Saleems elefantiasis
Forfattere: Søren Frank
Tidsskrift: passage (2003-09-01)

## Saleems elefantiasis

- Rushdies Midnight's Children som encyklopædisk projekt

## Søren Frank

Kortet skal virkelig være i skala 1:1 , det skal med andre  ord  være  koekstensivt  med  Rigets  territorium.

Umberto Eco, Kort over Riget i målestok 1:1 . 1

## Litteraturen som kartografi

I essay'et 'Notes on Writing and the Nation' sammenligner Salman Rushdie litteraturen med en kartografi:  'Writing as mapping: the cartography of the imagination'. 2 I forlængelse heraf  kunne  man spørge,  om  Rushdies  roman  fra  1981, Midnight's Children ,   er  en  koekstensiv kartografi over Indien? Efter udgivelsen læste mange indere faktisk romanen som en autoritativ historiebog, ligesom tildelingen af Booker-prisen kan betragtes som et vidnesbyrd om romanens evne til at tryllebinde et vestligt publikum med fremmed stof, og der er i den forbindelse ingen tvivl om, at romanen for mange vestlige læsere har dannet grundlaget for deres forestillinger om Indien. Imidlertid har romanen også mødt kritik, primært fra indiske intellektuelle, bl.a. for at lefle for et vestligt publikum ved at bekræfte mange af de fordomme, som stadig eksisterer om Indien i  Vesten. Spørgsmålet er altså, om Rushdies eventuelle encyklopædiske status i relation til en indisk kontekst er en vestlig opfattelse, eller om man kan finde mere objektive tegn på encyklopædiske træk i romanen?

Et  sted  i  romanen  hører  vi  om  Nadir  Khan,  en biperson, og hans tidligere værelseskammerat:

As a young man he had shared a room with a painter whose pain  tings had grown larger and larger as he tried to get the whole of life into his art.  'Look at me', he said before he kill  ed himself, 'I wanted to be a miniaturist and I've got elephantiasis in  stead!' 3

Saleem Sinai, romanens allestedsnærværende fortæller og hovedperson, spørger lettere bekymret:  'is this an Indian disease, this urge to encapsulate the whole of reality? Worse: am I infected, too?' (MC, 75). Ja, vil mit svar være til det sidste spørgsmål, Saleem lider i udpræget grad af elefantiasis! Begrebet er Rushdies  metafor  for  en  encyklopædisk  æstetik,  hvor hele livet forsøges indfanget i et kunstværk; og som det antydes, så er denne form for elefantiasis livsfarlig. 4   Romanens  slutning  bekræfter  dette,  idet  Saleem dør: udarbejdelsen af den roman, som læseren sidder med i hånden, har fordret en både fysisk og mental  kraftanstrengelse  fra  Saleems  side,  hvorfor hans krop dagligt krakelerer for til sidst at opløses og spredes for alle vinde: 'cracking now, fission of Saleem, I am the bomb in Bombay, watch me explode, bones splitting breaking' (MC, 463). Der består altså en omvendt proportionalitet mellem romanen og dens fortæller: jo nærmere romanen er på sin 'fuldbyrdelse', jo nærmere er Saleem på sin udslettelse, og forløbet illustrerer således, hvordan liv omdannes til  kunst,  ja  måske  endda  hvordan  kunsten sejrer over livet. Inden den personlige desintegration har Saleem som en anden bricoleur forsøgt at give sit liv mening, primært gennem de forbindelseslinier, han skaber mellem sin egen livshistorie, sin slægts historie og det indiske subkontinents historie. Disse fusionsbestræbelser ,  de metaforiske forsøg på at bringe umiddelbart forskellige elementer sammen i en meningsfuld  helhed,  suppleres  af  de fissionskræfter og metonymiske kunstgreb, som romanen ligeledes benytter  sig  af;  tilsammen  udgør  de,  som  vi  skal  se, romanens særegne encyklopædiske impuls.

Begrebet  encyklopædi  er  dannet  fra  de  græske ord enkyklios  paideia ,   der  betyder  cirkulær  instruktion.  En  encyklopædi  er  altså  forsøget  på  at  indkredse eller omkredse (al) viden, og således finder man rester af et græsk-romersk dannelsesideal i den særlige  encyklopædiske  genre.  Det  var  imidlertid først i 1976, at genren for alvor fik analytisk og teoretisk opmærksomhed med Edward Mendelsons to artikler ' Gravity's Encyclopedia'  og 'Encyclopedic Narrative: From Dante to Pynchon'. Northrop Frye havde dog allerede i fire forelæsninger på Princeton i marts 1954 (dem der ligger til grund for Anatomy of Criticism fra 1957) talt om en encyklopædisk form i litteraturhistorien, og i Franco Morettis Modern Epic fra 1996 nævnes det encyklopædiske ligeledes som et konstitutivt træk. Til trods for de indbyrdes forskelle er det imidlertid kendetegnende for dem alle tre, at de undgår betegnelsen roman: Frye taler om form, Mendelson om narrativ, Moretti om epik; hos Frye er der således tale om en litterær modus, som man  kan  finde  hos  mange  forfattere,  mens  både Mendelsons og Morettis begreber dækker over en decideret genre, hvorfor deres 'hitliste' er mere eksklusiv end hos Frye.

Min hensigt er imidlertid ikke at diskutere genreteori  og  -grænser,  men  snarere  at  læse Midnight's Children som en roman med encyklopædiske træk. Vi kan umiddelbart se en række overensstemmelser mellem de karakteristika, Mendelson opregner, og så Midnight's Children :  Romanen er skrevet fra migrantens perspektiv og i opposition til den politiske dagsorden, der herskede i Indien i 1970'erne: 'encyclopedic narratives usually enter their cultures from a position of exile or illegality', skriver Mendelson og fortsætter:  'all encyclopedic narratives (...) originate in opposition to the cultures they later come to symbolize'. 5  Romanen kan endvidere siges at inkorporere en mangfoldighed af sociale og lingvistiske lag, samt gøre brug af et bredt arsenal af litterære stilarter. Derimod fordrer romanen enkelte korrektioner til Mendelson, eftersom han fx opfatter genren som et  vestligt  fænomen; Midnight's  Children tilhører tværtimod en bølge, der opstod med afkoloniseringen, hvor genren spredes væk fra  Vesten i takt med, at de nye nationer, der opstod og de gamle nationer, der vandt deres selvstændighed på ny, havde behov for encyklopædiske værker som led i skabelsen af deres nye nationale selvforståelse. Endelig bemærker Mendelson,  at  det  encyklopædiske  værks  dialekt ofte  efterfølgende  etablerer  sig  som  nationalsprog (fx i tilfældet Dante), men Midnight's Children synes ikke at have haft nogen intentioner om at skabe ét enkelt nationalsprog, idet den snarere hylder Indiens mangesprogethed.  Romanen  repræ  senterer  således noget  nyt  med  sin hybriditet  og  internationalisme og varsler dermed et opgør med det traditionelle begreb om nationallitteratur. Den kan, med Morettis ord, karakteriseres som 'a perfect compromise formation' mellem det orientale og det occidentale. 6 'For the first time in modern history, the centre of gravity of formal creation leaves Europe, and a truly worldwide literary system - the Weltliteratur dreamed of by the aged Goethe - replaces the narrower European circuit', skriver Moretti om den proces, han ser igangsat med Hundrede års ensomhed (1968), og hvortil han ligeledes regner Midnight's Children . 7

## Fra individ til verden og tilbage igen

Det stillads, der i Midnight's Children holder sammen på den barokke bygning, er de paralleller, der fremskrives mellem Saleem og Indien. Denne teknik legitimeres primært af det faktum, at Saleem er født nøjagtig  på  slaget  for  Indiens  uafhængighed  ved overgangen fra den 14. til den 15. august, 1947:

Dear Baby Saleem, My belated congratulations on the happy accident of your moment of birth!  Y ou are the newest bearer of that ancient face of India which is also eternally young.  We shall be watching over your life with the closest attention; it will be, in a sense, the mirror of our own, (MC, 122)

skriver selveste Nehru således i et brev til det nyfødte midnatsbarn. Gennem dette spejlforhold opnår Rushdie at kunne anvende Saleem som et prisme for hele Indien, og parallellen styrkes yderligere ved den lighed, der ifølge Saleems geografilærer består mellem kontinentets fysiognomi og Saleems groteske ansigt: 'In  the  face  of  thees  ugly  ape  you  don't  see  the whole map of India?' (MC, 231), spørger Mr Zagallo ondskabsfuldt.

Saleems bemærkelsesværdige genealogi giver os et yderligere fingerpeg om hans symbolske potentiale. Efter nøje at have optegnet sin families stamtræ i romanens første del, viser det sig senere, at Sa  leems forældre slet ikke er hans biologiske forældre.  Tværtimod er han søn af den fattige inder Vanita og den rige engelske Methwold; men derudover udmærker Saleem sig ved sin evne til at  'opfinde' for  ældre,  'giving birth to parents has been one of my stranger talents' (MC, 243), hvorfor han faktisk kan siges at have  hele  fire  mødre  (Vanita,  hans  fostermoder Amina, hans barneplejerske Mary Pereira, samt hans tante  Pia Aziz)  og  syv  fædre  (William  Methwold, Vanitas rig  tige  mand Wee Willie Winkie, hans fosterfader Ahmed, Aminas første mand Nadir Khan, slangeeksperten Dr Schaapsteker, hans on  kel Zulfikar og endelig gøgleren Picture Singh). Derved understreges Saleems hybride identitet, da han gennem denne brogede forældremasse har rødder i både det engelske, franske og indiske, samt i kristendommen, hinduismen og islam; Saleem bliver dermed et billede på Indiens pluralisme, en sand  'half-and-halfer' (MC, 18).

Indtil  nu  har  vi  set,  hvordan  Saleem  og  Indien fungerer som spejlbilleder af hinanden. Metropolen Bombay kan imidlertid siges at udgøre et mellemtrin på vej fra individ til nation:

Our Bombay: it looks like a hand but it's really a mouth, always open,  always  hungry,  swallowing  food  and  talent  from  everywhere else in India. (MC, 125f)

Her betragtes Bombay som en mikrokosmisk magnet, der tiltrækker elementer fra det store makrokosmiske Indien. En anden korrespondance, som romanen arbejder med, er forbindelsen mellem Indien og Europa: 'Europe  repeats  itself,  in  India,  as  farce' (MC, 185). Her kan gentagelsen af delen i helheden til  gengæld siges at indeholde en forskel: i Indien kan man også finde Europa, men i fordrejet udgave. Det  sidste  skridt  på  vejen  mod  indoptagelsen  af hele

verden foretages gennem paralleller til begivenheder

## hos familien Aziz:

Far away the Great  War moved from crisis to crisis, while in the cobwebbed house Doctor Aziz was also engaged in a total war against his sectioned patient's inexhaustible complaints. (MC, 25)

Igen og igen opererer romanen med disse metaforiske forbindelser baseret  på  lighed  mellem  Saleem,  hans familie, Bombay, Indien, subkontinentet, Europa og verden. Med Saleem i centrum på både fortælleplan og fortalt plan kan det umiddelbart virke paradoksalt, at romanen skulle være encyklopædisk, men på grund af de genkommende forbindelseslinier mellem individ,  nation  og  verden,  kan  man  med  god  ret hævde romanens encyklopædiske tilsnit. 'To understand just one life, you have to swal  low the world' (MC, 109), minder Saleem os om.

Et yderligere faktum, der peger på Saleems repræsentative rolle for den indiske nation, er hans evne til at fungere som bevidsthedscenter for de 1001 midnatsbørn, der blev født i midnatstimen efter In  di  ens uafhængighed.  Dette  magiske  talent  er  med  til  at understrege  Saleems  multicentrerede  identitet  og antyder ligeledes hans synekdokiske forhold til Indien. Netop synekdoken er ifølge Mendelson et konstitutivt træk ved encyklopædien:

Encyclopedic narratives all attempt to render the full range of knowledge and beliefs of a national culture, while identifying the  ideological  perspectives  from  which  that  culture  shapes and interprets its knowledge. Because they are products of an era in which the world's knowledge is vastly greater than any one person can encompass, they necessarily make extensive use of synecdoche. 8

Synekdoken som retorisk figur er kompleksitetsreducerende og viser hen til et reciprokt forhold mellem et mikro- og et makrokosmos; Saleems telepatiske  talent  og  hans  pluralistiske  ophav  bevirker netop, at han overskrider det at være 'any one person':  han  kan  betragtes  som  en  leibniziansk  monade, der har hele verden i sig. Et sted i romanen sammenligner Saleem således også sin egen fostertilstand med en encyklopædi og understreger derved

## endnu en gang sammenhængen mellem bíos og gráphos:

What had been (at the beginning) no bigger than a full stop had expanded into a comma, a word, a sentence, a paragraph, a chapter; now it was bursting into more complex developments, becoming, one might say, a book - perhaps an encyclopaedia - even a whole language' (MC, 100).

## Cirklerne sprænges

Denne centripetale tendens i romanen, der holder den cirkulære instruktion i balance, modsvares som tidligere nævnt af centrifugale kræfter, der sprænger den optegnede omkreds om romanuniverset. Denne ambivalens  mellem  totaliserende  og  fragmenterende tendenser er netop til stede i Morettis titel Modern Epic ,  hvor der, som han selv bemærker det, består en antagonisme mellem substantivet og adjektivet:

a discrepancy between the totalizing will of the epic and the subdivided reality of the modern world. The imperfection of world texts is the sure sign that they live in history. 9

Verdenstekstens ufuldkommenhed er et resultat af, at den kæmper med at finde formelle modsvar til en moderne  verden,  der  fremstår  problematisk:  'the Forms become too strong for the Soul', hedder det hos Moretti i en passage, der kunne være skrevet af en ung Lukács; 10  imidlertid kan disse modsvar aldrig være andet end provisoriske anslag, en famlen sig frem, halvt i blinde, efter tekniske løsninger på historiske og sociale problemer. Saleem konkluderer således sidst i romanen: 'We must live, I'm afraid, with the shadows of imper  fection'  (MC,  459).  På grund af den uoverstigelige diskrepans mellem historiske problemer og tekniske løsninger er genren derfor ifølge Moretti en smule reaktionær: den fristes til 1) at omvende historiens gang, 2) at reducere kompleksiteten og 3) at genoprette antropocentrismen; men den væsentligste pointe er, at forsøgene forbliver fristelser. Resultatet bliver, at det encyklopædiske latterliggøres, men forsøges skrevet alligevel - med ironien som forsvarsmekanisme. I relation til Midnight's Children passer argumentationen udmærket: romanen er vendt mod fortiden og har et kon- sekvent historisk perspektiv, men historien aktualiseres og nyfortolkes konstant, hvorfor den bliver en nutidig  affære;  romanen  opererer  ligeledes  med kompleksitetsreducerende  synekdoker,  men  denne tendens  suppleres  med  en  modsatvirkende  teknik, som vi skal se; romanen kan også siges at genindsætte det subjekt, som alle ellers troede var dødt, på dets tidligere suveræne plads, men det viser sig at være et helt nyt subjekt.

Lad os kigge nærmere på romanens fissionskarakter. Vi har allerede hørt om den personlige fission, Saleem undergår ved romanens slutning. På det fortalte plan er denne opløsning blot ét led i en række af  fissioner,  der  desuden  indbefatter  Indiens  løsrivelse fra England, Pakistans løsrivelse fra Indien og Bangladeshs  løsrivelse  fra  Pakistan.  Endvidere  må midnatsbørnenes  forsøg  på  at  danne  en  stærk  og ubry  delig cirkel opgives, da der opstår intern splid i fællesskabet.  Under  Saleems  ophold  i  gøglerghettoen brydes den umiddelbare harmoni ligeledes af indbyrdes stridende fraktioner, hvorfor Saleem bemærker, at 'our ancient national gift for fissiparousness had found new outlets' (MC, 399). Hele tiden denne rytme mellem øjeblikke, hvor 'the modes of connection still seemed to function' (MC, 287), og tidspunkter, hvor 'the connections between my life and the nation's have broken for good and all' (MC, 395).

Den  centrifugale  impuls  møder  vi  også  i  selve måden, romanen konstruerer sine udsagn på. Fx finder vi et sted i romanen, der understreger subjektivitetens  hybriditet  og  processualitet,  idet  Saleem beskriver sig selv som 'Snotnose, Stainface, Sniffer, Baldy, Piece-of-the-moon' (MC, 118), og lidt sene  re som 'cucumber-nose  stainface  chinlessness  horntemples bandy-legs finger-loss monk's-tonsure' (MC, 301). Denne teknik er metonymisk i dobbelt forstand: for det første på tekstens udsagnsplan ,  hvor Saleem beskriver sig selv gennem en række metony  mier;  men  den  er  ligeledes  metonymisk  på udsigel  sesplanet ved  sin  asyndetiske  måde  at  ophobe elementer, uden at de forbindes med hinanden. Saleem beskrives ikke blot fragmenteret, selve beskrivelsen er selv fragmenteret, 'like pythons swallowing sheep', som Frye lidt spøjst, men egentlig meget sigende  bemærker  det  om  encyklopædiens  epi  sodiske udspring; 11 horisontalitet, linearitet med 'klumper', uafsluttelighed og ingen umiddelbar forbundethed mellem de enkelte elementer er de konnotationer, Fryes billede giver. Et andet sted fortæller Saleem om de ugentlige biografture, da han var barn:

Saleem Sinai is sitting-next-to-and-in-love-with Evie Burns who is sitting-next-to-and-in-love-with Sonny Ibrahim who is sitting-next-to-and-in-love-with the Brass Monkey who is sitting  next  to  the  aisle  and  feeling  starving  hungry'  (MC, 180f).

Som i de to foregående eksempler anvender Rushdie en parataktisk teknik, hvis måde at fungere på mimer den metonymiske glidning og horisontalitet, vi finder i selve scenariet; her opnås effekten ved at stakke ord sammen ved hjælp af bindestreger, hvorefter 'ordklumpen' gentages med forskellige navne imellem for til sidst at stoppe brat ved Saleems lillesøster, der er hinsides romantiske illusioner og blot dødsulten. Ved at forbinde flere ord i klumper ved hjælp af bindestreg eller ved at ophobe en række substantiver, adjektiver eller verber asyndetisk dynamiserer Rushdie tekstens univers og handlingstråd, både fordi teknikken antyder acceleration i selve fiktionsuniverset, men også fordi læseren anspores til at læse hurtigere.  T eknikken minder desuden om listen eller kataloget, der ifølge Moretti er typisk for den moderne  epik  med  encyklopædiske  prætentioner. Listens hyperbolske dimension viser intentionen om at omfavne hele universet: på den ene side fremstår listen  komplet,  som  den  foreligger;  på  den  anden side peger den også implicit på sin egen fortsættelse i det uendelige; og, kunne man spørge, er der egentlig nogen forskel her?

Til  forskel  fra  fusionsbestræbelserne,  der  virker centripetale og peger på rammesætningens stabilitet, så virker fissionsbestræbelserne centrifugale og peger på rammesætningens brud. Førstnævnte bevirker gennem korrespondancerne et meningens punktuelle frembrud , en slags sammentrækning af meningens mulighedsfelt:

As a people, we are obsessed with correspondences. Similari- ties between this and that, between apparently unconnected things, make us clap our hands delightedly when we find them out. It is a sort of national longing for form - or perhaps simply an expression of our deep belief that forms lie hidden within reality; that meaning reveals itself only in flashes (MC, 300), bemærker Saleem et sted. Sidstnævnte bevirker derimod, som vi har set det med listens ophobninger af ord, en meningens evindelige glidning, eller måske snarere  et meningens 'overload' ,   det  som  Barthes  et sted  har  kaldt  'une  monstruosité  sémantique'. 12 Den metonymiske  logik  afstedkommer  i  den  forstand  en  dynamik  i  romanuniversets  bestanddele, den er en begivenhedens formelle artikulation, hvad enten listen består af verber, substantiver eller adjektiver. Dens funktion er endvidere inklusiv og distributiv,  den  holder  et  mulighedsfelt  åbent,  idet  den forløber gennem en konjunktiv logik, om denne så er underforstået som i asyndesen eller ekspliciteret gennem 'og': 'A whole that is formed in extreme contrasts, rather than in their resolution', ifølge Moretti. 13

I begyndelsen af romanen kan man finde et eksempel, der både indeholder den metonymiske glidning og den metaforiske samling:

Close-up of my grandfather's right hand: nails knuckles fingers all somehow bigger than you'd expect. Clumps of red hair on the outside edges. Thumb and forefinger pressed together, separated only by a thickness of paper. In short: my grandfather was holding a pamphlet. It had been inserted into his hand (we cut to a long-shot - nobody from Bombay should be without a  basic  film  vocabulary)  as  he  entered  the  hotel  foyer  (MC, 32f).

Fortællerens  synsvinkel  antager  her  karakter  af  et kameraøje, der først i nær  billede via en panorering skrider fra detalje til  detalje,  for  derefter  at  samle detaljerne i en konkluderende beskrivelse; derefter griber fortælleren tilbage i tiden og giver os årsagen (pamfletten  blev  indsat  i  bedstefaderens  hånd)  til den virkning, vi lige er blevet præsenteret for (beskrivelsen i detaljer af hånden), og idet årsagen præsenteres for os, klipper synsvinklen fra nærbillede til pano  rama. Fra mikroskop til teleskop, fra fragment til helhed, fra panorering til panorama, fra virkning til  årsag:  romanens  arkitektur  er  holdt  sammen  af denne dobbelthed, men det er langt fra altid, at fragmenterne følges op af et konkluderende helhedsperspektiv, eller at det store overblik undermineres af detaljernes usammenhængende fremtoning. Det encyklopædiske i romanen udgøres således både af vibrerende  resonanser gestaltet  gennem  metaforer  og synekdoker og af dynamiske processer gestaltet  gennem metonymier og fragmenter.

## Digressioner og linearitet

Saleems motiv for udarbejdelsen af romanen er som sagt et forsøg på både at skabe mening i sit eget liv og i Indiens kaotiske historie. Udvidelsen fra personalhistorie  til  nationalhistorie  legitimeres  af  flere grunde, fx hans fødselstidspunkt, hans ansigts kartografi og hans talent som midnatsbarn. Desuden er Saleem af den opfattelse, at 'Things - even people - have a way of leaking into each other (...) like flavours when you cook' (MC, 38). Saleem er derfor i  metaforisk  forstand  hudløs,  hans  receptivitet  er særdeles veludviklet, og hans navn bliver et tegn på en hel verden, der skal udfoldes og udvikles:

What who am I? My answer: I am the sum total of everything that went before me, of all I have been seen done, of everything done-to-me. I am everyone everything whose being-in-theworld affected was affected by mine. I am anything that happens after I've gone which would not have happened if I had not come. (MC, 383)

Her ser vi menneskets genkomst, men det er et nyt menneskes genkomst, et menneske der godt nok til tider sætter sig selv som centrum for verdens begivenheder,  'everything  that  happened,  happened because of me' (MC, 133), men som efterhånden må sande, at  'I've been the sort of person to whom things have been done ' (MC, 237). Dette er livets uomgængelige vilkår, men det forhindrer ikke kunsten i at finde nye potentialer i mennesket: receptiviteten og passiviteten tillader en registrering og en aflejring af en mangfoldig verden, som fortælleren Saleem udfolder fra hovedpersonen Saleem; vi er tilbage ved kunstens sejr over livet.

Men ud over at fortælle romanen gennem en metaforisk stil, der skaber resonanser, og en metonymisk stil, der skaber dynamik, hvordan fortæller Saleem  så  sine  historier?  Romanen  har  en  stærk kronologisk tråd, men samtidig undermineres denne tråd  af  Saleems  di  gressioner  og  sammenkoblinger, hvis grundformular lyder: 'and, in another time and place' (MC, 40). Den ensartede rytme og stringente symmetri, man kan finde på det ydre plan, fx i kapitlernes  ensartede  længde  og  i  forholdet  mellem delenes længde og deres fortalte tid, afløses derved af en rytme, der konstant veksler mellem hoved- og sidehistorier. Indlejret i Saleems krop er i overført forstand mil  lioner af historier, der venter på at blive fortalt, og Saleem formår derfor ikke at overholde den overord  nede histories kronologi. Saleems fortalelser  giver  læseren  en  forudanelse  om  fremtidige begivenheder, og ofte fortælles der eksplicit, hvad der vil ske, men ikke hvordan og hvornår. Ud over de mange prolepsis an  vender Rushdie også den omvendte teknik,  nemlig  analepsis,  hvor  de  hidtidige begivenheder opsummeres, så læseren har en chance for at bevare overblikket over romanens mylder af historier. De metafiktive passager, som Saleem evindeligt indskyder mellem historierne, han fortæller, er ligeledes med til at give rytmen en mere nuanceret status.

Nancy Batty påpeger i en vigtig artikel, at plottets rytme i Midnight's Children er bestemt af spæn  dingen mellem  Padmas 'what-happened-nextism'  og  Saleems behov for tilsløring/afsløring:

Saleem's narrative, for all it stutters, stumbles and digresses because it  stutters,   stumbles and digresses - strikes a carefully poised balance between concealment and disclosure. 14

Padma er Saleems tilhører, der lytter til hans fortælling, når han har nedskrevet et nyt kapitel; gennem Padma får Rushdie interioriseret et dialogisk partnerskab i romanen, således at selve den kommunikative situation dramatiseres og dialogiseres. Padma er en aktiv medska  ber af romanen, eftersom Saleem er nødsaget til at efterkomme visse af hendes krav og forslag. Efter en længere ekskurs af digressiv karakter kan Saleem således berette om Padmas protes  ter:

But here is Padma at my elbow, bullying me back into the world of linear narrative, the universe of what-happened-next (...) but [she] doesn't fool me. I know now that she is, despite all her protestations, hooked. (MC, 38)

Den digressive stil er uden tvivl vigtig for Saleems encyklopædiske  bestræbelse  og  for  hans  evne  til  at tryllebinde sin læser, men hvis digressionerne overdrives kan det få uønskede konsekvenser for hans projekt,  hvilket  Padma  nøgternt  gør  Saleem  opmærksom: 'you'll die before you get yourself born' (MC, 38).

Saleems anvendelse af prolepsis og analepsis minder om den teknik, vi støder på i film-trailers og i tv-seriernes resumé. Romanens 30 kapitler trækker ifølge Batty på en episodisk struktur, som også tvserier er kendetegnet ved:

the chapter by chapter progression of the novel resembles the structure of an episodic film, or serial, in which syn  opses of previous events provide a rhythmical counterpoint to the tantalizing teasers which anticipate events to come. 15

Rytmen  er  karakte  riseret  ved  en  vekslen  mellem sammenfattende synopsis og en forudgribende 'sensationalisme', og begge teknikker er fortællerens invitation og imødekom  mende gestus til læseren, der indoptages  i  udsigelsessituationens  kommuni  kative handling. En af romanens større strukturerende trailers  er  Shri  Ramram  Seths  profeti  om  det  barn, Amina bærer i sin mave. Profetien indeholder i sit gåde  fulde sprog de vigtigste akkorder i Saleems livshistorie, men pro  fetiens mystik gør, at læseren står uforstående  over  for  det  bogsta  velige  indhold  af Ramram  Seths  spådom.  Som  romanens  handling langsomt  udfoldes,  bliver  læseren  opmærksom  på profetiens  rigtighed  og  betydning.  Det  gælder  for både prolepsis og analepsis, at de bidrager til - i små 'klaser' - at skabe orden i romanens ellers kaotiske tekstur.

Romanens vigtigste ledemotiv er det gennemhullede  lagen,  der  knyttes  til  alle  tre  generationer  af Saleems familie. Vi støder første gang på lagenet i forbin  delse  med  Aadam  Aziz's  sygebesøg  hos  sin kommende kone, Naseem, hvis fa  der ikke tillader den unge læge at betragte datteren  i  fuld  figur;  i stedet må han gennem lagenets 'øje' lære hende at kende  i  fragmenter.  Senere  i  historien  må Amina lære at elske sin mand gennem en ihærdig fokusering på én krops  del ad gangen. I tredje generation er det Saleems søster, der skjuler sig bag et lagenlignende klæde, hvor ansigtet er næ  sten fuldt tildækket. Således  bliver  det  gennemhullede  lagen  det  konkrete bil  lede på den narratologiske spænding mellem til- og afsløring. Foruden at være en metafor for Saleems metonymiske fortælleteknik, peger det gennemhullede lagen ligeledes på det eksistentielle vilkår, at mennesket er dømt til at percipere og erkende i fragmenter .

Men hvad er det så, Saleem præsenterer læseren for gennem sit lagen? Faktisk en hel del. Romanen dækker på udførlig vis tre generationer af Saleems familie fra 1915 og frem til 1978, hvor vi hører om onkler og tanter, fætre og kusiner, fædre og mødre, bedsteforældre  og  søskende,  naboer  og  skolekammerater,  barneplejersker  og  politikere,  digtere  og militærfolk. Samtidig flettes en lang række af storpolitiske og historiske perioder ind i handlingen; romanen  indoptager  elementer  fra  mytisk  fortid  og fjern historisk fortid, men har sit fokus på kolonitiden, Første og Anden Verdenskrig, løsrivelserne af Indien fra England og af Pakistan fra Indien, krigen mellem Indien og Pakistan og mellem Pakistans Østog Vestfløj,  løsrivelsen  af  Bangladesh  fra  Pakistan, indførelsen af Indira Gandhis undtagelsestilstand og endelig  ophævelsen  af  denne. Midnight's  Children matcher således med sit tematiske fokus på den historiske  skæringsdato  i  1947  Mendelsons  postulat om  den  encyklopædiske  romans  historiske  placering:

Encyclopedic narratives occupy a special historical position in their cultures, a fulcrum, often, between periods that later readers consider national pre-history and national history. 16

Gennem den historiske og politiske streng præsenteres læseren desuden for en lang række forskellige ideologier,  ligesom  en  del  af  persongalleriet  også repræsenterer forskellige syn på kunst og videnskab.

Desuden er romanen karakteriseret ved dens ideolektiske polyfoni, idet den afspejler personernes forskellige talemåder, hvor bl.a. bestøvningen mellem engelsk og indisk står centralt. Romanen er ligeledes kendetegnet ved sin genrehybriditet, idet den blander elementer af familiesaga, dannelsesroman, selvbiografi,  nationalhistorie,  myte,  legende,  pikaresk roman, epik, slumnaturalisme, magisk realisme, essay, profeti,  satire,  komedie,  tragedie,  surrealisme...  og meget andet. Denne stil-polyfoni samt romanens stofmæssige spændvidde minder således om den paradoksale  teknik,  Frye  kalder  'encyclopaedic  and  yet discontinuous'. 17   Som  James  Harrison  udtrykker det i sin bog om Rushdie: 'the essence of Midnight's Children lies in its sheer size and scope and multiplicity'. 18

## Encyklopædiens åbne karakter

I  slutningen  af  romanen  intensiveres  den  berømte metafor om skrivningen som en syltningsproces. Saleem er en upålidelig fortæller, men upålideligheden betragtes i romanen blot som et naturligt vilkår for mennesket, der jo ofte er henvist til hukommelsens porøse karakter, når det skal rekonstruere fortidige begivenheder:

'I  told  you  the  truth,'  I  say  yet  again,  'Memory's  truth, because memory has its own special kind. It selects, eliminates, alters, exaggerates, minimizes, glorifies, and vilifies also; but in the end it creates its own reality, its heterogeneous but usually coherent version of events; and no sane human being ever trusts someone else's version more than his own'. (MC, 211)

Udtalelser som disse har selvfølgelig konsekvenser for det encyklopædiske design i romanen, der får et særdeles  personligt  skær  over  sig.  Snarere  end  en traditionel og 'objektiv' encyklopædi, kan romanen betragtes  som  en  afsøgning  af  mulighedsbetingelserne for erkendelse og historieskrivning overhovedet; dens eksplicitering af fortællerens upålidelighed gennem  hans  selvrefleksivitet  understreger  dette. Rushdie påpeger selv i et essay, at romanens fokus ændrede sig i løbet af skriveprocessen:

So my subject changed, was no longer a search for lost time, had become the way in which we remake the past to suit our present purposes, using memory as our tool. 19

Han antyder i samme essay upålidelighedens uomgængelighed i enhver epistemologisk aktivitet:

The reading of Saleem's unreliable narration might be, I believed, a useful analogy for the way in which we all, every day, attempt to 'read' the world. 20

Mod slutningen  af  romanen  og  efterhånden,  som Saleem nedbrydes, synes hans inklusionsiver at aftage; han orker ikke længere at fortsætte med 'and, in another time and place...'. Kort sagt: enhver encyklopædi har sin (kontingente) grænse, hvilket antydes, da Saleem ser en mand passere forbi sit vindue og resigneret udbryder:

Once, when I was more energetic, I would have wanted to tell his  life-story;  the  hour,  and  his  possession  of  an  umbrella, would have been all the connections I needed to begin the process of weaving into my life, and I have no doubt that I'd have finished by proving his indispensability to anyone who wishes to understand my life and benighted times; but now I'm disconnected, unplugged, with only epitaphs left to write. (MC, 457)

Saleem er unplugged og har ikke længere den energi, der skal til for at følge op på de metaforiske forbindelser, der eksisterer i en verden, hvor alt er forbundet med alt.

I løbet af skriveprocessen har Saleem, hver gang et kapitel var afsluttet, ligeledes forseglet et glas pick  les og givet det samme navn som kapitlet:

My speciel blends: I've been saving them up. Symbolic value of pick  ling process: all the six hundred million eggs which gave birth to the population of India could fit inside a single, standard-sized pickle-jar; six hundred million spermatozoa could be lifted on a single spoon. Every pickle-jar (...) con  tains, therefore, the most exalted of possibilities: the feasibility of the chutnification of history; the grand hope of the pickling of time! I, however, have pickled chapters. T onight, by screwing the lid firmly on to a jar bearing the legend Special Formula No. 30: 'Abracadabra' ,   I  reach the end of my long-winded autobiography; in words and pickles, I have immortalized my me- mories, although distortions are inevitable in both methods. We must live, I'm afraid,  with  the  shadows  of  imper  fection (MC, 459).

Citatet giver anledning til et par kommentarer: For det første indeholder passagen ideen om litteraturens evne til at bevare og mindes fortiden, hvilket forklares gennem parallellen til syltningens konserveringsevne. For det andet påpeger Saleem de uundgåelige forvrængninger af fortiden, som opstår på grund af menneskets begrænsede adgang til fortid og omverden, men som ligeledes er et resultat af, at fortiden aldrig selv er en ubevægelig størrelse; den metaforiske parallel  til  litteraturens  forvrængningsmekanisme er i sylteprocessen antydet gennem de krydderier, der er tilsat picklesblandingen, og som bevirker, at ingredienserne  konstant  arbejder  og  ændrer  sig: 'In  the spice bases, I reconcile myself to the inevitable distortions of the pickling proces' (MC, 461). Desuden gør Saleem et andet sted læseren opmærksom på, at der står et glas nr. 31 tomt: 'Thirty jars stand upon a shelf, waiting to be un  leashed upon the am  nesiac nation. (And beside them, one jar stands empty.)' (MC, 460). Det tomme glas symboliserer slutningens åbenhed og harmonerer med Saleems idé om, at  'The proces of revision should be constant and endless' (MC,  460).  Således  forbliver  Saleems  encyklopædi inkonklusiv og indrømmer både sit eget stofs bevægelighed og fremtidens åbenhed: 'the pickle raises questions which are not fully answered' (MC, 460), konkluderer Saleem.

Dermed kan vi konstatere, at Ecos eksperiment med et kort over Riget i målestok 1:1 viser sig umuligt  at  realisere,  hvilket  Eco  med  sædvanligt  overskud dog også selv når frem til i sit essay. Rushdie har måske nok leget med tanken om litteraturens mulighed  for  koekstensivt  at  repræsentere  Indien, men ved at påpege, at litteraturens tilgang til verden er præget af forvrængninger, og at verden for øvrigt selv er bevægelig, åben og kræver vedvarende revision,  har  han  samtidig  accepteret  umuligheden  af dette  projekt.  Det  betyder  imidlertid  ikke,  at  den encyklopædiske  prætention  opgives,  for  inden  i Rushdie gemmer der sig en Sisyfos med mottoet: 'construction  work  never  stops  completely'. 21   Er dette for øvrigt ikke enhver encyklopædis forudsætning og motto?

## Noter

1.  Umberto Eco: 'Kort over Riget i målestok 1:1' (1982) in Hvordan  det  ender  hvordan  det  begynder.  Udvalgte  essays 1958-1998 ,  Samlerens Bogklub, København, 1998, p. 296.
2. Salman Rushdie: 'Notes on Writing and the Nation' (1997) in Step Across This  Line:  Collected  Nonfiction  19922002 ,  Random House, New  Y ork, 2002, p. 60.
3.  Salman  Rushdie: Midnight's  Children (1981), Vintage, London, 1995, p. 48. Herefter efterfølges citater fra romanen af en parentes, der angiver værk og sidetal.
4.  Elefantiasis er egentlig betegnelsen på en sygdom, hvor kropsdele kan svulme voldsomt op. Denne gængse betydning af begrebet anvender Rushdie også, fx antager Saleems næse groteske dimensioner, og et andet sted hører vi om 'the men with elephantiasis of the balls' (MC, 81)! Monstrøsiteten  findes  således  både  på  det  kropslige  og litterære plan.
5.  Edward  Mendelson:  'Encyclopedic  Narrative:  From Dante to Pynchon' in MLN ,  nr.  91,  Johns Hopkins University Press, 1976, p. 1274.
6.  Franco Moretti: Modern Epic.  The  W orld System from Goethe to García Márquez (orig. italiensk, Opero Mondo ,  1994), Verso, London, 1996, p. 249.
7. Ibid. ,  p.  233.
8. Op.cit. ,  p.  1269.
9. Op.cit. ,  p.  5.
10. Ibid. ,  p.  195.
11. Northrop  Frye: Anatomy of  Criticism (1957),  Penguin, London, 1990
12.  Roland Barthes:  'Proust et les noms' in Le degré zéro de l'écriture ,  Seuil, Paris, 1972, p. 126.
13. Op.cit. ,  p.  214.
14.  Nancy  Batty: 'The Art  of  Suspense:  Rushdie's  1001 (Mid-)Nights' in Ariel ,  18:3, 1987, p. 56.
15. Ibid. ,  p.  57.
16. Op.cit. ,  p.  1267.
17. Op.cit. ,  p.  61.
18.  James  Harrison: Salman  Rushdie ,   T wayne  Publishers, New York, 1992, p. 48.
19.  Salman Rushdie: ''Errata': Or, Unreliable Narration in Midnight's Children ' (1983) in Imaginary Homelands. Essays and Criticism 1981-91 (1991), Granta Books, Penguin, London, 1992, p. 24.
20. Ibid. ,  p.  25.
21.  Salman Rushdie: The Ground Beneath Her Feet ,   Henry Holt, New  Y ork, 1999, p. 79.

Herri met de Bles: Vejen til Golgata