<!-- image -->

<!-- image -->

<!-- image -->

<!-- image -->

<!-- image -->

<!-- image -->

## DE NOVA STELLA

TYCHO BRAHES BOG OM DEN NYE STJERNE

<!-- image -->

<!-- image -->

## De Nova Stella

## Tycho Brahes bog om den nye stjerne (1573)

Oversat af Chr. Gorm Tortzen, Peter Zeeberg og Minna Skafte Jensen under medvirken af Claus Fabricius

Redaktion Bertil Dorch og Peter Zeeberg

Syddansk Universitetsforlag 2022

© Oversætterne og Syddansk Universitetsforlag 2022 Sats og omslag: Dorthe Møller, Unisats Aps. Trykt af Specialtrykkeriet Arco ISBN 978-87-408-3405-5

De Nova Stella er trykt med støtte fra: Fonden Dr. N.P. Wieth-Knudsens Observatorium

Mekanisk, fotografisk, elektronisk eller anden mangfoldiggørelse af denne bog er kun tilladt med forlagets tilladelse eller ifølge overenskomst med Copy-Dan

Syddansk Universitetsforlag Campusvej 55 5230 Odense M www.universitypress.dk

## Indholdsfortegnelse

Forord

7

De nova stella i videnskabshistorisk perspektiv Helge Kragh

11

En omhyggeligt planlagt bog

Peter Zeeberg

19

De nova stella

28

Æredigt

30

Brev fra Johannes Pratensis

32

Brev fra Tycho Brahe

40

Den nye stjerne

58

Indledning til meteorologisk kalender 134

Måneformørkelsen 170

Elegi om Urania 218

Æredigt 236

Trykkerens note til læseren 238

## Forord

Supernova! En ny og ukendt stjerne der overstråler alle andre på den klare himmel. Det var hvad den nu verdenskendte danske astronom og adelsmand Tycho Brahe så i konstellationen Cassiopeia i november 1572. Han fulgte stjernen nøje i de følgende nætter, uger, måneder og år mens dens glans aftog og den igen forsvandt - for svag til at kunne skelnes fra de øvrige stjerner og planeter med det blotte øje. Tycho Brahe noterede løbende stjernens position og lysstyrke, sådan at vi i dag ved præcis hvor og efter hvad vi skal kigge på himlen; han publicerede sin opdagelse i det værk læseren har foran sig - i faksimile og oversat til moderne dansk i sin helhed for første gang nogensinde 450 år efter supernovaen.

Derved udgør Tycho Brahes observationer det historiske baggrundstæppe for vores viden om tunge stjerners udvikling og endeligt som supernovaer for stjernen Tycho så i Cassiopeia, var ikke ny, men tværtimod en stjerne der udspillede de allersidste faser af sin dødskamp. Tychos supernova med den moderne betegnelse SN1572 var en supernova af den type hvor en stjerne ender sit liv når den som hvid dværgstjerne i et dobbeltstjernesystem går til grunde i en termonuklear eksplosion; stjernens makker, som ikke var meget ulig vor egen Sol, findes stadig den dag i dag. Eksplosionen var ophav til en såkaldt supernovarest, en stjernetåge der kan observeres med gode teleskoper i det kendte W-formede stjernebillede Cassiopeia.

Observationen var en skelsættende videnskabshistorisk begivenhed, der sammen med Tycho Brahes øvrige virke var af stor betydning for forståelsen af vigtigheden af empiri, præcision og instrumentudvikling, og ikke mindst for den efterfølgende revolution af det videnskabelige verdensbillede. Tychos observationer havde afgørende betydning for efterfølgeren Johannes Keplers opdagelse af lovene om planeternes elliptiske baner omkring solsystemets centrum, Solen. Tycho Brahe lagde dermed, om end det ikke var intentionen, grunden til en ny matematisk beskrivelse af det heliocentriske solsystem, der via Keplers og Galileo Galileis love fandt den klassiske form i Isaac Newtons beskrivelse af tyngdekraften.

Derfor markerer vi 450-året for Tycho Brahes opdagelse med denne genudgivelse og oversættelse af hans bog om den nye stjerne.

Året for udgivelsen af det digitaliserede, oversatte og genoptrykte værk er samtidig også udråbt til International Year of Basic Sciences for Sustainable Development af FN og UNESCO, der skal sætte fokus på grundforskning som baggrund for international dialog, videnskab som et offentligt gode samt uddannelse og udvikling af globale bæredygtige løsninger på fundamentale udfordringer. I Danmark markeres året gennem Videnskabsår22, der formidler grundforskningens afgørende rolle for en bæredygtig udvikling til danskerne.

Netop grundforskning var et af Tycho Brahes bidrag til den moderne verden, gennem hans utrættelige og præcise observationer, ikke bare af den nye stjerne, men af stjernernes, planeternes og flere kometers positioner og bevægelser på den stjernehimmel som han siden sin barndom - efter eget udsagn - havde været så fortrolig med. Og den verden som Tycho Brahes fødtes ind i for snart 500 år siden, var i naturvidenskabelige termer selvfølgelig nærmest identisk med vores, men samfundet, kulturen, troen og dermed verdensbilledet var et ganske andet: Bogen her er dermed også et tidsbillede på 1500-tallets tankegods og forestillinger fra en tid hvor fx astronomi og astrologi var to sider af samme sag - læs meget mere om dette i Helge Stjernholm Kraghs tekst om De nova stella i videnskabshistorisk perspektiv.

Foran dig har du så nu Tycho Brahes egne ord om den nye stjerne: Et genoptryk af De nova stella fra 1573 med tilhørende oversættelse til dansk. Værket indeholder i alt tre videnskabelige afhandlinger, herunder den om stjernen, samt et antal breve og digte. Læs mere om det i Peter Zeebergs indledning om »en omhyggeligt planlagt bog«. For så vidt angår siderne fra Tychos latinske tekst, er der tale om en gengivelse af det eksemplar af bogen der hører hjemme i Karen Brahes samling, der nu befinder sig på Roskilde Stiftsbiblioteket, ejes af Roskilde Kloster, og som er digitaliseret af Syddansk Universitetsbibliotek.

Oversættelsen er blevet til i samarbejde med Det Danske Sprog- og Litteraturselskabs projekt Videnskabshistorisk Tekstportal, der er finansieret af Carlsbergfondet. Udgivelsen er støttet af Syddansk Universitetsbibliotek, SDU, der takker Karen Brahes samling ved Roskilde Kloster for adgang til det originale værk og Fonden Dr. N. P. Wieth-Knudsens Observatorium for støtte til aktiviteter i anledning af 450-året for Tycho Brahes opdagelse.

Rigtig god fornøjelse! På vegne af udgiverne

Bertil F. Dorch & Peter Zeeberg

## Noter om oversættelsen

Dele af selve oversættelsen har været publiceret tidligere, andre dele er oversat til lejligheden, men værket har aldrig før været oversat til dansk i sin helhed: Hans Frandsens digt og den indledende korrespondance er oversat af Peter Zeeberg. Afsnittet om den nye stjerne er oversat af Chr. Gorm Tortzen. Afsnittene om den meteorologiske kalender og om måneformørkelsen samt elegien om Urania er oversat af Peter Zeeberg. Anders Sørensen Vedels digt er oversat af Minna Skafte Jensen. Kolofonsiden er oversat af Peter Zeeberg. De astronomiske afsnit er alle oversat i samarbejde med astronomen Claus Fabricius. Den endelige redigering af den samlede oversættelse er foretaget af Peter Zeeberg.

Oversættelsen følger generelt J.L.E. Dreyers udgave af teksten i den samlede udgave af Tycho Brahes værker. Det betyder at oversættelsen ikke i alle detaljer følger kopien af det digitaliserede eksemplar, idet Dreyer har foretaget et antal tekstrettelser, især i talmaterialet.

Visse dele af den latinske originaltekst har stort set ingen afsnitsinddeling. Af hensyn til overskueligheden er oversættelsen inddelt i afsnit svarende til hvad man ville forvente i en nutidig tekst.

Tycho Brahe bruger generelt ordet stella (stjerne) både om stjerner og om himmellegemer i bred forstand, det vil sige inklusive planeter og Sol og Måne. Når der er tale om andet end fiksstjerner, oversætter vi det med 'himmellegeme'. Tilsvarende vil man i oversættelsen møde ordet 'lyskilder', der er en oversættelse af det latinske ord luminaria som betegnelse for Solen og Månen i modsætning til planeterne og stjernerne. Endelig bruger Tycho Brahe i mange tilfælde betegnelsen 'del' hvor man i dag ville sige 'grad'. For at lette forståelsen har vi i langt de fleste tilfælde opereret med 'grader'.

For yderligere henvisninger og kommentarer kan man med fordel besøge Det Danske Sprog- og Litteraturselskabs onlineudgave af Tycho Brahes skrifter på text.dsl.dk. Dér findes både oversættelsen og den latinske originaltekst med forklarende noter.

Dele af oversættelsen har tidligere været trykt i:

- Minna Skafte Jensen, »Den nye stjerne og den gamle verden. Anders Sørensen Vedels æredigt til Tycho Brahe,« i Latinet i tiden, en festskrift till Hans Aili , red. Elin Andersson, Erika Kihlman & Maria Plaza, Stockholm 2014, 193-202.
- Chr. Gorm Tortzen, »Tycho Brahe. Om den nye stjerne«, i Jan Teuber (red.) Højdepunkter i dansk naturvidenskab , København 2002.
- Peter Zeeberg, »Tycho Brahes Uraniaelegi. Nyoversættelse, tekst og kommentarer.« Nordic Journal of Renaissance Studies 3 , 2007.

- Peter Zeeberg, »'Amico optimo! ' Den indledende brevveksling fra Tycho Brahes bog om den nye stjerne (1573) i dansk oversættelse. « Aigis . Supplementum I: Festskrift til Chr. Gorm Tortzen. 2011.
- Peter Zeeberg, »En hilsen til en stor astronom«, Aigis , supplementum IV, Festskrift til Fritz S. Pedersen i anledning af hans 70 års fødselsdag, 2015. [Hans Frandsens æredigt]

<!-- image -->

## Danskeren Tycho Brahes matematiske overvejelse over

en ny stjerne som aldrig i nogen tidsalders minde har vist sig, men nu for første gang blev observeret i november måned år 1572 efter Kristi fødsel

Hertil kommer - foruden en nøjagtig beregning af en måneformørkelse i dette år og en elegant elegi til Urania - også et dedikationsbrev, hvori den samme forfatter fremlægger en ny og lærd metode til at skrive meteorologiske dagbøger for yndere af begge slags astrologi. Modellen for det år der nu går på hæld, har forfatteren med enestående flid udarbejdet og sammenskrevet, men den kunne på grund af vanskeligheden ved at trykke de skemaer hvoraf værket næsten udelukkende består, af tidsnød ikke udgives på denne plads.

Trykt af Lorens Benedict København 1573.

<!-- image -->

## Om en ny stjerne som aldrig siden verdens skabelse er observeret, men som for første gang nogensinde er kommet til syne i slutningen af sidste år

Den 11. november sidste år da jeg efter solnedgang som sædvanlig betragtede stjernerne på den klare himmel, blev jeg opmærksom på at der lige over mit hoved strålede en ny og ukendt stjerne som var meget tydelig i forhold til de andre. Lige siden min barndom har jeg været fortrolig med alle himlens stjerner (denne viden er nemlig ikke så vanskelig at opnå), og jeg var helt sikker på at der aldrig før havde været en stjerne på dette sted på himlen, eller i så fald en meget lille stjerne helt uden denne markante klarhed. Jeg blev i den grad slået af forundring over dette at jeg såmænd ikke ville tro mine egne øjne. Men da jeg fandt ud af at også andre kunne se den når de fik udpeget stedet, var jeg ikke mere i tvivl om at der virkelig havde vist sig en ny stjerne dér.

Det var i sandhed det største af de mirakler der er indtruffet i naturen siden verdens skabelse. Det kan i hvert fald sammenlignes med det som indtraf ifølge de hellige skrifter: Solens gang blev holdt tilbage på Josvas bønner, og

<!-- image -->

på det himmelske slagtoffers tid blev den formørket. Alle filosoffer er nemlig enige om (og det ligger i selve sagens natur) at der i den himmelske verdens æteriske region ikke foregår nogen forandring i form af tilblivelse eller tilintetgørelse. Derimod kan himlen og de æteriske legemer der findes i den, ikke øges eller mindskes og ikke ændres i antal, størrelse, lysstyrke eller på nogen anden måde. Himlen er og bliver altid den samme, sig selv lig og i alle henseender upåvirket af tidens tand.

Desuden bevidner alle videnskabsmænds observationer foretaget gennem nogle tusind år at alle stjerner har haft samme antal, position, orden, bevægelse og størrelse, som astronomiens udøvere ved omhyggelige observationer kan se at stjernerne stadig har. Vi kan ikke læse at en astronom nogensinde har observeret at der i den himmelske verden er opstået nogen stjerne - med undtagelse af Hipparchos, hvis man skal tro Plinius. Plinius fortæller nemlig i anden bog af Naturhistorien at Hipparchos opdagede en stjerne der afveg fra alle andre før sete stjerner, og som var opstået i hans egen levetid.

Plinius' ord er som sædvanlig fremragende og storslåede, og jeg finder det på sin plads at citere dem. Han siger: »Samme Hipparchos kan aldrig prises nok fordi han som ingen anden har lagt vægt på stjernernes slægtskab med mennesket og på at vore sjæle er en del af himlen. Han opdagede at der var født en ny og for den tid ukendt stjerne, og på grund af dens bevægelse på den dag da den lyste, kom han i tvivl om hvorvidt dette kunne ske flere gange, og om også de stjerner som vi regner for faste, skulle kunne bevæge sig. Han kastede sig ud i en opgave der selv for en gud måtte synes voldsom, nemlig

<!-- image -->

til gavn for eftertiden at opregne stjernerne og at fastsætte himmellegemerne i række og geled med nogle instrumenter som han opfandt til at angive hver enkelt stjernes placering og størrelse. Herved kunne det let afgøres, ikke blot om de forsvandt eller fødtes, men også om de voksede eller mindskedes. Han gjorde himlen til fælles eje for enhver der i fremtiden måtte kunne fatte denne viden.« Så vidt Plinius.

Ganske vist bevidner Plinius' ord utvetydigt at Hipparchos havde opdaget en ægte stjerne i den æteriske region som var født på hans egen tid, og at han ved den lejlighed med de nødvendige instrumenter havde angivet alle andre stjerners position (hvilket ingen før ham havde præsteret) sådan at eftertiden kunne vide om dette kunne ske flere gange. Ikke desto mindre har Pliniuskommentatoren Milichius ikke betænkt sig på at mistolke dette som en kometforekomst. Han er snarere kommet til det resultat ud fra det usandsynlige i historien og som følge af alle filosoffers afvisning end på grund af forfatterens udsagn. Enhver der nærlæser Plinius' ord, vil nemlig være enig i at Milichius har fortolket dette Pliniussted som en komet helt forkert. Ja, det er ligefrem absurd at påstå at en mand som Hipparchos, der var fremragende i alle videnskaber og var langt foran andre i matematikken, ikke udmærket skulle kunne kende forskel på ægte stjerner i æterregionen og et ildmeteor i luftregionen, som man kalder en komet, når han ved denne lejlighed kunne overlade eftertiden en fortegnelse over og positionerne for alle faste himmellegemer, en kraftanstrengelse der snarere passer sig for en gud end for et menneske. Jeg skal undlade at omtale hvor latterligt det er at den samme Pliniuskommentator ud fra citatet frejdigt påstår at Hipparchos ved denne komets bevægelse har fundet fiksstjernernes placering og bevægelse (han tror

<!-- image -->

nemlig at denne stjerne var en komet), når nu alle kometers bane er uregelmæssig, ujævn, hurtig og flakkende, hvorimod fiksstjernernes bevægelse i den ottende kreds er regelmæssig, sikker, ensartet og desuden langsom så at man næsten ikke kan se at de bevæger sig i et menneskes levetid.

Jeg nævner ikke dette af trang til at kritisere. Et oprigtigt og dannet menneske skal ikke nedgøre andres arbejde. Jeg har blot villet advare andre mod, i tillid til denne lærde fortolkers autoritet, at fordreje Plinius' ord i retning af en tilfældig komets tilsynekomst og ikke en rigtig stjernes. Jeg er overhovedet ikke i tvivl om at Plinius med sine ord har sagt at Hipparchos har opdaget en virkelig og ægte stjerne på himlen der var opstået på hans egen tid. Ellers ville han nemlig ikke have refereret denne store mand for en epokegørende eller forunderlig opdagelse, idet kometer ofte bliver observeret og kan registreres af enhver uden forstand på astronomi. Vi lader stå hen hvilken og hvilken slags stjerne der var tale om, og om den forsvandt igen eller ej, fordi det ikke kan læses ud af Plinius' ord.

Som sagt: Hverken før eller efter Hipparchos kan vi læse at der i de forløbne 1700 år er blevet observeret noget lignende af nogen astronom førend i vor tid, da den stjerne som vi nu taler om, begyndte at kunne ses. Vi skal senere føre bevis for at den ikke er et ildmeteor som viser sig i verdens elementar- og luftregion, men har sin plads blandt himmelkredsene. Det er derfor klart at

<!-- image -->

der er tale om noget ukendt, forunderligt og for alle filosoffer utroligt: at der netop nu er fremkommet en stjerne på himlen som er ny og anderledes end de hidtidige. Jeg tror heller ikke at teologerne (som i øvrigt kan forklare mange mirakuløse hændelser i den jordiske kreds med guddommelige mysterier) vil kunne give tilfredsstillende forklaringer på denne sag. De er nemlig ud fra Moses' historie om verdens skabelse sikre på at Gud er  Universets skaber, og at han efter at have udskilt himlene og elementerne med alle de tilhørende skønne ting indstillede enhver form for arbejde og ikke senere har skabt nye ting.

Jeg er ganske klar over at der er nogle tilhængere af en hemmelig filosofi som er opstået i vor tid, som vil hævde at denne stjerne muligvis »hidtil har skjult sig i den gamle Iliadus« (jeg må her citere deres udtryk), »men at dens modning nu er fuldbyrdet, og den derfor fremtræder for de dødelige«. Jeg skal ikke disputere med denne såkaldte nye filosofis sikre eller usikre grundsætninger, og jeg er ikke blind for at man ud fra den kan forklare årsag og udvikling for mange af naturens hemmeligheder som er ukendte for eller kun mindre rigtigt forstået af de almindelige filosoffer. Jeg kan dog ikke overbevises om sandsynligheden af at dette mirakel kan forklares på denne måde. Hvis nemlig noget sådant kan opstå i himlen (som de efter deres beregninger ikke tøver med at kalde det fjerde og ildagtige element), hvorfor har man så ikke i løbet af så mange århundreders forløb og i det enorme himmelrum oftere observeret at der opstod nye stjerner? Og hvorfor har de stjerner der har vist sig siden

<!-- image -->

verdens begyndelse, aldrig undergået nogen forandring i størrelse, lysstyrke, farve eller orden? Dette burde nemlig ske i et så stort tidsrum og i en så stor stjernemængde hvis tilblivelsens og ophørets nødvendighed skulle angå en sådan himmel.

Derfor bør alle filosoffer tie, gamle som nye; også fortolkerne af de guddommelige mysterier, teologerne, bør tie; de som spekulerer over de himmelske legemer, matematikerne, bør tie og lade være med at tro at de med nogen sikkerhed kan fastslå noget om denne stjernes tilblivelsesmåde eller komme med en forklaring på dette mirakel. Ingen skal heller bilde sig ind at denne stjerne er lig med den som viste sig for østens magere da verdens frelser skulle fødes. Denne stjerne havde nemlig ikke sin position på himlen blandt de andre stjerner, men i den nederste luftregion ikke langt fra Jordens overflade. Ellers ville den nemlig ikke med sin bevægelse have vist vej for dem som ledte efter Frelseren, og heller ikke ved at stå stille have vist huset hvor han skulle findes. Hvis den var drejet rundt sammen med hele himlen, ville den ikke have kunnet tage hensyn til en så lillebitte afstand på Jorden, når nu hele Jorden sammenlignet med himlen ikke har en størrelse der kan registreres med sanserne. Hertil skal man føje at denne stjerne kun viste sig for magerne, som var kommet fra Østerland for at tilbede Herren og ofre gaver, guld, røgelse og myrra til ham som Konge, Gud og Menneske. Endvidere at Gud havde oplyst deres sind og øjne på en særlig måde så at de på lang afstand og i en ukendt egn kunne forstå at han som har skabt alle ting, havde antaget menneskelig natur, og at de rigtige jøder, som han var blevet født iblandt, ikke kendte ham.

<!-- image -->

Endvidere at disse vise mennesker gennem deres indsigt i den hemmelige magi, som forstår sig på det ukendte, havde set og indset hvad der var skjult for andre mennesker uden forstand på denne videnskab. Derfor har de med rette fået betegnelsen 'de vise mænd' i de hellige skrifter. Det er imidlertid ikke her stedet nærmere at undersøge hvilken slags stjerne der viste sig for dem, da det heller ikke er klart for teologerne på grund af deres manglende viden om magien. Det må være nok at have bevist at denne nye og ukendte stjerne som for nylig viste sig, ikke har nogen forbindelse med den som magerne så.

Heller ikke dens tilblivelsesmåde kan forklares, hverken af teologer eller af filosoffer, og heller ikke af matematikerne selv. Vi må følgelig slå fast at det er en vidunderlig åbenbaring uden for naturens orden, stammende fra Gud, hele Universets skaber, som han selv har skabt i begyndelsen og nu endelig har vist for verden i dens tusmørketime. Den guddommelige højhed handler nemlig helt frit og er ikke bundet i nogen af naturens lænker, men kan, når den vil, standse vandet i floderne og få stjernerne til at gå baglæns.

Den kunne opholde Solens løb i dens hastige bane, dengang Josva som Israels fører slog fjenden til Jorden. Den kunne udslukke Solens lys uden bistand af Månen, Dengang hans søn blev slagtet og ofret som lammet for vor skyld.

Selv om jeg har besluttet at fremlægge forskelligt om dette nye og først nu

<!-- image -->

fødte himmellegeme, indrømmer jeg dog ærligt at jeg ikke kan forklare noget om dets tilblivelse eller hvorfor det er opstået. Jeg vil kun undersøge den matematiske side af sagen nærmere og tale om stjernens længde- og breddeposition i forhold til fiksstjernerne og dyrekredsen og om dens afstand til Jorden, Universets centrum, endvidere om dens størrelse, lys og farve. Desuden vil jeg anføre nogle fra astrologien hentede formodninger om denne stjernes indflydelse.

## DE HVIVS NOVÆSTEL-

LE IN COELO, OVO AD FIXAS pofitu, o ipfius quo ad Zodiacum, longi. tudine t latitudine.

<!-- image -->

Cepheum remota. Conftituebat etiam cum fuprema Ca· thedre, er ea que in pectore Schedir appellatur, eag que iuxta incuruationem ad ilia tendit, figuram quas drilateram. Sed Dt tota res melius cogno/catur, praci. puas Stellas fideris Casiopes, vna cum burus noue ad illas pofitu, oculis /ubijciam.

Onficiebatur hac recens nata Stella in Bores alj cœlj plaga, ver/us polum Articum, inxta constellationem, quam Deteres Magi Caßios peam appellarunt, vicina parue istj Stelle, quaeft in Cathedra medio loco, modicum ab ea ver/us

A caput

619г

## Om denne nye stjernes længde- og breddeposition i forhold til fiksstjernerne og til dyrekredsen

Den nyligt fødte stjerne viste sig på den nordlige himmel, i retning af nordpolen nær det stjernebillede som de gamle magere kaldte Cassiopeia, ved siden af den lille stjerne som er midt i Stolen, en smule i retning mod Cepheus. Sammen med den øverste stjerne i stolen og den stjerne som kaldes Schedir i brystet, og den som følger bøjningen mod hoften, danner den en firkant. Men for at det bedre kan forstås, vil jeg illustrere stjernebilledet Cassiopeias enkelte stjerner sammen med den nye stjernes position i forhold til dem.

<!-- image -->

A Cassiopeias hoved B brystet, Schedir C bæltet D bøjningen ved hoften E knæet F foden G den øverste i stolen H den midterste i stolen I den nye stjerne

Jeg observerede adskillige gange denne stjernes afstand til forskellige fiksstjerner i Cassiopeia med et særligt udvalgt instrument der registrerer alle detaljer. Jeg fandt at dens afstand fra den stjerne der er i brystet, kaldet Schedir (B), var

<!-- image -->

7 grader og 55 minutter. Fra G var den 5 grader og 21 minutter, fra bøjningen og den stjerne som er ved hoften (D), 5 grader og 1 minut. Ud fra disse afstande mellem den nye stjerne og de nævnte fiksstjerner falder dens position næsten hvor 7. grad i Tyren skærer 54 grader i nordlig bredde - bortset fra nogle ganske få minutter i begge koordinater. Det var særlig tydeligt ved de to sidste afstande (dvs. fra hoften og den øverste stjerne i stolen). Hvis vi nemlig forudsætter disse to fiksstjerners positioner kendt mht. længde og bredde, vil den der har forstand på sfæriske trekanter, ikke være i tvivl om den nye stjernes afstand i længde fra forårspunktet og afstand i bredde fra ekliptika.

Lad der nu - for at føre et mere tydeligt bevis - på den følgende figur være to fiksstjerner i stjernebilledet Cassiopeia, A og B. Af disse er A stjernen i stolens øvre del  som nogle bruger som udgangspunkt for rektascensionerne. B angiver den stjerne som er i bøjningen nær hoften. C er den nye stjernes position, og AC er dens bueafstand fra den øverste i stolen. CB er buen mellem den og bøjningen, og AB er bueafstanden mellem de to fiksstjerner. Lad ydermere G være dyrekredsens nordlige pol, hvorfra to kvadranter går ned til ekliptika gennem de førnævnte fiksstjerner i A og B. GD gennem A, GF gennem B. DF vil derfor være en del af ekliptikabuen som angiver forskellen i de to stjerners længde; AD og BF vil være breddebuer for de samme fiksstjerner. På samme måde skal der fra dyrekredsens pol gennem den nye stjerne C's position

<!-- image -->

trækkes en kvadrant mod ekliptika, som her vil være GE. Derfor er E den nye stjernes længdeposition, og DE angiver dens forskel i længde fra den første fiksstjerne i A. CE er dens breddebue, eller dens afstandsbue fra ekliptika. Lad os antage at længde- og breddepositionerne for fiksstjernerne er som Kopernikus' beregning angiver (hvortil kommer jævndøgnspræcessionen). Derved bliver den første stjerne A's længde 29 grader 0 minutter fra forårspunktet, og målt i punktet D med en nordlig bredde på 51 grader 40 minutter, som buen AD som nævnt angiver. Lad længden for den anden stjerne, som er i B, være 7 grader 50 minutter i Tyren. Ligeledes målt i punktet F med den nordlige bredde 49 grader 0 minutter, som buen BF betegner. Man kan nu undersøge buen DE, dvs. hvor meget den nye stjernes længde E er større end længden fra

<!-- image -->

fiksstjernen i A (hvilket er i D) så at man kan finde stedet E, den nye stjernes længde på ekliptika. Man kan nu undersøge størrelsen af buen CE så også den nye stjernes afstand fra ekliptika kan blive kendt. Men for at nå frem til en erkendelse af dette gennem læren om sfæriske trekanter ved den krævede fremgangsmåde betragter jeg allerførst trekanten AGB, hvis to sider (forbundne i polen G) er kendt ved komplementerne til fiksstjernernes bredder GA, dvs. 38 grader 20 minutter. GB er 41 grader 0 minutter. Men også vinklen som de omtalte sider omspænder, er kendt. For buen DF måler den, nemlig forskellen i begge fiksstjerners længde, hvilket er 8 grader og 50 minutter. Derfor bliver buen AB kendt gennem den 28. sætning i fjerde bog af Johannes Regiomontanus' Om sfæriske trekanter . Vi fandt den til at være 6 ¼ grad, det samme som jeg observerede med et instrument ved at tage afstanden mellem de to stjerner. Derfor har den nævnte trekant AGB nu alle sider kendt, og vinklen BAG vil fremkomme ved den sidste sætning i Regiomontanus' bog Om trekanter , eller ved den tredje sætning i sammes femte bog, eller i Kopernikus' 13. sætning om samme emne. Jeg fandt imidlertid denne vinkel efter at have behandlet tallene ifølge de omtalte sætninger til 111 grader og 46 minutter. Med samme fremgangsmåde måler jeg vinklen i trekanten CAB, som er ved A, for også

<!-- image -->

alle dens sider er kendt ud fra det foregående. CA er 5 grader og 21 minutter; CB er 5 grader og 1 minut; AB er 6 grader og 15 minutter. Derfor bliver vinklen CAB ved de nævnte sætninger 49 grader og 52 minutter. Jeg trækker denne vinkel fra den før fundne vinkel BAG (som en del af et hele), og tilbage bliver størrelsen af vinkel CAG: 61 grader og 44 minutter. Nu går jeg videre til trekant CAG, hvis vinkel ved A allerede er kendt. Men de to sider der omslutter den omtalte vinkel, GA og AC, er kendt fra det foregående. Derfor, ved hjælp af 28. sætning i fjerde bog af Regiomontanus' Om trekanter , bliver den sidste side kendt, nemlig 38 grader og 4 minutter. Men buen GC var komplement til den nye stjernes bredde. Når man derfor trækker det fra kvadranten, fremstår den nye stjernes bredde som 53 grader og 56 minutter, nemlig størrelsen af buen CE. For at finde stjernens længde måler jeg vinklen DGE's størrelse ved alle siderne af trekant GAC (som allerede er kendt), ifølge fremgangsmåden i 34. sætning i fjerde bog eller tredie sætning i femte bog af Regiomontanus' Om trekanter . Jeg finder nu den nævnte vinkel til 8 grader og 1 minut. Men buen DE måler denne vinkel, svarende til afstanden mellem den nye stjernes længde og den første fiksstjernes længde. Hvis man derfor lægger denne bue (som nævnt 8 grader og 1 minut) til den første fiksstjernes længde, som vi antog at være 29 grader og 0 minutter Vædderen, fremstår positionen for den nye

<!-- image -->

stjernes længde som 7 grader og 1 minut Tyren med den før fundne bredde fra ekliptika på 53 grader og 56 minutter. Hvilket skulle bevises.

Vi har på denne måde ved hjælp af læren om trekanter med en ufejlbarlig metode fundet dette nye himmellegemes position i længde og bredde. Det er ikke stedet at gøre nærmere rede for fremgangsmåden ved udfindelsen af de førnævnte vinkler og sider i trekanter ifølge den omtalte læres sætninger fordi hele denne opgave både vil føre for vidt og være alt for indviklet. Størstedelen af sætningerne står nemlig i Regiomontanus' fjerde bog. Det udelades i dette værk fordi alle sætningerne på sædvanlig geometrisk vis hænger sammen som i en kæde, og desuden fordi forståelsen af de sfæriske trekanter har en for guddommelig og ophøjet natur til at det er passende at udbrede dens mysterier til alle og enhver. Jeg er naturligvis udmærket klar over at stjernepositionerne i den ottende kreds ikke er kendt tilstrækkelig præcist, hvilket betyder at de fiksstjernepositioner som vi har brugt som udgangspunkt i dette bevis, ikke har nøjagtig den længde- og breddeposition som vi har antaget. Derfor kunne den nye stjernes position måske også fastlås en smule anderledes, men fordi jeg ikke selv har sikre observationer ved disse fiksstjernepositioner, har jeg ikke villet afvige fra Ptolemaios' og Kopernikus' annotation. Hellere det end at skulle gå ud fra den alfonsinske rodebunke! Jeg har nemlig ved hyppige observationer erfaret at Kopernikus' bevægelser bedre svarer til himlen end både de alfonsinske og nogen af de andre tabeller over himmelbevægelser.

<!-- image -->

Jeg er sikker på at min anførte position for den nye stjerne, som er fundet ved hjælp af de andre fiksstjerner, ikke afviger meget fra den virkelige position, og hvis Gud giver mig et langt liv, vil jeg anstrenge mig for at publicere fiksstjernepositionerne når de engang er forbedrede efter mine egne observationer, til astronomernes fælles nytte.

Efter at have fundet denne nye stjernes længde og bredde fandt jeg også dens deklination eller (hvad der er det samme) dens mindste afstand fra ækvator ved hjælp af de sfæriske trekanter: 61 grader og 58 minutter. Tilsvarende fandt jeg at den havde netop denne størrelse ved en observation med instrument. På samme måde fandt jeg (da dens deklination og længde var givet) dens rektascension til 0 grader og 22 minutter. Derfor kulminerer denne stjerne ved 20 minutter af første grad af Vædderen, når den er nærmest zenit, og når den er lige så langt inde i Vægten, passerer den igen meridianen nær horisonten. Dens position er derfor næsten sammenfaldende med den cirkel som man kalder jævndøgnskoluren, og derfor nær de grænser der går mellem Mælkevejen, Cassiopeia og Cepheus. Den står lodret over de steder på Jorden der har en arktisk polhøjde på 62 grader minus 2 minutter. Sådan er nemlig som sagt stjernens deklination. Jeg mener nu at der er sagt og bevist nok om denne nye stjernes position, både i forhold til fiksstjernerne og til længde og bredde på ekliptika og ækvator. Den holdt denne position hele tiden, fra jeg først fik øje på den (jeg har nemlig ofte og omhyggeligt observeret den), og

one) bine progreßaeft, elapfisiam menfilus Sex. Quas propter in po/terum etiam eodem in loco permanfuram, nec ollo alio motu proprio , quåm stellarum fixarum, communi octaue phere, progreßuram auguror.

## DE SITV EIVS, QVO AD

MVNDI DIAMETRUM, EL DI· Stantia à terra centro Vniuerfi.

<!-- image -->

ri poteft, quam per paralaxeos, fi quam habent, menfus ram. Si enim Stella aliqua horizonti vicina, alio in loco cernatur, quam obi altißima vertici appropinquat, nes ceßarium cft eam reperirj in aliquo orbe, refpectu cuius terra /enfibilem habeat magnitudinem. Quam Derò lon· gè remoueatur dictus orbis , paralaxeos quantitas (emidiametro terre collata, manifeftabit. Sin Derò Stella tam iuxta horizontem, quam Derticem, in eodem primi mobilis puncto cernatur , non dubium eft, eam, Del in octaua Sphera, Del non longe infra, in orbe, cuius refpece tutota terra puncti vicem gerat, locum obeinere. Ve

Rduum eft, fubtilig indiget ingenio, ftella. rum à nobis indagare remotionem, propter incredibilemearum à terra diftantiam : nec -une vlla ratione commodius er certius id prefta.

den har i de forløbne seks måneder ikke flyttet sig et minut. Derfor forudsiger jeg at den i fremtiden også vil blive på dette sted og ikke i sig selv vil bevæge sig fremad med nogen anden bevægelse end den der er fælles for fiksstjerner i den ottende sfære.

## Om dens position i forhold til verdens diameter og dens afstand fra Jorden, verdens centrum

Det er vanskeligt og kræver et meget skarpt intellekt at undersøge stjernernes afstand fra os på grund af deres utrolige afstand fra Jorden. Det kan ikke gøres på nogen lettere og mere sikker måde end ved en måling af deres parallakse, hvis de har en sådan. Hvis nemlig en stjerne nær horisonten ses på et andet sted end hvor den på sit højeste nærmer sig zenit, må den nødvendigvis findes i en af kredsene, i forhold til hvilken Jorden har en mærkbar størrelse. Hvor langt den omtalte kreds er væk, vil parallaksens størrelse sammenholdt med Jordens halvdiameter vise. Hvis stjernen både nær ved horisonten og ved zenit ses i det samme punkt af den første bevægede kreds, er der ingen tvivl om at den enten har sin plads i den ottende sfære eller ikke langt derunder, i en kreds i forhold til hvilken Jorden er som et punkt.

<!-- image -->

For at det nu således kunne stå os klart om denne stjerne opstod i elementarregionen eller blandt de himmelske kredse, og hvilken afstand den havde fra selve Jorden, undersøgte vi på følgende måde om den overhovedet havde nogen parallakse, og i givet fald hvor stor: Jeg observerede afstanden mellem den nye stjerne og Schedir i Cassiopeia (denne stjerne har nemlig næsten den samme meridian som den nye) når den var nærmest zenit; den var kun 6 grader væk fra selve zenit (og derfor kunne den ikke lave nogen parallakse på dette sted selv om den var nær ved Jorden, men både dens tilsyneladende og sande position forenes i ét punkt på grund af de næsten sammenfaldende linjer fra Jordens centrum og overflade). Det samme udførte jeg da den var længst væk fra zenit og nærmest horisonten, og begge steder fandt jeg nøjagtig den samme afvigelse fra den omtalte fiksstjerne på 0 minutter, nemlig 7 grader og 55 minutter. Jeg konstaterede det samme ved mange gange gentagne observationer af andre fiksstjerner.

Deraf slutter jeg at denne nye stjerne ikke har nogen forandring i sin synsvinkel, selv når den er nær horisonten. Ellers ville den nemlig have fjernet sig mere fra den føromtalte stjerne i Cassiopeias bryst i sin mindste højde end i sin største højde. Derfor må man nødvendigvis placere denne stjerne ikke i elementarregionen neden for Månen, men langt ovenover i en kreds i forhold til hvilken Jorden ikke har en mærkbar størrelse. Hvis den nemlig havde været i den øverste del af luftregionen, altså neden for månesfærens konkave region, ville den have forårsaget en mærkbar variation i højdecirklen når den var nærmest ved horisonten, i forhold til det sted hvor den er nær zenit.

<!-- image -->

Lad der (af hensyn til et mere klart bevis) være tegnet en cirkel som gengiver meridianen eller en anden vertikal i den første bevægelige kreds, hvor alle stjerners positioner ses. Lad diameteren BE betegne vertikalen, CD horisonten. Lad der desuden være beskrevet en cirkel med samme centrum MKL, som angiver Jordens omkreds. Mellem disse skal der også angives en anden cirkel GHFI, som gengiver månesfærens nederste løb nærmest ved Jorden, hvor vi skal forestille os at denne stjerne befinder sig. Lad den nu være i sin største højde ved punktet G. Det er klart at den mangler enhver form for ændring i synsvinkel. Begge linjer er nemlig trukket fra Jordens centrum og fra et øje på dens overflade til ét og samme punkt på den øverste bevægelige kreds, dvs. CBDE, og vil ramme det samme sted, nemlig i punkt B eller nærved, hvis stjernen ikke præcis er i G. Dette punkt flytter sig nemlig 6 grader fra zenit når den står højest for os, men den udgør ikke nogen mærkbar forskel fra zenit. Lad nu denne stjerne befinde sig i den samme cirkel GHFI i sin mindste højde, dvs. i punktet O. Den må nu nødvendigvis ses på et andet sted i den yderste cirkel hvis øjet befinder sig i K på Jordens overflade, end hvis det var i A ved dens centrum. For hvis linjerne er trukket fra overfladen K og Jordens centrum A gennem stjernens position O til den yderste kreds BDEC, vil linjen falde fra A gennem O til P. Fra K ligeledes gennem O til Q. Derfor er PQ en bue på den første bevægelige kreds og viser stjernens ændring i synsvinkel.

<!-- image -->

Vi skal nu undersøge størrelsen af buen PQ for at det kan stå klart hvilken ændring i synsvinklen denne stjerne har nærmest ved horisonten hvis den befinder sig i punkt O på cirklen IGHF lige neden for Månens kreds. Lad der,

<!-- image -->

for at det kan ske så let som muligt, være trukket en linje QOK indtil en anden linje trukket fra centrum A skærer den vinkelret, og lad det ske i punktet R. Da nu vinklen BKQ er kendt ved observation (den er nemlig komplementet til denne stjernes mindste højde, dvs. 62 grader og 5 minutter), så vil dens topvinkel RKA, som er lig med den, også være kendt. Desuden er vinkel KRA if. antagelsen ret, og siden KA er kendt fra enhver måling, den er nemlig Jordens halvdiameter. AR vil være kendt gennem den 29. sætning i Regiomontanus' bog Om plane trekanter . Hvis altså Jordens halvdiameter KA sættes til 100.000 dele, ligesom hele sinus, vil siden AR være på 88.363, eftersom den er siden i en ret vinkel, som står over for R.

Nu undersøger jeg først trekanten ROA, hvis to sider RA og AO er kendt. AO er nemlig afstanden mellem Jordens centrum og den nederste overflade af Månens kreds, som vi i overensstemmelse med Kopernikus har fastsat til 5.200.000 af de dele, hvoraf Jordens halvdiameter AK udgjorde 100.000. (Det er nemlig en fordel at løse denne opgave med store tal så udregningen bliver nemmere og fremstår mere eksakt). Da vinkel ORA i den omtalte trekant if. antagelsen er ret, vil vinkel ROA fremgå ved den 27. sætning i Regiomontanus' Om plane trekanter . Hvis siden AR multipliceres med hele sinus, giver det nemlig 8.836.300.000, og divideret med siden AO giver dette tal 1.699 dele, dvs. sinus til vinklen ROA, hvis bue er 0 grader og 58 ½ minutter. Dette tal angiver den

<!-- image -->

søgte vinkels størrelse. Men vinkel POQ er lig med denne vinkel ROA. Den er nemlig dens topvinkel, som det fremgår af geometriens elementer. Derfor vil buen PQ, som måler denne vinkel og angiver stjernens parallakse, være på 58 ½ minutter, hvilket skulle findes (for på grund af den umådelige afstand mellem Månens sfære og den første bevægelige kreds afviger buen PQ ikke mærkbart fra cirkelbuen i afstanden OP mellem de samme linjer).

Hvis denne stjerne havde befundet sig i punktet O, ville den altså have haft en så stor forandring i synsvinkel fra den position som den havde nær zenit, til positionen hvor den blev observeret nær horisonten. Dette har vi imidlertid som sagt vist er forkert ud fra mange og omhyggelige observationer foretaget med et udsøgt og meget lidt fejlbehæftet instrument. Derfor slutter jeg at denne nyligt sete stjerne ikke er i cirkel IGHF, dvs. i den øvre luftregion, lige neden under Månens kreds, og heller ikke i nogen position endnu nærmere Jorden. I så fald ville den nemlig have forårsaget en større bue PQ, og ændringen i synsvinklen ville have været større. Jeg slutter at den tværtimod har en position meget højere oppe end Månens sfære, nemlig i selve himlen, tilmed i en kreds der er så langt væk fra Jorden at linjen KA (Jordens halvdiameter) ikke har nogen mærkbar størrelse i forhold til den. Hele Jorden skal betragtes som værende blot et punkt sammenlignet med denne afstand, og astronomerne har fundet ud af at dette sker i den ottende sfære eller ikke langt fra den i de tre øverste planeters kredse. Derfor må denne stjerne placeres i selve himlen,

<!-- image -->

enten i den ottende kreds sammen med de øvrige fiksstjerner eller i de nærmest underliggende sfærer.

At den ikke befinder sig i Saturns, Jupiters, Mars' eller de andre planeters kredse, fremgår af at den i de forløbne seks måneder ikke med en egenbevægelse har flyttet sig ét minut fra det sted hvor vi først observerede den. Dette burde være sket hvis den havde været i en af planetkredsene. Så ville den nemlig bevæges med den for hver kreds særlige bevægelse imod den første bevægelige kreds' orden, medmindre den havde stået stille ved den anden af polerne i den anden bevægelige kreds. Den har dog, som jeg ovenfor har vist, en afstand på 28 grader herfra. Alle kredse drejer nemlig om deres egne poler og fører deres egne himmellegemer rundt, eller føres rundt af andre (som jeg ser at Plinius og visse andre mener); medmindre man vil benægte filosoffernes og matematikernes overleverede opfattelse og påstå at kun stjernerne roterer på ubevægelige kredse (hvilket er absurd). Hvis denne stjerne befandt sig i en af de syv vandrende himmellegemers kredse, måtte den derfor nødvendigvis bevæge sig rundt sammen med den kreds som den var fæstnet på, og mod den daglige omdrejning. Men denne bevægelse ville kunne observeres selv i den langsomste progression i Saturnkredsen i et så langt tidsrum og selv af en som betragtede den uden brug af instrument. Derfor har denne nye stjerne hverken sin plads i elementarregionen neden for Månen eller i de syv vandrende himmellegemers kredse, men i den ottende sfære blandt de øvrige fiksstjerner. Hvilket skulle bevises.

Heraf følger at den ikke er en særlig form for komet eller et eller andet tilsyneladende ildmeteor. For alle disse ting opstår ikke i selve himlen, men

<!-- image -->

neden for Månen i den højere luftregion, som alle filosoffer bekræfter; medmindre man med Albategnius vil påstå at kometer ikke opstår i luften men i himlen. Han mener at have observeret en komet over Månen i Venus' sfære. Om det kan forekomme, ved vi endnu ikke, men med Guds hjælp vil vi undersøge rigtigheden af denne sag hvis der engang i vor levetid skulle komme en komet. Selv om vi antager at det er sandt (hvilket jeg i overensstemmelse med alle filosoffer næppe kan medgive), følger der ikke heraf at denne stjerne er en slags komet, dels på grund af formen, som den har tilfælles med de rigtige stjerner, og som er anderledes end alle de hidtil observerede kometers udseende, dels fordi den ikke har bevæget sig fremad med egen bevægelse i hele dette tidsrum, hverken i bredde eller i længde, sådan som det er velkendt at kometer gør. Det kan godt være at disse sommetider standser i nogle dage på ét sted, men de holder ikke deres plads så længe og ikke så nøjagtigt, hvilket omhyggelig observation med nøjagtige instrumenter påviser. Jeg slutter derfor at denne stjerne ikke er en slags komet eller noget andet ildmeteor, hvad enten de opstår under eller over Månen, men at det er en lysende stjerne på selve firmamentet som ikke har kunnet ses i nogen tidsalder fra verdens skabelse til vore dage. Jeg mener nu at der er sagt og bevist tilstrækkeligt om denne stjernes position, både hvor den er i forhold til dyrekredsen, til verdens diameter og himlens kredse. Jeg vil derfor gå videre til det øvrige.

<!-- image -->

## Om dens størrelse, lys og farve

Stjernernes størrelse anskues på to måder af astronomerne: Den ene er deres synlige og tilsyneladende diameter, den anden den sande størrelse som de har der hvor de befinder sig på selve himlen. Det kan godt være at stjerner synes ganske små for os og kun viser sig som små lys der brænder på himlen. Men takket være matematikernes sindrige observationer har man forstået at de ikke alene er lige så store som hele jordkloden, men overgår den langt i størrelse, i en sådan grad at man næppe ser nogen nok så lille stjerne på firmamentet der ikke overgår jordkloden mindst 18 gange - for ikke at nævne stjernerne af første klasse, som overgår Jorden 105 gange i størrelse. Dette vil nogle nok finde utroligt, men hvis man betragter deres umådelige afstand fra os, vil man ikke være i tvivl. Selv om denne stjerne virker lille i udseende, har den derfor i virkeligheden en uhyre størrelse. For lige siden begyndelsen, da den begyndte at kunne ses i november, har den i synlig størrelse overgået ikke blot alle fiksstjerner, men også selve planeterne, ovenikøbet Jupiter, når den er nærmest ved Jorden, og Venus' strålende himmellegeme.

<!-- image -->

Senere begyndte den at blive svagere, sådan at den i december var omtrent som Jupiter. I januar var den en smule mindre end Jupiter og større end fiksstjerner af første rang, som den syntes at være lig med i februar og marts. Derefter blev den endnu svagere, sådan at den nu på dette tidspunkt, dvs. i begyndelsen af maj, ikke overgår stjerner af anden rang. Der er overensstemmelse mellem den måde hvorpå den er formindsket i forhold til sin synlige diameter og til den sande diameter. Da den i begyndelsen langt overgik stjerner af første størrelse, overgik den også jordkloden i en helt utrolig grad. For hvis fiksstjerner af første størrelse ifølge matematikerne overgår Jorden 105 gange, og denne nye stjerne er lige så langt væk fra Jorden som fiksstjernerne (hvilket vi har bevist), og hvis den har en langt større synlig diameter, må den fra begyndelsen nødvendigvis have overgået den masse som jord og hav udgør, langt mere end 105 gange. Men i tidens løb er den blevet mindsket og kan ikke overgå Jorden mere end stjerner af anden rang.

Stjernens lys ses at være strålende og skinnende i forhold til de andre stjerner i en sådan grad at nogle mennesker i begyndelsen adskillige gange kunne se den ved højlys dag omkring middag når himlen ikke var dækket af en luftfortættelse. Den glimter også som de øvrige fiksstjerner, og det meget. Heraf er det også klart at den ikke hører hjemme i planetkredsene, men i den ottende sfære blandt de øvrige fiksstjerner, som vi også har påstået ovenfor.

<!-- image -->

Planeter blinker nemlig ikke, det gør kun fiksstjerner, og blandt disse nogle mere, andre mindre. Det skyldes enten at deres uhyre afstand fra os bevirker dette på grund af den mellemliggende luft, sådan som nogle mener. Det tror jeg nu ikke, for ellers ville Saturn i apogæum, når den er nærmest fiksstjernerne, også glimte. Eller det skyldes at fiksstjernerne hele tiden roterer omkring deres eget centrum og derfor på grund af luftens egenskab medfører en glimten for vores syn, hvilket jeg snarere (i overensstemmelse med platonikerne) mener.

Hvad denne stjernes farve angår, havde den ikke hele tiden den samme, men i begyndelsen virkede den hvidlig og kom meget tæt på Jupiters glans. Med tiden, da lyset blev mere fortættet og sammentrængt, udviklede den sig til en rødlig, marsagtig glans, ligesom Aldebora eller den stjerne som lyser rødt i Orions højre skulder. Den var nu ikke så rød som den i skulderen, men nærmede sig snarere Aldebora. Nu har den mistet Mars' røde farve og er gået over i en blyagtig hvidhed sådan at den her i maj måned ligner Saturn og Venus.

At denne stjerne som nævnt har ændret både størrelse og farve i mærkbar grad, er ikke noget tilstrækkeligt bevis for at den har sin plads i elementarregionen neden for Månens kreds, og at den skulle være en særlig slags komet eller en anden form for ildagtig uddunstning. Hvis det nemlig har været muligt at et nyt legeme kan opstå i selve æteren (hvilket vi har bevist ovenfor med uigendrivelige beviser, stik mod alle filosoffers læresætninger og udsagn),

<!-- image -->

vil det regnes for langt mindre usandsynligt og absurd at denne nye stjerne skulle undergå en forandring i størrelse og farve. Ja, hvis denne stjerne, der engang er opstået på himlen uden for de almindelige naturlove, på samme måde engang i strid med de samme naturlove skulle holde op med at kunne ses på himlen (hvilket er højst sandsynligt), kan jeg ikke se hvorfor der heraf skulle følge noget der er mere urimeligt end det første.

## Astrologisk vurdering af virkningerne af denne nyfødte stjerne

Ganske vist går det langt ud over astrologiens mål at fastslå nogen form for kendsgerninger vedrørende virkningerne af denne stjerne, og det er sandsynligt at Gud hermed vil åbenbare noget meget større for verden end noget menneske kan vide på forhånd med hjælp fra nogen form for naturvidenskab. Alligevel vil jeg tilføje nogle kortfattede formodninger som jeg har uddraget af astrologiske kilder fordi det med hjælp fra dette fag er muligt at vide ikke så lidt på forhånd, og fordi jeg i det korte tidsrum er blevet klar over en del. Jeg vil ikke på nogen måde sætte teologernes eller nogen som helst andres opfattelse ud af kraft og vil ikke sælge mine formodninger som var de en prætors edikter eller sikre spådomme. Det er dog højst sandsynligt at lige så vel som miraklet

<!-- image -->

med denne stjerne er det største og mest sjældne af alt hvad der er sket siden verdens begyndelse, så må denne stjerne også have de største og mest sjældne virkninger. Derfor mener jeg at den må have en større åbenbaring i sig end nogen planetkongres, selv dem man kalder de største. Det gælder også formørkelser af et hvilket som helst himmellegeme og enhver anden form for stjernekongres eller konfiguration på himlen. Alle disse har ganske vist stor magt over denne nedre verden, som de sande videnskabsmænd konstaterer dagligt, men da de optræder hyppigere og i naturlig orden kan de umuligt have lige så stor betydning som denne nyfødte stjerne der nu for nylig er opstået uden for naturens orden, og som langt overgår alle andre fiksstjerner med sin størrelse og lysstyrke.

Det er imidlertid overordentlig vanskeligt på grundlag af astrologien at undersøge hvad og af hvilken art denne stjernes fremtidige virkninger vil være. Dette fag grunder nemlig sine slutninger på en mangfoldig og kun sjældent vildledende erfaring, og kun én gang tidligere, på Hipparchos' tid, læser vi at der er opstået en ny stjerne på himlen. Det er derfor usikkert og nærmest umuligt at bedømme denne sag ud fra erfaring. Jeg regner dog følgende for sandsynligt: På Hipparchos' tid (han havde sit virke omkring år 3.840 efter verdens skabelse, ca. 125 f.Kr., som det fremgår af hans observationer og af Ptolemaios' citater) skete der kort efter denne stjernes tilsynekomst (som den førnævnte Hipparchos observerede) mirakuløse forandringer både blandt

<!-- image -->

Guds folk og i hele den beboede verden, og på samme måde vil der utvivlsomt i disse tider indtræffe skæbnesvangre perioder.

For blandt Guds folk begyndte den sande lærdoms lys så småt at blegne og at blive ringeagtet og nedtrampet af de utaknemmelige jøder. Der opstod på det tidspunkt tre sekter: farisæernes, essæernes og sadukæernes. Ypperstepræsterne lå i indbyrdes stridigheder om altrene og om at opnå embedet som ypperstepræst (og det var ikke blot med bestikkelse og politiske fif men også med blodsudgydelse og mord), sådan som det fremgår af historien om den Johannes der af den grund blev dræbt af sin egen bror i selve templet. Kort tid efter mistede Johannes Hyrkan (den sidste af Davids stamme og hus) sit scepter. Der fulgte nu overalt frygtelige myrderier og afskyelige nedslagtninger både blandt borgerne og i felten, indtil Føreren fra Bethlehem i Juda rige besøgte sin lille flok, der på det tidspunkt var klumpet sammen i byen, og dukkede op fra det høje som den Jakobs stjerne Bileam havde spået om, og strålede som det sande frelseslys for alverden. Med stjernen som fører fandt magerne dette lys, og senere efter nogen tid så både jøder og hedninge den glimte.

Omtrent på denne tid begyndte der i alle stater at ske store forandringer. Grækernes eneherredømme begyndte at vakle i mange krige, både indre og ydre, og Romerriget voksede støt dag for dag indtil imperiets grænser i Rom blev lig med verdens grænser. På samme måde vil efter min mening også den stjerne som er opstået i vor tid, varsle en stor statsomvæltning og en anden

<!-- image -->

stilling for kejser- og kongeriger i de kommende år, særligt fordi denne stjerne indfandt sig ved en næsten fuldendt periode af alle trigoner i hele dyrekredsen. For ti år fra nu vil kongressen af de øvre planeter, den ubetinget største, gøre en ende på vandtrigonen i den yderste ende af Fisken og samtidig slutte alle de andres omløb (som afvikles på godt 800 år), og den vil fra Vædderen indlede en ny begyndelse på trigoner, i ildtrigonen. Derfor vil denne nye stjerne i høj grad virke sammen med den nye begyndelse på den kommende trigon, særlig fordi stjernens position i forhold til verdenspolerne falder i begyndelsen af Vædderen, hvor den nye trigonbegyndelse som sagt skal fejres.

Hvor store forandringer i kejser- og kongeriger, ja i alle stater i hele verden den forudvarsler, kan den erfarne i denne kunst let se. Eftersom denne stjerne optræder netop dér i nærheden af verdens poler, ved begyndelsen af Vædderen, jævndøgnspunktet og hele dyrekredsens nye begyndelse nær ved den såkaldte jævndøgnskolur, synes det ud fra denne positions iboende kraft og særlige natur klart at den efter forskellige alvorlige omvæltninger og forskellige forandringer af alt i hele verden må varsle om en eller anden ny og fra de tidligere helt forskellig status for kongerigerne og en anden styreform for religionen og lovene.

Det følgende vedrører stjernens natur. Eftersom den fra begyndelsen efterlignede Jupiters venlige lys, synes den derfor også ved begyndelsen af sine

<!-- image -->

virkninger at forudsige alt godt og lykkeligt, og den lover rigelige mængder af de afgrøder som vokser på marken til gavn for menneskene, endvidere sundhed for alt levende, en behagelig luft, fred og fordragelighed. Men eftersom den i den midterste fase svækkedes til Mars' rødlige glød, vil den efter denne glædelige og lovende begyndelse senere i særlig grad påvirke verden med umådelige ulykker og katastrofer svarende til Mars' giftige stjerne, dvs. krig, oprør, tilfangetagelse af og drab på statsledere, plyndring af lande og byer, voldsherredømmer, grusomhed, uret, brand, mord, plyndring, røverier og tilsvarende ulykker. I luften vil der optræde tørhed og brændende hede, ildmeteorer og derfor pestagtige sygdomme, foruden giftspyende slanger og andet af den slags. Til sidst varsler den - ud fra Saturns natur og dens lysende bleghed hårde tider, sorg, død, fængsel og alle mulige ulykkelige og sørgelige ting.

Man kan dog ikke vide på hvilket tidspunkt stjernen først viste sig, og det kan heller ikke på astrologisk vis afgøres ud fra himmellegemernes daværende stilling. Vi vil derfor forsøge en tilnærmelse ud fra himmellegemernes stilling ved nymåne umiddelbart forud for stjernens tilsynekomst. Det sker med Ptolemaioskommentatoren Halus som forbillede: Han gjorde det ofte ved en komet hvis begyndelse man ikke kunne kende.

Der følger nu en tegning af himlen og stjernerne som den var ved nymåne den 5. november. For omkring det tidspunkt (eller ikke længe før eller efter)

<!-- image -->

mener jeg at stjernen viste sig for første gang. Vi så den nemlig, som jeg har forklaret i begyndelsen, første gang den 11. november. Jeg skal ikke kunne sige om den har skinnet nogle dage før, fordi det havde været overskyet på

<!-- image -->

vore kanter, hvilket forhindrede observation af stjernerne. Men jeg tror ikke at den kan have vist sig mere end to eller højst tre dage før.

Jeg antager Mars som hersker i denne himmelkonfiguration. Mars har nemlig begge lyskilderne i sit carpentum og sin ophøjelse i det følgende hjørne, og derudover har den ascendanten og medium coeli i sin trigon. Sammen med Saturn, som den modtager i sit domicil i et sekstilt aspekt, står den ikke langt fra descendanten, som følger lige efter lyskildernes konjunktion. Selve stjernen når meridianen og medium coeli sammen med begyndelsen af Vædderen, dens hus og carpentum . Derfor er der med så mange samstemmende årsager ingen tvivl om at Mars har den altdominerende indflydelse i denne himmelfigur. Hertil kommer at alle de øvrige planeter findes i dens huse, dvs. Skorpionen og Vædderen, lige med undtagelse af Venus, som i Vægten slutter sig til den i kvadratur. Den selv står i sin egen ophøjelse, Stenbukken.

Da altså Mars er meget stærk i den nymånes herredømme som gik forud for denne stjerne, og går ned sammen med Arcturus (som ud fra sin egen natur er meget kraftfuld) i samme positionscirkel ikke langt fra den af Månens knuder som man kalder Dragens Hale, forstærker det i højeste grad hvad vi ovenfor har anført, nemlig at denne stjerne ud fra sin natur, som er beslægtet med Mars, varsler oprør, krige, fjendtlige bagholdsangreb, ødelæggelse og

<!-- image -->

plyndringer af stater og byer, en usund, tør luftblanding, gift- og pestsygdomme og andre tilsvarende ulykker som Mars' voldsomme stjerne plejer at bringe menneskene. Men fordi den dominerende Mars' position falder i det sjette hus, synes det i særdeleshed som om det varsler nye og ukendte former for sygdom og grasserende sygdomstilfælde overalt.

Hvad angår selve stjernens position, er der grund til overvejelse fordi den på tidspunktet for denne nymåne omtrent nåede toppen, hvorfor den med en placering i Himlens Midte og det tiende hus har særlig betydning for kejser-, konge- og fyrsteriger samt deres ledere, konger, hertuger og fyrster og andre i den øverste statsadministration. Den har dog særlig indflydelse på dem der havde Tyrens tegn, hvori stjernen er, eller Vædderen, hvori den kulminerer, som horoskop eller Himlens Midte eller lyskilderne sted da de blev født.

De egne hvor denne stjernes virkninger særligt vil hærge, er dem som ligger nordligt i retning af nordpolen. Dem passerer stjernen nemlig gennem zenit når den står i meridianen over polen, dvs. steder hvor polhøjden er præcis 62 grader. Disse er: hele det midterste Rusland, Livland, Finland, Sverige og den sydlige del af Norge. Det er dog højst sandsynligt at dens virkning også vil strække sig til de omkringliggende egne. De folkeslag som bor under

<!-- image -->

jordtrigonen, vil heller ikke gå ram forbi. Fordi stjernens længde er i Tyren, og Mars' sted (den foregående nymånes hersker) går ind i Stenbukken, og begge disse tegn hører til jordtrigonen.

For at sige det med få ord: Fordi denne stjernes sted i forhold til verdens poler falder i Vædderen, vil dens virkning strække sig over næsten hele Europa. I særdeleshed vil ulykkerne som stjernen forudsiger, ramme de mennesker der i deres fødselskonstitution havde sammenfald i ascendant eller lyskilderne med denne stjernes sted eller med dens hersker Mars'.

Tidspunktet for disse virkninger begrænses dog ikke til nogle få år, men kan strække sig over mange følgende fordi denne stjerne er et meget sjældent og stort under, helt uden for naturens orden. De omtalte ting vil nå deres største indflydelse når de går i forbindelse med virkningerne af den største konjunktion af de øvre planeter, der som nævnt efter ti år vil indlede en ny begyndelse på trigonerne.

Dette var hvad jeg kortfattet og overordnet ville gøre opmærksom på vedrørende denne nye stjernes virkninger. Jeg er ganske vist helt klar over at der kan siges noget lidt mere detaljeret ud fra almindelig kendt astrologi. Jeg har dog besluttet på dette sted kun at sige det vigtigste og mest overordnede. Det er nemlig ikke en klog og god astrologs opgave at sige noget med bestemthed i detaljer, og jeg tror heller ikke at det kan gøres med tilstrækkelig sikkerhed. Jeg tror der er sagt nok til dem der forstår astrologiens hemmeligheder. De andre

<!-- image -->

skriver vi nemlig ikke for, som jeg redegjorde for i begyndelsen. Jeg vil indtil videre tie om de ting som kan fremføres af den anden astrologis mere sande og hemmelige kilder. Disse er nemlig kun kendt af yderst få og lægges måske for had af mange på grund af deres uvidenhed. Selv er den sådan indrettet at det er forbudt at fremstille dens hemmeligheder offentligt.

<!-- image -->

## I anledning af den videnskabelige observation af en ny stjerne, gjort af den unge Tycho Ottesen Brahe, lærdest af de adelige, ædlest af de lærde

Himlenes nyhed, DEN STRÅLENDE STJERNE, hvad er dens budskab? spør jeg dig om, du præst, kender af tidernes gang. Retsvæsen, skole og kirke, selv kongeriger, monarker (tør jeg mon tale?) er mål for denne flammende ild. Faklen er truende vendt mod folk såvel som mod byer, flammer fra krigsguden Mars, ild fra Vulcanus' glød. Sådan et varsel som dette har ingen før observeret, sådan en uro som nu ingen vel oplevet før. Åndens helte, vær hilset! I afdækker varsler fra himlen som stemmer helt overens med hvad der sker i vort liv. Kirken skal nyskabes, lovene omstyrtes, byerne knuses, folkene ødes i krig, husene rammes af lyn, klogskaben udslettes, rigerne renses for deres monarker. Verden blir enten ny, eller dens tid er forbi. Det har den hellige skrift vel tit nok sagt ville hænde ved din tilbagekomst her, vældige KRISTUS, til os. Aftør alderens rynker af verdens hærgede ansigt, lad det bli skinnende nyt, renset i flammernes ild. Ganske som stjernen på himlen engang ledte vismænd til Kristus til hans ydmyge skjul, ydmyg som vejviser selv, således peger nu stjernen den høje mod Kristi genkomst mod hans høje triumf. Det er nok det vi må tro. Hvem skulle da føle lyst til at blive i vaklende rønner, som er besmittet af synd, hæsligt besudlet af blod? Stjernen, VORT LYS, gir løfte om æterens nyskabte lysvæld, om at treenigheds ild kommer en lysende dag. Vend da ikke tilbage mod smudsige sædvaners søle, bliv ikke saltstøtter her, stive af idioti!

Flygt nu, flygt ud af Babylon, Sodoma og af Ægypten! Det er et nyt KANAAN stjernen den nye har vist.

Anders Vedel, prædikant ved slottet i København

<!-- image -->

## Trykkerens note til læseren

Her har du, gode læser, den ædle og lærde mand Tycho Brahes overvejelser over den nye stjerne, som han indtil nu har holdt for sig selv, selv om det er et stykke tid siden han skrev dem. Men nu hvor jeg omsider har fået fat i dem, har jeg ikke været i tvivl om at jeg, trods det sene tidspunkt, skulle udgive dem på mit trykkeri og videreformidle dem til nytte for almenheden. For at du ikke skal tro at forsinkelsen skyldes forsømmelighed fra min side, har jeg forrest anbragt to breve: et hvori doktor Johannes Pratensis, professor i medicin ved vores universitet, omsider, efter adskillige henvendelser, overtalte forfatteren til at udgive dem, og et andet, hvori forfatteren selv svarer på det første og giver sin tilladelse til udgivelsen. God fornøjelse.

## Trykfejl

A3, side 2, linje 3, læs: tanta . Samme side linje 17, læs: qua .

B1, side 2: På selve illustrationen har træskæreren afbildet den firesidede figur som den nye stjerne danner med de tre stjerner i Cassiopeia der er betegnet GBD, for aflangt i siderne ID og GB. Den nye stjerne skal rettere placeres under bogstavet H og den øverste i stolen under bogstavet G.

B, sidste blad, side 2, linje 19, læs: interiectos . Samme side linje 24, læs: longitudinem & latitudinem . D, sidste blad, side 1, linje 1, læs: præsignificare iudico . Samme blad, side 2 linje 7, læs: subsecuturas minatur . E2, side 2, linje 19, læs: inchoaturam . H1, side 2, linje 24, læs: a .

De øvrige, ubetydelige fejl kan den gode læser nemt rette.

Trykt i København af Lorentz Benedicht, 1573. Med eneret.