Ødipus-teoriens ajourføring
Forfattere: Ole Andkjær Olsen
Tidsskrift: kok (1991-02-18)

## Debat

## Ole Andkj~r Olseiz

## 0dipus-teoriens  ajourforing

Jeg vil  i  det  fdgende diskutere  nogle af  punkterne i Jorgeii Dines Joliansens anmeldelse  af  min  bog Ødipus-komplekset (trykt i K&amp;K 67). Hvor antneldelsen er en lettere revideret udgave af oppositionen ved mit disputatsforsvar  i maj 1989, er min replik en noget grundigere  revision af mit  svar  til  Dines ved samme lejlighed.

F0rst  et  lille  rids af teoriliistorien, som jeg  fremstiller  i bogens  tre  forste dele.  Efter  Freuds  fuldendelse  af  den klassiske  0dip~is-teori i 1923, dukkede der en rekke principielle  udfordringer op (0dipus-komplekset i fremmede kulturer,  det  kvindelige  0dipus-kompleks, den  przØdipale  moderbinding m.m.),  soin nok  blev  livligt diskuteret blandt periodens psykoanalytikere, men soni  aldrig  rigtigt  fandt  deres  plads  i den  klassiske teori.  Dertizst  fulgte  i 1930rne, -40rtie  og  -50erne  en  rzkke totalrenoverede versioner af teorien med  Melaiiie Kleiti  og  Jacques Lacan i  spidsen, men  de blev  geiinetrigAende betragtet  soin  vildt  forskruede og  var meget  langt  fra  at  vinde  bred  tilslutning.  I  de  seneste  Artier  har  man  s&amp; kunnet  spore  en  aftiiatning  m.h.t.  anvendelsen  af  0dipus-teorien:  dels  har man  i det vasentlige  aflioldt sig fra at opdatere  den  klassiske teori,  s&amp; den stadig var aktuel, dels har man hzvdet, at  en  ny  personlighedstype  af  narcissistisk art var dukket op, s&amp; det i virkeligheden  var  overflØdigt  at  have  en moderne Ødipus-teori.

Selv  mener  jeg stadig,  at  0dipuskomplekset  er psykoanalysens mest centrale begreb,  og  at det fortjener en bedre skabne end at blive  sat p&amp;  museum!. Hvad jeg  har  fremlagt  i  fjerde del  af min  bog,  er  et  stykke  supplerende teoretisk  arbejde, livor jeg  uden at  gbre vold  mod  de  tilgrutidliggetide empiriske  data  forsager  at  bygge  bro mellem  tradition  og  nytznkniiig  gennem en  sammenhzngende  reformulering  af teorien  baseret  p A de  mest bzredygtige elementer  i det store historiske  materiale.

Hovedanken  hosl' Dines  galder  miti forstfielse af Ødipus-kompleksets alnzene  type, som jeg  definerer  gennem  en bestemt intra-psykisk trekantstruktur, bestemte  fØlelsesbindinger  og  en  bestemt konflikt.  Denne  helhed  omtaler jeg som  S-o-O-strukturen, hvor  S = subjekt,  o = direkte  objekt  og  O = indirekte  objekt,  og  grafisk  gengiver jeg den  p A f0lgende  made  (se  nzste side, red.).

Dines mener ikke,  at dette er noget 0dipus-kompleks, »hverken  i  nogen traditionel eller signifikant betydning af begrebet*, og han kalder det »en uhensigtsmassig teoretisk konstruktion« (s. 132). Begrundelsen  herfor  er  i  hovedsagen,  at  han  savner  en  rakke  af  de trzk, der if0lge traditionen er ul0seligt forbundet  med komplekset.

Lad mig rekapitulere, hvad jeg mener med Ødipus-kompleksets almene lype. Jeg  har  som  videnskabeligt  begreb satiitnetilignet Ødipus-komplekset

## K&amp;K DEBAT

med hesten for at pointere, at definitionen  skal rumme de træk, der er fælles for alle eksemplarer  af arten eller slægten,  deres væseristrak  s i  at sige,  mens den enkelte races og den enkelte hests individuelle egenskaber ikke horer med.  Det  generaliserede gdipus-kornpleks  er  efter  deniic  tankegang  alene defineret ud  fra de trsk, der gir igen i alle foriner  og  alle  enkeltinanifestatioiler af komplekset. Ligesom hestens begreb  ikke  er  egnet  til  at  freminane billedet  af  den  brune  pony,  man  selv har  stiende i  sin  stald,  skal  man  ikke forvente  at  genfinde  Iiele  sit  eget  0dipus-kompleks i den almene definition af  dette  begreb.  Der  in$ når  vi  taler oin  den  almene  typc,  tages  hensyn  til alle de enkeltmanifestationer  og enkeltfornier,  der  gennerri  teorihistorien er draget frem i randonzrddet af det kend- te, hvis  det  konstruerede  begreb  skal kunne gore krav p i   videnskabelig gyldighed.

En del af  denne problemstilling  er af terminologisk  art  og  angir  sammeiikædningen  af termer  og  begreber. I daglig  tale  forstir  vi  ved  termen hesf arten equus caballus (den  almindelige tamhest),  der  igen er  underdelt  i  et antal racer, hvoraf ponyen er en enkelt. Zoologerne  derimod  forstår  ved hest slægten equus, der  p i  sin  side  er  underdelt  i  arterne tamhest, zebra,  ase1 og halvasel. Taler vi videnskabeligt, er det korrekt at sige, at teslet er en hest, inens et sidant udsagn  i daglig tale  er det rene sludder. Det turde være klart, at mit gdipus-begreb svarer  til  zoologernes begreb om Iiesten, mens Dines' svarer  til  det dagligsproglige.  For  mig er 0dipuskomplekset en xlzgtsbeteg- nelse«  omfattende  tre  »arter« (tre  hovedformer, jvf.  nedenfor),  mens det for Dines tilsyneladende  er en »artsbetegnelse«  (alene  omfattende  varianter  af fader/moder/barn-trekanten).

Hvis det kunne  gavne diskussionen, ville  jeg gerne  f ~ l g e Dines  og  kalde det  overordnede  kompleks  for autoritetskomplekset, men jeg er bange for, at det ikke vil skabe den Ønskede enighed. Det  afgorende er  nemlig ikke navnevalget,  men det reelle slægtskab, idet  sammenholdelsen  af beslægtede arter  fremfor  alt  tjener  til  at  udpege nye og hidtil oversete væsens-træk ved den  enkelte  art,  som  n&amp;  man  bruger zebraen  til at sige noget om tamhesten eller -hvad der faktisk var ganske kontroversielt -aben  til  at sige noget om mennesket.  Jeg  mener  med  andre ord, at man er nbdt til  at medreflektere  de nyopdagede  specialformer  af  Odipuskomplekset,  hvis  man vil @re  sig hAb om  at  forstå,  hvad  ogsa  det  traditionelle kompleks indeholder.

Den dipale trekant er uafviseligt en psykologisk trekant,  men  da  den  jo  i reglen fremstilles ved hjælp af termerne fader,  moder,  s Ø n og datter, der ikke fØrst og fremmest er psykologiske, kommer man let til at springe til savel en biologisk som en sociologisk trekant uden at gØre sig dette klart.  S&amp; vidt jeg kan  bed~mme,  tager  Dines  udgangspunkt i den sociologiske trekant, dvs. i et  familie-sociogram omfattende  tre personer, ét  barn og to erotisk forbundne  voksne  af  hver  sit  kØn,  hvor  den ene  voksne  er et  seksualobjekt  for barnet,  den  anden  voksne  en  rival  og en prohibitiv instans. Den psykologiske trekant (det egentlige Odipus-kompleks) skulle s&amp;  vEre barnets psykiske repræsentation af  denne  sociologiske trekant.

Jeg  mener,  at  det  sociologiske  udgangspunkt er galt, og at det hurtigt vil fore os ud i en række alt for velkendte problemer, når vi begynder at overveje, hvordan  barnet  s&amp;  gestalter  andre  familiekonstellationer end  den trepersoners familie. Når familien ikke netop har  tre  medlemmer,  vil  sociogrammet tage  form  af  en  tokant,  en  firkant,  en femkant,  en  sekskant  etc.,  hvorimod 0dipus-strukturen  stadig er en trekant. Der er altid kun tre positioner at besætte,  og  det  viser  efter  min  mening,  at det  ikke  kan  dreje  sig  om  familiens roller. Den Ødipale trekant er en almen psykisk  struktur,  der  ikke  slet  og  ret repræsenterer  familien,  og  samtidig en almen  måde  at  strukturere  skiftende sociale relationer på,  idet  de  tilgrundliggende fØlelsesbindinger gennem overfØring kan  inddrage  hvem  som helst. Vi  har derfor  brug for  nogle andre kategorier  end fader og moder for  at  forstå  Odipus-kompleksets almene type.

Den  nØdvendige  smidiggØrelse  af 0dipus-teorien hos Klein  og  Lacan bestod  navnlig  i  at  g i  bag  om  den familiebårne konfliitstruktur, hvori den ene forælder  altid  er  mellemværendet mellem  barnet  og  den  anden,  og indsætte partialobjektet i  strukturen.  Lad mig i den forbindelse nzvne, at Dines i  sit  psykoanalytiske leksikon  citerer Roger Bastide for pa lacaniansk  vis  at i n d f ~ r e en  fjerde term,  fallossen, som det essentielle i Ødipus-komplekset (Lille  psykoanalytisk  leksikon, 1986, s. 45-46 og  s.  147). Ud  af  den  hermed fabrikerede  firkant genereres -s5 vidt jeg  har forstået fremstillingen -tre nye trekanter:  mor-fallos-barn,  mor-fallosfar og far-fallos-barn. Lacans egen made  at notere  dette  p&amp;  findes  i  hans såkaldte  »Skema  R« (Det  ubevidste sprog, 1973, s.  132), og min modelopstilling skal ses i den samme sammenhæng,  idet  den  fØrst  og  fremmest  går ud  p&amp; at  formulere trekanternes  trekur&amp; altsa  det,  som  er fælles  for alle de  genererede  trekanter,  uanset  hvem der indtager deres positioner, kort sagt S-o-O-strukturen.

For  at svare  mere  detaljeret  p A   Dines'  kritikpunkter,  m&amp;  jeg  præcisere, hvordan jeg  opfatter forholdet mellem kompleksets tre hovedformer.  FØrst og fremmest  er  det  ikke  sadan, at  der nfldvendigvis kun findes en enkelt hovedform manifesteret ad gangen, enten  den  fØrste  eller  den  anden  eller den  tredje.  Barnet  kan p&amp; samme tid være  involveret  i  flere  versioner af komplekset, sadan som  Freud selv antydede med begrebet  om  »det mere fuldstændige  0dipus-kompleks« (Metapsykologi 2,  1983,  s.  177).  Når  faderen indtræder p&amp;  scenen, erstatter han ganske vist moderen  som O-objekt og forviser hende  til  o-positionen,  men den  oprindelige  konfliktstruktur med moderen  som  O-objekt  vil  stadig  eksistere og kunne  aktualiseres,  nar barnet er p8 tomandshand med hende. Det formidlingsarbejde, der er fordelt over flere  versioner af  komplekset, vil i sidste  instans  trække  p&amp;  samme  hammel  i kraft  af  den  fælles overordnede S-o-O-struktur, saledes  at  den  bedst medierede trekant vil  trække de andre former med sig frem, ligesom den darligst medierede  vil holde  de  andre tilbage.

Dines  vil  i  anmeldelsen selv  1Øse modelproblemet  ved at indplacere alle ~dipale folelsesbindinger  i den  samme version  af  trekanten,  og  når  han fØlgelig mener,  at min anden hovedform, hvortil  den  klassiske  version  af  komplekset  hØrer,  har  en  række  mangler (barnets  Ønske  om  at  blive  elsket  af moderen,  forældres indbyrdes  had- og kærlighedsrelationer m.m.), er mit svar, at  disse  (og  flere  andre!) fØlelsesbindinger er indeholdt i de to andre samtidigt  manifesterede  hovedformer. Jeg kan  bedst  demonstrere  denne  indplacering  ved  at gennemga de tre hovedformer separat.

Den f~rste hovedform har barnet (S) over  for  et  andet  subjekt  ( 0 )   og  et partialobjekt  som  mellemværende (o). Det er i denne variant,  at barnets  forhold  til  moderen  typisk  udvikler sig med  fæces  som  o-objekter,  men  ogsa kastrationskomplekset,  hvor bade  moderen og  faderen kan  være  barnets modpart, herer hjemme her, idet penis da er o-objekt. Kærlighedsrelationen  til moderen opbygges og udvikles p&amp;  S-Oaksen,  uanset  at moderen  i den  anden hovedform optræder som o-objekt. Den gensidige  k~rlighedsrelation i  S-o-Ostrukturen udspiller sig  altid mellem S og  0,  hvor  den  erstatter  en forudgående konflikt. Bemægtigelsestrangen derimod  gælder besiddelsen af  en ting eller  en  tingsliggjort  person,  hvorfor der ikke er nogen tilbageghende pil fra o til  S.  I virkeligheden  er bemægtigelsestrangen  en  ejendommelig  blanding af barnets egne  driftsimpulser,  fantaserede elementer med  relation til urscenen og faktiske observationer. Da det  Ødipale  subjekt  identificerer sig med  O-objektet  og  dermed  altid  til- lægger det den samme bemægtigelseshar  jeg mellem O og o  i  min  model kun indtegnet  en  stiplet  linje  som  markering trang, som  det  selv  nærer, af, at S er subjekt.

Kærlighedsforholdets anatomi har  jeg -navnlig  inspireret af Melanie Klein -beskrevet med holdepunkt i det at give og  modtage  gode  objekter, og  denne kunst lærer barnet  forst efter gennemlevelsen af en konfliktperiode  med svær ambivalens (idealisering, jalousihad),  der  munder  ud  i  en  sadan  forvandling af gengældelsesangsten,  at medlidenhed og skyldfØlelse får det til at  Ønske  at  gore  den  i fantasien  forvoldte  skade god igen. Denne vilje  til reparation  er  begyndelsen til  kærlighedens aktive side.  Kærlighedens  passive  side  begynder som  narcissistisk forventning  om  en  uafbrudt  (og  omkostningsfri) skØm af gode objekter fra moderen og udvikler sig via Ønsket om anerkendelse  og belØnning  til  en gensidig  og  afbalanceret  udveksling af gode (symbolske) objekter.

Kærligheden skal altid undervejs  til sin endegyldige form passere den konfliktstruktur,  der  udgØres  af  0dipuskomplekset. Dette  er  en  almen  lovmæssighed,  som  aUe  kan  nikke  genkendende til, når den af og til rekapituleres  i en afkortet  og forenklet form  i voksentilværelsen.  Lad  mig  her  blot tage  et  eksempel  fra  filmlystspillets genre,  nemlig  Howard  Hawks-filmen Bringing  up  Baby (da.  titel Han,  hun og  leoparden). Det er den raffinerede konflikt  mellem  de to  hovedpersoner, Cary Grant og Katherine Hepburn, der gradvis baner vej for kærligheden, men kontakten ville  tydeligvis ikke  være blevet  etableret  uden  den  indledende rivalisering, der pudsigt nok kommer i stand, ved at  hun uretmæssigt bemægtiger sig hans golfbold. Med tyveriet af  dette o-objekt er spillet med  de berØmte screwballs  sat i gang,  og det fortsætter  videre  med  jagten pi % en stØrre sum penge (anale objekter) og  p% et vist »brontosaurus-ben«, hvis fallisk symbolske overtoner er umiskendelige, for  i  sidste  scene  at munde  ud  i den forudsigelige k~rlighedserklæring.  Som Torben Grodal fremhæver i sin analyse, er denne tolkningsn~gle indeholdt i filmen selv, hvor den er lagt i munden p%  en psykoanalytiker:  »The love impulse  in  men  frequently  reveals  itself in  terms  of  conflicte (K&amp;K 58, s.  70 og s. 73).

Den  anden  hovedform rummer  tre subjekter (stadig med kompleksets indehaver  som S)  og  fremkommer typisk, når faderen indtræder p%  scenen og overtager moderens position som 0objekt,  mens hun pa sin side bliver  til o-objekt. Den  væsentligste  effekt  af denne udskiftning er degraderingen .f moderen, idet  hun  f.eks.  opfattes  som »kastreret«, og i videre forstand degraderingen af  et  menneskligt  subjeb til at blive  et  mellemværende  mellem  to andre,  i  det  grammatisk  sprog  en  degradering  fra  at  være  indirekte  til  at være direkte objekt, et fald i status fra dativ  til  akkusativ.  Det  klassiske 0dipus-kompleks opstår ikke,  ved  at faderen  griber  forstyrrende  ind  i  et i Øvrigt  perfekt  kærlighedsforhold  mellem  moder  og  barn,  men  ved  at  han indtræder som  katalysator i  barnets konflikt med  moderen  og i hvert  fald for en tid fremkalder en degradering af hende. Dette  for adipus-teorien  helt essentielle trek må aldrig negligeres  til fordel for  en illusorisk romance mellem moder  og  barn,  der  skulle  eksistere forud for faderens  intervention.

Al  forskning  i  den  præØdipale  og tidligt  Ødipale  moderbinding  godtgØr, at  der  her  er  en  særdeles  hØjspændt konflikt  til  stede,  og  selv  om  udviklingen  har retning  mod  harmonisering og mediation,  vil det være undtagelsen snarere end reglen, at moderlbarn-konflikten  er overvundet p&amp;  det tidspunkt, hvor  faderen  indtræder  som parthaver i konflikten.  Tværtimod  er det  almindelige  billede  af  denne  overgang,  at konflikten  med  moderen  afsvækkes, fordi faderen for en tid overtager positionen  som  O-objekt.  Det  er  faktisk nØjagtigt,  hvad  Freud  har  beskrevet  i lille Hans' sygehistorie.  Lille Hans  får nemmere ved  at omgas moderen  som kærlighedsobjekt  (i den  fØrste hovedform),  efter  at  faderen  har  overtaget nogle  af  Hans'  negative  falelser  for hende gennem overforing (i den anden hovedform).

Lévi-Strauss opfattede som bekendt kvinden som cirkulationsobjekt, og som  svar  pa  de protester,  det  har  afstedkommet,  understregede  han  energisk, at hun samtidig var  et med  manden ligeværdigt subjekt. Jeg er enig i, at en person  kan indga i to forskellige strukturer p&amp;  samme tid, men  jeg finder det  til gengæld  signifikant  nok, at positionen som symbolsk objekt faktisk er degraderende. Det  er netop det psykologisk interessante i denne hovedform af 0dipus-komplekset og en årsag til, at komplekset i mange af sine eftervirkninger har et  chauvinistisk przg. Er det moderen i positionen  som o-objekt, der bliver prototype  p&amp; det senere objektvalg, vil det i bedste fald være et fornedrende  begær,  manden  kan  fØle over for en sadan kvinde.

I forlængelse  af dette vil jeg  hævde, at  moderens (o-objektets)  fØlelser i denne variant af komplekset er mindre væsentlige,  da hendes  valg  er bestemt af udfaldet af  tvekampen,  hvis objekfive regler  den  ~dipale konflikt  netop skal  liere  barnet  at  kende  og  respektere: liile Hans kommer ifØlge Freud til det  resultat, at  moderen foretrækker faderen, fordi han  har den stØrste  tissemand, og drengen i Frank O'Connors novelle »The Oedipus Complex~ konkluderer -efter  ved  systematisk  sammenligning at  have fundet  sig selv mest tiltrækkende p&amp;  alle punkter -, at moderens præference hænger  sammen med,  at  faderen  er en  voksen person. At  kvinden  er  kampens  pris  viser  degraderingen af  hende, dvs. en situation, hvor hendes kærlighed  er tingsliggjort eller feticheret.

Det skal i den  forbindelse ogsa  bemærkes,  at jalousien i en virkelig trekantrelation under  ingen  omstændigheder  lader  sig  indeholde  i en  enkelt variant af 0dipus-strukturen (heller ikke  den  klassiske), men  kræver  to: man  er  bade  jaloux  p&amp; sin  rival  (af indlysende  grunde)  og p&amp;  sin  elskede (der  bryder gensidigheden i  kærlighedsforholdet ved at rette begæret mod et  »mer-objekt«,  man  selv  er  afskåret fra).

Den  tredje  hovedform har  ogsa  tre subjekter,  men  nu  med  kompleksets indehaver i 0's position  (typisk  barnet som  »moderens  fallos«).  Den  tjener  i min fremstilling bl.a. til at skildre relationen mellem  forazldrene, som Dines  savner  i  den  anden  hovedform. Det er gennem forældrenes kærlighed, at barnet  kommer  til verden  bade fysisk  og psykisk,  og  tilsvarende  er det gennem deres indbyrdes konflikter (deres fortsættelse af egne  adipuskomplekser), at det tendentielt hindres i  selv at  blive  subjekt.  Hvis  barnet bruges som moderens magtob-jekt over for faderen, forvandler hun  det sarntidig til sin symbolske fallos, en position der vanskeliggor  pabegyndelse  af  barnets eget adipus-kompleks. Det er her, Lacan  introducerer  »moderens kastration« via fader-loven som forudsætning for,  at barnet kan  f&amp;  sin egen  skæbne, sine egne identificeringer og sine egne konflikter.  Omvendt gzlder, at et harmonisk kærlighedsforhold mellem forældrene  altid vil  afspejle  sig  i  barnets identificeringer  med dem og i dets indstilling  til andre  mennesker. Har begge forældrene overvundet deres egne 0dipus-komplekser,  har  de hjulpet barnet  godt p&amp;  vej til  at overvinde sit.

Dines  vil  gerne  universalisere det træk, at O og o i den anden hovedform (og  dermed  S  og  O  i  den  tredje)  tilhorer hver sit  kØn,  men  det  er  der mange grunde til at undgi. Jeg tænker ikke  blot  på,  at  barnet  kan  opfostres hos en enlig moder, hos en moder, der bor hos  sine forældre,  eller i et homoseksuelt  parforhold,  hvorved  der  ikke tegner  sig  noget klart  mØnster af  moderens  f~lelsesmzssige  relationer til tredjepersoner for barnet.  Lige  s&amp;  vigtigt  er  det, at  barnet -selv  om  det  i hele adipus-perioden inddeler alle personer  efter  k@n -ikke får nogen grund til at opfatte det som en regel, at man kun begærer personer  af det andet kan. Det ville ikke mindst være  uforeneligt  med mange  elementer  i  det kvindelige  Ødipus-kompleks. N% jeg anforer empiriske undersØgelser af,  at pigens objektskift, hendes erotiske venden sig fra moderen til faderen, tidligst kan observeres i 24månedersalderen, m&amp;  det selvfØlgelig tilf@jes,  at det  almindeligvis  trækker  en  hel  del længere u 4  og i denne periode er 0dipus-komplekset ikke homoseksuelt, men kØnsneutralt.

Jeg tor godt vove den pastand, at det analytiske apparat, jeg her har skitseret, bade er langt mere omfattende og langt mere smidigt end den traditionsbundne faderlmoderbarn-trekant,  der  alt  for meget  ligner et  sociogram  over  étbarnsfamilien. Har man kun én  trekant, m&amp; man  nØdvendigvis ofte  gore  vold mod sit empiriske materiale,  hvis man vil  insistere  p&amp; at genfinde  alle  dens træk,  og jo  flere  træk  man  universaliserer, jo  vanskeligere  vil man f&amp;  det. For  mig  er  det derimod  tilstrækkeligt for  at  tale  om  et gdipus-kompleks, at en enkelt af hovedformeme er manifesteret, og p i   den baggrund kan jeg uden problemer  opretholde  tesen  om  kompleksets  universalitet.  Det  universelle er S-o-O-strukturen, der modsat sociogram-modellen  samtidig  er  forenelig med  en  moderne psykodynamisk  personlighedsteori.

Et andet hovedtema i Dines' kritik er seksualiteten. Han mener,  at jeg  i min reformulering  gØr  seksualiteten  til  noget  sekundært  og  autoritetskonflikten til  det primære, jvf.  ogsa  overskriften pa anmeldelsen: »Kompleks uden sex«, og  han  konkluderer,  at seksualiteten  i bredere bemærkelse presses ud  af min model (s.139).  Han er i 0vrigt ikke den eneste,  der  slår  ned  pa  dette  sp@rgsmal. Christian  Braad Thomsen har gjort  det  gentagne  gange,  bl.a. i  sin opposition ex auditorio  ved disputatsforsvaret, og Birger Steen Nielsen mener  i sin  anmeldelse  i Information (5.6.1989)  ogsa, at jeg  fremstiiler  » a dipus uden seksualitet«.

Nu  skal ingen  være  i Wivl  om  min holdning til den psykoanalytiske seksualteori.  Den  bygger  navnlig  p5  Jean Laplanches Freud-læsninger,  der fremhæver  betydningen  af  begrebet Anlehnung i  mods~tning  til  de  alt  for  velkendte  biologisk funderede  instinktog  driftsteorier  (jvf.  min  introduktion til Laplanche i K&amp;K 47). Pointen er, at seksualiteten  (eller erotikken, som man egentlig hellere skulle sige) alene kan bestemmes  ud  fra  en  ikke-funktionel kropslyst eller »organlyst«, en lyst, der indstiftes i  tilknytning til tilfredsstillelsen af selvopholdelsesdnfterne,  men som  dernæst  opsØges for sin  egen skyld.  Selve  udskillelsen af  den  erotiske  lyst fra den  funktionelle  behovstilfredsstillelse  er et skabende moment, og  det,  der  skabes,  er autoerotikken. Barnet prØver at @re sig uafhængigt af objektet  ved  hele  tiden  i  erotisk  henseende at gentage lysten p&amp;  egen hånd uden  at  afvente  objektets  medvirken (sutter p&amp;  fingeren i brystets  fravær).

I min  fremstiiling af  teorien  er seksualiteten  fra  begyndelsen  til  stede  i 0dipus-komplekset i  form  af  autoerotik,  og  komplekset  selv  opfylder  en vigtig  funktion  ved at bidrage  til omformningen  af autoerotikken  til objekterotik.  Det er korrekt,  at jeg  mener,  at barnet i  denne  udvikling altid skal passere  en  autoritetskonflikt,  men  det er, hvad alle adipus-teoretikere mener, og  det  udelukker  ikke  erotikken,  der netop  er konfliktens  anledning.  Vejen fra  autoerotik  til  objektkærlighed  går over  partialobjektet,  der  ved  konfliktens  begyndelse endnu  kun  opleves som en autoerotisk rekvisit. FØr barnet begærer  moderen,  begærer det de partialobjekter,  hun  kan  give  det, b e r ~ v e det eller nægte det adgang til, og det er gennem anerkendelsen  af hendes overmagt,  at det lærer,  hvad et andet -fra det selv adskilt -subjekt er. Jeg mener i sidste instans,  at moderens  intervention i  barnets  autoerotik og  hendes deraf  fØlgende  udl~sning  af 0dipuskonflikten er nØdvendig for, at hun kan tilirække sig barnets libido og forvandle den til objektlibido.

Til  sidst  vil jeg  komme ind  p&amp;  Dines'  kritik  af  mine  overvejelser  over 0dipus-kompleksets forklaringsgrundlag. Som alternativ  til de mange forklaringsfors~g  af  biologisk,  biologisk-sociologisk og sociologisk art foreslår jeg en psykologisk forklaring af 0dipus-komplekset ud fra aktiv/passivpolariteten. Nå r Dines  siger,  at  jeg overbebyrder aktiv/passiv-polariteten, fordi jeg  vil forklare adipus-komplekset ud fra den, skal min fremstilling nu læses  med de modifikationer,  jeg  selv anfØrer:

For  det  fØrste  svæver  aktiv/passivpolariteten ikke frit i luften, men fremkalder sin effekt ved at indvirke pd  den pre@dipale organisation med alt hvad hertil  &amp;rer. Jeg  har  allerede fremfØrt den argumentation, at erotikken er med i billedet  fra  begyndelsen,  fordi  autoerotikken allerede eksisterer i den præodipale organisation, og det er klart,  at en række  psykiske dannelser, herunder en  jeg-struktur og en  gestaltning af i hvert fald et overgangsobjekt  ogs&amp;  kan  forudsættes  at eksistere.

0dipus-komplekset  er  ikke  en  total nydannelse, men en omformning af den

præ~dipale organisation.

For  det  andet  sØger jeg  principielt efter den mest nærliggende forklaring, dvs.  en psykologisk  forklaring,  inden jeg  eventuelt tager  det risikable spring til  biologi  og sociologi, og jeg  understreger hele tiden, at en række almene betingelser  af biologisk og sociologisk art m3 være opfyldt (fravær af bestemt patologi,  der  kan  hindre  normal  psykisk  udvikling,  og  fravær  af  ekstreme Ødipale  udvikling overhovedet kommer i  stand.  P3 et felt som  dette  er ingen

familieforhold  m.m.), for at  den forklaring udtámmende.

For  det  tredje  lader  jeg  naturligvis diverse variable biologiske  og sociologiske træk være bestemmende for udformningen af det  individuelle  0dipus-kompleks, blot ikke for den almene  Spe,  som  alene  er  den,  jeg sØger  at  forklare  ud  fra  aktiv/passivpolariteten. Ingen, der  har  læst  min bog, kan  mene,  at  jeg f.eks. skulle underkende  socialisationens indflydelse.  Hele  dette  spØrgsm3l  har  jeg  behandlet i kapitel IV.3 om Odipus-kompleksets  normalisering

Jeg vil ikke gentage mine argumenter for, at aktivlpassiv-polariteten  i den her anvendte betydning  er psykologisk og alis3 hverken  biologisk  eller sociologisk, men jeg vil påpege, at den hos barnet viser sig som en kompetence til i  tanke  og  handling  at  vende  en  objektrelation om  samt  at  fremstille  en refleksiv  variant  af  den  (du  slår mig, jeg slar  dig,  jeg sl&amp;r mig  selv).  S3 længe barnets jeg stadig flyder sammen med  den  andens jeg,  er en sadan omvending  umulig,  og derfor  gælder det ogsa,  at  barnets  synlige  omvendinger og eksperimenter  er et tegn på,  at den symbiotiske navlestreng  til  den  anden endegyldigt er hugget over.

Jeg siger,  at @&amp;pus-komplekset opstk,  når aktiv/passiv-polariteten begynder at virke ind p%  den præ~dipale organisation. Det  Ødipale udgØr en konfliktsfære,  men  samtidig findes en ikke-@dipal sfære, hvori der  gælder andre regler, jvf.  ogs3 den overordnede (a f Laplanche  inspirerede) sondring mellem et psykoseksuelt og et adaptivt register.  Når jeg  taler  om,  at  k ~ n n e t erotiseres, betyder det, at den psykiske kplnspolaritet drages ind i den Ødipale sfære,  og  det  samme  gælder  generationspolariteten. Men  ogs3 andre forestillinger  kan inddrages som  materiale for den Ødipale konflikt, og de vil blive udelukket, hvis man alene knytter komplekset  til  k ~ n s og  generationspolariteteme.

Selv  om barnet  som allerede omtalt kan inddele personer  efter kØn  s3 tidligt som i det andet leveår, er det ikke hermed givet, at placeringen af rollerne i 0dipus-konflikten  ogsa er signifikant kØnsdelt.  Tværtimod  findes  der  rimeligvis  en  tidlig  kØnsneutral version  af konflikten. Og  selv om  barnet  kan inddele personer efter generation (hvad jeg  ikke @r  tage stilling til), udelukker det ikke jævnaldrende &amp;m  (sØskende og legekammerater) fra at indtage positionerne i  den ~dipale  trekant, ja, Lacan  hævder  ligefrem  (med  henvisning  til kirkefaderen  Augustin),  at det rivaliserende sØskende-imago etableres forud for og baner vej for fader-imagoet. Endelig gælder, at konflikten meget let  griber fat  i  forskelle  m.h.t. race, religion,  nationalitet,  Masse  og  sund- hedstilstand. Disse  konfliktakser kan udmærket  etableres  ud  fra  grundkonflikten  uden  fØrst  at  skulle  omvejen omkring  kØns-  og generationskonflikten.

En  meget  vigtig  fordel  ved  denne tankegang  ligger i, at den kan opfange et bredt spektrum af  forskelle i socialisationen. Socialisationen kan ikke hjælpe barnet uden om adipiis-konffikten eller hindre den i at opstå, men den kan stille helt forskellige pædagogiske diskurser til radiglied for det, hvormed konflikten bearbejdes, og den kan bestemme  over det tidspunkt  i udviklingen, hvor bearbejdningen finder sted. For i hvert fald vzsentlige dele af erotikkens vedkommende er der ingen vej uden om adipus-komplekset, mens kflnspolariteten  kan  indkobles  p&amp;  forskellige trin.  Sker det tidligt  (i forbindelse  med  kastrationskomplekset),  vil kØnnet  blive  tematiseret  i  en  relativt uformidlet version af  den ~dipale konflikt,  og  det  forekommer  p&amp; mange mader  at  være  en  beklagelig  udviklingsskæbne,  der  lægger  op  til  kØnskamp og kflnsmisundelse.  Sker det lidt senere (og lad os huske,  at den sakaldt falliske fase i de fleste psykoanalytiske fremstillinger f ~ r s t antages at begynde i 3-4årsalderen), kan noget af konfliktstoffet  maske være overvundet,  s&amp; kflnspolariteten, der er af en  mere skrabelig art end generationspolariteten,  ikke kommer til at bzre hele det uformidlede 0dipus-kompleks.

Dines  indvender  endelig,  at  barnet ikke p&amp;  alle punkter bestræber sig pa at gennemfØre aktivlpassiv-omvendingen for  at erobre  den  aktive position.  Det er meget muligt. Noget af libidoen kan forblive p i  et præ~dipalt stade,  noget kan  måske  udvikle  sig  uden  om  0dipus-konflikten, og  noget  kan  blive tilbagetransformeret  til  passive  driftsmal via Ddipus-konflikten, f.eks. i masochismens tiifælde. Men  for at konflikten  skal  opstå, m&amp;  i  hvert  fald en del .f barnets libido gennemga det af  Freud beskrevne »oprØr mod passiviteten« og »foretrækkelsen af den aktive rolle«. Dette Ønske udspringer af identificeringen med den anden, og det reprzsenterer  savel  viljen til  at  indtrzde  i  det  sociale  fællesskab  som negationen  af  dette fællesskab gennem indtagelsen af en  tendentielt  asocial position.  Derfor er det et skæbnesvangert  moment  i ethvert  menneskes  udvikling.