Ammen og Mercutio - to sprog i samme stykke
Forfattere: Niels Brunse
Tidsskrift: passage (2000-12-01)

i!'

1

r1

l

i

I-

I'

11 11'1

1

,,1

:H11ll

1

,li' r1

----1"

1

1

i

I

:

n

I

I

I

'lj-n--------

I

:' I

11 11

1

i

1

I

I

;  i

I

!1t

l ' I

1

## Ammen og Mercutio - to sprog i samme stykke

## NIELS BRUNSE

I første akt af Romeo og]ulie har Shakespeare anbragt to monologer, der giver to af de vigtigste bipersoner lejlighed til at træde frem og træde i karakter. Julies amme har sin "dueslagsmonolog" i scene 3, Romeos ven Mercutio har sin monolog om "Dronning Mab" i  scene  4 - de kommer altså ganske  tæt på hinanden og  minder  på  mange  måder  om  hinanden.  Begge personerne har et gudbenådet snakketøj, begge mo­ nologerne er de rene showstoppere, der næsten altid fænger hos ef publikum,  begge  monologerne  brem­ se� af de andre personer på scenen, der har :faet nok: Fru  Capulet  standser  Ammen  med  et  "Enough  of this",  og  Romeo  standser  Mercutio  med  et  "Peace, peace, Mercutio, peace!"

My lord and you were then at Mantua Nay,  I do bear a brain - but as I said, When it did taste the wormwood on the nipple Of my dug, and felt it bitter, pretty fool, To  see it tetchy and fall out wi'th'dug! To   bid me trudge.

Man  kunne  altså  godt  tro,  at  monologerne  var skåret over samme læst,  og at de to personer var to alen af et stykke. Men sådan er det slet ikke. Ud over den forunderlige individualitet, som kendetegner alle Shakespeares figurer, er der nogle helt klare forskelle i·  deres måde at bruge sproget på, deres tone, om man vil.

'Shake!' quoth the dove-house; 'twas no need, I trow, And since that time it is aleven years, For then she could stand high-lone; nay,  by th'rood, She could have run and waddled all about; For even the day before,  she broke her brow, And then my husband - God be with his soul, 'A was a merry-man - took up the child. 'Yea,' quoth he, 'dost thou fall upon the face? Thou wilt fall backward when thou hast more wit, Wilt thou not, Jule?' And by m r  holidam, The pretty wretch left crying, and said 'Ay'. To  see now how a jest shall come about! I  warrant,  and I should live a thousand years, I never should forget it: 'Wilt thou not, Jule?' quoth he, · And,  pretty fool, it stinted,  and said 'Ay'.

Ammen sætter af fra spørgsmålet om hvor gammel Julie egentlig er:

(

...

)

Come Lammas-eve at night shall she be fourteen. Susan and she - God rest all Christian souls! Were of an age. ·Well,  Susan is with God, She was too good for me. But as I said, On Lammas-eve at night shall she be fourteen, That shall she, marry, I remember it well. 'Tis since the earthquake now aleven years, And she was weaned - I never shall forget it Of all the days of  the year,  upon that day; For I had then laid wormwood to my dug, Sitting in the sun under the dove-house wall.

## I min oversættelse kom det til at lyde sådan:

Godt eller ej,  til Petri Lænkefest om aftenen blir hun fjorten. For Susanne og hun,  okja,  de var  jo lige gamle:Ja Herregud, Susanne er hos Gud, hun var for god til mig. Men som  jeg sagde, til Petri Lænkefest,  der blir hun fjorten, vist gør hun så,  det glemmer  jeg skam ikke. Nu er der gået elleve år fra dengang, vi havde  jordskælv - åh, det husker jeg det var præcis den dag, af alle dage, da hun blev vænnet fra, hun fyldte tre; jeg sad i solen op ad dueslaget og havde gnedet malurt på mit b ry st. Og I og herren var i Mantua ja,  tænk hvad man dog husker!  - men som sagt, da ungen smagte malurt på min vorte og mærked den var bitter, stakkels kræ, så slap hun patten og blev rigtig arrig. Kraaks! sagde dueslaget, og mon ikke jeg ku fa taget  benene på nakken! Det ligger  elleve år tilbage,  ved jeg, dengang ku hun jo allerede ståved Gud, hun tulled rundt på egne ben, for dagen før, da slog hun jo sin pande, min salig mand, Gud glæde ham, han var en lystig sjæl, han samled ungen op. "Nå;' sagde han,  "der faldt du vist på næsen, men du skal nok fa lært at lægge dig på ryggen, ikke, Julie?''  - Tænk engang, det lille myr blev stille og sa' ''Jo." Der kan man se,  hvor spøg kan blive alvor! Hvor gammel jeg ;nd blir,jeg glemmer ikke, hvordan han lo og sagde "Ikke, Julie?" Og hun holdt op at græde og sa' ''Jo."

Ammen taler - ligesom senere Mercutio - på blank­ vers. Det stiller  i  sig selv  mange krav til oversættel­ sen,  men de andre  karaktertræk  ved monologen må heller  ikke  gle=es.  Et særligt lille  versproblem  er den  ufuldstændige  linje  ca.  midtvejs:  "To  bid  me trudge." So=e 1:ider hos Shakespeare markerer den slags inkomplette vers en dramatisk pause, et ophold, hvor  der  sker  et  eller  andet  stumt  mellem  perso­ nerne;  og  so=e tider  betragtes  de  som spor  efter en  strygning  i  teksten,  hvorefter  femfodskabalen  så bare ikke er gået op. Jeg har valgt at betragte stedet her som hørende til den sidste kategori,  så der ikke er noget til hinder for at fylde  verset ud på dansk men  under  alle  omstændigheder  er  det  et  blandt mange fingerpeg om, at Ammens tonefald er alt an­ det end formfuldendt.

Hendes tale er  fuld af  spontane digressioner:  hun bliver  rørstrømsk,  når  hun  ko=er  til  at  tænke  på sin døde datter Susan(ne) og sin døde mand, de skal lige have en lille gudelig bemærkning med på vejen, og  hendes bandeord er også pæne  og gudelige:  "by th'rood"  (ved Korsets træ),  "by  my  holidam" (egl.

ved min helligdom, men  folkeetymologisk  misfors­ tået som holy dame, dvs. jomfru Maria) - og hun kan blive helt forundret over hvor godt hun selv husker: "Nay,  I  do  bear  a  brain".  Desuden  er  monologen præget af  gentagelser  og  af  citeret  direkte  tale.  Det er tydeligvis et folkeligt tonefald, man hører her.

Alt  det  skulle  gerne  kunne  mærkes  i  oversættel­ sen. De gudelige eder er repræsenteret ved "Herre­ gud" og "ved Gud", rørstrømskheden ved "ok ja" (i den  hjertesukkende  betydning,  se  "ok"  i  Ordbog over det Danske Sprog, bet. 1) og "Gud glæde ham". "I do  bear a  brain" er blevet til "ja,  tænk hvad man dog husker", fordi "man" i betydningen "jeg" er ty­ pisk  for  dansk  folkeligt  sprog,  og  gentagelserne  er medtaget så ordret som muligt, ligesom den citerede direkte tale stadig er citeret.

Her  er  der  et  sjovt  problem,  nemlig  sætningen '"Shake!' quoth the dove-house". Selv dueslaget gi­ ver altså lyd fra sig - under jordskælvet - og cite;es af Ammen.  Ordet shake glosseres tit  som  "rub dig" el.li gn .,  men  det  er  nok  noget  af  en  cirkelslutning. Ordet viser klart hen til  et fysisk  fænomen:  duesla­ get ryster under jordskælvet, det ytrer sig ikke i fik.se ordspil. Det er nærliggende at tænke, at Ammen slet og  ret  gengiver  den lyd, hun  hørte,  da  dueslaget skælvede.  Og  hvordan  lyder  så  en  spinkel  træbyg­ ning, der er ved at styrte sa=en  under et jordskælv?

Shakespeares tid var  ikke  forvænt med onomato­ poietika, men i dag, efter tegneseriernes indtog i kul­ turarven,  er  vi  alle  fortrolige  med  ord  som vrooom, boinng eller skvusj. "Shake!''  kan med  lidt  god  vilje læses  som et lydmalende  ord  (især  når  man  tænker på,  at  det  berømte  godt-brølt-løve-løvebrøl  i  "En skærso=ernatsdrøm" gengives med et fattigt "Oh"  i  folioudgaven).  Altså:  "Kraaks!"  på  dansk. Det er en heftig lyd, lige til at efterli gn e,  og ingen vil være i tvivl om at den kan fa en til at tage benene på nakken,  ordspil eller, ej.

Su=a su=arum: Ammens måde at tale  på er spontan, ustruktureret,  efterli gn ende i stedet for re­ fererende;  hun  kan  ikke  hierarkisere  sine  indfald,  \_ men bringer sine associationer på bane øjeblikkelig det er altsa=en folkelige træk,  og jeg har forsøgt

i

i

I

I

at gengive dem med den samme løse og sludrevorne grammatik på dansk.

Mercutio har  et  helt andet forhold til det at tale. Som ung adelsmand har han sikkert :faet banket ho­ vedet fuldt af  de latinske klassikere (det gjaldt både i renæssancens Italien og i Shakespeares England),  og hans monolog er helt anderledes bygget op. Den ta­ ger  sif stikord  fra  en  bemærkning  af Romeo  om  at drømme, og så går det ellers løs:

0 then I see  Queen Mab has been with you: She is the fairies' midvvife, and she comes In shape no bigger than an agate-stone On the forefinger of  an alderman, Drawn with a team oflittle atomi Over men's noses as they lie asleep. Her chariot is an empty hazel-nut, Made by the joiner squirrel or old grub, Time out a'mind the fairies coachm.akers: Her w;tggon-spokes made oflong spinners' legs, The cover of  the wings of  grasshoppers, Her traces of  the smallest spider web, Her collars of  the moonshine's wat' ry beams, - Her whip of  cricket's bone, the lash of  film, Her waggoner a small grey-coated gnat, Not half  so big as a round little worm Pricked from the lazy finger of  a maid. And in this state she gallops night by night Through levers' brains, and then they  dream oflove, O'er courtiers' knees, that dream on cur'sies straight, O'er lawyers' fingers, who straight dream on fees, O'er ladies' lips, who straight on kisses dream, Which oft the ang ry Mab with blisters plagues, Because their breaths with sweetrneats tainted are. Sometime she gallops o'er a courtier's nose, And then drearns he of  smelling out a suit; And sometime comes she with a tithe-pig's tail Tickling a parson's nose as 'a lies asleep, Then he drearns of  another benefice. Sometime she driveth o'er a soldier's neck, And then drearns he of  cutting foreign throats, Ofbreaches, ambuscadoes, Spanish blades, Ofhealths five fathom deep; and then anon Drums in his ear, at which he starts and wakes, And being thus frighted, swears a prayer or two, And sleeps again. This is that ve ry Mab That plats the manes ofhorses in the night, And bakes the elf-locks in foul sluttish hairs, Which, once untangled, much misfortune bodes. This is the hag, when maids lie on their backs, That presses them and learns them :6.rst to bear, Making them women of good carriage. This is she -

- men her afb ry der Romeo ham. I min oversættelse kom det til at se sådan ud:

Åh,  det var Dronning Mab, der var hos dig: den lille alfe-jordemor, der kører, så klejn af  skikkelse som en agat i ringen på en rådmands pegefinger, med forspand af  de allermindste :fuug hen over næsen på os, når vi sover. Kareten er en hasselnød, udhulet af  Snedker Egern eller Mester Orm, som jo fra gammel tid har bygget vogne til alferne. De fine hjul har eger af  edderkoppeben, græshoppevinger er vognens tag, hver rem er spindelvæv, trækselerne er klare månestråler, et f'arekyllingben er piskeskaftet, med snært af  støvgran, kusken er en myg, en lille gråklædt en, ja, mindre end de maddiker, der gror i dovne fingre. Hun kører i sin stads nat ef ter nat igennem hjernen på forelskede - så drømmer de en drøm om kærlighed ad hofrnænds knæ: de drømmer om at knæle; ad prokuratorfingre, så de drømmer om honorarer; hen ad damers læber, så drømmer de om kys, hvis ikke Mab blir vred og sætter grimme vabler på dem, når de har dårlig ånde af  konfekt. Snart kører hun på næsen af  en hofrnand, som drømmer om at lugte en fidus; snart kommer hun med halen af  en gris og kilder næsen på en præst, der sover, så drømmer han om f ede præstekald. Snart ruller hendes vogn hen over halsen på en soldat, der drømmer om at hugge i andres hals, om baghold og belejring, Toledoklinger, favnedybe bægre; hun trommer ham i øret, så han vå gn er forskrækket op og bander et par bønner og falder hen igen. Og det er Mab, som filtrer hestemankerne om natten .  og fletter  knuder i uplejet hår, som varsler uheld, når de redes  ud. Hun er den mare, der om natten rider de unge piger for at lære dem hvordan de først må hoppe for at fole. Og hun er den - Nok er det (  engelsk!) folklore, Mercutio her genfor­ tæller, men tonen, måden at gøre det på, er ikke spor folkelig.  For  det  første  er  hele  monologen  meget klart struktureret:  først beskrives Dronning Mab  og hendes  ekvipage,  derefter  beskrives  de  mennesker, hun sætter drømme i hovederne·på. For det andet er her  ingen  digressioner  og  tilfældige  associationer, men en stramt styret fremstilling, der undgår ensfor­ mighed og gentagelser  ved sin varierede grammatik.

Anden  halvdel  af  monologen  varierer  modellen "og  så  drømmer  han" på mange  måder:  "and then they dream", "that dream  ... straight'', "who straight dream", osv., helt ud i  konstruktioner  på  kanten af det tilladelige i engelsk: "because their breaths with sweetmeats tainted are". Det er latinen med dens fri­ ere ordstilling  og  retoriske  variationsrigdom,  der spøger bag det engelske, og li gn ende variationer må �  til  på  dansk, så  vidt  metret  og  forståeligheden  tilla­ der det.

Mercutio  har  desuden  et  meget  større  ordforråd end Ammen ("ambuscadoes", baghold, forekommer kun  dette  ene  sted  hos  Shakespeare;  tilsvarende  er "Toledoklinger" på dansk, som gengivelse af "Spa­ nish blades", et ord lidt ud over det sædvanlige), og når han begynder på sine ordspil, er de både slibrige og raffinerede.

Grupperet  om det dobbelttydige  "bear" i mono­ logens slutning (bære, som en hest bærer en b yr de, og føde, som en kvinde føder et barn) findes "women of good  carriage"  (med  adskillige  dobbelttydigheder: kvinder  med  god  kropsholdning/  opførsel,  kvinder der  er  gode  til  at bære/føde  børn, eller sågar noget med kvinder og kareter) og  den sltjulte hentydning til ordet nightmare i "the hag, when maids lie on their backs  ...  " (hvilket jo også er dobbelttydigt: søvn eller sex?);  night-mare spiller i al sin skjulthed på  endnu en dobbelttydighed:  det engelske  "mare" kan både betyde mare og (  en) hoppe, og så er vi endnu engang fremme ved en kobling mellem kvinder og heste  .

Hele dette  væv  af underfundige ekkoer, så typisk for  Shakespeares  ordkunst,  må  nødvendigvis  sættes anderledes sammen på dansk; jeg gik ud fra rideme­ taforen  i  mare-ridt  og  greb  de  tvetydigheder  jeg kunne finde i ome gn en af den. Der er måske et par kælderetager  mere  i originalens  underfundighed, men det er svært at finde noget bedre på dansk, og i hvert  fald  demonstreres  det,  at  Mercutio,  også  når han  er  ekvivok,  er  en  mere  raffineret  sprogbruger end Ammen med hendes almuevits om at  fa1de  på næsen eller lægge sig på ryggen.

Når man sammenli gn er de to  personers sprog, er der endnu en ting der falder i øjnene. Socialisations­ teoretikere  hævder,  at  evnen  til  at  udsætte  sin  be­ hovstilfredsstillelse  er  karakteristisk  for  overklassen, mens den umiddelbare tilfredsstillelse af et behov  er karakteristisk for underklassen.

Mercutios behov er godt gemt i hans monolog: det er at få de andre, især Romeo, med på en af de du­ eller  på  vid  og  vitser,  som  han  elsker.  Men  for  at fængsle de andres opmærksomhed og erobre situationen begynder han at fortælle en slags eventyr uden nogen  tydelig  anledning  mystifikationen  er  hans våben. Han  bruger et  par  snese  verselinjer, før  han begynder  på  sine  ordspil igen  (men  ak,  kun  for  at blive affejet af Romeo).

Ammens behov er at varme sig ved sine minder og sin  egen  sentimentalitet,  og  hun  giver  efter  for  det øjeblikkelig, midt i en sætning, om så skal være.

To personlighedstyper,. to sprog - tonefald er an­ det og mere end stil.

## Note

Originalteksten  er  citeret  efter: Romeo  and Juliet, ed.  G. Blakemore  Evans,  The  New  Cambridge Shakespeare, 1984, p. 70-72 og 77-79. Oversættelsen  er  citeret  efter: Hamlet  I  Romeo  og Julie  I  Kong  Lear, oversat  af  Niels Brunse, Gyldendal, 1997, p. 196-197 og 202-203.