Hrad Palanok

Hrad Palanok alebo Mukačevský hrad (ukrajinsky: Замок "Паланок", romanizovaný: Zamok "Palanok"; maďarsky: Munkács vára alebo Munkácsi vár; nemecky: Plankenburg) je hrad v meste Mukačevo v Zakarpatskej oblasti na Ukrajine. Hrad Palanok je citlivo zachovaný a nachádza sa na 68 metrov vysokom bývalom sopečnom kopci. Hradný komplex pozostáva z troch častí: horného, stredného a dolného hradu.

História

Od svojho založenia až do roku 1541 
O okolnostiach výstavby hradu neexistujú presné údaje. Archeologický výskum ukazuje, že územie bolo osídlené už v neolite a v dobe bronzovej a železnej na mieste dnešného hradu stála pevnosť.

 Svätý Štefan pripisoval hradu mimoriadny význam, spevnil jeho múry a kráľ Ladislav pokračoval v jeho diele a postavil kamenný múr.

 V roku 1086 Mukačevo napadli Pečenehovia; päť dní obliehali hrad, no nedokázali ho dobyť.

 Rýchly rozvoj mesta sa skončil za vlády uhorského kráľa Bela III. V roku 1190 Tatári rozprášili dediny Berežskej a Užskej župy. 
 V roku 1241 cez Verecký priesmyk vstúpila do Uhorska 60-tisícová armáda Batuchána. Mesto bolo zničené, ale hrad nebol obsadený.
 Po ústupe Mongolov dal v roku 1242 uhorský kráľ Belo IV. pokyn postaviť nové hrady a posilniť existujúce. V priebehu 13. storočia sa hrad stal jednou z najväčších a najlepšie chránených pevností v Uhorsku.
 Karol Róbert z Anjou ocenil jeho význam pre stále silnejšie Poľské kráľovstvo a Rusko, a preto zavolal talianskych majstrov na rekonštrukciu a posilnenie hradu. V jeho stavbe pokračoval Ľudovít I. Veľký.
 V roku 1352 dorazilo pod hrad ďalšie mongolske vojsko, ale hradná posádka nielenže odolala jeho útoku, ale vyrazila spoza hradieb, zničila nepriateľa, zajala a popravila Atlamoschána.
 V dejinách hradu zohral významnú úlohu Teodor Koriatovič, knieža Podolia, ktorý bol spájaný s uhorským krdvore. Jedna z jeho sestier bola matkou kráľa Žigmunda Luxemburského. V roku 1396 mu Žigmund daroval hrad Palanok.

Presťahoval sa do oblasti Mukačeva a svojimi aktivitami výrazne podporil hospodársky a kultúrny rozvoj Podkarpatskej Rusi. Svoj dvor zriadil na hrade, čím ho značne rozšíril. Bola vykopaná široká priekopa naplnená vodou. Po smrti Tatiany Koriatovičovej a jeho manželky hrad často menil majiteľa. Strategicky dôležitá pevnosť hrala v regióne významnú úlohu medzi 15. a 17. storočím. 

Od roku 1423 hrad vlastnil Đurađ Branković. Od roku 1439 sa majiteľom hradu stal László Palóczy a v roku 1445 uhorský regent Ján Huňady. Po jeho smrti, v roku 1456, sa vlastníkom hradu stala jeho vdova Alžbeta Szilágyiová. Neskôr ho vlastnil kráľ Matej Korvín a potom Ján Korvín. Obyvatelia Mukačeva sa aktívne zapojili do sedliackej rebélie Juraja Dóžu v roku 1514. Povstalci sa zmocnili hradov Palanok, Chust a Korolevo. V roku 1514 sa hrad Palanok s panstvom stal majetkom uhorskej koruny a majiteľom sa stal kráľ. Počas sedliackej vojny utrpel hrad veľké škody. Prestavbu začal kráľ Ľudovít II. V roku 1527 bol hrad ešte vo vlastníctve kráľovnej Márie vdovy po kráľovi Ľudovítovi II., keď ho v roku 1528 obsadil Ján Zápoľský. Po roku ho vymenil s inými hradmi v majetku palatína Štefana Bátoriho. Štefan Bátori postavil prstencovú baštu horného hradu a 14 metrov vysokú vyhliadkovú vežu. V roku 1537 kráľ Ferdinand I. hrad obliehal a potom obsadil.

Turecká éra 
Po roku 1541 sa hrad stal majetkom syna Jána Zápoľského, Jána Žigmunda Zápoľského, no v skutočnosti mu vládla jeho matka, kráľovná Izabela Jagelovská. Hrad sa stal majetkom 19-ročného Jána Žigmunda až po smrti Izabely, ktorá ho vlastnila až do roku 1567. V roku 1560 cisár Ferdinand I. daroval hrad Štefanovi Dobóovi, ale keďže bol v rukách nepriateľa, Dobó nemohol prevziať dar. V roku 1567 hrad obsadili cisárske vojská. V roku 1573 ho Maximilián II. dal do zálohy Gabrielovi Mágócsimu. V tom čase sa Žigmund Rákoci oženil do rodiny Magócsiovcov a hrad neskôr získali Rákociovci. V roku 1611 sa stal majetkom Mikuláša Eszterháziho. 

V roku 1625 Gabriel Betlen, sedmohradské knieža, kúpil hrad za 300 000 forintov. V tom čase hradný kapitán Ján Balling opravil hrad a postavil novú budovu na prostrednom nádvorí.

Hrad mal vtedy 14 bášt a novú budovu na strednom nádvorí. V hornej časti bol hradný palác, do ktorého viedlo kamenné schodisko. 

Po smrti Gabriela Betlena v roku 1629 hrad vlastnila jeho manželka Katalin Brandenburská, ktorá ho o niekoľko mesiacov prinútila odovzdať sedmohradskému kniežaťu Jurajovi Rákocimu I. Podľa dedičského práva sa po smrti Katalin mal hrad stať majetkom kráľovského rodu Habsburgovcov, ale Juraj I. Rákoci urobil všetko pre to, aby túto strategicky dôležitú pevnosť získal. Veľmi nápomocný bol v tom hradný kapitán Ján Balling, ktorý nepustil na hrad kráľovských veľvyslancov. Tak sa hrad Palanok dostal do vlastníctva Rákociovcov a to bol začiatok najslávnejšieho obdobia jeho histórie. V roku 1635 sa tak hrad a jeho majetky stali majetkom Juraja I. Rákociho. Knieža tu usporiadal svoj dvor a privítal francúzskych, poľských a švédskych veľvyslancov, ktorých úspešne pozval na rokovania s nimi. Po jeho smrti získala hrad do vlastníctva jeho manželka Zuzana Lorántffy, ktorá ho ďalej rozširovala a zveľaďovala s využitím odborných znalostí francúzskych architektov. Na južnej budove centrálneho nádvoria bolo postavené poschodie, ku ktorému pribudlo Rákociho námestie. 

Po smrti Zuzany sa hradným pánom stal jej syn Juraj II. Rákoci. V rokoch 1649 – 1656 privítal okrem iných aj delegácie Záporožských kozákov Bohdana Chmelnického, s ktorými rokoval o spoločnom postupe proti Poľsku. V roku 1657 napriek protestu osmanského sultána vstúpil do vojny proti Poľsku, ktorá sa skončila porážkou jeho vojsk. Poliaci z pomsty vyplienili Berežskú, Užskú a Zemplínsku župu, zničili mestá vrátane Mukačeva a Berehova, ale hrad obsadiť nemohli. Po smrti Juraja Rákociho II. sa na hrad presťahovala jeho manželka Žofia Bátoriová a jeho syn František I. Rákoci. Ten sa oženil s Helenou Zrínskou, dcérou chorvátskeho bána chorvátskeho pôvodu Petra Zrínskeho. Ich synom bol František II. Rákoci, jedna z najvýznamnejších osobností uhorských dejín. Po smrti Františka I. Rákóciho zostala Helena Zrínska ovdovená so svojimi dvoma deťmi Františkom a Julianou. Imrich Tököli a Helena Zrínska sa zosobášili v roku 1682 na Mukačevskom hrade. Imrich Tököly dal hrad opraviť, spevniť jeho múry a svätyne. Po zajatí Tököliho Turkami zostala Helena Zrínska so svojimi dvoma deťmi na hrade. Postupujúce cisárske vojská ľahko dobyli Užhorodský hrad a v polovici novembra 1685 dorazili do Mukačeva. 

10. marca 1686 cisársky generál Aeneas de Caprara vyzval na kapituláciu, ale Helena Zrínska stála pevne. Sedem mesiacov bránila hrad s jeho maďarskými, rusínskymi, slovenskými a nemeckými vojakmi. Prejavujúc svoje osobné hrdinstvo, často sa objavovala na baštách so svojím desaťročným synom Františkom a vzdorovala silnej paľbe. O zranených sa starala jej dcéra Juliana. V apríli 1686 bol generál Caprara nútený opustiť obliehanie. Jeho vojaci z pomsty vylúpili mesto Mukačevo a stiahli sa do Košíc. Počas obliehania zahynulo 24 obrancov hradu, no straty Rakúšanov boli mnohonásobne vyššie. V roku 1687 generál Caprara hrad opäť obliehal s viac ako 3000 vojakmi. 2. novembra 1687 Helena Zrínska opäť odmietla kapituláciu. Jeden rok Rakúšania hrad obliehali, no neúspešne. Koncom roku 1687 sa však postavenie obrancov stalo kritickým. Tento hrad bol jediný v Uhorsku, ktorý Rakúšania nedokázali dobyť. Nepriateľ sa však nevzdal nádeje na získanie strategicky veľmi dôležitej pevnosti a spojenie nových síl pod hradom.

Napokon bola Helena Zrínska nútená vyjednávať s obliehateľmi, aby sa hradu vzdali. Dohodu podpísala 15. januára 1688 a o dva dni neskôr do hradu vstúpilo vojsko cisára Leopolda I. na čele s Antoniom de Caraffa. Helena Zrínska bola odvezená do Viedne a uväznená v kláštore a jej deti boli pridelené na rakúske lýceum. Leopold I. dal pokyn na posilnenie hradu a vďaka tomu sa stal nedobytnou pevnosťou.

Úloha v Rákociho vojne za nezávislosť 

Mukačevský hrad zohral dôležitú úlohu vo vojne za nezávislosť Františka II. Rákociho. Knieža 16. júna 1703 cestoval z Poľska do Uhorska cez Verecký priesmyk. Jeho vojská obsadili Mukačevo 24. júna 1703, ale hrad sa im v tom čase nepodarilo obsadiť, hoci Rusíni v okolí Mukačeva vytrvalo pomáhali. Obliehanie hradu sa začalo v novembri 1703 a skončilo 16. februára 1704 s víťazstvom kuruckého vojska. Rákoci sa okamžite nasťahoval a zamieril k boju za slobodu, čo bola veľmi dôležitá základňa pre jeho strategickú pozíciu. Preto poveril brigádneho inžiniera Demoiseauxa, aby pripravil plán modernizácie a rekonštrukcie hradu. V roku 1705 začal hrad spevňovať. Väčšinu prác vykonali maďarskí a rusínski poddaní Berežskej župy; pokračovalo to až do roku 1710. Vedľa hradu bol mlyn na ľavom brehu rieky Latorca v roku 1706 prerobený na mincovňu, ktorá fungovala do roku 1713. František II. Rákoci prijal v pevnosti niekoľko zahraničných delegácií, medzi nimi aj delegátov ruského cára Petra Veľkého. Kuruci vojnu prehrali. 22. júna 1711 obrancovia hradu zložili zbrane. Rakúšanom povstalci nemilosrdne dali za pravdu a v okolí hradu, ktorý stratil svoj strategický význam, boli zničené desiatky rusínskych a maďarských obcí.

18. a 19. storočie 
Po neúspechu vojny za nezávislosť vedenej Rákocim sa Mukačevský hrad dostal do vlastníctva Karola VI., cisára Svätej ríše rímskej, ktorý ho v roku 1728 udelil rakúskemu grófovi Lotarovi Františkovi zo Schönbornu. Hrad postupne strácal svoj strategický význam, jeho budovy slúžili najmä na vojenské obrady. V roku 1787 Jozef II. premenil hrad na väzenie a v roku 1746 vykonal menšie opravy. Po prvom rozdelení Poľska v roku 1772 bola Východná Halič pričlenená k Rakúskej ríši a hrad definitívne stratil svoj strategický vojenský význam. 

V roku 1782 bol prerobený na väzenie a v nasledujúcich desaťročiach v ňom trpelo mnoho renomovaných revolucionárov. Okrem iných vodca boja za nezávislosť Grécka Alexander Ypsilantis v rokoch 1821 až 1823, František Kazinczy, maďarský spisovateľ a jazykový inovátor, a 42 účastníkov sprisahania Martinoviča. Väzeň, ruský revolucionár Michail Bakunin a gardový kapitán František Rendl, ktorí v roku 1832 spáchali atentát na rakúskeho cisára Ferdinanda I. Väzni boli držaní v reťaziach v mimoriadne zlých podmienkach. Od 11. decembra 1805 do 10. marca 1806 bola na 88 dní pred Napoleonom ukrytá Svätá koruna Uhorska.

Večer 27. júla 1834 bola sviečkou zapálená opona malého okna zámockej budovy. Vznikol obrovský požiar, ktorý trval takmer týždeň. Všetky drevené konštrukcie hradu zhoreli. Po požiari bol prestavaný, jeho budovy boli namiesto šindľov pokryté škridlou. 11. júla 1847 navštívil hrad Sándor Petőfi. Napísal svojmu priateľovi Frigyesovi Kerényimu jeho cestovný list č. XIII. Po 15. marci 1848 robotníci otvorili kazematy hradného väzenia a prepustili väzňov. Na pamiatku toho bola v polkruhovej bašte Horného hradu zasadená lipa, ktorá neskôr dostala názov Strom slobody, no strom sa príliš rozrástol a 21. júla 1960 ho zdevastovala víchrica. 

22. apríla 1849 obrancovia hradu zadržali cisárske vojská. V roku 1901 bol na mieste víťaznej bitky postavený obelisk. Keď Mikuláš I., ruský cár, prišiel na pomoc rakúskemu cisárovi, obrancovia Mukačevského hradu (32 dôstojníkov a 1329 verejných vojakov) sa museli 26. augusta 1849 vzdať. 1. júla 1855 na základe výnosu cisára Františka Jozefa I. bol hrad opäť premenený na väzenie a mnoho vojakov z vojny za nezávislosť žilo vo svojich celách. 

V rokoch 1857–1859 sa na hrade uskutočnili premeny. Do práce boli zapojení aj väzni. Uhorské ministerstvo spravodlivosti v októbri 1896 pri príležitosti osláv milénia ukončilo prevádzku väznice a väzni boli premiestnení do iných ústavov. Zámok kúpilo ministerstvo financií za 393 859 korún a zverilo ho pokladnici Berežskej župy. Na to však nebolo dosť peňazí, a tak začal chátrať. 

V roku 1896, v tisícročí maďarského dobytia Karpatskej kotliny, postavili na hrade pamätník vysoký 33 metrov. Na vrchole pamätníka bol veľký turul, mytologický vták Maďarov. V roku 1924 boli socha a pomník československými úradmi odstránené. Od roku 1939, keď bola Podkarpatská Rus dočasne súčasťou Maďarska, bola socha znovu postavená. V roku 1945 okupačná sovietska Červená armáda roztavila sochu a vytvorila červené hviezdy. V roku 2008 sochu turula opäť vztýčil na inauguračnej slávnosti Zoltán Lengyel, úradujúci starosta Mukačeva.

Hrad Palanok v 20. storočí a dnes 
Po 1. svetovej vojne, keď bola Podkarpatská Rus pripojená k Československu na základe Trianonskej zmluvy, hrad využívala najskôr československá armáda (1919-1938), v rokoch 1939-1944 kasárne kráľovskej maďarskej armády. Od roku 1945 slúžil ako kasárne sovietskej armády. V rokoch 1962 až 1973 slúžila Strednej priemyselnej škole na školenie obsluhy poľnohospodárskych strojov (traktorov).

V rokoch 1971 až 1993 pôsobil na hrade Ľvovský reštaurátorský ústav. Tvrdí sa, že v tomto období bolo na hrade napáchaných viac škôd ako za niekoľko storočí obliehania. Zrúcanina hradu nedávno prešla „skutočnými“ rekonštrukčnými prácami a v obnovených miestnostiach je niekoľko expozícií. Tu sa nachádza Mukačevské historické múzeum, založené na materiáloch Lehockého zbierky, ktorá obsahuje predmety všetkých vekových kategórií. Výnimočným podujatím bola Munkácsyho výstava, ktorá sa konala na hrade v roku 2007, kde bola prezentovaná väčšina maliarových diel.

Celková rozloha hradu je 14,000 m2. Hrad pozostáva zo 130 rôznych miestností s komplexným systémom podzemných chodieb, ktoré ich spájajú. V hrade sa v súčasnosti nachádza múzeum venované histórii Mukačeva a hradu.

V októbri 2022 bol Turul (národný symbol Maďarska) nachádzajúci sa na kaste nahradený Tryzubom (národný symbol Ukrajiny). Vo februári 2023 ukrajinský poslanec a otec starostu Mukačeva Viktor Baloha tvrdil, že toto nahradenie viedlo k jeho zákazu vstupu do Maďarska.

Galéria

Zdroj