Nikolaos Kabasilas

Svätý Nikolaos Kabasilas (iné mená pozri nižšie; *medzi 1319 až 1323, Solún† po 1391, Konštantínopol?) bol byzantský pravoslávny mystik, „jeden z najväčších stredovekých teológov“, všestranný učenec. Umiernený nasledovník hésychazmu. Jeho dielom vrcholí vývoj byzantskej mystiky.“ Venoval sa aj sociálnym otázkam.

Niekoľko málo informácií, ktoré sa o ňom zachovali, pochádza z jeho diel, poprípade z iných dobových prameňov, najmä listov. Z matkinej strany pochádzal z rodu Kabasilovcov a bol synovcom Neila Kabasilu. V roku 1982 bol Pravoslávnou cirkvou prehlásený za svätého, jeho sviatok pripadá na 20. júna. Jeho teológia bola uznávaná aj katolíkmi.

Mená 
 Nikolaos Kabasilas, Nikolaos Kavasilas, Nikolaos Kavásilas ()
 Nikolaos Chamaetas Kabasilas alebo Nikolaos Chamaetas Kavasilas ()
 Nikolaos Chamaetos Kabasilas alebo Nikolaos Chamaetos Kavasilas ()
 pozn. Chamaetos bolo jeho rodinné meno po otcovi, za svojho života však prijal rodinné meno svojej matky. Iný prepis mena je Chamaetós.
 Nikolaj Kavásilas, Nikolaj Kabasilas, Nikolaj Kabasila (- tvar Nikolaj prevzatý z ruštiny)
Nikolaus Kabasilas, Nikolas Kavasilas, Nicolas Cabasilas
Mikuláš Kabasilas

Životopis 
Nikolaos sa narodil v Solúne niekedy okolo roku 1322. Vyrastal v zbožnom, hésychastickom prostredí, jeho učiteľom bol jeho strýko Neilos Kabasilas. Jeho duchovným otcom bol Dorotheos Blates, solúnsky asketik, zakladateľ jedného zo solúnskych kláštorov. Po štúdiách v rodnom meste odišiel študovať do Konštantínopola, kde pôsobil jeho strýko Neilos. Okrem bežného vzdelania vo filozofii a rétorike študoval aj matematiku, astronómiu a právo. Dôraz kládol na štúdium Svätého Písma. V Konštantínopole sa spoznal s Jánom Kantakuzénom. Jeho spolužiakom na štúdiách bol Démétrios Kydones, prostredníctvom ktorého sa Nikolaos oboznámil so západným tomizmom.

Kantakuzénos bol v roku 1347 korunovaný za cisára a na výslnie sa dostalo hnutie hésychastov. Nikolaos sa ako značne vzdelaný človek stal blízkym spolupracovníkom a hlavným radcom Jána VI. Kantakuzéna. Okrem jeho politickej podpory vystupoval aj v sporoch o hésychazmus. V roku 1348 Palamu sprevádzal v Solúne a na Athose. Napísal pojednanie proti Nikéforovi Grégorovi i skeptikom. Podľa starších hypotéz mal byť v roku 1353 jedným z troch kandidátov za konštantínopolského patriarchu, dnes sa však usudzuje, že išlo o jeho strýka Neila. Po cisárovej abdikácii (1354) sa utiahol do ústrania, kde tvoril.

V roku 1362 sa vrátil do rodného Solúna, kde sa pokúsil získať späť časť rodinných majetkov zhabaných pred tým zélótmi a Srbmi. V tomto čase zomrel Nikolaov otec i strýko Neilos, jeho matka vstúpila do kláštora. Je možné, že v tom čase tiež vstúpil do kláštora. Po návrate patriarchu Filothea na stolec sa Nikolaos vrátil do Konštantínopola, kde žil pravdepodobne v Kláštore svätého Juraja v Mangane. Zomrel asi niekedy po roku 1391, keďže v tomto roku mu ešte cisár Manuel II. poslal list. Nie je isté, či pred smrťou prijal kňazskú vysviacku.

Dielo a myslenie 

Kabasilas bol plodným autorom. Jeho najznámejším dielom je duchovno-asketický spis Život v Kristovi (), ktorý je považovaný za jeden z „najvýznamnejších spisov kresťanskej literatúry.“ Dielo sa skladá zo 7 častí (kníh). Má christologické, pneumatologické, sakramentologické, antropologické a ekleziologické črty. Duchovný život človeka prirovnáva ku Kristovmu životu, objasňuje zjednotenie človeka s Bohom skrz Božiu ikonómiu. Božia spravodlivosť podľa Kabasila plodí božské ospravedlnenie (dikaióza). Človek bol zranený svetskou podstatou a Kristovo utrpenie je liečbou tejto rany. Kristus tak v jeho myslení veľkým Tajomstvom znovu integruje božský obraz do ľudskej prirodzenosti. Stavia sa proti názoru, podľa ktorého je život mníchov jediným skutočným životom v Kristovi, Božia činnosť sa odohráva vo sviatostnom živote, pričom najviac rozvádza teológiu krstu, myropomazania a Eucharistie. Dôraz kladie tiež na duchovnú modlitbu.

O liturgii Jána Zlatoústeho pojednáva Komentár k Božskej liturgii, ktorý završuje spis Život v Kristovi. Ide „jedno z najdôležitejších vysvetlení kresťanského sviatostného uctievania, ktoré existuje“. V diele sa vyhradil proti Latinom (kap. 2930).  Argumentoval proti ich poňatiu Eucharistie či otázke epiklézy. Nešlo však o skutočnú polemiku. I napriek tomu bolo dielo uznávané aj na kresťanskom Západe. Počas Tridentského koncilu bolo dokonca použité počas argumentácie o katolíckej omšovej tradícii.

Napísal tiež Tri homílie k cti Panne Márie. Mária je predmetom Kabasilovho veľkého záujmu. Spolu s Kristom je cieľom stvorenia a nemožno ju od Krista oddeliť. Zároveň však zachováva nekompromisný christocentrizmus, pričom nehovorí o žiadnom inom druhu života, okrem liturgického a sviatostného. Kristus je stredom a cieľom vesmíru, syntézou stvorených a nestvorených podstát.

Život v Kristovi, Komentár k Božskej liturgii a homílie k Panne Márii niektorí autori považujú za trilógiu či triptych Kabasilových hlavných diel.

Okrem toho napísal tri exegetické diela o videniach proroka Ezechiela, Reči o utrpení a nanebovstúpení Pána či prácu Proti Pyrronovi zameranú proti skeptikom a vplyvu Sexta Empirika na jeho súčasníkov. Neskorší patriarcha Geórgios Gennadios Scholarios vyzdvihol autentickosť Kabasilovho myslenia a označil ho za „ozdobu Kristovej Cirkvi“.

Ako jeden z mála byzantských filozofov sa zaujímal tiež o sociálne otázky. Písal o úrokoch a vyhradil sa proti sekularizácii kláštorných statkov, hoc i na potrebné účely (nábor vojsk, oprava opevnení). Svojou politickou angažovanosťou prejavoval spoločenské vedomie. Zaujímal sa o ekonomické a inštitucionálne nerovnosti. Podľa uznávanej argumentácii I. Ševčenka spis nebol namierený proti hésychastom, ako sa predpokladalo skôr. Písal tiež oslavné reči (enkomiá), napr. na svätých Démétria, Theodóra, Mikuláša, Jakuba mladšieho a troch hierarchov.

Kabasilove diela sú koncentráciou celého byzantského myslenia. Predstavujú však aj reakciu na agnostické postoje odporcov hésychastov. V jeho pojednaní sa zaväzuje brániť moc schopnosti poznania a ľudskej morálky. Kabasilova optimistická teória poznania predstavuje revidovanú kresťanskú verziu aristotelizmu a zbrojí proti Grégorovej epistemológii. Jeho myslenie bolo čiastočne ovplyvnené hésychazmom. Vo všeobecnosti však nijak zásadne nevychádza z učenia Gregória Palamu a hoci nie priamo, vystupuje niekedy aj proti radikálnejším formuláciám niektorých palamistov. Dokonalý vládca má byť podľa neho v platónskom duchu silný, vzdelaný a spravodlivý.

Referencie

Ďalšia literatúra

Primárne pramene

Sekundárne pramene

Heslá v encyklopédiách 
 NIKOLAJ KAVASILA [НИКОЛА́Й КАВА́СИЛА In: Boľšaja rossijskaja enciklopedija
 NIKOLAJ KAVASILA [НИКОЛАЙ КАВАСИЛА In: Enciklopedija „Drevo“ [Энциклопедия "Древо"]
 
 
 
 
  [pozn. obsahuje najmä početné referencie]

Byzantskí filozofi
Byzantskí spisovatelia
Byzantskí teológovia
Grécki pravoslávni svätci
Nikolaos
Kresťanskí mystici
Narodenia v 20. rokoch 14. storočia
Osobnosti zo Solúna
Pravoslávni teológovia
Spisovatelia píšuci po grécky
Úmrtia v 90. rokoch 14. storočia