<!-- image -->

## Min ballet med ballasten

## Sted, klasse, etnicitet og maskulinitet hos Yahya Hassan og Haidar Ansari

Haarder, Jon Helt

Published in: Åpne dører mot framtiden

DOI: 10.18261/9788215071237-25-06

Publication date: 2025

Document version: Forlagets udgivne version

Document license: CC BY

Citation for pulished version (APA): Haarder, J. H. (2025). Min ballet med ballasten: Sted, klasse, etnicitet og maskulinitet hos Yahya Hassan og Haidar Ansari. I J. Bakken, & E. Oxfeldt (red.), Åpne dører mot framtiden: Norske ungdommers møte med tekster om minoritetserfaringer (s. 129-146). Universitetsforlaget. https://doi.org/10.18261/9788215071237-25-06

Go to publication entry in University of Southern Denmark's Research Portal

## Terms of use

This work is brought to you by the University of Southern Denmark. Unless otherwise specified it has been shared according to the terms for self-archiving.

If no other license is stated, these terms apply:

- You may download this work for personal use only.
- You may not further distribute the material or use it for any profit-making activity or commercial gain
- You may freely distribute the URL identifying this open access version

If you believe that this document breaches copyright please contact us providing details and we will investigate your claim. Please direct all enquiries to puresupport@bib.sdu.dk

Bakken, J. & Oxfeldt, E. (red.) (2025). Åpne dører mot framtiden. Norske ungdommers møte med tekster om minoritetserfaringer. Scandinavian University Press.

[DOI: https://doi.org/10.18261/9788215071237-25-06](https://doi.org/10.18261/9788215071237-25-06)

## Min ballet med ballasten. Sted, klasse, etnicitet og maskulinitet hos Yahya Hassan og Haidar Ansari

## Jon Helt Haarder

Sammendrag I dette kapitel argumenterer jeg for vigtigheden af at se minoriserede forfattere og digtere i et perspektiv der ikke kun har fokus på etnicitet, men nok så meget også på klasse og køn. Hovedeksemplet er danske Yahya Hassan, men også Haidar Ansari inddrages. Begge ses som del af den danske 'ghetto'- eller drabantbylitteratur. Kapitlets indledning sammenfatter kort den danske modtagelse af Hassan og peger på problemerne i en rent etnisk rammesætning af hans liv og værk og på nødvendigheden af også at inddrage klasse og køn, en pointe også Zeshan Shakar har fremsat i forbindelse med sit eget forfatterskab. Analyserne af Hassans og Ansaris digtsamlinger - der også trækker paralleller til dansk rap - viser hvordan sted, klasse, køn og etnicitet gensidigt artikuleres gennem hinanden. Fokus ligger på den socialisering til kriminelle og voldelige unge mænd der fortælles om i Yahya Hassan og Ansaris Institutionaliseret , og på digternes videre vej, i Ansaris tilfælde helt væk fra opvækstens scener og den toksiske maskulinitet han der blev opdraget i. I slutningen peger jeg på vigtigheden af at forstå produktionen af maskulinitet som involveret i geografiske og klassemæssige distinktionsprocesser som også læseren er en del af snarere end det modsatte.

Nøgleord dansk litteratur | Y ahya Hassan | klasse | maskulinitet | drabantbyen

Abstract In  this  chapter  I  argue  for  the  importance of looking at minoritized writers and poets in a perspective that not only focuses on ethnicity, but also on class and gender. The main example is Danish Yahya Hassan, but Haidar Ansari is also included. Both are seen as part of the Danish 'ghetto' or estate literature. The chapter's introduction briefly summarizes the Danish reception of Hassan and points to the problems of a purely ethnic conceptualization of his life and work and the necessity of also including class and gender, a point made by Zeshan Shakar in connection with his own writing. The analyses of Hassan and Ansari's poetry collections - which

also draw parallels to Danish rap - show how place, class, gender and ethnicity are mutually articulated through each other. The focus is on the socialization into criminal and violent young men narrated in Yahya Hassan and  Ansari's Institutionaliseret , and on the poets' further path, in Ansari's case completely away from the scenes of his upbringing and the toxic masculinity he was raised in there. In the ending I point to the importance of understanding the production of masculinity as involved in processes of class distinction and geographical segregation that the reader is also part of rather than outside.

Keywords Danish  literature  |  Y ahya  Hassan  |  class  |  masculinity  |  public  housing estates

Som man kan læse om hos Jonas Bakken i denne bog, er Yahya Hassan godt repræsenteret i norsk litteraturundervisning på gymnasieniveau. Det fremgår også at hans digte ofte (men ikke altid) rammesættes tematisk, ikke mindst af kravet om at elever skal 'reflektere over hvordan tekster framstiller møter mellom ulike kulturer' (Kunnskapsdepartementet, 2019) - i lighed med de øvrige tekster i lærebøger og antologier der kan knyttes til den strømning i samtidslitteraturen som Elisabeth Oxfeldt kalder 'litterær aktivisme' (2021; 2022). Den åbenlyst selvbiografiske tendens i forfatterskabet kan i den sammenhæng bestyrke en referentiel læsning hvor Hassan ses som en der bærer autentiske vidnesbyrd om minoriseringserfaringer og en barsk opvækst i de områder man på norsk kalder drabantbyer, og som man i  Danmark indtil 2021 officielt kaldte ghettoer. Det hedder i en af lærebøgernes introduktion til Hassan at han fortæller om 'hvordan han, søsknene og moren blir banket opp av faren, og om trygdesvindel, som var helt dagligdags' (Garthus et al., 2022, s. 320).

Et lignende mønster prægede også modtagelsen i Danmark. Yahya Hassan levede og døde i Aarhus Vest, og ordet 'ghetto' var fra først til sidst en vigtig begrebslig ramme om forståelsen af hans liv og værk (Haarder, 2023a). 1 Derfra kunne han indskrives i diskussionerne om danskhed i almindelighed og de danske regeringers antighettoiseringsstrategier i særdeleshed, ligesom hans voldsomme angreb på en særlig form for islam fremkaldte både tilslutning og dødstrusler der nødvendiggjorde vagter og besværliggjorde resten af hans alt for korte liv. I forhold til en sådan rammesætning kan Hassans identitet og digtenes afsenderposition bestemmes som en etnisk hybrid. Det passer fint med den velkendte bagsidetekst på begge hans bøger: 'Statsløs palæstinenser med dansk pas' . Og han kan i den forbindelse

1 Både artiklen her og de øvrige i mit navn er knyttet til forskningsprojektet 'Reassembling the Ghetto' som jeg leder, og jeg takker Danmarks Frie Forskningsfond for finansiering (sagsnummer 1024-00070B).

tilkendes autoritet som sandhedsvidne: 'Vi andre' , skrev vennen Martin Krasnik i sin nekrolog i Weekendavisen , 'havde også ventet på det, han sagde, på at få at vide, hvad der egentlig foregik i den parallelle verden, hvor indvandrerne bor, vise os, hvad vi havde skabt i boligområderne, i ghettoerne, i højhusene' (Krasnik, 2020).

Påstanden i denne artikel er ikke at sådanne rammesætninger af Yahya Hassans forfatterskab  som  selvbiografiske  vidnesbyrd  om  en  hård  opvækst  i  en  dansk 'ghetto' er forkerte. I mit eget arbejde er Hassans figur og forfatterskab da også et hovednummer i det jeg kalder 'Betonblokkenes litteraturhistorie' (fx også 2021; 2022). Den underliggende tanke i det arbejde er imidlertid at det der foregår i og skrives fra ghettoerne, siger rigtig meget om samfundet i det hele taget. Argumentet i det følgende er på den baggrund at Hassans forfatterskab må studeres intersektionelt: Litteraturfagligt arbejde med det 'kulturmøde' der finder sted i hans digte, må for at undgå eksotisme, essentialisme og exceptionalisme med nødvendighed inddrage mere end spørgsmål om etnicitet og forestille sig at digtene - også handler om noget større end 'den parallelle verden, hvor indvandrerne bor' , som det hed hos Krasnik. I modsat fald fortsætter man vel den minoriseringsproces, man som fx norsklærer er sat til at modvirke? Jeg tager nedenfor udgangspunkt i  en  betoning  af  klassefænomenets  vigtighed,  men  sigter  mere  bestemt  mod  at belyse de former for maskulinitet der er involveret i jegets opvæksthistorie sådan som den kommer til udtryk i særligt Yahya Hassan (2013). Også Yahya Hassan 2 (2019) inddrages, ligesom jeg foretager en sammenligning med Haidar Ansaris Institutionaliseret (2022) der i en norsk sammenhæng nok er væsentlig mindre kendt end Hassans to udgivelser.

Institutionaliseret er en ganske omdiskuteret digtsamling fra 2022 der på mange måder minder om Hassans, men som digteren efter dens udgivelse mere tydeligt har skrevet ind i de forhandlinger om maskulinitet der pågår i dansk samtidslitteratur (jf. Haarder, Schwartz og Obbekær, 2023). Faktisk er der en egen symmetri på færde mellem de to der har struktureret gangen i nærværende artikel. Hassan blev første gang lagt mærke til i et opsigtsvækkende interview i Politiken der gik forud for udgivelsen af hans debut i november 2013 (Omar, 2013). Det bar overskriften: 'Jeg er fucking vred på mine forældres generation' . Man lagde dengang langt mest vægt på hans opgør med forældrenes generation og kulturen i 'ghettoen' , men faktisk understregede han i interviewet mange steder at den kultur har alt med klasse og dermed social ulighed at gøre. Den pointe går jeg videre med. Pointen forbindes imidlertid med artikler af og med Ansari i kølvandet på udgivelsen af Institutionaliseret små ti år senere. Her undsagde han udtrykkeligt den voldelige og misogyne maskulinitet han blev socialiseret til mellem Hørgårdens blokke i Urbanplanen på Amager, og som han havde gestaltet i digtsamlingen, vel at mærke uden at lægge afstand til den. Hvad der lå i kim i Tarek Omars interview forud

for Hassans første digtsamling, bliver af Ansari tydeliggjort i en række avisindlæg efter udgivelsen af hans debut. Han understreger nemlig i sine avisindlæg at problemstillingerne knyttet til betonforstæderne som en særlig lokalitet i det danske klassesamfunds geografi er nært forbundet med en modsætning mellem den form for maskulinitet der hersker her, og den der synes at dominere samfundet i øvrigt.

Det hedder et sted i Yahya Hassan 2 om jegets gennemlysning af sig selv: 'JEG DANSER BALLET MED MIN BALLAST' (Hassan, 2019, s. 22). Ballasten handler i høj grad om maskulinitet og klasse både for Yahya Hassan og Haidar Ansari, men balletterne hvori den får form, ender meget forskelligt.

## KLASSE OG KØN I DET POSTMIGRANTISKE SAMFUND

I  Norge har Zeshan Shakar ofte betonet at den romanserie han i 2017 indledte med Tante Ulrikkes Vei , handler lige så meget om klasse som om etnicitet (jf. også Opsahl i denne bog). Han påpeger imidlertid også i et tilbageblik at modtagelsen af den første roman nok var præget af at overraskende mange så klassedimensionen, men derfra forsvandt det til fordel for et slidstærkt fokus på indvandrere (Shanmugaratnam, 2022). Den forbindelse mellem sted og etnicitet der er så tydelig hos både Shakar og Hassan, er imidlertid hjemfalden til systematisk misforståelse uden klasseperspektivet (jf. også Iversen i denne bog).

Etnicitet  og  dermed  (for  især  venstrefløjen)  spørgsmål  om  racialisering  eller (for  især  højrefløjen)  eksistensen  af  etniske  parallelkulturer  i  betonforstæderne kan ikke stå alene i kontekstualiseringen af et forfatterskab som Hassans. Han er som Shakar 'klassedigter' lige så meget som 'indvandrerdigter' eller 'ghettopoet' . I  det  interview med ham der eksploderede i den danske offentlighed i efteråret 2013,  brugte  han  da  også  ordet  'underklasse'  mere  end  ti  gange,  ligesom  han kombinerede det med andre bestemmelser til ord som 'underklasseperker' og 'underklasseislam' (Omar, 2013). Ordene er ikke behagelige - og i det hele taget skal man huske at Hassan selv var voldeligt kriminel, og at hans poesi ofte er lidet opbyggelig - men sammenhængene de udpeger vigtige. De gør fx opmærksom på at  ikke alle med Hassans mellemøstlige baggrund tilhører den underklasse han beskriver, ligesom hans religionskritik tydeligvis gælder en særlig udgave af islam. I  en  mere  akademisk  udlægning kan man dermed sige at meget unge Hassans underklassebegreb peger på ulighed i forhold til både økonomiske, kulturelle og etniske kapitaldimensioner, ligesom den insisterende brug af ordet 'ghetto' nok er problematisk, men omvendt og nok så vigtigt fastholder at ulighederne kommer til udtryk i byernes sociale geografi. Med andre midler end forskernes pegede meget unge og endnu ukendte Hassan på den sammenhæng mellem øgede uligheder og geografisk segregering der også står centralt i studier som Rige børn leger

bedst. Et portræt af det danske klassesamfund (Olsen et al., 2021) og Social Class in the 21st Century (Savage, 2015), jf. nedenfor.

Klasseaspektet peger på begrænsningerne i en rent etnisk forståelse af Hassans liv og værk, og noget lignende gælder de større sammenhænge. Migration og den samtidige tilstedeværelse af flere kulturer inden for en nationalstatslig ramme kan ikke længere opfattes som en undtagelsestilstand der skal tiljubles som et løfte om glad multikultur eller fjernes som en trussel mod den nationale sammenhængskraft. Identiteter som Hassans er dermed en del af en new normal . Danmark og vel alle andre europæiske lande befinder sig i en 'postmigrantisk' samfundstilstand. Dette begreb stiller skarpt på

[. . .] de igangværende sociale og politiske forandringer, de konflikter, fordelingskampe og identitetsdannelsesprocesser, der følger efter selve migrationen til  modtagerlandet - processer, der ikke kun involverer nyindvandrede borgere og efterkommergenerationerne, men angår hele samfundet. (Petersen & Schramm, 2016, s. 183)

Petersen og Schramm understreger i artiklen at begrebsliggørelsen ikke rummer en forståelse af et sådant samfund som et friktionsløst multikulturelt Utopia. Der er tværtimod tale om et samfund præget af forhandling, modsætninger og ambivalens. Det kan tydeligt ses i de danske almene boligområder hvorfra Hassan og efterhånden en del andre forfattere er udgået, men læg mærke til betoningen af at de nævnte processer netop angår hele samfundet . Snarere end kun 'parallelsamfund' - den nuværende officielle betegnelse for udsatte boligområder i Danmark er  betonforstæderne  også  laboratorier  for  de  problemstillinger  som  nutidens Danmark og mange andre lande står med.

Konsekvensen af et postmigrantisk perspektiv på netop Hassans forfatterskab er blandt andet en varsomhed med at se hybride identiteter som per definition tragiske. Der står 'I SKOLEN MÅ VI IKKE TALE ARABISK/ DERHJEMME MÅ VI IKKE TALE DANSK' i det berømte første digt fra Yahya Hassan , men sådanne identitetskonflikter  er  i  et  postmigrantisk  perspektiv  ikke  særlige  for  bestemte etniciteter - og kan heller ikke forstås uden at inddrage andre faktorer (Hassan, 2013, s. 6). Der er mig bekendt ikke noget inhærent tragisk ved at være flersproget, tragikken stammer her fra empiriske forhold: Hvad der lyder som dårlige eller nedslidte lærere, måske fordi de arbejder under umulige forhold blandt underklassens børn, og hvad digtene selv fremstiller som en livsfarlig psykopat af en far.

Bag sådanne forhold ligger en større tendens, nemlig kombinationen af migration, voksende ulighed og øget geografisk segregering. Det kan man for Danmarks vedkommende læse om i den allerede nævnte Rige børn leger bedst. Det er her

en gentagen pointe at Danmark har fået en ny 'etnisk underklasse' - som altså var Hassans udgangspunkt, kan vi lægge til. Trods den anderledes kontekst og en anden klassemodel går de principielle pointer fra Rige børn leger bedst igen i Social Class in the 21st Century af Mike Savage og et større hold af forskere der sammen med ham gennemførte den store undersøgelse 'The Great British Class Survey': Uligheden  vokser  og  kommer  i  stigende  udstrækning  til  syne  som  geografisk segregering. Det er imidlertid som om det er meget lettere at forstå de alvorlige sociale problemer der martrer nogle betonforstæder, som udtryk for andres 'parallelkultur' og intet andet end som - også - forbundet med samfundet som helhed.

Michel Foucaults ofte citerede artikel om heterotopien er derfor værd at tage frem  her:  Heterotopier  er  steder  der  modsat  utopier  faktisk  findes,  men  som spejler, anfægter eller omvender alle andre steder i samfundsdannelsen. Selvom de altså  er  faktiske  steder,  er  de  uden  for  alle  andre  steder.  Begrebet  er  for  det første godt i forbindelse med betonforstaden fordi det peger på den funktionelle sammenhæng mellem det anderledesgjorte boligområde og samfundet i øvrigt. Betonforstaden har ikke skabt sig selv, men kan i den typologi Foucault opstiller, bestemmes som en 'afvigelsesheterotopi' , det vil sige et sted 'hvori man anbringer de individer, hvis adfærd er afvigende i forhold til gennemsnittet eller den krævede norm' (Foucault, 1997, 91). For det andet peger begrebet dermed på den ambivalente og evigt skiftende helhed af faktiske forhold i områderne og symbolik tilskrevet udefra der er så karakteristisk for betonforstaden. Forandringerne der rammer betonforstæder overalt i verden fra omkring 1970 og frem, har således både noget at gøre med at 'socialt udgrænsede befolkningsgrupper koncentreres rumligt' (Yde, 2009, 28), og med at betonbyen bliver en symbolsk beholder for et  generelt  ubehag  ved  tiderne  og  samfundet,  en  'krisesemantik'  som  en  tysk byhistoriker har kaldt fænomenet (Reinecke, 2012). Både det at fx betonbyen som afvigelsesheterotopi er et produkt af den samfundsmæssige helhed, og det at dens faktiske sociale forhold fungerer som symbolske størrelser for det øvrige samfund, udpeges i den generelle definition af heterotopien:

Der findes ligeledes - og dette sandsynligvis i alle kulturer, i alle   civilisationer virkelige steder, faktiske steder, steder som aftegnes ved selve samfundsdannelsen, og som er en slags mod-placeringer, en slags faktisk realiserede utopier, hvori  de  virkelige  placeringer,  alle  de  andre  virkelige  placeringer,  som  man kan  finde  inden  for  kulturen,  på  en  gang  er  repræsenterede,  anfægtede  og omvendte, en slags steder som er uden for alle steder, også selvom de faktisk kan lokaliseres. Fordi disse steder er helt anderledes end alle de placeringer som de afspejler og omtaler, vil jeg, i modsætning til utopierne, kalde dem for heterotopier. (Foucault, 1997, s. 90)

De symbolske og materielle distinktionsprocesser der udgrænser betonbyen som ' en slags steder som er uden for alle steder' , har også med køn at gøre, vil jeg så lægge til. I Prinsesser fra blokken , en dansk realityserie om kvinder fra københavnske betonforstæder (DR 3, 2016), er de unge kvinders sted- og klassespecifikke kønsperformance  således  udtryk  for  en  slags  subkulturel  femininitet  der  både spejler omverdenens projektioner og rummer kvindernes egen protest (Haarder, Simonsen og Schwartz, 2018).

'Class cannot  be  made  alone,  without  all  the  other  classifications that accompany it' , slår Beverley Skeggs intersektionalitetens princip fast i Class, Self, Culture (2004,  s.  3).  De  spørgsmål  om  sted,  etnicitet  og  klasse  der  foreløbig  er blevet bragt op her som forståelsesramme om Hassans forfatterskab, involverer altså også køn, artikulerer sig gennem køn. Det indebærer igen at en størrelse som 'hegemonisk maskulinitet' forstået som 'socially shared authoritative understanding of the most valued, most accepted, and most legitimate form of masculinity in a specific context' altid også involverer klasse - som formuleringen 'in a specific context' også peger på (Bloksgaard et al., 2015, s. 154). Maskulinitetsidealer er  involveret  i  produktionen  af  klasse,  og  maskuliniteter  fungerer  dermed  også som afgrænsning mellem klasser. Denne afgrænsning har igen noget med geografi at gøre: Maskuliniteter er både steds- og klassespecifikke. Dette er, eller snarere bliver , jeget i Yahya Hassan akut opmærksom på i løbet af den opvækstfortælling der er den underliggende narrative struktur i Yahya Hassan , og som fortsætter i Yahya Hassan 2 .

## STEDER OG MASKULINITETER

Den  samtidige  danske  drabantbylitteratur  (som  vi  ikke  siger  i  Danmark)  er præget af selvbiografiske mønsterbrydningsfortællinger der foregår i virkelige almene  boligområder.  Disse  tekster  kan  betegnes  som autotopografier fordi de lokaliserer autobiografisk narration på den virkelige topos - stedet - hvor opvæksten har fundet sted (Haarder, 2021). I et større skandinavisk perspektiv kan man se at mønsterbrydningsfortællingen ikke bare tilbyder sig som en mulighed for disse forfattere - ofte debutanter - men også ligger som en stærk forventning til  især  digtere med minoritetsbaggrund: Det har i hvert fald hidtil i høj grad været historien om debutantens succesfulde klasserejse ud af den skumle  ghetto  som  forlag  gerne  vil  udgive,  og  vi  gerne  vil  læse  (jf.  Nilsson, 2010; Behschnitt og Mohnike, 2006; Haarder, 2023a). Måske kan en ret positiv opvækstfortælling  som  Sara  Rahmehs Betonhjerter (2023,  jf.  Haarder,  2023b) være tegn på at dette kan ændre sig - men det ændrer ikke på den historiske kontekst for Hassans forfatterskab.

Et af de mest karakteristiske træk ved både Yahya Hassan som person og hans digte er den måde hvorpå han leger med mønsterbrydningen som normativ forventningshorisont og den identitet som 'præmieperker' - som han kalder det i Yahya Hassan 2 - man som minoriseret forfatter får tildelt inden for den ('perker' er nedsættende, dannet af 'tyrker' og 'perser' og svarer nogenlunde til 'svarting' på norsk). Dette spil, eller snarere denne kamp, om identitet handler også om kønsidentitet: Jeget i Yahya Hassan socialiseres til en bestemt form for maskulinitet der hersker mellem blokkene i Aarhus Vest. Digtningen åbner imidlertid døren til andre områder med andre maskulinitetskonceptioner. Dem tager jeget selvbevidst til sig som en del af et repertoire. Det afsluttende langdigt i samlingen er én lang og velkoreograferet dans mellem identiteten som 'perker' og den som lovende digter. Til den første identitet hører 'FORBRYDERJOGGINGTØJ' til den anden 'CIVILISERET OG TILPAS STRAM COWBOYBUKSER' (Hassan, 2013, s. 159). Ghettohabitten og de velsiddende jeans henviser til to forskellige maskuliniteter: den der knytter sig til ghettoen, og den der hænger sammen med vejen væk. Det er en del af et gennemgående træk ved digtsamlingen at henvisningen til digteridentitetens uniform falder på et multietnolekt dansk. Den måde at bruge sproget på er snarere virkning af end årsag til at den unge forbryderspire begynder at skrive poesi. Det fremgår klart af det forhold at multietnolekt som poetisk virkemiddel først optræder for alvor i det afsluttende langdigt, og her som indsats i det spil om identiteten som påklædningen også er en del af. Multietnolekten er altså en konsekvens af digterindvielsen og dermed et poetisk særsprog lige så meget som det er en transskription med socialrealistisk ambition.

Yahya Hassan har udgangspunkt i den tidlige barndom hvor køn endnu ikke spiller nogen særlig tydelig rolle. Men efterhånden som drengen bliver en kriminel ung mand, ham der bærer 'FORBRYDERJOGGINGTØJ', dannes et maskulint homosocialt fællesskab mellem betonblokkene. Der er mange 'fætre' i digtsamlingen som hovedpersonen begår forskellige forbrydelser sammen med. Det drejer sig især om indbrud, vold og handel med stoffer. Man kan på den baggrund nok tillade  sig  at  forbinde  denne  form  for  maskulinitet  med  den  traditionelle  maskulinitetsideologi præget af 'aggression, dominance, restrictive emotionality, and extreme self-reliance' (Bloksgaard et al., 2015, s. 157).

I 'LANGDIGT' er der en passage hvor jeget strategisk spiller på denne fættermaskulinitet, nemlig da han i (endnu) en retssag af taktiske grunde ikke optræder i  digteruniformen, men vælger forbryderjoggingtøjet - for at sikre at han bliver fængslet og dermed undgår at blive stukket ned af andre kriminelle som han er uvenner med: 'SÅ I RETTEN MIG JEG LIGNER BARE EN FÆTTER' (Hassan, 2013, 159). I det tidligere digt 'MAKKERPAR' vil den vordende digter tage sig en hyggelig hjemmedag. Han vil tage bad, spise ordentlig morgenmad og være

den følsomme unge poet: 'JEG VIL SKRIVE ET DIGT OG LÆSE I EN AVIS' (Hassan, 2013, s. 128). Digtet opbygger langsomt dette hyggelige morgenscenario knyttet til den ene af jegets to identiteter, den som digter. Det er karakteristisk at denne identitet hænger sammen med at være alene (men dog måske i selskab med de stemmer der taler i det han læser). Pludselig melder den anden identitet sig, scenens og morgenens langsomme ro afbrydes af denne slutning: 'MEN ET OPKALD FRA EN FÆTTER/OG JEG ER PÅ VEJ UD AD DØREN/ MED HANDSKER I LOMMEN OG VÆRKTØJ I TASKEN' (ibid.). Den kontemplative tilstand afbrydes, det maskuline fællesskab om kriminelle aktiviteter kalder - og han kommer. Læg også mærke til den ubestemte henvisning til 'en fætter' . Der er tydeligvis mere end en, og en fætter er forbundet med et særligt set af tools of the trade , nemlig det man skal bruge til at lave et indbrud.

Maskuline fælleskaber af unge mænd fra blokken med en aura af farlighed vil være mange velkendte fra hiphoppens univers. I Danmark blev denne topos synlig i videoen til Marwans Min blok (2007): Rapperen brummer sine rim ud som en del af et fællesskab af især brune mænd, og omkring dem ses de grå betonblokke i Aarhus Vest der tydeligvis er deres hjemmebane. Denne grundopstilling forener altså ghettoen som autotopografi med fællesskaber mellem mænd der på den ene side fremtræder som den farlige etniske Anden, på den anden side dermed inkarnerer maskulinitetsidealer der i hvert fald i forbindelse med hiphop er attraktive for et mainstramsamfund hvor der ellers er vigende støtte for disse idealer. Som Bloksgaard et al. skriver: 'the support for traditional masculinity ideals is very low' i Danmark (s. 158) - og ikke desto mindre er den succesfulde danske gaderap domineret af disse idealer.

Rapperen Sivas legede med denne topos i videoen til den syrede, humoristiske og sprogekvilibristiske 'D.A.U.D.A. ' (2015, jf. Obbekær, 2023) hvor rapperen og hans homies er taget ind til centrum af København og performer deres cool og dopede mandefællesskab på en baggrund af scenerier der netop ikke er periferiens betonblokke, men noget der kunne være med i en turistvideo. 2 I langt mere dystre former præget af subgenren drill optræder topossen hos fx Shooter Gang en del år senere: skumle betonblokke, maskerede og åbenlyst kriminelle mænd med skydevåben der udpræget inkarnerer 'aggression, dominance, restrictive emotionality, and extreme self-reliance' (jf. Haarder, Schwartz og Obbekær, 2023).

Den tiltagende dysterhed og brutalitet der antydes her, genfindes hvis man lægger Haidar Ansaris debutdigtsamling, Institutionaliseret , i forlængelse af Yahya Hassan .

2 Nummerets titel spiller på udtrykket ' derudad' , der uforglemmeligt indskrev sig i dansk populærmusik, da gruppen Gasolin' havde et hit med den titel: 'På banen (Derudaf)' fra Gasolin 2 (1972).

Titlen henviser formentlig til rapperen Kendrick Lamars 'Institutionalized' fra To Pimp a Butterfly (2015). Her hedder det om at komme fra ghettoen og blive der mentalt selvom man fysisk flytter sig: 'I'm trapped inside the ghetto and I ain't proud to admit it/ Institutionalized, I keep runnin' back for a visit. ' Digtsamlingen er på samme måde som Hassans anlagt over en opvæksthistorie: Fra lille knægt til hærdet forbryder allerede inden den kriminelle lavalder er nået. I digtet 'grundlovsforhør' banker politiet på og arresterer digterjeget 'ugen efter min 15-årsfødselsdag' (Ansari, 2022a, s. 60). Kriminaliteten er som hos Hassan nært forbundet med andre unge mænd fra blokken. Volden er imidlertid både mere rå og fremstillet mere kynisk hos den debuterende københavner end hos den berømte aarhusianer. Berygtet er således denne slutning på digtet 'knivstik' hvor det ikke lykkes vennen Hamza at slå en anden ung mand ned med en flaske, og hvor det lyriske jeg så selv tager affære: 'kniven forsvinder i ham/ som gled den ind i smør/ jeg hiver ud/ sparker ham et par gange/ før vi løber over til kvarteret/ folk giver mig highfives/ på kryds og tværs' (ibid., s. 31). Både volden og en karakteristik følelsesløshed er derfra gennemgående - uden nogen form for distance.

Det  som  kritikeren  Lars  Bukdahl  i  sin  anmeldelse  kaldte  den  'nonchalante afstumpethed' (2022) i Institutionaliseret - og det var ingen ros - peger på en afgørende affektiv forskel mellem Ansari og Hassan. Jeget hos Hassan er nok blandt andet voldskriminel, men han er fuld af følelser. Der er vrede og irritabilitet (jf. Skiveren 2017) såvel som sorg og skyld over den smerte han volder sin familie, og en empati han selv mener han kan tænde og slukke for (Hassan, 2013, s. 16364).  Det  digteriske  sprog  er  både  følsomt  over  for  nuancer  i  forholdet  mellem rigsdansk, aarhusiansk og multietnolekt, altså inklusivt samplende, og samtidig eksplosivt udadvendt i dets raseri, humor og formuleringsevne. Hertil kommer så  en  metasproglig  selvbevidsthed.  Stilistikken  i  Hassans  digtsamling  gestalter således  i  sig  selv  det  sammenstød  mellem  traditionelle  og  moderne  maskulinitetsidealer som Bloksgaard et al. fandt i deres undersøgelse af Danmark generelt. Heroverfor er universet i Institutionaliseret entydigt behersket af de maskulinitetsidealer der engang var fremherskende i Danmark, men nu primært synes at findes i udkanten af samfundet og i denne sammenhæng blandt decideret kriminelle.

En sammenligning. Et sted i Hassans 'LANGDIGT' beskrives et hjemmerøveri begået af digteren og en de 'fætre' der befolker det homosociale fællesskab: 'MIG JEG LØFTER HENDE OVER I HENDES SENG/ SOM EN HJEMMEHJÆLPER/ OG OVERLADER HENDE TIL HENDES EPILEPSI/ SOM EN HJEMMEHJÆLPER' (Hassan 2013, s. 143). Med en frapperende sammenligning forlenes overfaldets vold med en besynderlig nænsomhed for så med en gentagelse af denne sammenligning at blive udtryk for en generel kritik af velfærdsstatens behandling af ældre (jf. også Nexø, 2013). Ansari beskriver ligeledes et hjemmerøveri i digtet med den

titel. Det blev begået af jeget og Hamza. Sidstnævnte ' efterlod ham i stolen/ bundet med ledninger/ og et ukendeligt ansigt' (Ansari, 2022a, s. 35). Og mere står der så ikke. Pointen er ikke at det er Hamza og ikke jeget selv der har torteret en 82-årig pensionist som de sammen bestjæler. Pointen er den nonchalante afstumpethed i digterens vinkel på sagen.

Det er et vigtigt motiv i Institutionaliseret at hovedpersonen socialiseres til tidlig  og  voldsom  kriminalitet  af  de  på  en  gang  beundrede  og  med  rette  frygtede 'ældre' .  I  det  længere  tidsperspektiv  handler  det  ligesom  i Yahya  Hassan om et  forløb  fra  hjemmeliv  på  blokken  til  sociale  anbringelser,  retssale  og  fængsler.  Overskrifterne  på  de  tre  dele  af  Hansaris  digtsamling  siger  det  så  tydeligt: 'Kvarteret' , 'Institutioner' og 'Fængslet' . I Yahya Hassan 2 fremgår fortsættelsen på Hassans institutionalisering på samme måde af samlingens kapiteloverskrifter. Vi bevæger os fra 'PRÆMIEPERKER' over 'JAGTSÆSON' og 'FÆNGSLER OG FANGER' til slutstationen i psykiatrisk forvaring: 'PSYKOSEPERKER' .

I et kortere tidsperspektiv henviser Ansaris brug af motivet med institutionalisering til opvæksten blandt blokkene, nærmere bestemt forholdet til ' de ældre' . Drengebørn som digterjeget selv beundrer og efterligner disse ældre, men kældrene under Hørgårdens blokke er i Institutionaliseret tilbagevendende en ramme om de ældres straftortur når de meget unge drenge har fucket et eller andet op, typisk i forbindelse med narkohandel. Denne særlige dobbeltrolle hænger sammen med et andet aspekt af ghettomaskuliniteten, nemlig de ustabile fædre. De er enten fraværende som Ansaris eller alt for nærværende som Hassans, passive eller uforudsigeligt voldelige. Man kan på den baggrund skelne mellem imploderet og eksplosiv maskulinitet knyttet til to typer af patriarkalske familier (Haarder, 2022). Yahya Hassan handler som bekendt om at vokse op med en fars eksplosive maskulinitet. Det samme gælder Ahmad Mahmouds erindringsbog Sort land. Fortællinger fra ghettoen (2015) og på en lidt anden måde Aydin Soeis roman Forsoning. Fortælling om en familie (2016) hvor Soei prøver at forstå det at hans far blev morder.

Morten Papes roman Planen (2015) såvel som Institutionaliseret er en historie om den imploderede far. De foregår i øvrigt begge i Urbanplanen i København - på Ansaris omslag ses nogle af Hørgårdens blokke liggende på siden. Hos Pape svigter faren sin søn komplet, hos Ansari forsvinder han, og de frygtede og beundrede 'ældre' er dermed ene tilbage som maskuline forbilleder og opdragere. En lignende historie udspiller sig i Geeti Amiris erindringsbog Glansbilleder (2016) . Hendes elskede far dør, og med ham væk indledes et voldeligt regime under storebroren. Så voldeligt er det at den unge Geeti må flygte fra blokkene i Telemarksgården på Amager og søge tilflugt på et bosted for voldsramte indvandrerkvinder. Gangen i bogen er imidlertid at hun som voksen opdager at brorens eksplosive maskulinitet dels har med den patriarkalske 'afghanske stammekultur' (Amiri, 2016, s. 236)

at gøre, dels mere specifikt hænger sammen med at den forgudede og progressive glansbilledefar ved nærmere eftersyn og genfortælling viser sig at have været en imploderet far der ved ankomsten til Danmark trak sig fra familielivet. Dermed svigtede han især broren der nu måtte finde sin vej som mand på gaden i et kriminelt miljø. At Amiri ser noget generelt i den historie, er ikke mindst tydeligt i en ætsende formulering om at alle afghanske kvinder i virkeligheden er enlige mødre (s. 173) - altså uanset om der er en far i familien eller ej .

## TØRKLÆDER OG BLONDINER

De homosociale fællesskaber som hovedpersonerne i Yahya Hassan og Institutionaliseret vokser ind i på baggrund af familielivet med henholdsvis en voldelig og en fraværende far, har intet med homoseksualitet at gøre. Der har indtil for nylig været et næsten totalt fravær af andet end heteroseksualitet i de danske fortællinger fra blokken. Et sted i Institutionaliseret er jeget blevet sendt til en fin middelklasseskole i centrum i et tidligt forsøg på at afbryde hans kurs mod karrieren som voldelig kriminel. Han bliver i digtet 'klassekammerater' præsenteret for både piger og drenge, blandt andet ham her som han tydeligvis ikke skal have noget med at gøre: 'oscar er biseksuel/ det konstaterede han / i 5. klasse/ ham undgår jeg lige foreløbig' (Ansari, 2022a, s. 22). Der er også visse antydninger af queerness hos fortælleren i Rahmes Betonhjerter , men vi har mig bekendt ikke før Elias Sadaqs Djinn (2024) set noget der minder om franske Fatima Daas' roman Den yngste (2022). Den handler om at vokse op som brun drengepige i en muslimsk familie i en parisisk betonforstad. Senere finder Fatima ud af at hun er lesbisk - og dog muslim.

Forholdet til  det  andet  køn  indgår  i  den  homosociale  institutionalisering  til kriminel  ung  mand.  Hassan  og  hans  digterjeger  havde  ikke  det  bedste  forhold til kvinder: I Yahya Hassan 2 får jeget ligefrem et 'TILHOLD' i digtet af samme navn.  Som  i  mange  andre  tilfælde  var  der  en  direkte  selvbiografisk  baggrund. Hassan blev i 2018 idømt psykiatrisk forvaring på baggrund af blandt meget andet overtrædelser af et polititilhold (se fx Ritzau, 2018). Man kan læse i digtet at ekskæresten udstyres med en overfaldsalarm, men man skal selv gætte sig til hvorfor.

I  etteren  er  der  den  berygtede  affære  med  den  kontaktperson  som  i  en  periode havde ansvar for Hassan der var tvangsfjernet fra sit voldelige hjem. Selvom digteren ikke just fremstiller  sig  selv  som  offer,  må  forløbet  i  digtsamlingen  ses som fortællingen om et overgreb mod en mindreårig begået af en der er ældre, socialt  overlegen  og i  en  betroet  stilling.  Dette  uanset  om  jeget  'selv  vil' ,  omtaler  forholdet  i  først  deskriptive  senere  meget  kyniske  linjer  og  bagefter  hævner sig.  Affæren havde som så meget andet hos Hassan fundet sted i virkeligheden.

Louise  Østergaard  gav  senere  sin  version  af  sagen  i  romanen Ord (2014)  hvor relationen - som det ofte er i sådanne sager - fremstilles som den helt store kærlighed. Hun fik senere igen en betinget dom for forholdet til den dengang kun 16-årige Hassan (se Nørgaard, 2014). Forholdet var ulovligt i henhold til straffelovens § 219 og 223 om samleje med adoptivbarn, stedbarn eller plejebarn mv. under 18 år.

Der  er  også  i Yahya  Hassan kærlighedsforholdet  til  en  pige  som  er 'SU  PERNORMAL'.  Hendes  forældre,  kan  vi  læse  i  langdigtet,  har  ligefrem  en campingvogn i Norditalien. Forholdet er ligesom det til kontaktpersonen præget af  indirekte og direkte vold mellem parterne, men her er jeget selv entydigt og erkendt skurken: 'JEG AFPRESSER DIG/ 2 KNALD OG 20 EURO' (Hassan, 2013, s. 162), fortæller digteren. 'SE RUINERNE' , slår han bagefter ud med armene over det ødelagte forholds landskab, 'DET VAR SÅ SMUKT DET DER VAR' (s. 163).

Hos Ansari er udgangspunktet et skel mellem de muslimske og de danske piger. Som hos Hassan omtales førstnævnte metonymisk anonymiserende som 'tørklæderne' , og i digtet 'folkeskole' modstilles de udtrykkeligt 'blondiner' der lige så metonymisk betegner etnisk danske piger. Der er ikke lige mange af hver slags, noget der indirekte henviser til områdets etniske sammensætning, og jegets forhold til dem er forskelligt: 'vi rører aldrig tørklæderne/ og de rører aldrig os/ i skolen findes flere tørklæder/ end blondiner' (Ansari, 2022a, s. 11). Dermed skulle en etnisk-religiøst specifik version af en mere generel og yderst velkendt figur stå klar, nemlig luder-madonna-komplekset - som drengen her viser at han kender og forstår. At man kan bevæge sig fra den ene position til den anden, fremgår af ' elskovsaffære' der er bygget op om forskellen på at bære og ikke bære tørklæde. Her mødes den nu fjortenårige hovedperson med 'en indvandrerpige på en bænk ved herberget' (Ansari, 2022a, 32). Man gætter på at hun bor der: 'Hendes far har smidt hende ud/ efter hun smed sit tørklæde' (ibid.). Hun græder og er fortvivlet. Trøster vor helt hende så? Tjah, han får hende i hvert fald til at holde op med at græde på sin egen måde: 'jeg sætter min hånd/ på hendes bryst/ og klemmer til/  giv  mig  en  sutter  smukke/ hendes gråd ophører/ mens hun sutter min pik/ jeg spermer i hendes mund/ og tager afsked/ ring næste gang/ du har brug for at snakke' (Ansari 2022, s. 33). På den melodi foregår de erotiske forbindelser så derfra, dog med en par antydninger af mere venskabelige relationer til en fra den fine skole og en fra blokken.

Den nonchalante afstumpethed er altså stort set gennemgående og altdominerende, men det antydes et sted at det at skrive digte - som er noget han er begyndt på i fængslet - kunne rumme andre muligheder, nemlig ved terapeutisk at forbinde den vold han har været udsat for, med den han selv har udøvet, og som er endt med en femårig straf for et særlig farligt overfald med kniv. I digtet 'selvrealisation' fortæller jeget om hvordan han over for anklagere i retten bortforklarer

det gale han gør, mens han indadtil 'kommer til erkendelsen af at jeg selv er gal' (Ansari, 2022a, s. 109). Og det hedder i forlængelse heraf: 'mit skriveri udvikler sig' (ibid.). Linjen 'fortæl mig om din barndom' lige efter må henvise til noget en terapeut siger, og selvom han ikke kan fortælle om den barndom - 'skriveblokaden tager' til for det digtede jeg - så antyder digtet altså at der er en forbindelse mellem det han står i nu, og den opvækst han har været igennem, forbindelsen kan blot ikke etableres endnu (ibid.).

Institutionaliseret ender med ord fra fængslet, men åbner vejen væk: 'mine veje skilles/ og kan ikke forenes/ mig jeg tager afsked/ med den omgængelige djævel' (Ansari, 2022a, s. 128). Den multietnolekte fordobling af subjektet til 'mig jeg' er så velkendt fra Yahya Hassan at det næsten må ses som en hilsen. Formuleringen bruges her som hos Hassan til en art jeg-fordobling. Der er tydeligvis én vej til ' den omgængelige djævel': Han kan blive i fængslet. Omgængeligheden må være knyttet til det at digteren i modsætning til en del andre indsatte der berettes om i  'Fænglser' ,  har  tilpasset  sig  ganske  godt  til  livet  som  indsat.  'jeg  skriver  blot digte/ og vasker gulv/ og løber talsmandsærinder' , hedder det (ibid.). At han var en djævel mens han var udenfor, fortæller digtsamlingen som helhed udtrykkeligt om. Og så er der altså en anden den vej, den vej jeget tager, men som i digtsamlingen kun er til stede som en afsked og åbning mod noget andet.

Sammenhængen mellem opvækst og kriminalitet har Ansari i forlængelse af denne åbning udlagt grundigt efter samlingens udgivelse. I en kronik i Politiken forklarede han hvordan unge mænd som ham er vokset op i en voldskultur præget dels af et manglende sprog for følelser, dels af nedarvede og ubehandlede traumer i fadergenerationen. På en måde er vi samme sted som i det interview med Hassan fra 2013 jeg flere gange har nævnt, men Ansari anlægger dels et eksplicit terapeutisk projekt med sine tanker, dels forbinder han meget direkte sin tidligere kriminalitet med den form for maskulinitet han blev socialiseret til:

Hvis vi traumatiserede mænd ikke formår skabe et rum, hvor vi tør stille os sårbart frem og tale om ubehagelige følelser, vil vores børn arve de traumer, vi selv har arvet. Det er skruen uden ende. Problemerne vil fortsætte i al evighed. Det er på tide, at mænd begynder at græde. (Ansari, 2022b, s. 2)

Som både Hassan, Ahmad Mahmoud (2015) og Alexander Nsoni (2021) prøver Ansari at forstå den giftige maskulinitet han er vokset op med, ved blandt andet at inddrage krigs- og flygtningeerfaringer, men det handler for ham om mere end at lægge en forklaringsramme ud, det handler om selv at udvikle sig et andet sted hen. I et interview udpeger han det man kunne kalde velfærdsstatslige tekster og samtaleformer, som afgørende for hans selvindsigt:

Når man som jeg har været i fængselsregi, siden jeg var 15 år, så bliver man jo udsat for mange kognitive test, psykologsamtaler og psykiatriske udredninger, så finder man jo ud af ret meget om sig selv. Det er dér, størstedelen af min selvindsigt kommer fra. (Karkov, 2022, s. 22)

Læst sammen med Ansaris udtalelser i avisen fremtræder digtsamlingens nonchalante afstumpethed også som det mishandlede underklassebarns følelsesløshed og som træk ved en maskulinitet digteren med hjælp fra både litteratur og psykologer lægger bag sig i et nyt liv uden for fængslet.

Kaster vi et blik på YAHYA HASSAN 2 , rummer den en beslægtet maskulin selvanalyse, men i en mere dystopisk modus end den der præger kronik-Ansaris udlægning af sit liv og sin digtsamling. Hassans toer er gennemgående præget af en affektiv konflikt mellem flere impulser. En af de vigtigste er en brudflade mellem selvhævdelse og anger. Den udspiller sig primært i jegets genfortælling af sit liv som 'præmieperker' i forlængelse af den første digtsamling, men præger også flere passager der handler  om forholdet til kærester. I det allerede nævnte 'TILHOLD' er der klart mere selvhævdelse end anger, men andre steder begræder jeget sin opførsel over for sine kærester. 'GERNINGSSTEDER' indledes således ikke med konkrete steder for lovovertrædelser, men lægger ud med at bruge begrebet som metafor for jegets opførsel i et parforhold. Digtet er en elegi over jegets behandling af en elsket der ender sådan:

HUN ER BLEVET MAGER OG MISMODIG AF AT ELSKE MIG

JEG HAR MALKET HENDE SÅ SNART HUN FORLADER MIG BEGYNDER HENDES KROP OG SIND AT RESTITUERE OG TAGE FORM IGEN OG HUN BLIVER VAKKER SOM DAGEN JEG TRAF HENDE I MIT FRAVÆR. (Hassan, 2019, s. 103)

Digteren tegner kvindens konturer op: Hun er blevet mager af hans misbrug, men vil tage (og komme i) form igen når han er ude af hendes liv. Det arkaiske ord 'vakker' som man i nudansk vel kun støder på i børnesangen 'Tornerose var et vakkert  barn' ,  slår  en  binaritet  an:  skønheden  og  udyret.  Modsat  i  eventyrerne er det udyret selv der taler - og hans ensomhed. I digtet med den sigende titel 'KÆRLIGHAD' lyder det 'MIN KÆRLIGHED EFTERLADER AR/ SOM POESI IKKE KAN BORTFORKLARE' (Hassan, 2019, s. 99).

Denne holden dommedag over sig selv med udgangspunkt i behandlingen af en kæreste er forbundet med et gennemgående selvhad der også retter sig mod jegets

egen kønsidentitet. Motivet findes også i etteren, især i det afsluttende langdigt. Her fremstilles jeget et sted som en krøbling der prøver at gå rankrygget - med sin egen pik i munden, dvs. helt krummet sammen om sig selv: 'FORSØGER AT GÅ EN RANK RYG/ MENS JEG SLUGER EN SPERM (Hassan, 2013, s. 138-9)' . I toeren er der på en beslægtet måde tilbagevendende koblinger mellem kønsorganet og anus i en affektiv modus af væmmelse, fx som her i digtet 'DEMOKRATUR' der indsætter jegets aggressive og destruktive liderlighed i større kontekster: 'EN ORM FRA DET FORRIGE ÅRHUNDREDE VOKSEDE UD AF ANUS/ MIN PIK STOD SOM EN HUSARSABEL' (Hassan, 2019, s. 29). Digtet slutter med en samlet og vanligt slagkraftig dom over jeget i paradoksets form. 'RØVHULLET HOLDER IKKE SAMMEN PÅ MIG' (ibid., s. 33). Citatet understreger dels den allerede formulerede urene forbindelse mellem lort og liderlighed i hans maskuline identitet, dels peger det frem mod den fragmentering af identiteten der fører ind psykiatrisk diagnostik og indespærring, digtsamlingens slutstation.

## UDGANG

Balletten med ballasten knuste Y ahya Hassan mens Haidar Ansari synes at have fundet bedre og blødere mooves end dem han voksede op med. Dem under nærværende skribent ham af hele sit hjerte, men kommet så langt er det værd igen at huske Foucaults begreb om heterotopien. Ovenstående læsninger peger på at køn, klasse og etnicitet indgår i artikulationen af betonforstaden som et af de steder hvor samfundets andre steder er 'repræsenterede, anfægtede og omvendte, en slags steder som er uden for alle steder' (Foucault, 1997, 90). Man kan altså ikke restløst anlægge det synspunkt at de moderne og blødere former for maskulinitet der ifølge Bloksgaard et al. nyder stor opbakning i Danmark, og som Ansari med sine avisindlæg har indskrevet sit liv og sin debutdigtsamling ind i, er et entydigt fremskridt, og traditionelle idealer lige så entydigt er levn fra en ond fortid eller tilbagestående lande langt væk. De blødere maskulinitetsformer er (ud over hvad de ellers er) hegemoniske og distinktive, det vil sige de indgår i artikulationen af geografisk synlige klasseforskelle som fx akademikere der typisk bekender sig til netop de blødere former, ofte på andre måder ønsker at bekæmpe. Sagt med andre ord: Der er ikke noget udenfor hvorfra man uhildet kan betragte dynamikken mellem sted, klasse, etnicitet og køn. Medtager man ikke denne kompleksitet og meddelagtighed når man forsker og underviser i betonblokkenes litteraturhistorie, risikerer tekstens eller klasselokalets 'møter mellom ulike kulturer' at blive udtryk for symbolsk vold ved endnu en gang at understrege den senmoderne betonforstads kønnede anderledeshed snarere end at vise hvordan køn altid allerede er impliceret i hele samfundets ulighedsproduktion og geografiske opdeling.

## LITTERATUR

- Amiri, G. (2016). Glansbilleder. Lindhardt og Ringhof.
- Ansari, H. (2022a). Institutionaliseret . Gyldendal.
- Ansari, H (2022b, 26. november). Det er på tide at mænd græder. Politiken Debat , s. 2-3.
- DR  3  (2016). Prinsesser  fra  blokken [TV-serie].  https://www.dr.dk/drtv/serie/prinsesser-fra-blokken\_6873
- Behschnitt, W. & Mohnike, T. (2006). Bilding und Alteritätskonstitution in der jüngsten schwedischen Migrantenlitteratur. I C. Barz og W . Behschnitt (red.), Bildung und
- anderes. Alterität in Bildungsdiskursen in den Skandinavischen Litteraturen (s. 201-229). Ergon Verlag.
- Bloksgaard, L., Christensen, A., Jensen, S.Q., Hansen, C.D., Kyed, M. & Nielsen, K.J. (2015). Masculinity Ideals in a Contemporary Danish Context. Nora - Nordic Journal of Feminist and Gender Research, 23 (3), 152-169. https://doi.org/10.1080/08038740.2015.1046918

Bukdahl, L. (2022, 18. marts). Penstikkeri. Weekendavisen Bøger, s. 8.

Das, F. (2022). Den yngste . Grif.

- Foucault, M. (1997). Andre rum. Slagmark, 27 , 87-96.
- Garthus, K.M.K., Nyhus, J.O. & Schultze, A. (2022, 2. udgave). Intertekst vg 3 . Fagbokforlaget.
- Hassan, Y. (2013). Yahya Hassan . Gyldendal.
- Hassan, Y. (2019). Yahya Hassan 2 . Gyldendal.
- Haarder, J.H. (2021). Ghettoen svarer igen. Køn, klasse og etnicitet i tredje fase af betonforstadens danske litteraturhistorie. Passage , 36 (85), 81-97. https://doi.org/10.7146/pas.v36i85.127976
- Haarder, J.H. (2022). Du danske ghetto. Betonblokkenes litteraturhistorie. I L. Handesten, J.H. Haarder & C. Schwartz (red.), Læsninger på tværs. Litteraturhistorie i praksis (s.  274-296). Forlaget Spring.
- Haarder,  J.H.  (2023a).  Betonhjertets  slag:  Blokkene  på  Blæstegnen  svarer  igen. Nationalt Videncenter for Læsning 21/8 2023. https://videnomlaesning.dk/viden-og-vaerktoejer/ forskerklummen/2023/betonhjertets-slag-blokkene-paa-blaestegnen-svarer-igen/
- Haarder, J.H. (2023b). Yahyas hjemstavn. Ghettoen som social form i Yahya Hassans forfatterskab.  I  A.  Gemzøe,  N.F.  Lund,  M.  Nilsson  &  E.  Svendsen  (red.), Arbejderlitteratur. Internationale perspektiver og forbindelser (s. 71-93). Aalborg Universitetsforlag.
- Haarder, J.H., Schwartz, C. & Obbekær, T. (2023). Jeg anerkender ikke længere jeres maskulinitet.  Mænd, vold, klasse og seksualitet i forbindelseslinjerne mellem 1970' erne og i dag. Aktualitet, 17 (2), 11-29. https://tidsskrift.dk/aktualitet/article/view/140672
- Haarder, J.H., Simonsen, P . & Schwartz, C. (2018). Hvem kan tale for prekariatet? In the Ghetto med Kristian Bang Foss, Morten Pape, Yahya Hassan, Karina Pedersen og prinsesserne fra blokken. Edda , 105 (3), 185-202. https://doi.org/10.18261/issn.1500-1989-2018-03-02
- Karkov, R. (2022, 16. oktober). Drengen fra vaskekælderen. Berlingske Tidende. Første sektion , s. 20-22.
- Krasnik, M. (2020, 1. maj). Vi har tabt ham, men i det mindste har vi haft ham. Weekendavisen Kunnskapsdepartementet  (2019). Læreplan  i norsk (NOR01-06).  Fastsatt som  forskrift. Læreplanverket for Kunnskapsløftet 2020.

- Lamar,  K.  (2015).  Institutionalized  [Sang]. To  Pimp  a  Butterfly .  Top  Dawg  Entertainment, Aftermath Entertainment og Interscope Records.
- Mahmoud, A. (2015). Sort land: Fortællinger fra ghettoen . People's Press.
- Nilsson,  M.  (2010). Den  föreställda  mångkulturen.  Klass  och  etnicitet  i  svensk  samtidsprosa . Gidlunds förlag.
- Nsoni, A. (2021). I Afrika fødes der ikke drenge - kun mænd . Vilakazi.
- Nexø, T.A. (2013, 18. oktober). Et forfærdeligt stærkt ærinde. Information. https://www.information.dk/kultur/anmeldelse/2013/10/forfaerdeligt-staerkt-aerinde
- Nørgaard, C. (2014, 10. september). Yahya Hassans tidligere lærerinde slipper med betinget dom. DR. https://www.dr.dk/nyheder/regionale/nordjylland/yahya-hassans-tidligere-laererindeslipper-med-betinget-dom
- Obbekær, T. (2023). Gadegangstere og fodgængere: Blokken i nyere københavnsk rap. SPRING tidsskrift for moderne dansk litteratur , 52 , 95-117.
- Olsen, L., Caspersen, S., Andersen, J.G., Andersen, L. & Ploug, N. (2021). Rige børn leger bedst. Et portræt af det danske klassesamfund . Gyldendal.
- Omar, T. (2013, 5. oktober). Jeg er fucking vred på mine forældres generation. Politiken Debat , s. 3-4.
- Oxfeldt,  E.  (2021).  'Skamløshetens  tid  er  her  for  å  bli' .  Minoriserede  kvinder  tager  til orde  i  skandinavisk  samtidslitteratur.  I  E.  Rees,  H.  Karlsen,  M.  Brovold  &  S.  Dingstad (red.), Minoritetsdiskurser  i  norsk  litteratur (s.  23-44).  Universitetsforlaget.  https://doi. org/10.18261/9788215045320-2021-02
- Oxfeldt, E. (2022). Litterær aktivisme: Til gavn for demokrati og medborgerskap. Norsklæreren , 46 (1), 38-44.
- Petersen, A. R. & Schramm, M. 2016. Postmigration. Mod et nyt kritisk perspektiv på migration og kultur. Kultur og klasse, 122 , 181-198. https://tidsskrift.dk/kok/article/view/25052/21977
- Reinecke,  C.  (2012).  Auf  dem  Weg  zu  einer  neuen  sozialen  Frage?  Ghettoisierung  und Segregation  als  Teil  einer  Krisensemantik  der  1970er  Jahre. Informationen  zur  modernen Stadtgeschichte , 2, 110-131.
- Rahmeh, S. (2023). Betonhjerter . Alpha Forlag.
- Ritzau (2018, 18. oktober). Her er dommen over Yahya Hassan. B.T. : https://www.bt.dk/krimi/ her-er-dommen-over-yahya-hassan
- Sadaq, E. (2024). Djinn. Gyldendal.
- Savage, M. (2015). Social Class in the 21. Century . Pelican.
- Shanmugaratnam, J. (2022, 20. oktober). Så lite hadde jeg igjen. Klassekampen. https://klassekampen.no/artikkel/2022-10-20/sa-lite-hadde-jeg-igjen
- Skeggs, B. (2004). Class, Self, Culture . Routledge.
- Skiveren, T. (2017). Affekt og racialisering i ny dansk (minoritets)litteratur. Om hjemløse kroppe i den store (h)vide verden. Passage 31 (76), 41-58. https://doi.org/10.7146/pas.v31i76.25230 Soei, A. (2016). Forsoning. Fortælling om en familie . Tiderne skifter.
- Yde,  M.B.  (2009).  Under  betonen,  bazaren!  Urbanplanen før,  nu,  herefter.  I  M.B.  Yde  (red.), SOUP - Et midlertidigt kunst- og arkitekturprojekt i Urbanplanen (s. 22-33). Vandkunsten.
- Østergaard, L. (2014). Ord. People'sPress.