Søren Kierkegaards Teori om Springet og hans Virkelighedsbegreb
Forfattere: G. Malantschuk
Tidsskrift: kierkegaardiana (1955-06-08)

## Søren Kierkegaards Teori om Springet og hans Virkelighedsbegreb

af G.  MALANTSCHUK

Søren Kierkegaards »Theori om Springet«1  er en original Nyskabelse i hans Tænkning og spiller en stor Rolle i denne. Det er denne Teori, som hjælper ham  til  at  foretage  nøjagtige  Afgrænsninger  indenfor  Tænkningens  og Eksistensens  forskellige  Omraader,  og  som  derved  tjener  til  Opbygningen af  selve  Stadiernes  Teori,  og  den  er  ogsaa  vejledende  ved  Anvendelsen  af Pseudonymerne.  Denne  Teori  staar  ligesom  Stadiernes  Teori  i  nær  Til­ knytning til Kierkegaards Opfattelse af Virkelighedsbegrebet.  Før jeg der­ for  prøver  at  fremføre  enkelte  Træk  af  Kierkegaards  Teori  om  Springet, vil  jeg  give  en  kort  Orientering  om  Kierkegaards  Opfattelse  af  Virkelig­ hedsbegrebet.2

Kierkegaards  Beskæftigelse  med  Virkelighedens  Kategori  hører  sikkert til  hans  tidligste.  Oplysende i denne Henseende er hans Notits i Dagbogen fra  1841,  som  han  nedskriver  i  Anledning  af,  at  han  i  Berlin  har  hørt Schelling tale om  »Virkelighed«.  Da noterer Kierkegaard sig med Henblik paa Ordet »Virkelighed«:  »Dette ene Ord, det erindrede mig om alle mine philosophiske Lidelser  og  Qvaler.«3   At  Kierkegaard  tillagde  Virkeligheds­ problemet  en  afgørende  Betydning,  kan  ogsaa  ses  af  andre  Optegnelser.4

Kierkegaard  har  altsaa  arbejdet  tidligt  og  meget  paa  den  Opgave  nær­ mere  at  bestemme  Virkelighedens  Kategori,  og  allerede  i  »Om  Begrebet Ironi« giver han en Formulering af Virkelighedsforholdet, som han væsent­ lig  fastholder  under  sit  kommende  Forfatterskab.  Kierkegaard  opfatter derefter Virkeligheden som uløseligt sammensat af to modsatte Kvaliteter, og her staar vi foran noget af det mest originale i Kierkegaards Tænkning. Stedet i  »Om Begrebet Ironi«  lyder:  »Disse to Momenter ere uadskillelige; thi hvis Begrebet ikke var i Phænomenet, eller rettere, Phænomenet først var forstaaeligt,  først  virkeligt  i  og  med  Begrebet,  og  hvis  Phænomenet  ikke var i Begrebet,  eller  rettere,  Begrebet  først  forstaaeligt,  først  virkeligt i  og med Phænomenet, saa var al Erkjendelse umulig, idet jeg i det ene Tilfælde vilde  mangle  Sandheden,  i  det  andet  Virkeligheden.«5

1  Pap. V C 12.

2  Se  dertil  min  Afhandling:  »Frihedens  Dialektik  hos  Søren  Kierkegaard«  i  'Dansk  teolo­ gisk Tidsskrift«  1950.  S.  193-207.

8  Pap. III  A  179.

4  Som  f. E. i  en  senere  meget  vigtig  Optegnelse:  Pap. VI  B  54, 21.

Denne Kierkegaards Opfattelse af Virkeligheden giver den  en paradoks Karakter,  da  den  er  sammensat  af  to  Momenter,  som  paa  den  ene  Side udelukker  hinanden,  og  paa  den  anden  Side  er  uløseligt  forbundet  med hinanden. Disse  to  Momenter  kan  faa forskellige Betegnelser, ganske afhængig  af,  under  hvilke  Aspekter  vi  vil  betragte  Virkeligheden;  men disse  Momenter  i  deres  forskellige  Aspekter  er  altid  af  modsat  Kvalitet, som f. E.  det Bevægelige er det i Forhold til det Ubevægelige eller Væren i Forhold til Væsen, o. s. v.  For Kierkegaard maa selv en tænkt Virkelighed, som i  første Række udtrykker  en Tings Væsen,  ogsaa have Værens  Mulig­ hed  i  sig,  hvis  den  tænkte  Virkelighed  ikke  skal  blive  til  noget  fantastisk.

Naar  vi  fastholder  denne  Kierkegaards  Bestemmelse  af  Virkeligheden som  en  Sammensætning  af  to  modsatte  Kvaliteter,  kan  vi  lettere  forstaa, hvorfor Kierkegaard, som stødte paa Problemet om »Springet«  ad to Veje, ad Tankens og Eksistensens, bringer disse to Veje i uløselig Tilknytning til hinanden, saa de to Veje for ham bliver til to parallelle Rækker af Spring.

Det er de saakaldte:  »Dialektiske og pathetiske Overgange.«6

Af de to  Veje,  som førte Kierkegaard til Opdagelsen af Springet,  ser vi først  paa  Tankens  Vej.  Kierkegaard  er,  sikkert  under  Indtrykket  af  den Mangel paa  en  konsekvent  filosofisk  Tænkning,  der efter  hans  Opfattelse prægede den nyere Filosofi, blevet tilskyndet til for sit eget Vedkommende sekvens  blev  Hovedløsenet.  Denne  konsekvente  Tænkning  skulde  hindre

at gennemføre en Tænkningens Metode, hvor den ubetingede logiske Kon­ ham i at begaa logiske Tilsnigelser.

Kierkegaard kunde ikke haandtere denne Metode uden at have Klarhed over  de  logiske  Grundsætningers  Rækkevidde  og  over  Gyldigheden  af  de forskellige  logiske  Slutningsformer.  En  god  Tilskyndelse  til  dette  Arbejde var for ham uden Tvivl den omkring 1839 i Danmark førte Strid om Gyl­ digheden af Modsigelsens Grundsætning.7

8  S.  V.  XIII,  318;  Søren  Kierkegaards  samlede  Værker  citeres  efter  1.  Udg.

6  Pap.  V  C  1.

Gennem  sin  Fordybelse  i  de  logiske  Principers  Struktur  vinder  Kierkegaard  den  metodiske  Klarhed,  som  giver  ham  de  sikre  Kendetegn  paa, hvornaar der i  Tænkningen  sluttes  ad Konsekvensens  Vej,  og hvornaar  en Slutning ikke kan gøres uden ved et Spring.8

Dermed bliver Konsekvensen  det højeste metodiske Princip  for Kierke­ gaards Tænkning.  Efter dette Princip  bliver et Udsagn  gennemtænkt i alle dets  Konsekvenser  for  at  bestemme  Omfanget  og  Indholdet  af  dette.  Paa denne  Maade  kan  Gyldighedsgrænsen  af  et  bestemt Udsagn  nøje  angives, og Overgangen til det næste Udsagn vil da tydelig fremtræde som et Spring.

Man ser da ogsaa med hvilken Alvor den unge Climacus omfatter Kon­ sekvensen, og at han klager over, at han ved Læsningen af andre Forfattere »ikke altid«  finder den  »strænge dialektiske Bevægelse«. For ham selv blev Konsekvensen, under hans Forsøs paa at samarbejde de forskellige Ansku­ elser til  en  Helhedsopfattelse,  til  en  »scala  paradisi«.  Under  dette  Arbejde med konsekvent at gennemtænke Tilværelsens Sammenhænge passer Clima­ cus  paa, at der  er  ligesaa »mange  Stød,  som  der  var  Leed  i  Consequentsen«9 , d.  v.  s.  i den sammenfattende Tanke. En konsekvent Tænkning kræver altsaa,  at den  dialektiske Bevægelse  ikke  tilslører Overgangene  fra det  ene  Led  til  det  andet  indenfor  den  overordnede,  »den  høiere  Tanke«. Dermed er Rækken af de dialektiske Overgange givet.

Kierkegaard  bliver  gjort  opmærksom  paa  Tilstedeværelsen  af  de  pate­ tiske Overgange gennem sin egen eksistentielle Stilling til  Kristendommen. Han  taler  allerede  i  1835  om  »det  fortvivlende Spring « i  Forhold  til Kristendommen.  Sætningen lyder:  »Det er vistnok,  fordi Christendommen er en Radicalcuur ,  som man krymper sig ved, og det uden at disse Menne­ sker just behøve  at  have  saa udvortes  Forestillinger,  som  i  den  ældste  Tid bragte flere Christne til  at udsætte  det afgjørende Skridt til sidste Øieblik -   det  er  vistnok  det,  at  de  mangle  Styrke  til  at  gjøre  det  fortvivlende Spring.«1 0 Dette Spring  er  egentlig Prototypen  til  det vigtigste  af de pate­ tiske  Spring,  nemlig  til  det  senere  »qvalitative  Spring«.  Der  findes  fra denne Tid ogsaa  andre Optegnelser,  som  viser Kierkegaards  Anstrengelser for at vinde Klarhed over det Patetiske.1 1

7  Værdifulde  Oplysninger  herom  findes  i :   Søren Kierkegaard :   Philosophiske Smuler.  Udgi­ vet  med  Indledning  og  Kommentar  af N iels  Thulstrup.  København  1955.  S.  206 f.

8  Det vilde  blive  et  Kapitel  for  sig  at  paavise, hvordan  Kierkegaard  under  sit  Arbejde  med de  logiske  Principer  samt  med Virkelighedsproblemet  og sin Teori  om  Springet  søger til­ bage til  Aristoteles.

·  Pap.  IV  B  1,  S.  105.

Kierkegaards  Forstaaelse  af  Virkeligheden  som  en  Syntese  af Væsen  og Væren  (af  Nødvendighed  og  Mulighed)1 2   tillader  ham  derefter  ogsaa  at indlemme det Dialektiske og  det Patetiske som to  Sider  af Virkeligheden.

De  dialektiske  Overgange  repræsenterer  altsaa  for  Kierkegaard  Virke­ hedens  Væsens  Side,  medens  de  patetiske  Overgange  svarer  til  Virkelig­ hedens Værens Side. I dette Forhold mellem det Dialektiske og det Patetiske fører Overbetoningen af en af Siderne til samme Konsekvenser som Over­ betoning  i  Forholdet  mellem  Væsen  og  Væren.  Vi  ser  lidt  paa  disse  Kon­ sekvenser,  for paa  denne  Maade  at  lade  Forholdet  mellem det Dialektiske og det Patetiske træde klarere  frem.

Betoner  man  mest  det  Dialektiske,  bliver  vor  Gengivelse  af  Virkelig­ heden  abstrakt.  Nødvendigheden  kommer  til  at  dominere  Forholdet.  Et Yderpunkt  i  denne  Henseende  er  den  Dialektik,  som  har  tabt  Tilknyt­ ningen til Virkelighedens andet Moment, til Muligheden. For Kierkegaards Vedkommende bestod denne  Fare ikke,  thi  selv naar han  bevæger  sig paa det  Abstraktes  Omraade,  hvor  altsaa  Nødvendigheden  har  Overvægt,  vil han altid  sikre dette Abstrakte en Anvendelse paa Virkeligheden, hvorved Virkelighedens  andet  Moment,  Muligheden,  kommer til  sin  Ret.

Betones  derimod  Værens  Side,  det  Patetiske,  kommer  det  Individuelle frem.  Hvorfor det er  saadan,  er  let  at indse.  De patetiske Overgange  skal udtrykke den reelle Bevægelse, men den reelle Bevægelse er altid knyttet til de  enkelte,  individuelle  Ting.  Men  ogsaa  det  Patetiske  kan  overbetones, hvis  det  Dialektiske  kommer  til  kort.  Det  Patetiske  uden  det  Dialektiske

giver et usammenhængende Noget.1 3  Kun i denne Enhed af de to Momenter kommer Virkeligheden til  Syne.  Derfor  bliver Opgaven  i  Eksistensen,  »at ene begge i Existentsens Samtidighed«1 4 .

1 °  Pap.  I  A  99.

11  Pap.  I  A  36,  I  A  46  m. fl.

12  S.V.  IV,  208  f.  (N oten)  og  IV,  236  ff.

1 3 Om  Farerne  ved  ensidigt  at  fremhæve  en  af  Siderne  i  Forholdet  mellem  det  Dialektiske

og  det  Patetiske  se  bl. a.  S. V. VII,  485,

For endnu nøjere at belyse Springet, d. v.  s. Forholdet mellem de dialek­ tiske og de patetiske Overgange, kan vi tage et andet Par af Virkelighedens modsatte Bestemmelser, som f. E. Kontinuiteten og Diskontinuiteten. Disse to  Momenter  udelukker  hinanden,  men  de  hører  begge  i  lige  Grad  til Virkelighedens  Syntese.  Det  Diskontinuerlige  vil  svare  til  de  patetiske Overgange,  medens  det  Dialektiske  svarer  til  det  Kontinuerlige. Først Kontinuiteten og Diskontinuiteten konstituerer Virkeligheden. Klarest derom udtaler Climacus sig:  »Forsaavidt Existents er Bevægelse gjelder det, at der dog er et Continueerligt, som sammenholder Bevægelsen, ellers er der nemlig ingen Bevægelse.. ,«1 5

Dette  var  de  to  Rækkers  Forhold  til  hinanden,  endnu  uden  videre Refleksion  paa  den  Modifikation,  som  sker  med  begge  Rækker  under Stadiernes  fremadskridende  Bevægelse.  Men  det  er  netop  under  denne fremadskridende Bevægelse, at Springets Kategori faar sin fulde Betydning.

Det Dialektiske  skildrer  her  i  Tankens  Form  Virkelighedens  forskellige Trin,  med  det  Absurdes  Virkelighed  som  den  sande  Virkelighed.  Det Patetiske viser derimod,  hvordan  Individet  gennem  den  stadig mere skær­ pede  Patos  forarbejder  og  tilegner  sig  det,  som  Dialektiken  paa  den humane  Plan  viser  hen  til,  eller  som  den  paa  det  Kristeliges  Omraade støder fra.

Hvordan det Dialektiske hjælper det Patetiske skildres i følgende Udta­ lelse:  »Thi  Dialektiken  er  i  sin  Sandhed  en  velvillig  tjenende  Magt,  der opdager  og  hjælper  til  at  finde,  hvor  Troens  og  Tilbedelsens  absolute Gjenstand  er,  hvor  det  Absolute  -   der  nemlig  hvor  Forskjellen  mellem Viden og  Ikke-Viden  styrter  sammen  i  Uvidenhedens  absolute  Tilbedelse, der  hvor  den  objektive  Uvished  stemmer  imod  for  at  pine  Troens  liden­ skabelige  Vished  frem,  der  hvor  Striden  om  Retten  og  Uretten  styrter sammen  i  den  absolute  Underkastelses  absolute  Tilbedelse.  Dialektiken selv  seer  ikke  det  Absolute,  men  den  fører  Individet  ligesom  hen  til  det, og siger:  her maa det være, det indestaaer jeg for; naar Du her tilbeder, saa tilbeder Du Gud.  Men Tilbedelsen selv er ikke Dialektik.«1 6

14  S. V. VII,  334.

15  S. V. VII,  267  f.  I  sin  Bog  om  »Søren  Kierkegaard  som  Filosof«  (2. Udg.  1919,  S.  70-82) behandler  Harald  Høffding  i  et  af Kapitlerne  ogsaa  Springet.  Dette  gør  Høffding  netop under  Synspunktet  Kontinuiteten  Diskontinuiteten,  men  da  han  ikke  er  klar  over,  at Kierkegaards Virkelighedsbegreb  altid indeholder to modsatte Bestemmelser, altsaa ogsaa Kontinuiteten  og  Diskontinuiteten,  bliver  hele  hans  Behandling af Problemet »Springet« hos  Kierkegaard  til  en  stor  Misforstaaelse.

De  dialektiske  Overgange  mellem  Stadiernes  fremadskridende  Trin  er ikke  Spring  i  egentlig  Forstand,  naar  de  er  gengivet  i  Abstraktionens Medium. Derom siger Climacus:  »Abstrakt seet er der vel ingen afgjørende Strid  mellem  Standpunkterne,  fordi  Abstraktionen  netop  borttager  det, hvori Afgjørelsen ligger:  det existerende Subjekt .,.«1 7  Men idet Kierkegaard ogsaa  anvender personlige Repræsentanter til  eksistentiel  Gengivelse  af  de forskellige  Trin,  kommer  det  Patetiske  og  Springet  frem.  Dermed  frem­ hæver  Kierkegaard  sin  centrale  Interesse,  som  bestaar  i  at  modarbejde Tidens Tendens til tom Abstraktion, idet han ved det Patetiske bringer det Dialektiskes  Mulighed  nær  til  den  reelle  Virkelighed.

Kierkegaard  var klar  over,  at han ved  sin  Teori  om  Springet har  skabt nye  Synspunkter  for  Analysen  af  Virkeligheden.  Der  var  ikke  meget  at finde  derom  hos  andre  filosofiske  Forfattere.  Han  noterer  sig  enkelte  af Tænkerne,  som  enten  bruger  Springet  uden  at  nævne  det,  eller  de  nævner Springet,  men  det  giver  dem  ikke  Anledning  til  videre  Undersøgelser  i denne  Retning.  Men  enhver  Tænker  maatte  støde  paa  Springet.  Derfor kunde Kierkegaard  sige:  »I  Grunden  anerkjender  Alle  Springet,  og bruge det i psychologiske og ethiske Fremstillinger, men lyve det bort i Logiken.«1 8

Af de af Kierkegaard anførte Tænkere nævner jeg kun de to: Trendelen­ burg og Lessing. Kierkegaard har ytret sig udførligere om dem med Hensyn til  Springet,  særligt  hvad  den  sidste  angaar,  og  hans  Omtale  af  dem  kan tjene  til  at  belyse  visse Sider  af  Spørgsmaalet  om  Kierkegaards  Stilling  til Problemet om Springet.

Det  var  uden  Tvivl  en  Skuffelse  for  Kierkegaard,  at  Trendelenburg, som han  satte  højt,  ikke  er  blevet  opmærksom  paa  Springet.  Kierkegaard søger  at  give  en  Forklaring paa  denne  Mangel  hos  Trendelenburg,  og han finder,  at  »Trendlenburg  recurrerer  altfor  meget  til  Exempler  af  Mathe-

matik,  Naturvidenskaber.«  Efter  Kierkegaards  Opfattelse  er  Matematik og Naturvidenskaber netop  de Omraader,  hvor Nødvendigheden helt har Overvægt  over  Muligheden,  og  hvor  det  derfor  er  svært  at  blive  ført  til Problemet  om  Springet. Resten  af  den  lige anførte  Optegnelse  lyder saaledes:  »Man  seer  desto  værre  næsten  aldrig  Exempler  af  det  Ethiske  i det  Logiske,  hvilket  i  mine  Tanker  vækker  en  Mistanke  mod  Logiken  og bidrager til at bestyrke mig i min Theori om Springet, hvilket væsentligen hører hjemme i  Frihedens Sphære,  om  det end  forbilledligt burde  antydes i  Logiken,  og  fremfor  Alt  ikke  som  Hegel  gjør  det,  bortly  ves.«1 9   Man  ser af  denne  Del  af  Optegnelsen  ganske  klart,  at  Kierkegaards  Interesse  med Henblik  paa  Springene  ligger  paa  det  Punkt,  hvor  Overgangen  fra  det Endelige (Kvantitet) til det Uendelige (Kvalitet) sker. Men Kierkegaard er dog  ogsaa  interesseret  i,  at  man  indenfor  den  Totalitet,  som  omfattes  af Metafysiken  (»Logiken«),  skulde  være  opmærksom  paa  Problemet  om Springet, selv om man kun kan tale approksimativt om Friheden under det Endeliges  Kategorier.

i®   S. V. VII,  426.

17  S. V. VII,  253.

18  Pap. V  C  8.

Af dem, som nævner Springet, er Lessing den eneste,  som blev opmærk­ som paa det vigtigste af Springene, det kvalitative Spring. Lessing opdager Vanskeligheden  ved  at  gøre  de  kvantitative,  historiske  Sandheder  til  de evige  Sandheder,  hvilket  efter  Lessings  Opfattelse  kun  kan  ske  ved  et Spring.  Climacus  ofrer  megen  Plads  til  Omtalen  af  den  Sætning  hos Lessing,  hvori  det  nævnte  Problem  bliver  fremsat.2 0   Samme  Sted  omtaler Climacus  ogsaa  Jacobi's  Optegnelser  om  sine  Samtaler  med  Lessing,  hvor Ordet  Spring  igen  benyttes  af  Lessing  i  den  for  Kierkegaard  vigtige Betydning.2 1

Naar man læser  Climacus'   »Yttring  af Taknemmelighed  mod  Lessing«, maa det ikke glemmes, at selv om Lessing med sine Udtalelser om Springet har  peget  paa  Springets  Problem,  saa  har  han  dog  ikke  selv  opstillet  en Teori  derom.  Kierkegaard  havde  allerede  klare  Anskuelser  om  Springets Teori,  da  han  læste  Lessings  Udtalelser,  som  pegede  i  Retning  af  det

kvalitative  Spring.  Climacus  siger  jo  ogsaa,  at  han  har  »læst  »Frygt  og Bæven«  førend«  han  »kom  til  at  læse  det  Bind  af  Lessing«,  hvor  denne fremsætter  Problemet  om  Springet.  Men  selv  hvis  Kierkegaard  tidligere var  blevet  opmærksom  paa  Lessings  Udtalelser  om  Springet,  var  det  ikke meget  at  bygge  en  Teori  op  paa.  Climacus  opsummerer  ogsaa  sit  Udbytte af Læsningen om  Springet hos  Lessing i  følgende Sætninger:  »I  sig selv  er det  ikke  meget,  og  er  just  ikke  dialektisk  tydeligt,  hvad  han  har  villet gjøre ud deraf; ja det er end ikke tydeligt,  om det dog ikke paa hiint Sted i  hans egne Skrifter  er en pathetisk Vending i Stilen, og i Samtalen med J. en socratisk Spøg, eller om disse tvende Modsætninger udgaae fra og bæres af den ene og samme Springets categoriske Tanke.«2 2

19  Pap.  V C  12. Angaaende  Springet  i  &gt;Natur-Phænomenernes Verden«  henvises  til  Kierke­ gaards  lærerige  Kritik  af J. L. Heibergs  Anmeldelse  af  &gt;Gjentagelsen«  (Pap.  IV  B  100124)  og  S. V. IV,  289 ff  i  Noten.

20  S. V. VII,  76 ff.  Til  videre  Orientering om det af Lessing opkastede Problem anbefales den klare  Redegørelse  af N iels Thulstrup  i  den under  N ote 7  anførte  Bog:  S. VII ff. og 113 f. 21  S. V. VII, 79 ff

Der behøver altsaa ikke  at  være  nogen  Tvivl  om,  at Kierkegaard ogsaa

med Rette  kunde  betragte  Teorien  om  Springet  som  sin  egen  Nyskabelse.

Tilsidst  vil  jeg  kort  berøre  Kierkegaards  Anvendelse  i  sit  Forfatterskab af  Teorien  om  Springet  med  dens  dialektiske  og  patetiske  Overgange. Generelt  maa  man  sige,  at  denne  Teori  er  anvendt  i  fuld  Udstrækning  i Forfatterskabet,  og  at  den  er  helt  tilpasset  de  enkelte  Værkers  specielle Krav.  Det  ses  her  tydeligt,  at  i  Forholdet  mellem  det  Dialektiske  og  det Patetiske  gives  der  tre  Muligheder  med  Hensyn  til  dets  Anvendelse.  Den søge  en Ligevægt  mellem  det  Dialektiske  og  det  Patetiske;  den  tredie:  at  komme

første er den: at  overbetone  det  Dialektiske; den  anden: at Virkeligheden saa nær som muligt ved at udhæve det Patetiske.

Af de mange Eksempler paa de nævnte Muligheder for Benyttelsen af det

Dialektiske og det Patetiske, vil jeg nøjes med at anføre de mest karakteri­ stiske.

Et  godt  Eksempel  paa  Overbetoningen  af  det  Dialektiske  har  vi  i »Philosophiske  Smuler«.  Ved  det  Dialektiskes  Overvægt  bliver  Virkelig­ hedens  Forhold  »simplificeret«.  Tanken  skal  gøres  »tydelig  i  Abstraktio­ nens  lidenskabsløse  Korthed«.  Det  hele  faar Lighed  med  en  Matematikers »Bogstavberegning«.  Derfor  gælder  det  her,  »at  selv  om  det  Concrete  er mere  fornødent  end  det  er  for  Mathematikeren,  man  begynde  ikke  strax med  at  lade  Tanken  blive  concret,  men  in  abstracto  tydeliggjøre  man  sig den  Tanke man  vil  eftervise i  det  Concrete.«2 3

22  s. V. VII,  84  f.

23  Pap.  V  B  41,  S.  97.

I  »Frygt og Bæven« har vi et Eksempel paa en ligelig Fordeling af de to Momenter,  det  Dialektiske  og  det  Patetiske;  Ligevægten  mellem  de  to Momenter  er  allerede  ganske  betegnende  angivet  i  Bogens  Undertitel: »Dialektisk  Lyrik«.  Der  sættes  Problemerne  op,  men  dette  Dialektiske bliver straks gjort konkret ved Hjælp  af individuelle Eksempler.  Man kan sikkert bedst i dette Skrift studere Forskellighederne mellem de dialektiske og  de  patetiske  Overgange,  og  dermed  ogsaa  Overgangen  fra  det  Dialek­ tiske  til  det  Patetiske,  hvilket  sidste  med  Johannes  de  silentio's  Udtryk kaldes  for »det idelige Spring i  Tilværelsen.«2 *

Den tredie Mulighed  er den,  at  det Patetiske overbetones.  Det  sker i  de psykologiske Eksperimenter, særlig i den tredie Del  af  »Stadier paa Livets Vei«.  Der  skildres  udførligt  og  saa  livsnært2 4 5   2 6som muligt en kæmpende og lidende  Individualitet,  der  naar  til  en  Beslutning.  Beslutningen  og  dens Udførelse er Kulminationen  i  det  Patetiske;  det  er  Springet.  Det  vigtigste af  Springene,  som  bliver  skildret  efter  sin  dialektiske  og  patetiske  Side  i Afsl.  Uvid.  Efterskr.2 0   faar  sit  patetiske  Udtryk  i  Kierkegaards  »Troesbekjendelse«.2 7

Søren  Kierkegaards  Teori  om  Springet  er  for  omfattende  til  at  man fyldestgørende  kan  give  Indblik  i  den  i  en  kort  Fremstilling.  Men  dette var  jo  heller  ikke  Opgaven  med  denne  Fremstilling.  Jeg  forsøgte  fremfor alt  at  vise,  hvilken  afgørende  Betydning  Søren  Kierkegaards  Løsning  af Virkelighedsproblemet havde ogsaa for  hans  Teori om  Springet.

24  S. V. IV,  93.  Jfr.  fra  Pap. V  B  49,  14:  »I  denne  Henseende kan man sammenligne »Frygt og  Bæven«, hvor Nødvendigheden  af »Springet«  flere  Gange indskærpes baade dialektisk og  patetisk,  hvilket  er  Springets  Gehalt.«

26  I  VII B 235,  S.  14  læser  vi:  »I  det  psykologiske  Experiment:  »Skyldig?  -  Ikke-Skyldig?« (i  »Stadier  paa Livets Vei«) er  der  fremstillet  en i Aandens yderste  Livsfare indtil  Fortviv­ lelse  Anstrænget;  og  det  Hele  er  holdt  som  kunde  det  være  skeet  igaar.  Forsaavidt  er Frembringelsen  lagt  Virkeligheden  saa  nær  som  muligt,  den  i  Fortvivlelsen  religieust Kæmpende  svæver,  saa  at  sige,  lige  over  Samtidens  Hoved.«

26  S. V. VII,  330 ff.

27  S. V. X ,  238 f.