Pavel Dmitrijevič Kiseľov

Gróf Pavel Dmitrijevič Kiseľov (; * 19. január 1788, Moskva† 26. november 1872, Paríž) bol ruský politik, generál, reformátor a diplomat, ruský správca podunajských kniežatstiev Moldavska a Valašska v rokoch 18291834, minister štátneho majetku (financií) za vlády Mikuláša I. a ruský veľvyslanec vo Francúzsku v rokoch 18561862.

Životopis 
Pavel Dmitrijevič Kiseľov sa narodil v roku 1788 v Moskve do aristokratickej rodiny Kiseľovcov. Vzdelanie získal súkromne doma, v roku 1805 vstúpil do vojska. V rokoch 1807 a 1812 sa zúčastnil bojov proti Napoleonovi Bonapartovi, kde sa zúčastnil vyše dvoch desiatok bitiek. V roku 1814 sa stal pobočníkom cára Alexandra I., vďaka ktorému významne vzrástlo jeho postavenie. Po cárovom boku sa zúčastnil Viedenského kongresu. V rokoch 18191829 pôsobil ako náčelník štábu 2. armády na Ukrajine, kde sa spoznal viacerými osobnosťami reformistického Južného spolku, a poznal sa aj s Alexandrom Sergejevičom Puškinom, ktorý sa o ňom vo svojom denníku vyjadril veľmi pozitívne.

Podobne ako dekabristickí revolucionári aj Kiseľov patril k reformátorom. Hoci k nemu cár Mikuláš istý čas prechovával nedôveru, proti cárskej vláde nikdy nevystupoval. V roku 1816, keď pôsobil ako pobočník Alexandra I., presviedčal panovníka o potrebe postupného zrušenia nevoľníctva, ktoré dlhodobo bránilo ďalšiemu rozvoju hospodárstva a spoločnosti v Ruskej ríši. V armáde neskôr obmedzil používanie telesných trestov a založil niekoľko vojenských nemocníc. Presadzoval tiež skrátenie vojenskej služby.

Počas rusko-tureckej vojny v rokoch 18281829 velil všetkým ruským vojenským operáciám na ľavom brehu Dunaja. Po vojne pôsobil v rokoch 18291834 ako veliteľ ruských vojsk a vládny komisár s plnou mocou v Moldavskom kniežatstve a Valašsku. Ako hlavný ruský správca v protektorátnych podunajských kniežatstvách zaviedol rad pokrokových reforiem, ktoré zlepšili situáciu roľníkov. Vrcholom jeho rumunského pôsobenia bolo schválenie prvej rumunskej normy ústavného charakteru Regulamentul Organic začiatkom 30. rokov 19. storočia. Jeho pôsobenie na území Rumunska dnes pripomína bukureštský bulvár Șoseaua Kiseleff. Ďalšími jeho prínosmi v kniežatstvách bola činnosť vedúca k zriadeniu stálej armády a polície, ako i prínos k formovaniu systému zdravotníctva. 

V roku 1834 sa Kiseľov vrátil do Ruska a sprevádzala ho povesť čestného a energického reformátora, bol povýšený do pozície generála stal sa členom zákonodarnej Štátnej rady. Od 1835 pôsobil ako člen Tajného výboru na posúdenie roľníckej reformy a na tento úrad nadviazal svojou činnosťou náčelníka 5. oddelenia cárovej kancelárie v rokoch 1836 až 1855. Na starosti mal správu agendy ruských štátnych roľníkov.  

Po tom čo bolo v roku 1838 v Ruskej ríši zriadené ministerstvo financií (štátneho majetku), sa stal prvým držiteľom tohto postu, a v úrade zotrval až do roku 1856. V roku 1839 mu bol udelený titul gróf. Ako minister sa zasadil o čiastočnú roľnícku reformu v rokoch 18371841, a niektoré jeho myšlienky sa využili aj pri širšej reforme v roku 1861. V rámci reformy navrhol plán, podľa ktorého sa mali regulovať prídely a povinnosti roľníkov. Reforma zahŕňala právo roľníkov vlastniť hnuteľný majetok a plán pridelenia pevne stanovenej pôdy. Plán obsahoval aj obmedzenie práva statkárov trestať nevoľníkov, ktorí sa mali právo obrátiť na súd podobne ako slobodní roľníci, čo ale vyvolalo odpor statkárov. V roku 1841, t.j. po dovŕšení reformy mu bol udelený Rad svätého Andreja. Na dedinách sa z jeho iniciatívy začali od 40. rokov 19. storočia zakladať farské školy pre obe pohlavia. Ľudovo bývali označované aj ako Kiseľove školy.

Za panovania Alexandra II. pôsobil od roku 1856 ako veľvyslanec vo francúzskom Paríži. Skúsenosti s diplomaciou mal už z ranejšieho obdobia, keď v 30. rokoch radil cárovi Mikulášovi pomôcť Osmanom v boji proti vzbúrenému Egyptu výmenou za ústupky voči Rusku. Plán sa však nakoniec nevydaril. Po tom, čo sa pre zmenu ruskej politickej orientácie na Prusko nepodarilo vytvoriť trvalé rusko-francúzske spojenectvo v roku 1862 odišiel do dôchodku a politicky sa neangažoval. Istý čas žil vo Švajčiarsku a vo Francúzsku. Zomrel desať rokov po rezignácii v roku 1872 v Paríži, pochovaný bol v rodnej Moskve, v Donskom monastieri.

Referencie 

Ruskí generáli
Ruskí diplomati
Ruskí šľachtici
Ruskí politici
Osobnosti z Moskvy