Karafiátová revolúcia

Karafiátová revolúcia známa aj pod názvom 25. apríl bol štátny prevrat ľavicovo orientovaných vojenských dôstojníkov, ktorý 25. apríla 1974 v Lisabone zvrhol autoritársky režim Estado Novo, spôsobil veľké sociálne, ekonomické, územné, demografické a politické zmeny v Portugalsku a jeho zámorských kolóniách. Výsledkom bol prechod Portugalska k demokracii a koniec portugalskej koloniálnej vojny.

Revolúcia sa začal organizovať Hnutím ozbrojených síl, zloženým z vojenských dôstojníkov, ktorí sa postavili proti režimu, no následne sa ku kampani pridali aj bežní občania, odporcovia režimu.

Začali sa rokovania s africkými hnutiami za nezávislosť a do konca roku 1974 boli portugalské jednotky stiahnuté z Portugalskej Guiney, ktorá sa stala členským štátom OSN. V roku 1975 nasledovala nezávislosť Kapverd, Mozambiku, Svätého Tomáša a Princovho ostrova a Angoly v Afrike a vyhlásenie nezávislosti Východného Timoru v juhovýchodnej Ázii. Tieto udalosti podnietili migráciu portugalských občanov z portugalských afrických území (väčšinou z Angoly a Mozambiku).

Karafiátová revolúcia dostala svoj názov podľa toho, že sa takmer nestrieľalo a od pracovníčky reštaurácie Celeste Caeiro, ktorá ponúkala karafiáty vojakom, keď obyvateľstvo vyšlo do ulíc na oslavu konca diktatúry. Vojaci mali karafiáty umiestnené na ústiach zbraní a na uniformách.

V Portugalsku je 25. apríl štátnym sviatkom, kedy si revolúciu pripomínajú.

Pozadie 
V 70. rokoch 20. storočia Portugalsko už bolo takmer polstoročia pod autoritatívnou vládou. Štátny prevrat z 28. mája 1926 zaviedol autoritársky režim zahŕňajúci sociálny katolicizmus a integralizmus. V roku 1933 bol režim premenovaný na Estado Novo (Nový štát). António de Oliveira Salazar pôsobil ako predseda vlády do roku 1968.

V nafingovaných voľbách kandidát vlády zvyčajne kandidoval bez opozície, zatiaľ čo opozícia využila obmedzené politické slobody povolené počas krátkeho volebného obdobia na protest a stiahla svojich kandidátov pred voľbami, s úmyslom popierania legitimity režimu.

Politická polícia Estado Novo, perzekuovala odporcov režimu, ktorí boli často mučení, väznení alebo zabíjaní.

V roku 1958 sa generál Humberto Delgado, bývalý člen režimu, postavil proti prezidentskému kandidátovi Américovi Tomásovi. Tomás vyhral voľby aj napriek tvrdeniach o rozsiahlych volebných podvodoch a Salazarova vláda následne upustila od ľudovej voľby prezidenta a zverila túto úlohu Národnému zhromaždeniu.

Portugalská vláda Estado Novo zostala v druhej svetovej vojne neutrálna a jej povojnoví partneri v NATO ju spočiatku tolerovali kvôli jej anti-komunistickému postoju. Ako sa Studená vojna rozvíjala, štáty Západného a Východného bloku proti sebe súperili podporovaním partizánov v portugalských kolóniách, čo viedlo k portugalskej koloniálnej vojne (19611974).

Salazar mal mozgovú príhodu v roku 1968 a vo funkcii predsedu vlády ho nahradil Marcello Caetano, ktorý prijal slogan „nepretržitého vývoja“ a navrhoval mnohé reformy, ako napríklad mesačný dôchodok aj pre vidieckych pracovníkov, ktorí neboli štátu verejnoprospešní. Marcelistova jar zahŕňala väčšiu politickú toleranciu a slobodu tlače a bola vnímaná ako príležitosť pre opozíciu získať ústupky od režimu. Portugalsko zažilo v roku 1969 ochutnalo demokraciu a Caetano schválil prvé demokratické hnutie odborových zväzov v krajine od 20. rokov 20. storočia. Po voľbách v roku 1969 a 1973 sa však vláda a armáda postavili proti Caetanovi s politickými represiami proti komunistom a antikolonialistom.

Ekonomické podmienky 

Hospodárska politika režimu Estado Novo podporovala vytváranie veľkých konglomerátov. Režim udržiaval politiku korporativizmu, ktorá viedla k umiestneniu veľkej časti ekonomiky do rúk konglomerátov, napr. do rodiny Antónia Champalimauda.

Jednou z najväčších konglomerátov bola Companhia União Fabril (CUF) so širokým spektrom záujmov vrátane cementu, petrochémie, agrochemikálií, textilu, nápojov, námorníctva, elektrotechniky, poisťovníctva, bankovníctva, papiera, cestovného ruchu a baníctva, s pobočkami v celom Portugalskom kráľovstve.

Príjmy z kolónií pochádzali z ťažby surovín: ropy, kávy, bavlny, kešu orieškov, kokosových orechov, dreva, minerálov (vrátane diamantov), kovov (ako je železo a hliník), banánov, citrusov, čaju, rýb,...

Odbory nepresadzovali minimálnu mzdu.

Od 60. rokov 20. storočia vypuknutie koloniálnych vojen v Afrike spustilo významné sociálne zmeny, medzi ktoré patrí aj rýchle začlenenie žien na trh práce.

Koloniálna vojna 

Hnutia za nezávislosť začali v afrických kolóniách. Salazarove a Caetanove režimy reagovali presmerovaním stále väčšej časti portugalského rozpočtu na koloniálnu správu a vojenské výdavky a krajina sa čoraz viac izolovala od zvyšku sveta, čelila rastúcemu vnútornému nesúhlasu, zbrojným embargám a iným medzinárodným sankciám.

Začiatkom 70. rokov 20. storočia už nebolo žiadne politické riešenie. Hoci počet obetí bol relatívne malý, vojna trvala vyše 13 rokov; Portugalsko čelilo medzinárodnej kritike a bolo čoraz viac izolované. Udalosti ako Masaker vo Wiriyamu podkopávali popularitu vojny a postavenie vlády, hoci podrobnosti o masakri sú stále sporné.

Vojna sa v Portugalsku stala nepopulárnou. Tisíce ľavicových študentov a protivojnových aktivistov sa vyhli brannej povinnosti nelegálnou emigráciou, predovšetkým do Francúzska a Spojených štátov amerických. Medzitým sa tri generácie pravicových militantov v portugalských školách riadili revolučným nacionalizmom čiastočne ovplyvneným európskym neofašizmom a podporovali portugalskú ríšu a autoritársky režim.

Vojna mala hlboký dopad na krajinu. Revolučné hnutie ozbrojených síl začalo ako pokus o oslobodenie Portugalska od režimu Estado Novo a spochybnenie nových vojenských zákonov, ktoré vstúpili do platnosti.

Revolúcia 
Vo februári 1974 sa Caetano rozhodol odvolať generála Antónia de Spínolu z velenia portugalských síl v Guinei vzhľadom na narastajúci nesúhlas Spínolu s presadzovaním vojenských dôstojníkov a smerovaním portugalskej koloniálnej politiky. Stalo sa tak krátko po vydaní Spinolovej knihy Portugalsko a budúcnosť, v ktorej vyjadril svoje politické a vojenské názory na portugalskú koloniálnu vojnu. Niekoľko vojenských dôstojníkov, ktorí boli proti vojne, vytvorilo hnutie s cieľom zvrhnúť vládu štátnym prevratom. Na čele hnutia stáli Vítor Alves, Otelo Saraiva de Carvalho a Vasco Lourenço. Hnutiu pomáhali ďalší dôstojníci portugalskej armády, ktorí podporovali Spínolu a demokratickú občiansku a vojenskú reformu. Špekuluje sa, že skutočne viedol revolúciu Francisco da Costa Gomes.

Prevrat mal dva tajné signály. Najprv bola odvysielaná skladba Paula de Carvalha „E Depois do Adeus“ (portugalská pieseň v Eurovízii v roku 1974) 24. apríla popoludní. Toto upozornilo povstaleckých kapitánov a vojakov, na začiatok prevratu.

Druhý signál prišiel 25. apríla ráno, keď Rádio Renascença odvysielalo „Grândola, Vila Morena“ (pieseň Zeca Afonsa, politického speváka, ktorý mal v tom čase zakázané vysielať v portugalskom rádiu). Týmto dalo Hnutie signály na prevzatie strategických bodov v krajine.

O šesť hodín neskôr Caetanova vláda ustúpila. Napriek opakovaným rádiovým výzvam „kapitánov apríla“, ktorí radili civilistom, aby zostali doma, tisíce Portugalcov vyšlo do ulíc, odporujúc povstalcov. Ústredným miestom stretnutia bol lisabonský kvetinový trh, ktorý bol vtedy bohato zásobený karafiátmi. Niektorí z povstalcov dávali karafiáty do hlavne svojich zbraní. Hoci prevratu nepredchádzali žiadne masové demonštrácie, spontánna občianska angažovanosť zmenila vojenský prevrat na ľudovú revolúciu „vedenú radikálnymi armádnymi dôstojníkmi, vojakmi, robotníkmi a roľníkmi, ktorí pomocou jazyka socializmu a demokracie zvrhli senilnú Salazárovu diktatúru,“ poznamenal súčasný pozorovateľ tej doby, „pretože mal malú masovú podporu a bol ľahko potlačený Socialistickou stranou a jej spojencami.“

Caetano našiel útočisko vo veliteľstve lisabonskej vojenskej polície. Túto budovu partizáni obkľúčili a tlačilo naňho, aby odovzdal moc generálovi Spínolovi. Caetano a prezident Américo Tomás utiekli do Brazílie; Caetano tam strávil zvyšok svojho života a Tomás sa o niekoľko rokov vrátil do Portugalska.

Revolúciu pozorne sledovalo susedné Španielsko, kde vláda plánovala nástupníctvo španielskeho diktátora Francisca Franca. Franco zomrel o rok a pol neskôr, v roku 1975.

Vládne sily zastrelili štyroch civilistov, osoby zodpovedné za streľbu boli neskôr zatknuté Revolučným hnutím.

Následky 

Po prevrate držala moc vojenská Junta národnej spásy. Portugalsko zažilo turbulentné obdobie, známe ako Prebiehajúci revolučný proces.

Konzervatívne sily obklopujúce Spinolu a radikáli z Revolučného hnutia sa navzájom konfrontovali a Spinola bol nútený vymenovať kľúčových predstaviteľov Hnutia do vyšších bezpečnostných funkcií. Pravicové vojenské osobnosti sa pokúsili o neúspešný proti-puč, čo viedlo k odvolaniu Spinolu z úradu. Nepokoje v rámci Hnutia medzi ľavicovými silami (blízkymi komunistickej strane) a umiernenejšími skupinami (spojenými so socialistami) nakoniec viedli k rozštiepeniu a rozpusteniu skupiny.

Táto etapa trvala až do prevratu 25. novembra 1975, ktorý viedla skupina krajne ľavicových dôstojníkov, konkrétne Otela Saraiva de Carvalho. Bolo charakterizované ako komunistické sprisahanie s cieľom získať moc s úmyslom zdiskreditovať mocnú komunistickú stranu. Po ňom nasledoval úspešný proti-puč centristickejších dôstojníkov. Prvé slobodné voľby v Portugalsku sa konali 25. apríla 1975 s cieľom napísať novú ústavu nahrádzajúcu ústavu z roku 1933, ktorá prevládala počas éry Estado Novo. Ďalšie voľby sa konali v roku 1976 a úradu sa ujala prvá ústavná vláda vedená stredo-ľavicovým socialistom Máriom Soaresom.

Dekolonizácia 
Pred aprílom 1974 koloniálna vojna v Afrike pohltila až 40 percent portugalského rozpočtu. Hoci sa časť Guiney-Bissau stala de facto nezávislou v roku 1973, Bissau a ďalšie veľké mestá boli stále pod portugalskou kontrolou. V Angole a Mozambiku boli hnutia za nezávislosť aktívne vo vzdialenejších vidieckych oblastiach, z ktorých portugalská armáda ustúpila.

Dôsledkom karafiátovej revolúcie bolo náhle stiahnutie portugalského administratívneho a vojenského personálu z jeho zámorských kolónií. Do Portugalska sa vrátili státisíce portugalských Afričanov.

Angola začala desaťročia trvajúcu občiansku vojnu, do ktorej sa zapojili Sovietsky zväz, Kuba, Južná Afrika a Spojené štáty americké. Milióny Angolčanov zomreli v dôsledku nezávislosti v ozbrojenom konflikte, podvýžive a chorobách.

Mozambik sa po krátkom období stability tiež zaplietol do občianskej vojny, ktorá z neho urobila jednu z najchudobnejších krajín na svete. Situácia v krajine sa od 90. rokov zlepšila a konali sa voľby s viacerými stranami.

Východný Timor bol napadnutý Indonéziou a bol okupovaný až do roku 1999. Odhaduje sa, že od roku 1974 do roku 1999 zomrelo v súvislosti s konfliktom 102 800 ľudí, z ktorých väčšina zomrela počas indonézskej okupácie.

Po dlhom období totalitnej vlády zažila Guinea-Bissau v roku 1998 krátku občiansku vojnu a ťažký prechod k civilnej vláde.

Kapverdy a Svätý Tomáš a Princov ostrov sa v období dekolonizácie vyhli občianskym vojnám a začiatkom 90. rokov zaviedli politické systémy viacerých strán.

Zmluvou podpísanou v roku 1974 Portugalsko uznalo začlenenie bývalej Portugalskej Indie do Indie.

Portugalská ponuka z roku 1978 vrátiť Macao Číne bola odmietnutá, pretože čínska vláda nechcela ohroziť rokovania so Spojeným kráľovstvom ohľadom návratu Hongkongu. Územie zostalo portugalskou kolóniou až do roku 1999, kedy Čína prevzala kontrolu a uzákonila politiku „jedna krajina, dva systémy“ podobnú tej v Hongkongu.

Ekonomika po revolúcii 
Portugalská ekonomika sa medzi rokmi 1961 a 1973 výrazne zmenila. Revolučné obdobie zažilo pomaly rastúcu ekonomiku, ktorej jediným impulzom bol vstup do Európskeho hospodárskeho spoločenstva v roku 1986. Hoci Portugalsko už nikdy nezískalo svoj predrevolučný rast, v čase revolúcie bolo zaostalou krajinou so slabou infraštruktúrou, neefektívnym poľnohospodárstvom a niektorými z najhorších ukazovateľov zdravia a vzdelávania v Európe.

Sloboda vyznania 

Ústava z roku 1976 zaručuje všetkým náboženstvám právo na vyznávanie viery a nekatolícke skupiny sú uznané ako právnické osoby s právom zhromažďovania. Katolícka cirkev sa však stále snažila brániť ďalšej misijnej činnosti.

Zákaz činnosti Svedkov Jehovových bol zrušený. Svedkovia boli zaregistrovaní ako náboženská organizácia v decembri 1976 a o dva roky neskôr zorganizovali svoj prvý portugalský medzinárodný zjazd v Lisabone.

Výsledky 
Po období nepokojov sa Portugalsko ukázalo ako demokratická krajina. Krajina sa zbavila takmer všetkých bývalých kolónií a zažila vážne ekonomické otrasy. Pre Portugalcov a ich bývalé kolónie to bolo veľmi ťažké obdobie, no občianske práva a politické slobody boli dosiahnuté.

Dedičstvo

Deň slobody 
Deň Slobody (25. apríl) je štátnym sviatkom, kedy si Portugalci pripomínajú občianske a politické slobody dosiahnuté po revolúcii. Pripomína revolúciu z 25. apríla 1974 a prvé slobodné voľby v Portugalsku v rovnaký deň v nasledujúcom roku.

Iné projekty

Zdroj 

Farebné revolúcie
Štátne prevraty
Antifašizmus
Politika v Portugalsku
Portugalské kolónie
20. storočie v Portugalsku
25. apríl
1974