposition, der præges af tilsyneladende virvar, men ved  nærmere  bekendtskab  viser  en  me­ get  bevidst  opbygning.  Samtidigheden har  i  mange  tilfælde  erstattet  kausali­ teten.

I  bogens  sidste  afsnit  (IV)  kommer Bedell  nærmere  ind  på  det  afsluttende og vanskeligst tilgængelige af stadierne, nemlig  det  religiøse.  Jo  mere  fortvivlet vi  bestræber  os  på  at  realisere  os  selv, des  nærmere  er  vi  synden.  Resignatio­ nen  kræver  ingen  tro,  afkald  har  intet med tro at gøre, vi skal tværtimod mod­ tage  i  taknemmelighed.  Den  religiøse accepterer det uendelige  i  historien, det evige i tiden, nemlig inkarnationens mirakel. Bedell beskriver troens paradoks i  beretningen om Abraham hos Kierkegaard  -   evnen  til  at  tro  på  trods  af al  fornuft.  Netop dette punkt kan over­ føres til den eneste skikkelse hos Faulk  ner, der har overlevet (»endured«), nemlig  Dilsey. Hun  har  erkendt  det uendelige  i  tiden  -   urenes  klokkeslet betyder  ikke  noget,  hun ved hvad klok­ ken  er  -   og  kan  derfor  se  hele  det Compson' ske univers falde sammen uden  at  miste  besindelsen.  Bedell  be­ skriver  med  stor  følsomhed  for  nuan­ cerne  Dilseys  påskegudstjeneste  og  har måske her opdaget den vigtigste parallel med den kierkegaardske tankegang. Men  det  er  næppe  sandsynligt,  at  Dil­ seys religiøsitet  kan  redde  andre  end hende selv; familien og  det univers, hvori  den  lever,  er  efter  Faulkners  me­ ning dømt til undergang i den moderne verdens  »sound  and  fury«,  på  samme måde som det netop kommer til udtryk i  Shakespeares  tragedier,  hvorfra  citatet stammer.

Det, der er lykkedes bedst for Bedell, er  uden  tvivl  fremstillingen  af  Kierke­ gaards enestående samtidighed. Sta­ dierne  på  livets  vej  eller  eksistensens modaliteter, som han foretrækker at kalde dem -  er beskrevet med stor klar­ hed  og  en  tydelig  forståelse  af  begre­ bernes  aktualitet.  Det  er  derfor Kierke­ gaard,  der  vinder  mest  ved  denne  op­ stilling  side  om  side  med  en  af  den moderne eksistentialismes største repræ­ sentanter. Den  kendsgerning,  at  hele Kierkegaards  univers  kan  finde  repræ­ sentanter i den moderne litteratur, viser hvor fremsynet han var. Hvorvidt denne undersøgelse har nogen større betydning for Faulkner-forskningen er derimod tvivlsomt, selv om enhver ny synsvinkel altid  er  af  værdi  for  forståelsen  af  et forfatterskab.  Man  kan  nemlig  uhyre nemt  -   og  det  er  også  blevet  gjort  udlægge Faulkners værker efter helt andre principper,  man  kan gang  på gang påpege, at den kierkegaardske for­ tolkning  er  en  »villet«  fortolkning,  der snarere belyser Kierkegaards tanker end giver større forståelse af  motiver  og individer hos Faulkner. Kierkegaards position som eksistentialist bekræftes derimod  yderligere  gennem  den  fore­ liggende  bog,  idet  hver  eneste  af  hans tanker har repræsentanter hos Faulkner, de iklædes kød og blod og antager netop  den  subjektivitet,  der  var  central i  hans  åndsverden. Mangelen ved bogen består  hovedsagelig  i  den  udvælgelse, der  er  foretaget  blandt  Faulkners  per­ soner, hvorved  Kierkegaards  helstøbt­ hed  står  over  for  noget  fragmentarisk, der  hele  tiden  vækker  læseren  til  mod­ sigelse.  Selv  om  Dilsey  er  en  virkelig repræsentant  for  det  religiøse  (og  deri har  Bedell  uden  tvivl  ret),  så  kan  man ikke  uden  videre  fjerne  hende  fra  hen­ des  miljø,  der  viser  Faulkners  funda­ mentale  tvivl  på  menneskets  fremtid; ved udelukkelsen af den vanvittige slut­ ning  har  bogen  fået  en  positiv  slagside i  Bedells fremstilling. Men selv om man må  komme  med  disse  indvendinger,  er det  dog  en  meget  interessant  hypotese, som fremsættes, og den kaster som sagt et  glimrende  lys  over  Kierkegaard  som moderne  eksistentialist.

Birgitte  Brix.

Egon  Brinkschmidt: SÖREN  KIERKEGAARD  UND KARL  BARTH

Neukirchener  Verlag  1971.  171  sider.

I  1963  skrev Karl Barth i  »Kirchenblatt für  die  reformierte  Schweiz« en  lille artikel  om  »Kierkegaard  und die Theo­ logen«,  Her  karakteriserer  han  Kierke­ gaard som »ein  notwendiger  Durch­ gang«  for retskaffen teologi, og dermed har  han  også  kort  gjort  rede  for,  hvad Kierkegaard  har  betydet  for  ham  selv. Brinkschmidt,  f.  1928,  nu  præst  i  Sennestedt,  mener,  at  begge  ord,  »notwen­ dig«  og  »Durchgang«,  her  må  under­ streges.  Og  hermed  er  temaet  for  nær­ værende arbejde givet.  Det  er dog hans lærer,  professor  Herman  Diem  i  Tü­ bingen, nu emeritus,, der har givet ham emnet  for  nærværende  bog,  der  i  vin­ tersemestret  1969-70  blev  antaget  som »Dissertation«.

Forfatteren  er  i  usædvanlig  grad  di­ scipel  af  sin  lærer.  Kun  på  eet  enkelt, nærmest ligegyldigt  sted  har  jeg fundet en  stilfærdig  korrektion  af  denne.  Og da  Diem  er  en  fin  kender  og  indsigts­ fuld tolker både af Kierkegaard og Barth, vil  det  forstås,  at vi  står  over for et  værdifuldt  arbejde. Hovedsigtet  er ikke en Kierkegaard-studie  +  en Barthstudie,  men  en  undersøgelse  af,  hvad Kierkegaard  har  betydet  for  Barth,  fra han o.  1920 kom under dennes i begyn­ delsen helt overvældende indflydelse, til han efterhånden, stadig i væsentlig over­ ensstemmelse med Kierkegaards dybeste intention,  voksede  ud  over  denne, ja måtte sige centrale ting helt anderledes.

Hovedpunktet  er,  hvorledes  det  for­ holdt  sig,  da  Barth med voldsomt efter­ tryk  akcepterede  Kierkegaards  tale  om, »der uenendliche qualitative Unterschied«  mellem  tid  og  evighed,  mellem Gud  og  mennesket,  om  situationen  og dermed tilgangen til problemet ikke alle­ rede  da  var  forskellig  trods  afgørende samstemmen  i  sigtet,  ja  i  hele  opfattel­ sen,  og  dernæst  hvad  dette  udtryk  se­ nere  kom  til  at  betyde  i  Barths  teologi. Herudfra  er  man  lige  ved  at  forstå  og tilgive,  at  den  ellers  så  flittige  forsker ikke tager hensyn til de væsentlige kor­ rektioner af  Kierkegaards  hele  hold­ ning,  som  Barth  fremførte,  da  han  i 1963 i  København  modtog  Sonningprisen.  Barths  tale  fra  dengang  er  dog ellers  let  tilgængelig  i  artiklen  »Dank und Reverenz«, trykt i tidsskriftet »Evangelische Theologie« 1963.  Man bemærker,  at  denne,  som  man  skulle mene,  særdeles  vigtige  artikel  slet  ikke er  nævnt,  skønt  forf.  dog  har  nævnet en  lille  artikel  fra  Barths  dødsår  1968 »Nachwort  zur  Schleiermacher  -   Aus-

wahl«.

Et væsentligt minus er, at forfatteren åbenbart slet ikke har kunnet læse dansk,  og  at  han  i  det  hele  ikke  røber kendskab til andre sprog end tysk; Kier­ kegaards  værker  har  han  læst i  den Diederichske  udgave,  idet  han  dog  har vist  den  hensynsfuldhed  at  henvise  til den  danske,  Samlede  Værker, 1.  udg. Engang  imellem  piller  han  ved  over­ sættelsen, delvis under udnyttelse af Diem  .Det  burde  han  imidlertid  have været  forsigtig  med.  S. 18  retter  han således  (i  Smulerne)  Kierkegaards  (!) »schlechthin  verschieden« til »absolut verschieden« uden  at  være  klar  over, at  K.  selv  bruger  ordet  »absolut«.  Og nærmest  fornøjeligt virker det,  når  han i  Efterskriften  i  tilknytning  til  Diem retter  H.  M.  Junghans' »oversættelse« (2.  udg.  s.  317):  »das  einzige  An-sich« til  »Das einzige Ich«, uden at være klar over,  at  Junghans  her  slet  ikke  »over­ sætter«,  men  blot  bibeholder  Kierke­ gaards  eget  tyske  udtryk.  De  temmelig mange  citater  fra  »Papirerne«  er  vist­ nok  alle  hentet  fra  Diem.

Af de  trykte  »værker«  benyttes,  som rimeligt  er,  især  Smulerne  og  Begrebet Angest,  men  også  i  nogen  grad  Efter­ skriften  og  Sygdommen  til  Døden,  lej­ lighedsvist  også  andre.  Mens  han  imid­ lertid  er ivrig for at se Barths udtalelser i  deres  givne  historiske  sammenhæng og altså vise udviklingsgangen,  behand­ les  Kierkegaards  skrifter,  som  var  de dele af et sammenhængende værk. Værst synes  mig  dette,  når  han  til  belysning af  begrebet paradox og spørgsmålet om »den  historiske  Jesus«  ubekymret  ud­ nytter  bemærkninger  af Frater Taciturnus'  »Skrivelse til Læseren« jævnsides med  Climacus-skrifterne.  Slemt  er  det også, at han ikke synes at være opmærk­ som  på,  at  Climacus forhold  til  Sokrates-Platon  er  forskelligt  i  de  to  skrifter, der  går  under  hans  navn.

Væsentlig set er imidlertid Brink­ schmidts  arbejde  ikke blot respektabelt, men flittigt, omhyggeligt og ganske dygtigt.  Savner  man  i  første  omgang noget, vil det ofte ved nøjagtig gennem­ læsning  vise  sig,  at  det  står  eller  anty­ des  i  en eller anden krog af bogen.  For­ fatteren  fortjener  afgjort  anerkendelse for  sin  indsats  på  et  mærkværdig  for­ sømt  gebet.  Han  har  således  klart  set, at de to tænkeres teologihistoriske situa­ tion  var  forskellig.  Kierkegaard  måtte kæmpe  for  strengt  personlig  inderlig­ hed  og  tilegnelse  i  en  tid,  da  praktisk talt  alle  regnedes  for  kristne og forkyn­ delsen syntes ret uangribelig. Barths hovedmodstander  derimod  var  en  teo­ logi  og  forkyndelse,  der  under  indfly­ delse  af  idealisme  eller  måske  pietisme var ved at overse den uendelige afstand mellem Gud og menneske, eventuelt det genfødte  menneske.  Det  søges  nu  på­ vist,  at  denne  forskel  er  med  til  at  for­ klare,  at  Kierkegaard  tager  sit udgangs­ punkt  i  menneskets  i  grunden  fortviv­ lede  situation,  mens  Barth  begynder  og ender  med  at  tale  om  Gud,  Guds  ord, Guds dom, der dybest set gemmer Guds nådefulde  komme,  Guds  nej,  der  i  sig skjuler  hans  altid  utilgængelige  para­ doksale ja.  Men begge tænkere er enige om,  at  kun  Gud  kan  bygge  bro  over afgrunden.

Som antydet er min væsentligste ind­ vending,  at  visse  for  bogens  problem centrale spørgsmål ikke klart bliver fremdraget og  drøftet.  Det  er mig såle­ des nærmest ubegribeligt, at Brink­ schmidt ikke dvæler ved, at Kierkegaard sondrer  mellem  Religiøsitet  A  og  Reli­ giøsitet  B  og  lader  læseren  forstå,  at også i den førstnævnte, som vi ret upræcist  kan  kalde  den  sokratiske,  er  der  et gudsforhold,  et  møde  med  Gud  under evighedens forpligtelse, så  mennesket allerede dér får historie.  Når det således i  Begrebet Angest  (2.  udg.  s.  395)  hed­ der:  »Først i Øieblikket begynder Histo­ rien«,  er  dette  nok  tilsyneladende,  men ikke  virkeligt  det  samme,  som  når  det i  bogen  her  hedder: »Im  Glauben,  im Sein vor Gott, gewinnt der Mensch Geschichte«.  Her  tales  der  nemlig  kristocentrisk, hvilket ikke er tilfældet på det nævnte  sted  i  Begrebet  Angest.  I  det hele  er  Brinkschmidt  tilbøjelig  til  for uanfægtet  at  tolke  Kierkegaard  så  tæt op  til  den  senere  Barth  som  muligt. Mærkeligt  nok  i  øvrigt  synes  han  så ikke  at  have  forstået,  hvad  der  et  par sider  senere  i  Begrebet Angest  står  om, at når det evige er sat  »i Øieblikket«  er dette tillige »det Tilkommende, der kommer  igjen  som  det  Forbigangne«. Lad være, at Kierkegaard her udtrykker sig uklart. Men de eksempler, han umid­ delbart  derefter  nævner  fra  den  kriste­ lige  dogmatik,  burde  være  tilstrækkelig klarende.

Og  bliver  Kierkegaards forhold til den  sokratiske  religiøsitet  ikke  virkelig klarlagt,  gælder  noget  tilsvarende  med Barth. Denne  taler selv (Í »Credo«, 1935,  s.  159)  om,  at  hans  tolkning  af Romerbrevet  »delvist gik  for  sig under en mærkværdig skorpe af kantiskplatoniske begreber«. Efter mit skøn var der her tale om mere end en skorpe. Det influerede på selve substansen. Der­ for  kunne  Barth  visse  steder  i  Romer  -

brief  (1922)  tale om et møde med  Gud uafhængig  af  åbenbaringen i Kristus ved vor eksistenses yderste grænse. Barth  kunne  ganske  vist aldrig  have skrevet  et  skrift  som  Sygdommen  til Døden, der skal afsløre den ikke-kristnes fortvivlede  situation.  Han  rammes  ikke af  den  anklage,  som  Bonhoeffer -   med rette  eller  urette -   udslynger mod  dem, der  prøver  noget  sådant  (se  »Wider­ stand und  Ergebung«,  1952,  s.  216  ff.). Men der er her et problem,  hvad  angår forholdet mellem Barth i Römerbrief og f. eks. i Barmen, 1934, som Brink­ schmidt  næppe  har  set.  Det  ville  føre for  vidt  her  at  udrede  dette  nærmere. Jeg  får  derfor  nøjes  med  at  henvise  til en  artikelserie  om  Karl  Barth,  der  kom 1930  i  tidsskriftet  »Kirken«.

Meget mere burde nævnes, ikke mindst  til  forfatterens  ros,  således  hans udredninger af, hvorfor Barths og Kier­ kegaards  syn på kirken udviklede sig så forskelligt,  eller  hans  påvisning  af,  at den  omhyggelige  læser  af  Römerbrief ikke burde være blevet så overrasket og skuffet,  som  man  almindeligt  blev,  da Barth allerede i  1927  og derefter stadig mere  udviklede  sig  til  at  blive  dogma­ tiker.  Brinkschmidt  bringer  iøvrigt  så mange udmærkede citater fra Kirchliche Dogmatik,  at  man  nærmest  ærgrer  sig over, at han ikke giver en skarp tilrette­ visning  til  dem,  der,  desværre  i  Bonhoeffers  fodspor,  taler  om  Barths  »Of­ fenbarungspositivismus«  .

Og så kan man slutte med dels at slå fast,  at  forfatterens  »basis«  trods  en  ret lang,  men  ret  ensidig  literaturliste  er påfaldende  snæver,  dels  at  gentage,  at det er et værdifuldt og i al fald særdeles respektabelt  arbejde.

N. H. Søe.

Hermann  Vis  eher: DIE  CHRISTOLOGIE  DES  PARADOXES Zur  Herkunft  und  Bedeutung  des  Christus­ verständnisses  Sören  Kierkegaards.

Vandenhoeck  et  Ruprecht.  1970.

Forfatteren er teologisk professor i Mainz.  Han  benytter  her  i  bogen  kun tysksproget  literatur  og  tyske  oversæt­ telser  fra dansk  og svensk.  Dog har han med bistand af sin assistent Frank-Eber­ hard  Wilde,  kendt  for  sin i  Kierkegaardiana  1971  af dr.  theol.  Anna Paulsen recenserede bog  »Kierkegaards Ver­ ständnis  der  Existenz«,  udnyttet  visse optegnelser  fra  Kierkegaards  dagbøger, der ikke tidligere har været oversat til  tysk.

Umiddelbart er bogens anliggende klart.  Det  drejer  sig  om  at  undersøge, hvor  vidt  det  er  rigtigt,  at  Kierkegaard i  Climacus-skrifterne kun er interesseret i  inkarnationens faktum, forstået i over­ ensstemmelse med  Chalcedonense, og ikke  i  Jesu jordeliv eller  enkeltheder herfra. Dernæst  rejses det spørgsmål, om  »Indøvelse i Christendom«  i så hen­ seende betyder en virkelig nybesindelse. Man  kan  formulere  problemet  sådan: I  hvor  høj  grad  har  K  E.  Løgstrup  ret, når  han  i  sin  »Auseinandersetzung  mit Kierkegaard« lader første del hedde

»Christentum  ohne  den  Jesus  der  Geschichte«,  og  når  han  hævder,  at  dette Climacus-skrifterne, »Indøvelse«,  skønt gelierne  øvede  undere  og  sagde  om  sig

ikke bare gælder men  egentlig  også der her er tale om, at Jesus ifølge evan­ selv,  at  han  var  Guds  søn.

Først  får  vi  dog  en  slags  indledning, hvori  Fischer  mener  at  kunne  sandsyn­ liggøre, at »paradox-christologien« er blevet  til  efter  disputatsen,  og  at  det dels  var  Kierkegaards  personlige  ople­ velse,  da  han  inden  det  definitive  brud med  Regine  Olsen  måtte  forstille  sig, altså  gå  ind  under  et  »incognito«,  dels hans  læsning  af  Lessings  skrift  »t)ber den Beweis des Geistes und der Kraft«, der  førte  ham  til  at  udarbejde  opfattel­ sen  af  Kristus  som  paradoxet.  Om  det så  er  rigtigt,  at  i  disputatsen  opfattes Kristi  guddommelighed  som  umiddel­ bart  kendelig, mens ukendeligheden til­ lægges  Sokrates,  er  dog  nok  tvivlsomt. Men Fischer beholder ret  i,  at den  sær­ lige  opfattelse  af  Kristus-paradoxet,  der møder  os  i  »Philosophiske  Smuler«,  er udarbejdet  i  årene  efter  1841.

Væsentligt giver Fischer Løgstrup ret. For  Climacus-skrifternes  vedkom­ mende  drejer  det  sig  naturligvis  især om  tolkningen  af  det  så  ofte  drøftede udtryk  »det verdenshistoriske NB«  (IV, 296), hvor de for troen nødvendige fakta  angående  Kristi  liv  unægtelig  er begrænset  til  et  minimum.  Når Fischer imidlertid  drøfter,  om  bemærkningen om ,at Jesus »er derpaa død«, involverer korsfæstelsen,  må  man  nok  studse. I

»Efterskriften« (VII,  588) hedder  det jo  dog  direkte,  at  det  paradoxe  er,  at Kristus er kommet til verden for at lide. I  øvrigt  er  det  efter  min  mening  også berettiget  at  inddrage  det  faktum,  at  i det  med  »Smulerne«  praktisk  talt  sam­ tidige skrift  »Begrebet Angest«  munder udredningen  om  frelsen  ved  troen  ud  i ordene  »forsyn«  og  »forsoning«.  Som pointeret  af  Hirsch  havde  Kierkegaard oprindelig planlagt at udgive begge disse  to  skrifter  under  eget  navn, så også  således  knyttes  de  i  al  deres  forskelligartethed  nøje  til  hinanden,

I  øvrigt har  jeg behandlet de herhenhørende  spørgsmål  ret  indgående  i  en artikel  »SørenKierkegaards lære om pa­ radokset«  i  festskrift  til  Ragnar  Bring i  1955,  oversat  til  engelsk  i  den  i  1962 af Niels Thulstrup  og Howard Johnson udgivne »A Kierkegaard Critique«. Her har  jeg naturligvis også rørt ved  forhol­ det  mellem  den  endelige  udformning af  Kristologien  i  »Smulerne«  og  den berømte dagbogsoptegnelse fra maj 1843  (IV A 103), hvor det  »paradoxale« tilspidses til  yderste  konsekvens.  Hos Fischer  får  dette  forhold  den  kommen­ tar,  at  i  det  endelige  skrift  »fortrænger teologen  Kierkegaard  tvivleren  og  problematikeren  Climacus,«  en  lidet  indly­ sende påstand

Hvad  angår  spørgsmålet  ændring  i øvelse«,  understreger  Fischer  energisk, at  Kierkegaard  på  de  afgørende  steder

opfattelsen af Kristi  »inkognito«  i  »Ind­ stærkt  sondrer  mellem  den  hellige  hi­ storie og den profane historie,  ja at han

(XII,  84)  kan  sige,  at  Kristi  liv  på  jor­ den,  den  hellige  historie,  står  ene  for sig,  udenfor  historien.  For  Fischers  be­ synderligt  uforstående  tolkning  bliver dette  til,  at  »Die  Paradox-Christologie

wandelt  sich  zum  Doketismus.«

At  dette  er  helt  urimeligt  er  dog vel nærmere påvisning  heraf  ville  føre  ret  vidt  og er  dog  nok  overflødig.  Men  på  den måde lykkes det at »redde« Kierkegaard

umiddelbart indlysende. En som  radikalt  uinteresseret  i  Jesu  men­ neskelige historie.

I bogens fjerde og sidste kapitel viser det  sig  imidlertid,  at  forfatteren  har  et særdeles aktuelt teologisk anliggende. Vi lever jo i en tid, hvor man ikke længere er  tilfreds  med  et  Rultmnnsk,  pseudopaulinsk  nej  til  at  ville  kende  »Kristus efter  kødet«.  I  de  seneste  15-20  år  er jo  interessen  for  at  finde den historiske Jesus  af  Nazareth  stadig  voksende,  og nu  søger  Fischer  at  vise,  at  teologien ikke  slipper uden  om  dette problem og dermed  spørgsmålet  om  forholdet  mel­ lem Jesu forkyndelse og urmenighedens og Paulus. Vist er Bultmann og Kierke­ gaard  radikalt  forskellige,  når  talen  bli­ ver om historisk kritik af evangeligerne; men  trods  dette  er  de  ifølge  Fischer væsentlig  enige  i  at  reducere  betydnin­ gen  af  Kristi  historiske  fremtræden  til noget  næsten  punktuelt  Trods  alt  be­ viser  imidlertid,  siger  Fischer,  Kierkegaards kredsen  om  en  »hellig  historie«, at  spørgsmålet  ikke  har  ladet  ham  i  ro. Bultmann derimod skubber faktisk pro­ blemet  helt  til  side;  men  det  må  tages alvorligt.  Bultmann  kan  her  ikke  be­ holde  det  sidste  ord.  Han  er  forblevet alt for stærkt  præget af den  tidlige periode  af  den  »dialektiske«  teologi.

Om Fischer så er helt retfærdig mod Bultmann, er et spørgsmål, der ikke skal drøftes  her.  Jeg  nøjes  med  at  anmelde mine forbehold og i øvrigt at henvise in­ teresserede  til  f. eks.  at  læse  Bultmanns lille bog  »Jesus Kristus og mytologien«, engelsk  original 1958,  dansk  oversæt­ telse  1967.  I  øvrigt bør det lige noteres, at  også  Løgstrup  i  sin  førnævnte  bog har  et  afsnit  med  titlen:  »Christentum ohne  den  Jesus  der  Geschichte  in  der Theologie  Bultmanns«.

N. H. Søe.

Stephen  Crites:

IN  THE  TWILIGHT  OF  CHRISTENDOM. Hegel  vs.  Kierkegaard  on  Faith  and  History.

American  Academy  Studies  in  Religion. Unisersity  of  Montana,  1972.  107  sider.

Det  påfaldende udtryk  »Twilight«, NB of Christendom, ikke of Christianity, er sikkert  direkte  overtaget  fra  slutningsbemærkningerne i Hegels forord af 1820  til  »Grundlinien  der  Philosophie des  Rechts«,  hvor vi  finder  de  berømte ord:  »die Eule der Minerva beginnt erst mit der einbrechenden Dämmerung ihren  Flug«,  hvilket  denne  bogs  forfat­ ter  oversætter: »The  owl  of  Minerva begins its flight only with the gathering twilight«.  Hegels  tanker  om  »tusmør­ ket« over  den  traditionelle  kristenhed finder  Crites  især  udtrykt  i  de  hånd­ skrevne  slutningsbemærkninger  til  sid­ ste del af  Hegels  forelæsninger  over religionsfilosofi »»Vergehen der Gemeinde«  und  Neuwerden«,  dateret  25. august 1821.  Her  er  dog  snarest  tale om,  at  den  nedarvede  kirke  og  dermed den  ægte  religion  må  flygte  ind  i  den rette,  altså  spekulative  filosofi.  Kristen­ hedens  sande  væsen  består,  men  den kultiske  og  af  traditionel  åbenbarings­ forståelse  bestemte  religion  må  vel  for­ svinde.

Crites  selv  kommer  fra  metodistisk baggrund.  Han har studeret i Yale  og  i Heidelberg  og  er  nu  Professor  of  Reli­ gion ved Weslayan University i Middletown,  Connecticut.  Han  er  altså  blevet i  et  metodistisk  miljø,  men  taler  i  bo­ gens  indledning  stærkt  om,  at  kristen­ heden nu et fortidig.  Selvfølgelig får vi for  117.  gang  at  vide,  at  den  constantinske  æra  er  forbi,  og  det  kan  jo være rigtigt.  Men  når  vi  kommr  til  spørgs­ målet om  religionens  forhold til det sæculare,  får  man  den  fornemmelse,  at han snarere sogner til en slags hegelianisrne end til Kierkegaard. Gang på gang har  jeg  under  læsningen  tænkt  på  det eneste  foredrag,  jeg  (i  1923)  har  hørt af  Christoph  Schrempf.  Denne  var  på sin besynderlige respektfulde og respekt­ løse måde fyldt med beundring for Kier­ kegaard,  men  endte  med  at  udtrykke sin  beklagelse  af,  at  et  geni  af  Kierke­ gaards  format skulle bruge sine kræfter til  at  kæmpe  »auf  einem  verlorenen Posten.« Crites  mener  vist  noget  lignende.

Hans  bogs  tema  minder  stærkt  om emnet  for  professor  Thulstrups  dispu­ tats,  som  han  åbenbart  kender  i  den danske originaludgave.  Han læser åben­ bart både dansk og tysk, tilmed så svære tekster som  Kierkegaards og Hegels. Selvfølgelig  har  han  i  nogen  grad  støt­ tet sig til foreliggende oversættelser. En­ kelte  gange  drister  han  sig  til  at  korri­ gere  en  oversættelse  -   med  tvivlsomt held,  men  læse  kan  han.  En  lille  be­ mærkning  viser,  at  han  mener,  at  når teologer har behandlet bogens tema, har de normalt kunnet for lidt filosofi, mens filosoffer oftest har haft for spinkle teologiske forudsætninger, og  læseren skal  så  åbenbart  forledes  til  at  mene,  at her endelig har vi teologen og filosoffen i  personalunion.  Når man f. eks.  tænker på  en  forsker  som  Hirseh,  får  man  en mærkelig smag i munden ved udtalelser af  denne  art.  Og  en  forsker  som  Thul­ strup  er  da  virkelig  heller  ikke  en  di­ lettant i Hegels filosofi. En række andre kunne også nævnes.

Crites bebrejder  Thulstrup, at  han ikke forfølger spørgsmålet om forholdet til  Hegel  op  gennem  hele Kierkegaards forfatterskab, og  mener,  at  Thulstrup næppe  har  kendt  Hegel  tilstrækkelig nøje til at spore, hvor stærkt denne, også hvor  der  ikke  er  direkte  henvisninger, ikke  blot  negativt,  men  også  positivt langs  af  sted  har  ledsaget  Kierkegaard i  hans  problembehandlinger.

Hvor  rigtigt dette sidste så er, er et andet spørgsmål. I øvrigt, når så

Crites selv tager fat, siger man ikke blot ja,  men også  et mere  eller mindre tyde­ ligt  nej.  Selvfølgelig  er  det  da  let  at  se, at  Assessor  Wilhelms  udredninger  om ægteskabet  minder  om  Hegels,  tilsyne­ ladende endda stærkt;  men  inderst  inde er  der  forskel,  den  forskel,  som  f. eks. Valter  Lindström  har  formuleret  sådan: »Alligevel  bliver  ikke  blot  det  almene i  betydningen  af  ordninger  for  menne­ skelivet, som  tilfældet er hos Hegel, menneskets telos.«  At  Kierkegaards  ud­ redninger af de forskellige »stadier« skulle  være  påvirket  af  Hegels  »Phä­ nomenologie des Geistes«, tror jeg ikke på;  men  retfærdigheden  kræver,  at  det noteres, at Crites naturligvis  ved,  at der hos  Kierkegaard  ikke  er  tale  om  en logisk  udvikling  (ordet  »logisk« taget i  hegeliansk betydning), men om  »umedierede«  spring. I øvrigt mener jeg, som f. eks.  dr.  J.  Himmelstrup  i  sit  »Ter­ minologisk  Register«,  at  ordet  stadier ikke  involverer,  at  hvert  enkelt  individ skal  gennemleve alle  »tidligere«  stadier, om han vil nå frem til det højeste;  men ordet  betyder,  »hvad  man  almindeligt kalder  et  Standpunkt.«  Kun  i  forholdet mellem  »Religiøsitet  A«  og  »Religiøsi­ tet  B«  slår  Kierkegaard  eftertrykkeligt fast,  at  det  første  stadium  må  gennem­ leves  først.  Det  er  nu  engang  hans  ud­ gave af det ulyksalige »menneske først«.

Det  kunne  let  fortsættes,  men  uden underkendelse  af,  at  det  er  en  ganske flittig  studie,  der  udviser  en  del  skarpsindighed,  må  det  siges,  at  nogen  klar linie  er der ikke tegnet. At Crites ender

med  ret  tydeligt  at  pointere  den  fundamentale forskel mellem Hegel, der lader det  hellige udtømme  sig  i  det  sæculare, og  Kierkegaard,  der  stærkere  og  stær­ kere.  omend  allerede  tydeligt  i  et  skrift som Philosophiske Smuler, urgerer mod­ sætningsforholdet  mellem  jord  og  him­ mel,  er  næsten  selvfølgeligt.  Mærkeligt nok  nævner  Crites  intetsteds,  at  Kier­ kegaard,  historisk  set  særdeles  forståe­ ligt,  opererer  med  det  traditionelle,  fra Platón og Plotin og Boethius nedarvede evighedsbegreb,  og  at  dette  faktum  gør problemstillingen allerede  i  Climacusskrifterne skæv.

Bogens sidste afsnit hedder »Hegelian Conclusión«.  Forfatteren mener nemlig, at  i  en  studie  som  denne bør  filosofien have  det  sidste  ord,  i  hvert  fald  ikke den  religiøse  lidenskabs  digter.  Hege! ville,  hedder det, have betragtet Kierkegaards »project« som »a comedy  of romantic anachronism.« Vist kan vi prøve at forene de to så forskellige tæn­ kere.  Hegel  kunne da  forklare historien og  dermed  også  den  religiøse  bevidst­ hed,  mens  Kierkegaard  kunne  få  ordet, når  talen  er  om  den  enkeltes  eksistens i  troen.  »Men  de  to  kunne  kun  blive kombineret på denne måde på hegelske betingelser.«  Så  ved  vi  det.  Forfatteren er  som  noteret  metodistisk  professor  i religion,  så  hans  ord  må  vel  også  have vægt -   eller  har  de  mennesker  ret,  der energisk  ryster  på  hovedet  ad  ameri­ kansk  metodisme?  Forhåbentlig  er  Cri­ tes  ikke  typisk.

N. H.  Søe.