Teória dvoch mečov

Teória dvoch mečov alebo náuka o dvoch mociach bola stredoveká právno-politická teória rozdelenia moci nad svetom všeobecne uznávaná v západnom, t.j. latinskom (katolíckom) svete. 

Historicky vychádzala z línie vymedzovania sa svetskej a duchovnej moci a bojov o mocenskú prevahu medzi pápežom a svetskými panovníkmi (najprv byzantskými cisármi a neskôr cisármi Svätej ríše rímskej). Myšlienkovo vychádzala z učenia viacerých filozofov a teológov ako svätý Augustín (náuka o dvoch obciach), či Damazus I. Jedným z prvých zakladateľov teórie o dvoch mocenských centrách bol pápež Gelasius I., ktorý v roku 494 napísal list cisárovi Anastasiovi, známy ako Formula Gelasiana alebo podľa jeho prvých dvoch slov ako Duo sunt. Gelasius v liste rozoznáva dve moci - auctoritas sacrata pontificum (svätá moc biskupov) a regalis potestas (kráľovská moc). Tieto moci mali byť nezávislé a pracovať v harmónii pre blaho kresťanskej spoločnosti. Duchovná moc však má mať podla Gelasia čestnú prednosť, pretože: „...klerici budú musieť na Božom súde vydať účty i za pozemských kráľov."  Pápež cisára vo svojej epištole cisára oslovuje ako syna, avšak význam tohto slova je možné chápať aj v zmysle, zdôraznenia postavenia hlavy Cirkvi, ktorá vlastní auctoritas, moc prevyšujúcu všetky ostatné moci (potestas). Rozdiel medzi týmito termínmi sa objavil už v starovekom Ríme u cisára Augusta. Gelasiova teória bola neskôr v pozmenenej podobe transformovaná aj do druhej časti kánonickej zbierky Decretum Gratiani (Graciánov dekrét) a rozvíjala sa v priebehu celého stredoveku (napr. pápeži Gregor I., Mikuláš I., Gregor VII., či Bonifác VIII.). Svojimi následkami ovplyvňovala dianie v západnom svete až do novodobej histórie (boj o investitúru, protestantizmus, sekularizácia).

Samotná teória dvoch mečov vychádzala z predstavy existencie dvoch mečov - svetského (reprezentovaného cisárom) a duchovného cirkevného (reprezentovaného pápežom). Stredovekí právnici avšak túto teóriu interpretovali rôzne podľa toho, koho záujmy chceli obhajovať a podľa toho prisudzovali buď oba meče pápežovi alebo cisárovi Svätej ríše rímskej. Podľa výkladu favorizujúceho cirkev následne pápež pomyselný meč (t.j. moc) odovzdal cisárovi, aby ochraňoval cirkev a jej veriacich, či rozširoval vieru a potláčal bludy. Cisársky úrad tak podľa tohto výkladu bol úradom cirkevným a podriadeným pápežovi. Zástancami tejto teórie v stredoveku boli najmä silní pápeži ako zakladateľ svetovládnych snáh pápežstva Gregor VII. (myšlienky priamej duchovnej moci pápeža potestas directa v Dictatus papae z 1075), či Bonifác VIII., ktorý v roku 1302 vydal vrcholné dielo tejto teórie - bulu Unam Sanctam. Opačné názory zase pápežovi priznávali moc len v rovine náboženskej a teda mystickej, ale nie svetskej. Takýmto prípadom bol napríklad východný (byzantský) cézaropapizmus presadzovaný cisárom Justiniánom I. v Novelách Corpus Iuris Civilis.

Názov teórie je pravdepodobne inšpirovaný slovami Svätého písma, Nového Zákona: „On im povedal: Ale teraz, kto má mešec, nech si ho vezme, takisto  aj kapsu, a kto nemá, nech predá šaty a kúpi si meč. Lebo hovorím vám: Musí sa na mne splniť, čo je napísané: Započítali ho medzi zločincov. Lebo sa spĺňa o mne všetko. Oni hovorili: Pane, pozri, tu sú dva meče. On im povedal: Stačí.“ (Lukáš 22, 3638)

Iným náznakom zárodku existencie teórie dvoch mocí v Biblii je citát: Oni mu podali denár. Spýtal sa ich: „Čí je tento obraz a nápis?“ Odpovedali mu: „Cisárov.“ Tu im povedal: „Dávajte teda, čo je cisárovo, cisárovi, a čo je Božie, Bohu.“ (Mt 22, 1521)

Pozri aj 
 teória Slnka a Mesiaca
 dejiny kresťanstva
 cézaropapizmus (východný a západný)
 boj o investitúru

Poznámky

Referencie 

Politické teórie
Dejiny práva
Dejiny politiky