## Aalborg Universitet

## Danske landsforrædere på film

Agger, Gunhild Moltesen

Published in: Krigsforbrytere i dagens estetiske minnekultur

DOI (link to publication from Publisher): 10.23865/cdf.232.ch2

Creative Commons License

CC BY 4.0

Publication date: 2024

Document Version Også kaldet Forlagets PDF

Link to publication from Aalborg University

Citation for published version (APA):

Agger, G. M. (2024). Danske landsforrædere på film. I U. Langås, & H. Torjusen (red.), Krigsforbrytere i dagens estetiske minnekultur (s. 29-52). Cappelen Damm Akademisk. https://doi.org/10.23865/cdf.232.ch2

## General rights

Copyright and moral rights for the publications made accessible in the public portal are retained by the authors and/or other copyright owners and it is a condition of accessing publications that users recognise and abide by the legal requirements associated with these rights.

- Users may download and print one copy of any publication from the public portal for the purpose of private study or research.
- You may not further distribute the material or use it for any profit-making activity or commercial gain
- You may freely distribute the URL identifying the publication in the public portal -

## Take down policy

If you believe that this document breaches copyright please contact us at vbn@aub.aau.dk providing details, and we will remove access to the work immediately and investigate your claim.

<!-- image -->

## kapitel 2

## Danske landsforrædere på film

Gunhild Moltesen Agger Aalborg Universitet

Abstract: In Danish occupation films, three main types of 'traitor to the nation' are represented: 1) economic collaborators, 2) Danish soldiers in the Schalburg division, fighting communism in Eastern Europe, and 3) informants to the Gestapo, and quislings. The purpose of this chapter is to trace the development in the representation of these three types. My point of departure is the judicial settlement the Danish collaborator trials - after the liberation in May 1945. In the light of the official cooperation policy led by the Danish government until August 1943, the trials presented severe dilemmas in terms of ethical and moral justifications for convictions. These dilemmas later became a key element in Danish occupation films such as Three Years Later (1948), The Traitors (1983), Into the Darkness (2020) and Out of the Darkness (2022). The initial disdainful attitude towards traitors was gradually replaced by a growing understanding of the different shades of guilt and perpetration.

Keywords: Danish occupation films , representations of collaborators , Three Years Later, The Traitors, Into the Darkness, Out of the Darkness

## Introduktion

Landsforræderi er ifølge dansk straffelov en 'traditionel betegnelse for grove forbrydelser mod et land eller de øverste statsmyndigheder' , for eksempel 'handlinger, der har til formål at bringe den danske stat helt eller delvist under fremmed herredømme' (Garde 2015). Historisk er begrebet påtrængende i forbindelse med den tyske besættelse af Danmark og dermed de film, der tematiserer besættelsen. Men hvem var egentlig landsforrædere, og hvordan havde de gjort sig fortjent til denne betegnelse? De, der gik i tysk tjeneste som angivere og torturbødler, var utvivlsomt landsforrædere.

Men hvad med de mange økonomiske, politiske og ideologiske kollaboratører? Retsopgøret efter besættelsen viste hurtigt, at sagen var kompliceret, ikke mindst fordi den danske regering - i modsætning til for eksempel den norske - havde accepteret at samarbejde med besættelsesmagten, da Danmark blev besat den 9. april 1940, og først trådte ud af samarbejdsrollen den 29. august 1943.

I  besættelsesfilm  er  først  og  fremmest  tre  typer  landsforrædere repræsenteret:  1)  værnemagerne,  2)  de  østfrontfrivillige,  der  gik  ind  i Schalburgkorpset, og 3) tyskernes praktiske samarbejdspartnere, angivere eller medlemmer af Hipo (Hilfspolizei), der blev oprettet i 1944 og fungerede i direkte samarbejde med Gestapo. I alle tre tilfælde personer, der af  enten  økonomiske, måske opportunistiske grunde, politisk-ideologisk overbevisning eller simpelthen mere tilfældigt arbejdede aktivt for det nazistiske Tysklands interesser under besættelsen 1940-1945. Begrebet, der blev brugt om den første gruppe, værnemager, er en sammensætning af 'værnemagt' og 'moneymaker' , formuleret af Frihedsrådets Erling Foss. Værnemagerne i Danmark samarbejdede med tyskerne på det økonomiske felt, mens den anden gruppe, de østfrontfrivillige, kæmpede på tyskernes side mod Sovjetunionen. Flere af dem havde kæmpet mod Sovjetunionen i den finske Vinterkrig 1939-1940 og havde derfor opbakning i befolkningen. Den tredje gruppe omfattede de mest forhadte og foragtede danske kollaboratører både i samtid og eftertid. De var angivere (i tidens terminologi 'stikkere'), 1 torturbødler, folk, der udførte drab og Schalburgtage 2 samt Hipofolk. En fjerde type, som også hyppigt optræder i besættelsesfilm, er

1 Begrebet diskuteres hos Emkjær (2000).

2 Hævnaktioner for modstandsbevægelsens sabotage, opkaldt efter den danske officer og nazist, Christian Frederik von Schalburg, der meldte sig til Division Wiking, Waffen SS, og døde på Østfronten i 1942.

de 'tyskerpiger' , der omgikkes besættelsesmagtens soldater. Hvis de overhovedet var engagerede på tysk side, var det angiverrollen, de udfyldte. Mange var sandsynligvis bare ubelejligt forelskede, men de blev, som Anette Warring (2017) har vist, under og efter befrielsen genstand for had og uværdig behandling. 3

At have været værnemager, østfrontfrivillig, stikker eller tyskerpige var efter befrielsen behæftet med skyld, skam, straf og dårligt omdømme i offentligheden. Der blev ikke nedsat nogen tilgivelses- og forsoningskommission for at løse konflikterne. Tværtimod, som historikeren Claus Bryld (2015, 41) noterer, kunne han og hans søskende som børn ikke være med i det sociale liv på skolen, fordi deres far, en kendt københavnsk sagfører, havde været på den forkerte side under besættelsen: ' … man var hunderæd for, at i det øjeblik man blot antydede, at ens forældre havde været nazister, så ville man selv blive fordømt på det skarpeste' . Skam var en del af barndommen for Landsforrædernes børn (Anne-Marie Christensen 2018). At de faktiske gerningsmænd og -kvinder skulle lide under et skidt omdømme, var tilsigtet, men måske ikke, at foragten skulle omfatte næste generation. Claus Bryld (2015, 61) nævner i øvrigt det ironiske i, at han har følt et slægtskab med Morten Thing, hvis far som sabotør og leder af den kommunistiske modstandsgruppe BOPA var modstandshelt. Børnene havde traumet til fælles. Som vidnesbyrdene i Andreas Fugl Thøgersens Modstandskampens børn (2013) viser, kunne det også være dybt traumatisk at være barn af modstandsfolk.

I erindringskulturen spiller medier som film og fjernsyn en væsentlig rolle. Med nedslag i tre fiktionsfilm fra forskellige perioder efter besættelsen vil jeg vise, hvordan synet på landsforrædere udviklede sig fra begyndelsen over midten til slutningen af perioden 1945-2022. Landsforrædere optræder ofte som skurke i biroller. Her fokuserer jeg på tre film, der direkte belyser problematikken ved at indsætte landsforrædere i hovedroller, nemlig Tre Aar efter (Johan Jacobsen 1948), Forræderne (Ole Roos 1983) og De forbandede år I og II (Anders Refn 2020 og 2022). Jeg inddrager supplerende fremstillingen af Hipomanden i En fremmed banker på (Johan Jacobsen 1959) og Skyggen i mit øje (Ole Bornedal 2021). 4 Disse eksempler illustrerer på forskellige måder, hvordan synet på samarbejdspolitikken

3 Anette Warring diskuterer i Tyskerpiger (2017, 23, oprindeligt 1994) termen 'tyskerpige' .

4 I min bog Lange skygger. Besættelsen på film og tv (Agger, upubliceret manuskript, 2024), der indeholder en tematisk og genreorienteret analyse af samtlige danske besættelsesfilm, indgår film om kvindelige angivere og tyskerpiger.

skifter, hvordan motivanalysen uddybes, og hvordan forståelse gradvist erstatter foragt.

For at sætte filmene i historisk perspektiv og vise, hvilke dilemmaer filmskaberne skulle tage stilling til i deres film, tager jeg udgangspunkt i det retsopgør, der fandt sted efter besættelsen. Retsopgørets præmisser var omstridte i samtiden, og retfærdigheden i en del af de domme, der faldt, er blevet anfægtet siden. Fra 1945 til 1950 skete der et skred fra hårde domme, herunder dødsdomme, til mere lempelig retspraksis. Retsopgøret er derfor velegnet som ramme for de moralske og juridiske overvejelser, begrebet landsforræderi udløser, og som besættelsesfilm bidrager til at stille skarpt på.

## Retsopgøret

Under retsopgøret var begrebet landsforræderi så aktuelt som nogensinde, og i 1945 forekom formuleringerne herom i den gældende straffelov fra 1930 utilstrækkelige. Som et knæfald for den stærkt antityske folkestemning lige efter besættelsen blev Straffeloven politiseret. Samarbejdspolitikere havde ført Danmark gennem krigsårene som det besatte europæiske land, der menneskeligt og materielt led mindst. Nu havde landet brug for syndsforladelse for det, som i bakspejlet føltes 'pinligt' (Bryld 2015, 62) - fra den hurtige overgivelse den 9. april 1940 til den grundlovsstridige kommunistlov den 22. august 1941 og den følgende tilslutning til Antikominternpagten den 25. november 1941. For ikke at tale om den udstrakte grad af økonomisk samarbejde med Tyskland, der ikke kun foregik under tvang, men, som Steen Andersen (2005) grundigt har dokumenteret, også med profit for øje. Danmark var en småstat, som i den aktuelle situation havde begrænsede handlemuligheder. Produktions-Danmark havde brug for råstoffer, og kun Tyskland kunne levere. Tyskland havde brug for fødevarer, og her var Danmark leveringsdygtig. Et vist samarbejde var altså en forudsætning for at holde samfundet i gang og undgå at øge arbejdsløsheden, der var høj nok i forvejen. Tyskland så desuden gerne et enkelt eksempel, der forstod at indordne sig og acceptere ' en blivende europæisk Nyordning' med planøkonomi og samarbejde om produktion og afsætning, som statsminister Thorvald Stauning udtrykte det i sin tale i Studenterforeningen den 8. marts 1941 (Stauning 8.3. 1941. Danmarkshistorien.dk). På baggrund af de dubiøse indrømmelser til den europæiske 'Nyordning' frem til 1943 blev Straffelovstillægget af 1. juni 1945 vedtaget. Heri blev begrebet

'landsskadelig virksomhed' eksemplificeret som 'anstiftelse af krig eller besættelse, bistand til fjenden ved krigstjeneste, angiveri, propaganda, værnemageri, spionage samt anden bistand til fremmed efterretningsvæsen' (Garde 2015). Den dødsstraf, der sidst var blevet eksekveret i 1892, men først formelt blev afskaffet i 1930, blev nu genindført - under betegnelsen Livsstraf. Ifølge retshistoriker Ditlev Tamm (2010, 344) kunne den anvendes i forhold til 'forbrydelser mod statens sikkerhed, attentater, drab og tortur. '

Danmarks Frihedsråd var allerede i slutningen af 1943 begyndt at forberede det retsopgør, der skulle komme efter befrielsen. Frihedsrådet ville ramme de 'Elementer af Samfundslivet, som har svigtet eller direkte angrebet vort Demokrati og vor Retsorden' - hvad enten det var erhvervsdrivende, embeds- og tjenestemænd, intellektuelle eller soldater i tysk tjeneste (Frihedsrådet 1943). Af hensyn til genetableringen af retssamfundet var det vigtigt for Frihedsrådet at undgå lynjustits og at udskyde beslutningen om politikeres strafferetlige ansvar. Men det juridiske oprydningsarbejde havde en vanskelig karakter, både på grund af forhistorien frem til august 1943 og på grund af modstandsbevægelsens forventninger til det samfund, den med livet som indsats havde kæmpet for. Det fremgår af blandt andet Værnemagerloven fra august 1945. Den var rettet mod danskere, der havde haft utilbørligt økonomisk samarbejde med besættelsesmagten, altså samarbejde primært med personlig vinding for øje. Men hvor gik grænsen?

Retsopgøret  rettede  sig  mod  såvel  danske  som  tyske  statsborgere. I alt 12.877 danske mænd og 644 kvinder blev dømt (Lauridsen 2007, 10). Danskernes forseelser blev alvorligere takseret end tyskernes, hvilket fremgår af de nøgne tal. 46 danskere blev henrettet. 77 tyske krigsforbrydere blev dømt, men ingen henrettet (Tamm 2010, 354). En ledende tysker, rigsbefuldmægtiget Werner Best, blev ganske vist dømt til døden af Københavns Byret i 1948. Landsretten ændrede dog senere Bests dødsdom til fem års fængsel. Højesteret forhøjede til 12 år, hvorefter Best blev løsladt i 1951. Derefter brugte han sit juridiske og administrative talent på at skaffe nazistiske forbrydere amnesti. Bests nærmeste medansvarlige, SS-fører Günther Pancke, og chefen for det tyske sikkerhedspoliti, Otto Bovensiepen, havde stået for aktionerne mod de danske jøder og det danske politi, clearingdrab og henrettelse af danske modstandsfolk. Pancke blev idømt 20 års fængsel for krigsforbrydelser - og løsladt i 1953. Bovensiepen blev dømt til døden, men benådet og udvist, ligeledes i 1953.

Omkring halvdelen af de anklagede danske mænd og kvinder blev dømt for ét forhold, nemlig at have udført tysk krigstjeneste (Lauridsen 2007, 10). Frikorpset blev oprettet som en ren dansk enhed efter Tysklands angreb på Sovjetunionen i juni 1941. Efter at have deltaget i kampene på Østfronten blev korpset opløst i foråret 1943. Herefter gik nogle af dets medlemmer ind i en SS-enhed, mens andre udgjorde grundstammen i Schalburgkorpset, der blev oprettet i april 1943 til støtte for tysk virksomhed i Danmark, herunder Schalburgtage. Det springende punkt var, at den danske regering stiltiende havde valgt at bifalde korpsets virke ved at give afrejsen halvofficiel status og tillade officerer at træde uden for nummer, så de kunne genoptage deres militære karriere, når krigen var slut. I stedet for at vende tilbage blev de stillet til ansvar. Også værnemagerne var skuffede - ligeledes med en vis grund. Fra besættelsens begyndelse havde regeringen opfordret befolkningen til ro, orden og samarbejde med tyskerne. Hvor grænsen gik, var uklart. Så sent som den 2. september 1942 holdt statsminister Vilhelm Buhl sin såkaldte antisabotagetale, hvori han med store bogstaver advarede mod sabotage og opfordrede til angiveri:

Vær med til at gøre det klart for alle og navnlig for de unge, at den, der begaar Sabotage eller hjælper med dertil eller overfor Myndighederne tilbageholder Viden om Sabotageplaner eller undlader at medvirke til Opklaring af Sabotage, handler mod sit Fædrelands Interesser. (Buhl 1942)

5 procent af de anklagede blev dømt for 'angiveri' og 'angiveri af særlig alvorlig beskaffenhed' (Lauridsen 2007, 10). I denne kategori var andelen af kvinder relativt større end i nogen anden gruppe. Hadet mod tyskerpigerne, der gik ud over mange uskyldige, må ses i lyset af dette forhold. Ydermere blev lettere sager under retsopgøret ført først, mens store, komplicerede sager ventede til senere. Det gav - ikke med urette - indtryk af, at små, mindre etablerede foretagender blev hårdt dømt, mens store entreprenørfirmaer som Wright, Thomsen og Kier, der valgte at bygge bunkere for tyskerne, slap billigt (Andersen 2005, 441). Mange værnemagtsentreprenører kom således slet ikke for retten, men fik løst skyldproblemet gennem frivillige tilbagebetalingsordninger (Tamm 2010, 352-353).

Der er endnu ikke produceret en film om retsopgøret. Til gengæld får retsopgørets dilemmaer kød og blod i de besættelsesfilm, der fokuser på, hvem der blev landsforrædere, hvorfor og hvordan de blev behandlet efter

krigen. De valgte film belyser således helt centrale elementer af retsopgøret, nemlig værnemagernes, de østfrontfrivilliges og hipofolkenes rolle.

## Værnemageren som den ny tids entreprenør

Johan  Jacobsen  (1912-1972)  var  i  1940' erne  udover  Carl  Th.  Dreyer Danmarks ledende filminstruktør. Under besættelsen instruerede han lystspil. I en tid uden filmstøtte var lystspil den genre, der var publikum og dermed økonomi til. At Jacobsens dokumentarfilm Da freden kom til Danmark havde premiere allerede den 10. august 1945, viser dog hans engagement i besættelsen. I efterkrigstiden instruerede han tre væsentlige fiktionsfilm om besættelsen Den usynlige Hær (1945), Tre Aar efter (1948) og En fremmed banker på (1959).

Den usynlige Hær adresserer det spørgsmål om overgang fra passiv til aktiv modstand, der var så væsentligt både under og efter besættelsen. Ifølge Niels Wium Olesen (2020, 10) kunne modstand grundlæggende forstås på to måder. Dels som holdning, dels som handling. Filmen fokuserer på den situation, i hvilken den mandlige hovedperson veksler holdning til handling. Sammen med De røde Enge (Lau Lauritzen og Bodil Ibsen 1945) blev filmen normsættende for besættelsesgenrens første fase. Begge film sætter modstandsfolk i centrum og fokuserer på deres motiver, aktioner og skæbne. I udkanten lurer i begge tilfælde stikkerfiguren som antagonist til heltene foruden hovedmodstanderen, tyskerne. I Den usynlige Hær er det den kvindelige hovedpersons mor, der taler over sig i telefonen. I De røde Enge er det et gruppemedlem med det sigende navn Prikken, der er til fals for penge. Værnemageren spiller ikke nogen stor rolle i de allerførste film, men er dog til stede i Den usynlige Hær , dels som den grosserer, der bliver likvideret i starten af filmen, dels som den direktør, hvis fabrik bliver udsat for sabotage, og som svarer igen ved at skyde sabotøren.

Med Tre Aar efter tematiseres værnemageren for alvor som en karakter med bestemte egenskaber. Filmen er en adaption af C.E. Soyas skuespil Efter (1947). Dette er bygget op over konfrontationen mellem en værnemager og en frihedskæmper i skikkelse af henholdsvis arkitekt Hans P . Isling og Holger Nielsen, der nu har skiftet stilling fra sabotør til omrejsende repræsentant for et firma, Simpson & Co. Mens Isling i efterkrigstiden flittigt anvender engelske talemåder, har han under krigen varetaget tyske interesser - nøjagtig ligesom dommer Vistrup og smørhandler Hygum, som Isling omgås. Deres problem i efterkrigstiden er, at de er socialt udstødte.

Deres tjenestefolk rejser, så snart de lugter den nazistiske fortid. Det gælder også Islings husassistent, Thyra Jensen, der sammen med Holger Nielsen optræder som anklagere. Datteren Ilse har rollen som forsvarer.

Soya bidrog sammen med Flemming Lynge som manuskriptforfatter på filmen. Den grundliggende konflikt mellem Isling (Angelo Bruun, der spillede samme rolle i skuespiludgaven) og Holger Nielsen (Hans-Henrik Krause) - værnemageren og modstandsmanden - er fortsat udgangspunktet, men i en ny konstellation. Som Dan Nissen (1980, 88-89) gør opmærksom på, er navnene symbolske udtryk for henholdsvis Quisling og Holger Danske. Som arkitekt er Isling ideologen. Hitlers berømte arkitekt og rustningsminister Albert Speer kan have dannet baggrund for Islingfiguren. Men filmens interesse går i mere praktisk end ideologisk retning. Det er nemlig en anden værnemager, direktør Hylmark (Ib Schønberg i sin første rolle i en besættelsesfilm), der brænder igennem som repræsentant for social og økonomisk reintegration i samfundet og derigennem stiller spørgsmål ved modstandskampens nytte og idealer, som de tager sig ud tre år efter. Den populære skuespiller Ib Schønberg havde været anklaget for tyskvenlighed. Selv om han blev frifundet ved en privat æresret, havde valget af ham til rollen som Hylmark en særlig tyngde på den baggrund (Petersen 2015, 166).

Hylmark har været dømt ude socialt, han har fået frataget sin fabrik, men nu vil han være med blandt de nye entreprenører, der skal få Danmarks trængte efterkrigsøkonomi op i omdrejninger. Værnemagerens genindtræden i samfundet lettes af, at byrådet har brug for hans forretningstalent. Hylmarks indstilling fremgår af følgende replik, henvendt til Holger Nielsen: 'Jeg skal nok få revanche. Jeg får altid revanche. ' Hans fortid som værnemager udstilles effektivt under en middag med byens spidser gennem et flashback til en parallelsituation under krigen, hvor det er tyske officerer, der sidder omkring bordet. I begge tilfælde lover Hylmark omhyggeligt at opfylde sine gæsters ønsker til sin virksomhed. Under Hylmarks stærkt iscenesatte tale, da han genindsættes som direktør for sin gamle fabrik, tager han med en række velkendte floskler både modstandskampen og samarbejdspolitikerne til indtægt:

Vi lader fortiden hvile og koncentrerer os om fremtiden. […] Under besættelsen var det ofte delte meninger med hensyn til midlerne. Målet - at blive af med tyskerne var vi aldrig uenige om. […] I dag erkender vi åbent, at modstandsbevægelsen var en lykke for vores land. Uden den havde vi været et æreløst folk. […] Det var

ungdommen, der gjorde indsatsen. Gerne ville jeg nævne mange navne. Personligt kender jeg kun én, en værdig repræsentant for denne strålende ungdom, vor nye medarbejder Holger Nielsen.

Holger Nielsen er fristet til at acceptere Hylmarks tilbud om ansættelse på fabrikken og dermed genindtage sin stilling i samfundet. Som kompromisløs modstandsmand har han haft svært ved at tilpasse sig efterkrigstidens forhold og genetableringen af de traditionelle magthierarkier. Hans liv er mere præget af fyring end af fejring. Men han kan stadig sige nej. Ovenikøbet stikker han af med den dejlige Ilse (Lily Weiding), som Hylmark ellers havde udset sig. Slutningen tilkendegiver således, at modstandsbevægelsens idealer sejrer over opportunismen. Der er dog en lille detalje til eftertanke. Ilse og Holger Nielsen kører i filmens sidste scene i en bil af ældre model - og bliver overhalet af Hylmark, der kører i en flot limousine model Hudson 1948 (Nissen 1980, 90).

Med  sin  beske  satire  over  gamle  værnemagere  som  moderne, engelsk-amerikansk  inspirerede  forretningsfolk,  der  er  opsatte  på  at 'komme videre' , er filmen et tidligt opgør med den grundfortælling om modstandskampen som en fælles, national kamp, mange søgte at knæsætte i de samme år. Ligesom Islings hustru, Erica (Karin Nellemose), der har haft et forhold til en tysk officer, fremstilles dommer Visted (Svend Methling) nuanceret. Dommeren har ligesom stort set den samlede embedsstand set det som sin hovedopgave at beholde retsvæsenet på danske hænder hvilket har ført til indrømmelser og uretfærdige, men også relativt milde domme, og som har hindret, at de fængslede blev flyttet til Tyskland. I bagklogskabens lys bliver han anfægtet - og begår selvmord. Isling har derimod villet nazismen, mens Hylmark har udnyttet de til enhver tid herskende magtforhold til egen vinding. Med de to figurer fremstilles væsentlige tendenser blandt landsforræderne fra en kritisk, distancerende position. En vis sympati fremkalder den forsømte hustru Erica og dommer Visted, der hele tiden har måttet gå på kompromis med sin samvittighed ved at afveje et mindre onde over for et større. Portrættet af modstandsmanden, der har erfaret, at det samfund, han havde drømt om og kæmpet for, har fortonet sig i økonomisk nødvendighed, viser en desillusioneret mand - klemt mellem fortidens idealer og nutidens realiteter.

Trods gensynet med den folkekære Ib Schønberg blev filmen ingen publikumssucces.  Fortællingen  om  værnemagernes  overlegenhed  og frihedskæmperens problemer med at tilpasse sig post-besættelseslivet

manglede appel og blev først for alvor fulgt op i 1995, hvor Danmarks Radio fejrede 50-årsdagen for befrielsen med tv-spillene Lyse tider (DR 1995, Klaus Rifbjerg og Palle Kjærulff-Schmidt) og Sprængt nakke (DR 1995, Ole Bornedal) - begge med ramsaltet satire. I Lyse tider viderefører en intellektuel, ideologisk værnemagerarkitekt Isling-figuren. Den 4. maj 1945 sidder han uden at fortryde sit medlemskab af D.N.S.A.P., for han har jo ikke sagt eller skrevet noget 'for vindings skyld' . I Sprængt nakke er den udsultede frihedskæmper Morten Madsen (Lars Brygmann) vendt tilbage fra Mauthausen. Han præsenteres for et veldækket bord med en overflødighed af mad, men kan naturligvis intet spise. Det er suspekt i det landbrugs-Danmark, der har satset så stærkt på materielle fordele. Frihedskæmperen får knækket nakken hjemme i sin fødeby. Han skal ikke tro, at han er en helt, der har gjort det bedre end ' os' , så han må dø.

## Desertørernes hjemrejse

Med de to romaner Perleporten (1964) og Kridtstregen (1976) står forfatteren Erik Aalbæk Jensen centralt i den revurdering af besættelsens kontroversielle skikkelser, der foregik fra 1960' erne og 1970' erne, og som blandt andet tog fat på skyldsproblematikken i forbindelse med de østfrontfrivillige. Aalbæk Jensen var født i Vendsyssel og kendte fra barnsben landskabet og befolkningen. Mordet på Kaj Munk i januar 1944 var ifølge Aalbæk Jensens biograf, Peter Michael Lauritzen (2009, 48), medvirkende til, at han som ung teologistuderende i København tilsluttede sig Studenternes Efterretningstjeneste og dermed modstandsbevægelsen. Allerede i november 1944 blev Aalbæk Jensen taget og via Frøslevlejren sendt til koncentrationslejren Dachau. Hans nysgerrighed over for den 'forkerte' side under besættelsen skyldes, at to af hans jævnaldrende fra opvæksten i Vendsyssel var endt i Frikorps Danmark. I det omfattende forarbejde til Kridtstregen indgik såvel studier i nazismens ideologiske grundlag som korrespondance med en række østfrontfrivillige. Desuden fik han aktindsigt i retssager og domme mod landssvigere (Lauritzen 2009, 577-580).

Ole  Roos' Forræderne (1983)  er  en  adaption  af Kridtstregen .  Som romanen følger filmen to kammerater og medlemmer af SS-Vagtkorps Zephyr på deres flugt fra SS-kasernen i Slagelse til deres hjem i Vendsyssel. Filmen knytter sig til roadmovie-genren ved sin samtidige portrættering af desertørerne, deres rute og opholdssteder i det vinterkolde Danmark. Under en animeret nytårsfest, hvor 1944 glider over i 1945, introduceres

hovedkaraktererne i den planlagte flugts  optik.  Bertel  Jørgensen  (Ole Meyer) længes hjem, hvilket illustreres med et familiefoto af hans forældre, ham selv, hans kæreste og hans hund. Hans grundlæggende sindstilstand angives ved hans forkærlighed for at spille 'I skovens dybe stille ro' på sin mundharmonika. Faderen bærer skrårem, og dermed angives Bertels familiebaggrund. Bertel har allieret sig med Hardy Bunken (Allan Olsen). Som fornavnet antyder, er han en desertør af en helt anden støbning. Han klarer sig igennem de fleste situationer ved hjælp af snarrådighed og charme, om nødvendigt kombineret med vold.

Hårdheden vises ved, at en pistol følger ham fra først til sidst. Han viger ikke engang tilbage for at true den jødiske kvinde, Helga (Sanne Salomonsen), som han har et kortvarigt elskovsforhold til, med pistolen. Først i slutningen afdækkes hans sociale baggrund. Han er søn af en enlig mor, som har et lille husmandssted ikke så langt fra Bertels mors proprietærgård. Socialt repræsenterer de to således både samfundets top og dets bund.

Hvad forbinder da Bertel og Hardy? Det antydes, at de har fælles fædrene ophav. Hardys mor har aldrig villet røbe, hvem hans far er, kun at det er en 'fin mand' . Bertel kan virke naiv. Hardy er hurtig i opfattelsen. Men ingen af dem forekommer dårligt begavede. Hvad der forener dem, er deres fælles vilje til at nå hjem og deres krigserindringer, der dukker op i glimt. Mens romanen Kridtstregen indeholder et afsnit om regiment Nordlands kampe og krigsforbrydelser i Ukraine, antyder filmen blot denne forhistorie i en kort dialog om Rosa, som de voldtog:

- 'Hvad gjorde I ved hende bagefter?'
- 'Smed hende i floden selvfølgelig. '

I forlængelse af Aalbæk Jensen dementerer Ole Roos teorien om, at det var åndeligt og materielt mindrebemidlede unge, der lod sig hverve til tysk krigstjeneste. Mens mange blandt de frivillige nok var nazister, var de fleste hverken psykopater, evnesvage eller fattigere end så mange andre (Christensen m.fl. 1998, 52).

De ledende tyske officerer, Obersturmführer Caspersen (Thomas Eje) og Obersturmbannführer Bennedsen (Baard Owe), aner ikke uråd under nytårsfesten. Men da flugten opdages nytårsdag, sætter jagten ind. De to opfylder i klædedragt, manerer og stil alle klicheagtige forventninger til fremstillingen af nazistiske officerer. Filmens næstkommanderende,

Hauptsturmführer  Bjørk  (Ole  Thestrup),  svarer  ligeledes  til  stereotyperne. Foruden den nazistiske ledelse har modstandsbevægelsen interesse i at opspore desertørerne for at få oplysninger om SS-kasernen og Bennedsens planlagte forvandling af den til 'pindsvinestilling' under den ventede befrielse. Til roadmovie-genren hører gerne et hold forfølgere. I Forræderne s tilfælde er der med hele to hold indbygget spænding om, hvem der kommer først. Under jagten gives megen hjælp under falske forudsætninger. Frikorpsfolkene forveksles med frihedskæmpere. Landet med dets sunde og bælter yder både hjælp og modstand under rejsen. Landskaberne er vinterlige, kulden har bidt sig fast, foråret er kun meget langsomt på vej. Det modsvarer udviklingen i de to hovedkarakterers psyke.

Det er første gang i besættelsesfilmenes historie, at landsforrædere så utvetydigt gøres til hovedpersoner og ikke kun det - også til medmennesker med krav på forståelse. Det er langtfra, fordi de er sympatiske, men deres flugt, angst og kamp for overlevelse er yderst menneskelig. Filmen er i sort-hvid med et væld af grå nuancer. Valget er en genkaldelse af periodens film og dermed et periodetræk, men betoningen af de grå nuancer udgør samtidig en kommentar til den dominerende sort-hvide fremstilling af perioden. Nuanceringens nødvendighed hævdes fra første begyndelse. Her introduceres et dobbelt perspektiv. En informativ tekst ruller over lærredet samtidig med, at Obersturmbannführer Bennedsen på lydsiden holder en 'Velkommen hjem'-tale til Frikorps Danmark-soldaterne, hvori han takker dem for indsatsen på et af krigens frygteligste frontafsnit. Bennedsens tale  modstilles en nøgtern baggrundstekst. Dermed udstilles Frikorps Danmark-soldaternes faktiske situation:

Officerer, befalingsmænd og menige fik garanti for, at de kunne melde sig til tysk krigstjeneste på Østfronten og senere vende tilbage til den danske hær - uden tab af rettigheder.

Disse garantier blev givet af den danske regering med kong Christian X's godkendelse.

Det var således på det tidspunkt fuldt legalt at være soldat i Frikorps Danmark.

Men som krigen skred frem og udviklingen drejede i en anden retning blev disse garantier fejet af bordet.

Ved retsopgøret efter Danmarks befrielse i maj 1945 blev de danske, som havde kæmpet på tysk side, dømt som landsforrædere - efter en nyindført lovgivning med tilbagevirkende kraft.

Danskere i tysk uniform, der i krigens sidste fase var stationeret i Danmark, kunne derfor stort set kun vælge imellem fanatisk tilslutning til Hitlerkrigens vanvid eller forsøge at komme af vejen, mens der endnu var tid - og mulighed - for at flygte og skjule sig.

Bennedsens tale har ringe appel på det tidspunkt, hvor 1944 går over i 1945. Tiden er til skiftende loyaliteter. Men den tekstlige meddelelse anbringer unægtelig et stort ansvar hos samarbejdsregeringen - og bliver retningsvisende for filmens budskab. Niels Jørgen Dinnesen (1984) citerer Ole Roos for følgende udsagn: ' de egentlige forrædere var politikere, regering og konge - fordi de først godkendte oprettelsen af Frikorps Danmark og dernæst straffede folk for at have meldt sig. ' Hvordan og hvorfor det kom så vidt, er det Ole Roos' ærinde at afdække. Det gør han dels ved at indtage de deserterendes synsvinkel, dels ved at anvende et fugleperspektiv, administreret af en kran. Nærheden til de to desertører markeres konstant gennem synsvinkelsammenfald. Vi afsøger nye steder og møder nye mennesker ud fra den forudsætning, at de kan være farlige. En ny risiko lurer hele tiden om næste hjørne. Filmens mange billeder i fugleperspektiv kontrasterer de flygtendes perspektiv. Når vi ser et par svaner flyve forbi, bliver det et symbol på en uhindret flugt i modsætning til Bertel og Hardys. Fugleperspektivet præger også filmens udtoning, hvor Bertel slæber Hardy hen over marken, mens musikken toner ud. Det angiver, at distance kan sætte ting i det rette perspektiv.

Mens bestræbelsen på at nuancere gælder desertørerne, gælder den langtfra deres modstanderne, og heri består filmens dramaturgiske problem. Karakteristikken af den tyske SS-kommando kan næppe proppes med flere stereotyper, og modstandsbevægelsens jagt er kendetegnet af amatørisme, dårlig timing og langsomhed. Mens Bennedsen beordrer, at kasernen skal gøres til en 'pindsvinestilling' , får hans silkeklædte kone kvalme og skrider under et 'Fy for helvede' hjemmefra med sin kuffert. Den stereotype persontegning af nazisterne gør filmen som helhed mindre helstøbt. Hovedbudskabet er tydeligvis forsvaret for de to landsforrædere, der ved krigens slutning stod over for et umuligt dilemma - at flygte og blive jagtet eller at blive og stå til ansvar uden mulighed for forsvar.

At en fiktionsfilm så klart  tog  frikorpsmedlemmer i forsvar ved at påpege deres menneskelighed, var usædvanligt. Men Forræderne s valg af protagonister var troværdigt. Det blev ikke kun bekræftet af forskningen, men også af dokumentaren Dobbelt forræderi (Søren Steen Jespersen, TV

2 1994), hvis hovedpersoner, Robert Hansen og Svend Larsen, begge var medlemmer af Frikorps Danmark. Deres baggrund, motiver og vurdering af tiden dengang lå ikke langt fra Forræderne s.

## Ofre, bødler og skygger

I En fremmed banker på havde Johan Jacobsen kontroversielt rettet søgelyset mod en seksuel offer-bøddelproblematik. En smuk sommerdag får en forhenværende Hipomand (Preben Lerdorff Rye) kontakt med sit torturoffers enke, Vibeke Lauritsen (Birgitte Federspiel). Det sker i et øde beliggende sommerhus - og de to tænder på hinanden, hun uden at vide, hvem han er. I en postcoital dialog, der er mere ideologisk afslørende end mundret, viser Jacobsen, hvad det drejer sig om, da hun er blevet klar over hans identitet. Ofret, påpeger den tidligere bøddel, indtager nu selv rollen som bøddel. Manuskriptforfatter Finn Methlings lidt stive dialog sammenfatter idéen om ofrets og bøddelens skyld-fællesskab:

```
Han: Du kunne bruge mig, så længe du ikke vidste det. Hun: Der er blod på dine hænder. Han: Der er ingen, der ikke har skyld. Der er ingen, der ikke har blod på hænderne. Hun: En Kain! Han: Nu ved du hvordan det er at være bøddel, ikke? Jeg slog ham, så han blødte. Jeg blev ophidset, mens jeg slog ham. Vi brændte ham med cigaretter. Hun: Og senere, døde han af torturen eller skød I ham?
```

Han: Vi skød ham … med nakkeskud. Det ene dyr kræver det andet.

Hans sidste replik henviser til et udsagn, der gengives som optakt til dokumentarfilmen Norden i flammer (Johan  Jacobsen,  Annelise  Hovmand, Nicolaj Lichtenberg og Finn Henriksen 1965): ''Jeg vil se rovdyrglimtet gentændt i ungdommens øjne' , siger Hitler' . Hipomanden bliver dermed bærer af en dyrisk, anticivilisatorisk livsform. Men det er netop rovdyrglimtet i form af den utilslørede seksuelle appel, der betager enken. I 1947, hvor filmen udspiller sig, er hun lige så mærket af besættelsestiden som han. Ingen af dem kan slippe dens offer-bøddelproblematik, og protagonisternes gensidige afhængighed i en atmosfære af ubehag udgør filmens dramaturgiske krumtap. Smerte og lyst er tæt forbundne, og skyggerne fra besættelsen bliver ved med at forfølge dem.

Den udfordring, der ligger i denne synsvinkel, tager Ole Bornedal op som en sidehistorie i Skyggen i mit øje (2021). Filmen er først og fremmest

en fortælling om de engelske flys angreb på Gestapos københavnske hovedkvarter, Shellhuset, den 21. marts 1945 med fokus på den forfærdelige konsekvens af det i øvrigt vellykkede bombardement, nemlig ødelæggelsen af Den Franske Skole. Motivationen for angrebet leveres yderst konkret gennem filmens fokus på de torturscener, der udspiller sig i Shellhuset, hvor både frihedskæmperne og deres bødler befinder sig før og under angrebet. Frihedskæmperne, der er indkvarteret på loftet, udgør desuden et menneskeligt skjold i forhold til angreb fra luften. Blandt de unge danskere, der overværer tortur på en modstandsmand, er Hipomanden Frederik (Alex Høgh Andersen). Han bidrager desuden aktivt til at fastholde torturofferet i en situation, hvor han forsøger at sætte sig til modværge.

Gennem relationen mellem Frederik og nonnen Teresa (Fanny Leander Bornedal) genoptager Bornedal her offer-bøddel-temaet. Ved at klippe direkte fra torturscenen i Shellhuset til selvpiskningsscenen i nonnecellen, hvor Teresa er sin egen ubønhørlige bøddel, og ved visuelt at drage en parallel mellem de to forpinte rygge skaber Bornedal en sammenhæng mellem offer og bøddel. Både modstandsmanden og nonnen lider og udstår smerte, den ene, fordi han ikke vil angive andre modstandsfolk, den anden i selvskabt plage. Hun udfordrer Gud, fordi hun står magtesløs over for det onde i verden. Offer-bøddel-temaet understreges visuelt af kontrasten mellem lys og mørke i filmens lidelsesscener. Den skygge, titlen peger på, kan blandt andet forstås som en reference til Lukasevangeliets spørgsmål: 'Hvorfor ser du splinten i din broders øje, men lægger ikke mærke til bjælken i dit eget?' 'Skyggen i dit øje' kan også referere til skyggemotivet,  som  det  er  udforsket  af  H.C.  Andersen  i  eventyret 'Skyggen' (1847). Heri overtager skyggen den lærde mands eksistens med det resultat, at det gode, det sande og det skønne i verden dør - ligesom på Den Franske Skole. Scenerne mellem Frederik og Teresa udspiller sig da også i mørke.

Hvordan kommer Hipomanden nu ind i dette skyldkompleks? Ligesom Bertel og Hardy i Forræderne forudser Frederik i foråret 1945, hvor krigen bærer hen. Han er allerede under pres fra sin familie for at lægge uniformen, og vi ser desuden hans kammerat, Svend Nielsen (Casper Kjær Jensen), blive skudt som stikker. Frederik møder Teresa i mørket ved porten til nonnernes bolig. De to har tvivlen til fælles. Frederik tvivler på sit ideologiske grundlag, og Teresa tvivler på Guds eksistens i lys af alt det onde, der sker i verden. Hun udfordrer derfor Gud i håb om et mirakel. Som led i denne udfordring kysser hun Frederik foran kirkens alter. Han

forstår ikke hendes plan og spørger: 'Kyssede De mig kun, fordi jeg er djævelen?' Da hun svarer bekræftende, falder hans tilståelse: 'Det har jeg ikke lyst til at være længere. ' Da miraklet udebliver, iscenesætter Teresa det i form af en blodsdråbe fra Kristusskikkelsen, som hun selv har fabrikeret. Mens Guds eksistens forbliver ubekræftet, er Teresas eksistens således medvirkende til Frederiks beslutning om at desertere. Han smider Hipotøjet i skraldespanden og siger til sine forældre: 'Jeg ved ikke, hvordan korpset vil reagere. Men det er slut. '

Kort derefter indtræffer katastrofen. Den Franske Skole rammes af bomber, bygningerne brænder og falder sammen, mens en stor del af børnene og nonnerne har søgt tilflugt i kælderen. Blandt de forældre og andre hjælpere, der spontant iler til, er Frederik. 5 Teresa er spærret inde sammen med de mange børn, som hun forsøger at indgive mod, mens vandet stiger i kælderen. Her sker miraklet i Frederiks liv. Mens han før bistod torturbødlen, graver han sig nu vej gennem en skakt i de sammenfaldne murbrokker og arbejder sig derefter tilbage med budskabet 'De drukner!' Først dette budskab sætter gang i brandvæsenets pumper. Gennem støv, nedfaldne murbrokker, rislende vandrør og endnu mere støv kommer Frederik tilbage - lige tidsnok til at se Teresa falde ned til de børn, der allerede er druknet i vandet. Hipomanden går således i sidste instans gennem ild og vand, ikke for sig selv som Bertel og Hardy, men for at redde andre. Og selv om det ikke lykkes at nå Teresa, sker redningsaktionen i et soningsperspektiv.

## Sympatiske landsforrædere

Ole Roos pointerede vigtigheden af grå nuancer frem for sort/hvide fremstillinger. Knap fyrre år senere efterlyste Anders Refn, De forbandede år s instruktør, fortsat nuancering: 'Jeg synes, at min generation har en forpligtelse til at fortælle en mere nuanceret historie, der fortæller en mere rigtig og modsætningsfuld historie' (Blüdnikov 2019). Solidt placeret som centrum i denne historie står fabriksejer Karl Skov (Jesper Christensen), hans kone Eva (Bodil Jørgensen), hans børn og parrets øvrige familie. De forbandede år I er opbygget som en kronologisk fremadskridende beretning fra den 9. april 1940 til vinteren 1943, hvor Stalingrad først meldes tabt og derefter genindtaget af russerne. Tilskueren orienteres ved hjælp af tidsmarkeringer på lærredet som 'Vinter 1941' og årlige cyklusbegivenheder

som sankthans og jul, der også fungerer som samlingspunkter for familien og lejligheder til at sætte udviklingen i relief. De forbandede år I slutter med 'Januar 1943' , og De forbandede år II fortsætter fra 'Februar 1943' historien i en tid, der er langt mere konfliktfyldt og voldsom, men i øvrigt bedre filmisk belyst. De fleste besættelsesfilm fokuserer på de dramatisk højspændte år 1944-1945. Hvor De forbandede år I afsøger konsekvenserne af samarbejdspolitikken, har De forbandede år II blikket rettet mod den definition af pragmatismen, der fandt sted, den voksende modstand, polariseringen i samfundet og modstandens pris. Som besættelsesfilm er De forbandede år II således mere i overensstemmelse med genrens hovedtradition, før den ender - ikke med befrielsen, men med august 1945, så konsekvenserne kort kan forfølges. Aksel har svært ved at overlade retfærdigheden til retsvæsenet. Da han får øje på en stikker på stranden, er hans impuls øjeblikkelig afregning, men det går jo ikke i et retssamfund.

De forbandede år I begynder den 9. april 1940 om morgenen. Eva (Bodil Jørgensen) og Karl Skov (Jesper Christensen) holder sølvbryllup. Første indstilling viser hvor - i et stort hus med tag af sorte glaserede teglsten og udsigt over Øresund. Solen er ved at stå op. Den nærmeste familie står grupperet i haven. Sølvbrylluppet når kun med nød og næppe at angive slægtskabsforhold og afvikle 'Det er så yndigt at følges ad' , før glassene med portvin begynder at ryste under vajende Dannebrogsflag. Tyske fly larmer i luften; flyveblade drysser ned som sne. Opbruddet er øjeblikkeligt. En af gæsterne er englænder. Et forsøg på at få ham til Værløse Flyvestation udsætter Karl Skov, hans gæst og hans bil for et bombardement, der understreger, at forbindelsen med England er afbrudt. 6

Forinden er vi blevet introduceret til familiens vigtigste medlemmer: Aksel Skov (Mads Reuter), der uddanner sig på Polyteknisk Læreanstalt, Knud Skov (Lue Støvelbæk), som går på Musikkonservatoriet og spiller jazz på en danserestaurant om aftenen, og Valdemar Skov, den yngste bror, som går i gymnasiet og spiller trommer. Dertil kommer den dejlige, rødhårede søster, Helene Skov (Sara Victoria Bjerregaard Christensen). Et særligt bånd antydes mellem Helene og Michael Skov (Gustav Dyekjær Giese), sønnen fra Karl Skovs første ægteskab og hjemvendt officer fra Finlandskrigen.  Familiens  internationale  orientering  fremhæves  -  og

6 Værløse Flyveplads blev angrebet af en gruppe Messerschmitt-fly om morgenen den 9. april. 25 danske fly blev ødelagt. En dansk Fokker på vej i luften blev skudt ned og besætningen på to mand omkom (Nielsen 2020).

dermed, hvad besættelsen vil ramme. I bil ankommer den svenske svoger, Gustav (Peter Eggers), der forsyner Karl Skov med kobbertråd til hans fremstilling af elektronik på fabrikken Elektrona. Evas søster, Agnes (Julie Agnete Vang), gift med Gustav, er maler og medbringer et stort familieportræt som gave til sølvbrudeparret. Under sølvbrylluppet lanceres desuden et upstairs-downstairs-tema, der peger på et bredere samfundsperspektiv. Herskabet og gæsterne serviceres af tjenestefolkene, herunder husholdersken Annelise (Pernille Højmark), der regerer i køkken og stuer. Hendes søn Svend (Cyron Melville), hjemvendt Spaniensfrivillig og overbevist kommunist, supplerer kort billedet af klassesamfundet. Hans engagement i modstandsbevægelsen, kontakt med den dejlige Liva (Kathrine Thorborg Johansen), død for en dansk politibetjents kugle, danner bro til Aksels tilslutning til modstanden.

Det harmoniske familieportræt, som Agnes medbragte, ser vi senere hænge på væggen i en af hjemmets smagfuldt indrettede stuer. Pointen er, at familieharmonien i løbet af filmen splintres i stumper og stykker, efterhånden som familiemedlemmerne tager modsatrettede valg. Det kan virke konstrueret og skematisk, at alle holdninger er repræsenteret i samme familie. Men det giver god fremdrift i dramaet, fordi konflikter og sammenstød er indbyggede, og fordi det medvirker til at tegne billedet af familien Skov som et billede af hele familien Danmark.

Omdrejningspunkt for samarbejdspolitikken, som den udspiller sig i filmen, er Karl Skovs gradvise indslusning i rollen som værnemager. Selv om det ikke er første gang, en værnemager portrætteres på film, er det første gang, han skildres så varmt og forstående. Det er en rolle, han aldrig har ønsket, og som han prøver at skyde fra sig, men som han efterhånden mener, at han er nødt til at tage på sig. Han har tre gode grunde. For landets skyld - regeringen har direkte opfordret til samarbejde. For fabrikkens og dermed indirekte sin egen families skyld - ellers vil alt det, Skov som selfmade møjsommeligt har bygget op gennem årene, gå til grunde. Og for arbejdernes skyld - han kan ikke bære, at de bliver de arbejdsløse og ikke kan forsørge deres familier.

Karl  Skov  ser  tingene  klart  i  begyndelsen.  Han  rådfører  sig  med ledende kræfter i regering og industri. Minister Bang (Peter Schrøder), 7

7 Ifølge rollelisten på DFI. Historisk er 'Bang' ikke på ministerlisten fra hverken den første eller den anden samlingsregering. Skikkelsen kan evt. referere til Gunnar Larsen, minister for offentlige arbejder juli 1940-august 1943.

Georg (Paul Hüttel), formand for Industrirådet og desuden far til Eva, og direktør Berg (Tommy Kenter) er genkommende i filmens rådslagninger. Det samstemmende råd fra regering, industri og erhvervsliv er samarbejde for enhver pris. Således citerer minister Bang i sin båltale til sankthans 1940 Erik Scavenius' udsagn ved tiltrædelsen som udenrigsminister den 8. juli 1940 om de imponerende 'tyske Sejre, der har slået os alle med Beundring' . 8 Men som svar på direktør Bergs overlegne attitude, udtrykt i sentensen 'Vi omlægger da bare produktionen' , replicerer Karl Skov: 'Hvis vi begynder at producere til tyskerne, så ender det jo med, at de allierede betragter os som en del af den tyske krigsmaskine.' Han er under hårdt pres, også fra sine svenske kombinerede forretnings- og familieforbindelser - Gustav og madglade Kalle (Claes Malmberg). Svensk industri er tyskvenlig. Når kvinderne beklager sig over krigen, svarer Kalle, at aldrig har han tjent så mange penge. Men også svigerfar Georg råder til at forsøge sig på det tyske marked. I stedet fyrer Karl Skov tredive mand. Imens priser alle sig lykkelige for ikke at have 'norske tilstande' , der filmen igennem bruges af samarbejdspolitikerne som skræmmebillede. Omsvinget kommer ved nytårstid, da fabrikken er ved at gå fallit, og Karl Skov må indse, at han ikke kan overleve økonomisk, hvis ikke han indordner sig og indgår aftaler med tyskerne. Dermed begynder en økonomisk optur og en moralsk nedtur.

Fra det tidspunkt øges presset. Først er der bare tale om levering til civilt brug i Tyskland. Det går godt en tid - til tyskerne kræver omlægning af produktionen til militær anvendelse. Fabrikken invaderes af tyske ingeniører, og ejeren fratages enhver kontrol over produktionen. Samtidig slår de opportunistiske svenskere bak og tilråder tilbageholdenhed i levering til tysk industri. Det samme gælder fra 1944 Bang og formanden for Industrirådet, der endda råder til at donere penge til modstandsbevægelsen for at tage luften ud af fremtidige anklager om værnemageri. Karl Skov ser advarslerne, for eksempel bliver hans bil overmalet med hagekors og 'landsforræder' , Valdemar er træt af at blive hånet i skolen, og Eva gør oprør. Men tidspunktet for at stoppe er forpasset.

Også den ældste søn, Michael, er fremstillet med stor indlevelse. Hans baggrund strejfes kort. Han blev sendt på kostskole, efter at faderens første

8 'Ved de store, tyske Sejre, der har slaaet Verden med Forbavselse og Beundring, er en ny Tid oprundet i Europa, der vil medføre en ny Ordning i politisk-økonomisk Henseende under Tysklands Førerskab.' (Buhl 1942).

ægteskab forliste, og moderen blev alkoholiker. Han siger på et tidligt tidspunkt: 'Jeg har altid vidst, at jeg skulle stå på egne ben' . Det gør han ved at blive officer, åbenbart med succes. Han bærer en fortjenstmedalje fra Vinterkrigen, der imponerer en tysk ubådskaptajn. Da Michael har meldt sig til Schalburgkorpset, spørger Aksel: 'Er du nazist?' Svaret er: 'Nej, jeg er antikommunist.' Hjemkommet fra østfronten krakelerer han under det moralske pres, at han har været med til at dræbe uskyldige mænd, kvinder og børn. Han slår sig på flasken og er utilpas i selskab med sine forhenværende kammerater i Schalburgkorpset, ikke mindst Ove Steffensen (Jesper Zuschlag), der nu er gået ind i Hipo. Hans svømmende øjne og apatiske udtryk er genkommende tegn på hans sindstilstand. Hvor Ove Steffensen trives i det rå miljø, der også involverer en opgave som torturbøddel, er Michael blevet hjemløs. Så længe han bærer Schalburg-uniform, har Eva forvist ham fra hjemmet. Med undtagelse af Helene har hans halvsøskende slået hånden af ham. Sin far ser han kun i det offentlige rum.

Det  gælder  både  Michael  og  Helene,  at  de  rehabiliteres  til  sidst. Jazznørderne Knud og Valdemar har gennem de sidste måneder af besættelsen fået tilknytning til modstandsbevægelsen. Da Valdemar bliver arresteret for deltagelse i sabotage og skal henrettes i Ryvangen, får Michael fjernet ham fra henrettelsespelotonen, der med Ove Steffensen som leder står parat, ved at forlange ham frigivet til yderligere forhør. Og Helene, der er blevet krigsenke efter sin forliste ubådskaptajn, hjælper med at sabotere faderens fabrik - ved at agere tyskerpige og få oplysninger ud af de tyske vagter. Begge dele udgør en soning i forhold til deres tidligere fraternisering med fjenden.

## Konklusion

Et markant fællestræk for filmene er, at de dementerer forestillingen om en samlet, folkelig modstandsvilje under besættelsen for i stedet at påpege, hvor mange nuancer, der må indgå i forståelsen af modstand og samarbejde, hvis den blot skal nærme sig det historisk dokumenterede. Historieforskningen har siden 1970' erne fremdraget mange nye facetter af periodens begivenheder (Bryld og Warring 1998; Kirchhoff 2004; Warring 2017; Christensen mfl. 2015). Denne forskning har fremkaldt stor opmærksomhed i medierne, og besættelsesfilm har bidraget til historiefortolkningen med deres versioner af nye perspektiver. Et andet markant fællestræk er, at filmene fokuserer på de mennesker, der stod i fokus for retsopgøret - danskere, som

var værnemagerne, medlemmer af Schalburgkorpset, angivere, torturbødler eller Hipofolk. Selv om retsopgøret har været anfægtet, har det således medvirket til at sætte rammerne for historiebearbejdningen.

Forestillingen om en enig, samlet dansk modstand bliver med Tre Aar efter fuldstændig punkteret allerede i 1948. Værnemagerne udmærker sig i denne film ved at være opdelt i to typer - den ideologiske, som nu er ude af trit med tiden, og den praktiske, som derimod er ualmindelig tilpasningsdygtig. Denne værnemager er en selvcentreret og manipulerende mennesketype med talent for gode forretninger. Han behandler andre mennesker som brikker i et spil, hvad enten de er arbejdere, byrådsmedlemmer eller tidligere modstandsfolk, hustruer, døtre eller husassistenter. Værnemagerne er angribelige på deres handlinger og deres moral. De fortryder intet, men tilpasser umærkeligt tankesæt og metoder til nye tider under andre paroler - og samfundet tillader det.

De to medlemmer af Schalburgkorpset, der deserterer i Forræderne , er fremstillet som menneskelige ringvrag, der har begået mange fejl, men som lidt tilfældigt er endt som dét, titlen Forræderne i  1983 provokerende udstiller. Et element af oprørsk desperation er der i Hardys aktioner og retorik, mens Bertel repræsenterer den skadede dreng, der er blevet knægtet af sine forældre. Erik Aalbæk Jensen var i 1976 en af de første til at fremdrage dette kritiske perspektiv. Forskningsmæssigt blev det fulgt op i 1998 af Claus Bundgaard Christensen, Niels Bo Poulsen og Peter Scharff Smith. I forlængelse af Aalbæk Jensen anskues desertørerne i Forræderne som ofre for den pragmatiske danske samarbejdspolitik, der dominerede frem til midten af 1943. De gjorde ikke andet, end hvad samarbejdsregeringen billigede og i situationen havde brug for, men de blev uretmæssigt straffet for det af befrielsessommerens lovgivning med tilbagevirkende kraft.

Hipomanden i En fremmed banker på fra 1959 er i besiddelse af en pågående  grusomhed,  der  afspejler  hans  funktion  som  torturbøddel under besættelsen. Som en mand på flugt er hans reelle handlemuligheder begrænsede. Han tilhører fortiden, og soning bliver der aldrig tale om. Derimod får Frederik som Hipomand i Skyggen i mit øje fra 2021 en lejlighed til at sone, som han griber med kyshånd. Hans knudrede vej gennem murbrokker og støv for at hjælpe andre bliver en handlingens udvej fra det nazistiske morads.

I De forbandede år I og II fra 2020 og 2022 finder Helene og Michael en lignende form for soning og forløsning. Hovedpersonen, familiefaderen og

fabriksejeren Karl Skov, fremstilles i lighed med desertørerne i Forræderne som offer for samarbejdspolitikernes argumenter og dermed for tidens pragmatisme. Først stritter hans moralske kompas imod, men økonomisk ruin bliver aldrig et tiltrækkende perspektiv. Han satser hele tiden på 'at gøre det bedste' , 'at redde, hvad reddes kan' . Mens almindelighedernes banale talemåder tager over i Karl Skovs refleksioner, går den familie, han kæmper så indædt for, i opløsning. Nogle af hans sønner dør, og hans kone mister tilliden og måske også kærligheden til ham. Han er de gode viljers mand. Netop hans manglende kynisme udsætter ham i sidste instans for at blive anklaget som værnemager og landsforræder efter love med tilbagevirkende kraft. Men, som minister Bang, der oprindeligt pressede ham ind i samarbejdspositionen, afsluttende siger: 'Der er jo heller ingen grund til at lamme erhvervslivet med lange, opslidende retssager. ' Forstående afstandtagen og mulighed for soning præger således filmene fra begyndelsen af 2020' erne.

## Forfatterbiografi

Gunhild Moltesen Agger er professor emerita på Institut for Kultur og Læring, Aalborg Universitet. I sin disputats, Dansk tv-drama - Arvesølv og underholdning (2005) og bogen Det grænseløse tv-drama (2020) kortlagde hun dansk tv-dramas historie og internationale relationer. Til international forskning har hun især bidraget med artikler om Nordic Noir, Lars von Trier og Susanne Bier. Hun sidder i hovedredaktionen for online-leksikonet Medie- og Kommunikationsleksikon . En bog om danske besættelsesfilm i perioden 1945-2023 er under udgivelse.

## Referencer

Agger, Gunhild Moltesen. Upubliceret manuskript, 2024. Lange skygger. Besættelsen på film og tv . Ahlmann, Henrik. 2005. RAF's angreb på Shellhuset . marts . Den franske Skole. En kortlægning af katastrofen på Frederiksberg og Vesterbro . Frederiksberg: Ahlmann.

, bind 1. København: Det

Andersen. H.C. 'Skyggen' 2003. [1847]. H.C. Andersens samlede værker

Danske Sprog- og Litteraturselskab/Gyldendal. Andersen, Steen. 2005. De gjorde Danmark større . København: Lindhardt og Ringhof. Blüdnikov, Bent. 2019. 'Ny dansk storfilm om værnemagerne' . Berlingske Tidende , 17. juni, 2019. Bryld, Claus. 2015. Min besættelse . Roskilde: Roskilde Universitetsforlag.

Bryld, Claus og Anette Warring. 1998. Besættelsestiden som kollektiv erindring. Historie og traditionsforvaltning af krig og besættelse - . Frederiksberg: Roskilde Universitetsforlag.

- Buhl, Vilhelm. 1942. Antisabotagetale 2. september 1942. Tilgået 6 oktober 2024. https:// danmarkshistorien.dk/vis/materiale/statsminister-vilhelm-buhls-s-antisabotagetale-2september-1942

Christensen, Anne-Marie. 2018. Landsforrædernes børn . København: Etnovator.

Christensen, Claus Bundgaard, Niels Bo Poulsen og Peter Scharff Smith. 1998. Under hagekors og dannebrog. Danskere i Waffen SS - . København: Aschehaug.

Christensen, Claus Bundgaard, Joachim Lund, Niels Wium Olesen og Jakob Sørensen. 2015. Danmark besat . København: Informations Forlag.

Dinnesen, Niels Jørgen. 1984 (optrykt 2005 og 2018). 'Samtale med Ole Roos i anledning af Forræderne (1983)' . MacGuffin 49. Tilgået 20. december 2023. https://www.dinnesen.com/ texts/MACGUFFIN/ole\_roos.html

Emkjær, Stefan. 2000. Stikkerdrab . København: Aschehoug.

Frihedsrådet. 1943. 'Naar Danmark atter er frit. København: Frit Danmark. ' Tilgået 20. december 2023. https://danmarkshistorien.dk/vis/materiale/frihedsraadets-pjece-naardanmark-atter-er-frit-november-1943

Garde, Peter. 2015. 'Landsforræderi. ' Lex.dk. https://lex.dk/landsforr%C3%A6deri

Jensen, Erik Aalbæk. 1980 [1964].

Perleporten . København: Gyldendal.

Jensen, Erik Aalbæk. 1976. Kridtstregen . København: Gyldendal.

Kirchhoff, Hans. 2004. 'Oversigt. Besættelsestidens historie - forsøg på en status. ' Historisk tidsskrift 104, hæfte 1: 162-178. København: Den danske historiske Forening.

Lauridsen, John T. 2007. 'Indledning' . I Over stregen - under besættelsen , redigeret af John T. Lauridsen, 9-17. København: Gyldendal.

Lauritzen, Peter Michael. 2009. Grund og bølge. En litterær, tids- og åndshistorisk studie af Erik Aalbæk Jensens forfatterskab. København: Gyldendal.

Nielsen, Lisa. 2020. Angrebet på Flyvestation Værløse . Furesø: Furesø Museer. PDF (furesoemuseer.dk).

Nissen, Dan. 1980. 'Modstandskampen på film' . I Levende billeder af Danmark , redigeret af Anders Troelsen, 79-120. København: Medusa.

Olesen, Niels Wium. 2020. Modstand . Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.

Petersen, Brian. 2015. Mod strømmen i dansk film- og produktionskultur - . Ph.d.afhandling, Københavns Universitet.

Soya, Carl Erik. 1947. Efter . København: Westermanns Forlag.

Scavenius, Erik. 1940. Tale ved tiltrædelse som udenrigsminister 8. juli. Tilgået 20. december 2023. https://danmarkshistorien.dk/vis/materiale/erik-scavenius-ved-tiltraedelsen-somudenrigsminister-8-juli-1940

Stauning, Thorvald. 1941. Tale i Studenterforeningen 8. marts. Tilgået 20. december 2023. https:// danmarkshistorien.dk/vis/materiale/thorvald-staunings-s-tale-i-studenterforeningen-8marts-1941

Tamm, Ditlev. 2010. 'Retsopgøret i Danmark' . I Danske tilstande - norske tilstande , redigeret af Hans Fredrik Dahl, Hans Kirchhoff, Joachim Lund og Lars-Erik Vaale, 342-356. København: Gyldendal.

Thøgersen, Andreas Fugl. 2013. Modstandskampens børn . København: Gads Forlag. Warring, Anette. 2017. Tyskerpiger . København: Gyldendal.

## Film og tv-programmer

Da freden kom til Danmark (Johan Jacobsen 1945). De forbandede år I og II (Anders Refn 2020 og 2022). De røde Enge (Lau Lauritzen og Bodil Ibsen 1945).

Den usynlige Hær (Johan Jacobsen 1945).

Dobbelt forræderi (Søren Steen Jespersen, TV 2 1994).

En fremmed banker på (Johan Jacobsen 1959). Forræderne (Ole Roos 1983). Lyse tider (DR 1995, Klaus Rifbjerg og Palle Kjærulff-Schmidt). Norden i flammer (Johan Jacobsen, Annelise Hovmand, Nicolaj Lichtenberg og Finn Henriksen 1965). Skyggen i mit øje (Ole Bornedal 2021). Sprængt nakke (DR 1995, Ole Bornedal). Tre Aar efter (Johan Jacobsen 1948).