Tretia francúzska republika

Tretia francúzska republika (francúzsky: Troisième République) bol systém vlády prijatý vo Francúzsku od 4. septembra 1870, kedy sa počas francúzsko-pruskej vojny rozpadlo druhé francúzske cisárstvo, až do 10. júla 1940, kedy Francúzsko padlo počas druhej svetovej vojny, na základe čoho sa vytvorila vichystická vláda.

Počiatkom Tretej republiky dominovali politické rozvraty spôsobené francúzsko-pruskou vojnou v rokoch 1870–1871, ktorú republika naďalej viedla aj po abdikácii Napoleona III. v roku 1870. Tvrdé reparácie, ktoré si Prusi po vojne vymohli, mali za následok stratu francúzskych regiónov Alsaska (ponechali si Territoire de Belfort) a Lotrínska (severovýchodná časť, t. j. dnešný departement Moselle), sociálne otrasy a vznik tzv. Parížskej komúny. Prvé vlády Tretej republiky uvažovali o obnovení monarchie, avšak nezhody týkajúce sa povahy tejto monarchie a právoplatného držiteľa trónu sa nepodarilo vyriešiť. V dôsledku toho sa Tretia republika, pôvodne plánovaná ako dočasná vláda, namiesto toho stala trvalou formou francúzskej vlády. 

Francúzske ústavné zákony z roku 1875 definovali zloženie Tretej republiky. Pozostávala z Poslaneckej snemovne a Senátu, ktoré tvorili zákonodarnú zložku vlády, a prezidenta, ktorý slúžil ako hlava štátu. Vo funkciách prvých dvoch prezidentov, Adolpha Thiersa a Patricea de MacMahona, dominovali výzvy na znovunastolenie monarchie, avšak rastúca podpora republikánskej formy vlády medzi francúzskym obyvateľstvom a rad republikánskych prezidentov v 80. rokoch 19. storočia postupne zmarili vyhliadky na obnovu monarchie.

Tretia republika zriadila mnohé francúzske koloniálne dŕžavy vrátane Francúzskej Indočíny, Francúzskeho Madagaskaru, Francúzskej Polynézie a veľkých území v západnej Afrike počas delenia Afriky, ktoré všetky získala počas posledných dvoch desaťročí 19. storočia. V prvých rokoch 20. storočia dominovala Demokratická republikánska aliancia, ktorá bola pôvodne koncipovaná ako stredoľavicová politická aliancia, no postupom času sa stala hlavnou stredopravicovou stranou. Obdobie od začiatku prvej svetovej vojny do konca tridsiatych rokov minulého storočia sa vyznačovalo ostro polarizovanou politikou medzi Demokratickou republikánskou alianciou a radikálmi. Vláda padla necelý rok po vypuknutí druhej svetovej vojny, keď nacistické vojská obsadili veľkú časť Francúzska, a nahradili ju súperiace vlády Slobodné Francúzsko pod vedením Charlesa de Gaulla (La France libre) a Francúzsky štát pod vládou Philippa Pétaina (L'État français).

Počas 19. a 20. storočia bola francúzska koloniálna ríša druhým najväčším koloniálnym impériom na svete hneď po Britskom impériu; na svojom vrchole v 20. a 30. rokoch 20. storočia sa rozprestierala na ploche 13 500 000 km2. Čo sa týka počtu obyvateľov, v predvečer druhej svetovej vojny malo Francúzsko a jeho koloniálne dŕžavy len 150 miliónov obyvateľov, v porovnaní s 330 miliónmi v samotnej Britskej Indii.

Adolphe Thiers nazval republikanizmus v 70. rokoch 19. storočia „formou vlády, ktorá najmenej rozdeľuje Francúzsko“; politika za Tretej republiky bola však ostro polarizovaná. Naľavo stálo reformné Francúzsko, dedič Francúzskej revolúcie. Na pravej strane stálo konzervatívne Francúzsko, zakorenené v roľníctve, rímskokatolíckej cirkvi a armáde. Napriek ostro rozdelenému elektorátu Francúzska a vytrvalým pokusom o jeho zvrhnutie, Tretia republika vydržala sedemdesiat rokov, čo z nej robí najdlhšie trvajúci systém vlády vo Francúzsku od rozpadu Ancien Régime v roku 1789.

Pôvod a formovanie 
Francúzsko-pruská vojna v rokoch 1870–1871 viedla k porážke Francúzska a zvrhnutiu cisára Napoleona III. a jeho Druhého francúzskeho cisárstva. Po zajatí Napoleona Prusmi v bitke pri Sedane (1. septembra 1870) parížski poslanci na čele s Léonom Gambettom ustanovili 4. septembra 1870 vládu národnej obrany ako dočasnú vládu. Poslanci potom zvolili generála Louisa-Julesa Trochu za jej prezidenta. Táto prvá vláda Tretej republiky vládla počas obliehania Paríža (19. september 1870 – 28. január 1871). Keďže Paríž bol odrezaný od zvyšku neokupovaného Francúzska, minister vojny Léon Gambetta, ktorému sa podarilo opustiť Paríž v teplovzdušnom balóne, zriadil sídlo dočasnej republikánskej vlády v meste Tours na rieke Loire. 

Po francúzskej kapitulácii v januári 1871 sa dočasná vláda národnej obrany rozpadla a boli vypísané národné voľby s cieľom vytvoriť novú francúzsku vládu. Francúzske územia okupované v tom čase Pruskom sa volieb nezúčastnili. Výsledné konzervatívne Národné zhromaždenie zvolilo nominálne Adolphe Thiersa za hlavu dočasnej vlády („predseda výkonnej zložky Republiky, kým sa nerozhodne o inštitúciách Francúzska“). Vzhľadom na revolučnú a ľavicovú politickú klímu, ktorá vládla v parížskom obyvateľstve, si pravicová vláda zvolila za svoje sídlo kráľovský palác vo Versailles.

Nová vláda vyjednala mierové urovnanie s novovyhláseným Nemeckým cisárstvom: Frankfurtský mier podpísaný 10. mája 1871. Aby vláda prinútila Prusov opustiť Francúzsko, prijala rôzne finančné zákony, ako napríklad kontroverzný zákon o splatnosti, na zaplatenie reparácií. V Paríži sa budovala nevôľa voči vláde a od konca marca do mája 1871 sa parížski robotníci a národné gardy vzbúrili a založili Parížsku komúnu, ktorá udržiavala radikálny ľavicový režim dva mesiace až do krvavého potlačenia Thiersovou vládou v máji 1871.

Pokusy o obnovu monarchie 

Francúzske parlamentné voľby v roku 1871, ktoré sa konali po páde režimu Napoleona III., viedli k monarchistickej väčšine vo francúzskom Národnom zhromaždení, ktoré malo záujem o uzavretie mierovej dohody s Pruskom. Pri plánovaní obnovenej monarchie podporili „legitimisti“ v Národnom zhromaždení kandidatúru potomka kráľa Karola X., posledného kráľa z bourbonskej dynastie, ktorý prevzal francúzsky trón: jeho vnuka Henricha, grófa z Chambord, ako "Henricha V." Orléanisti podporovali potomka kráľa Ľudovíta Filipa I., ktorý v roku 1830 nahradil vo funkcii francúzskeho panovníka svojho bratranca Karola X.: jeho vnuka Ľudovíta Filipa, grófa z Paríža. Bonapartisti stratili legitimitu kvôli porážke Napoleona III. a neboli schopní presadiť kandidatúru žiadneho člena rodiny Bonapartovcov. Legitimisti a orléanisti nakoniec dospeli ku kompromisu, podľa ktorého by bol bezdetný Henrich, gróf z Chambord uznaný za kráľa a jeho dedičom by bol Ľudovít Filip, gróf z Paríža. Následne bol v roku 1871 trón ponúknutý grófovi z Chambord.

Monarchistická republika a ústavná kríza 

Chambord veril, že obnovená monarchia musí odstrániť všetky stopy revolúcie (vrátane najznámejšej vlajky trikolóry), aby sa obnovila jednota medzi monarchiou a národom, ktorú revolúcia rozbila. Obyvateľstvo však nebolo ochotné opustiť vlajku trikolóry. Monarchisti sa preto rozhodli, že počkajú až na smrť bezdetného grófa z Chambord a potom ponúknu trón jeho liberálnejšiemu dedičovi, grófovi z Paríža. Bola preto ustanovená „dočasná“ republikánska vláda. Chambord žil až do roku 1883, ale v tom čase nadšenie pre monarchiu vyprchalo a gróf z Paríža nikdy nezískal francúzsky trón. 

Po francúzskej kapitulácii vo vojne s Pruskom v januári 1871, ktorá ukončila francúzsko-pruskú vojnu, prechodná vláda národnej obrany zriadila nové sídlo vlády vo Versailles v dôsledku obkľúčenia Paríža pruskými vojskami. Vo februári toho istého roku boli zvolení noví zástupcovia, ktorí vytvorili vládu, z ktorej sa vyvinula Tretia republika. Títo predstavitelia – prevažne konzervatívni republikáni – uzákonili sériu legislatívy, ktorá vyvolala odpor a pobúrenie radikálnych a ľavicových prvkov republikánskeho hnutia. V Paríži vypukla séria verejných hádok medzi parížskou vládou spojenou s Versailles a mestskými radikálnymi socialistami. Radikáli nakoniec odmietli autoritu Versailles a v marci reagovali založením Parížskej komúny. 

Princípy, na ktorých je komúna založená, považovali francúzski konzervatívci vo všeobecnosti za morálne zdegenerované, zatiaľ čo vláda vo Versailles sa snažila udržať slabú povojnovú stabilitu, ktorú nastolila. V máji pravidelné francúzske ozbrojené sily pod velením Patricea de MacMahona a vlády vo Versailles pochodovali na Paríž a podarilo sa im rozložiť komúnu počas tzv. Krvavého týždňa. Termín ordre moral ("morálny poriadok") sa následne začal aplikovať na začínajúcu Tretiu republiku kvôli vnímanej obnove konzervatívnych politík a hodnôt po potlačení Komuny. 

De MacMahon, ktorého popularita bola posilnená víťazstvom nad komúnou, bol v máji 1873 zvolený za prezidenta republiky a tento úrad zastával až do januára 1879. Ako zarytý katolícky konzervatívec so sympatiami k legitimistom a značnou nedôverou voči sekularistom sa dostával čoraz viac k rozporu s francúzskym parlamentom, keďže liberálni a sekulárni republikáni získali počas jeho prezidentovania legislatívnu väčšinu.

Vo februári 1875 séria parlamentných aktov ustanovila ústavné zákony novej republiky. Na jeho čele stál prezident republiky. Bol vytvorený dvojkomorový parlament pozostávajúci z priamo volenej Poslaneckej snemovne a nepriamo voleného Senátu spolu s ministerstvom pod vedením predsedu Rady (predsedu vlády), ktorý sa nominálne zodpovedal prezidentovi republiky a zákonodarnému zboru. Počas 70. rokov 19. storočia dominovala vo verejnej diskusii otázka, či by mala monarchia nahradiť republiku alebo dohliadať na ňu.

Voľby v roku 1876 preukázali silnú verejnú podporu čoraz viac antimonarchistickému republikánskemu hnutiu. Do Poslaneckej snemovne bola zvolená rozhodujúca republikánska väčšina, zatiaľ čo monarchistická väčšina v Senáte si udržala iba jedno kreslo. Prezident de MacMahon zareagoval v máji 1877 a pokúsil sa potlačiť rastúcu popularitu republikánov a obmedziť ich politický vplyv prostredníctvom série akcií známych ako le seize Mai.

16. mája 1877 de MacMahon prinútil rezignovať umierneného republikánskeho premiéra Julesa Simona a vymenoval do úradu orléanistu Alberta de Broglieho. Poslanecká snemovňa označila vymenovanie za nelegitímne, prekračujúce právomoci prezidenta a odmietla spolupracovať s de MacMahonom aj de Brogliem. De MacMahon potom snemovňu rozpustil a vyzval na nové všeobecné voľby, ktoré sa budú konať nasledujúci október. Následne ho republikáni a ich sympatizanti obvinili z pokusu o ústavný štátny prevrat, čo on poprel. 

Októbrové voľby priniesli do Poslaneckej snemovne opäť republikánsku väčšinu, čím zopakovali verejnú mienku. Republikáni pokračovali v získaní väčšiny v Senáte do januára 1879, čím vytvorili dominanciu v oboch komorách a efektívne ukončili potenciál pre monarchistickú obnovu. De MacMahon sám odstúpil 30. januára 1879 a nahradil ho umiernený republikán Jules Grévy. Sľúbil, že nevyužije svoju prezidentskú právomoc na rozpustenie, a preto stratil kontrolu nad zákonodarným zborom, čím sa v podstate vytvoril parlamentný systém, ktorý bude zachovaný až do konca Tretej republiky.

Republikáni preberajú moc 
Po májovej kríze v roku 1877 boli legitimisti vytlačení z moci a Republiku napokon riadili umiernení republikáni (radikálnymi republikánmi pejoratívne označovaní za „oportunistických republikánov“), ktorí podporovali umiernené sociálne a politické zmeny na podporu nového režimu. Zákony Julesa Ferryho, podľa ktorých je verejné vzdelávanie bezplatné, povinné a sekulárne, boli odhlasované v rokoch 1881 a 1882, čo bol jeden z prvých znakov rozširujúcich sa občianskych právomocí republiky. Od tej doby katolícke duchovenstvo stratilo kontrolu nad verejným školstvom. 

Na odradenie monarchistov boli francúzske korunovačné klenoty v roku 1885 rozbité a predané. Ponechalo sa len niekoľko korún, ich vzácne drahokamy nahradilo farebné sklo.

Politika (1871 - 1914)

Kríza vyvolaná Boulangerom 

V roku 1889 otriasla Republikou náhla politická kríza, ktorú vyvolal generál Georges Boulanger. Na vrchole svojej popularity v januári 1889 predstavoval hrozbu štátneho prevratu a nastolenia diktatúry. So svojou základňou podpory v pracovných štvrtiach Paríža a iných miest, plus vidieckych tradicionalistických katolíkov a rojalistov, presadzoval agresívny nacionalizmus namierený proti Nemecku. Voľby v septembri 1889 znamenali pre boulangistov rozhodujúcu porážku. Porazili ich zmeny vo volebných zákonoch, ktoré Boulangerovi zabránili kandidovať vo viacerých volebných obvodoch; agresívnou opozíciou vlády; a neprítomnosťou samotného generála, v dobrovoľnom vyhnanstve so svojou milenkou. Boulangerov pád vážne podkopal konzervatívne a rojalistické prvky vo Francúzsku; zotavili sa až v roku 1940. 

Revizionistickí učenci tvrdili, že boulangistické hnutie častejšie zastupovalo prvky radikálnej ľavice a nie extrémnej pravice. Ich práca je súčasťou vznikajúceho konsenzu, že francúzsku radikálnu pravicu čiastočne sformovali počas Dreyfusovej éry muži, ktorí boli pred desiatimi rokmi boulangistickými prívržencami radikálnej ľavice.

Panamský škandál 
Panamské škandály z roku 1892, považované za najväčší finančný podvod 19. storočia, zahŕňali neúspešný pokus vybudovať Panamský prieplav. Spoločnosť Panamského prieplavu, sužovaná chorobami, smrťou, neefektívnosťou a rozšírenou korupciou a jej problémy zakrývali podplatení francúzski úradníci, skrachovala. Jej akcie sa stali bezcennými, pričom bežní investori stratili takmer miliardu frankov. Spoločnosť Panamského prieplavu, sužovaná chorobami, smrťou, neefektívnosťou a rozšírenou korupciou a jej problémy zakrývali podplatení francúzski úradníci, skrachovala. Jej akcie sa stali bezcennými, pričom bežní investori stratili takmer miliardu frankov.

Sociálny štát a verejné zdravie 
Francúzsko zaostávalo za bismarckovským Nemeckom, ako aj za Veľkou Britániou a Írskom v rozvoji sociálneho štátu s verejným zdravím, poistením v nezamestnanosti a národnými starobnými dôchodkovými plánmi. V roku 1898 existoval zákon o úrazovom poistení pracujúcich a v roku 1910 Francúzsko vytvorilo národný dôchodkový plán. Na rozdiel od Nemecka alebo Británie boli programy oveľa menšie – napríklad dôchodky boli dobrovoľným plánom. Tuberkulóza bola najobávanejšou chorobou tej doby, najmä mladých ľudí vo veku okolo dvadsiatky. Nemecko zaviedlo rázne opatrenia v oblasti verejnej hygieny a verejných sanatórií, ale Francúzsko nechalo problém riešiť súkromnými lekármi. Francúzska lekárska profesia si strážila svoje výsady a aktivisti v oblasti verejného zdravia neboli tak dobre organizovaní alebo takí vplyvní ako v Nemecku, Británii alebo Spojených štátoch. Napríklad prebehla dlhá bitka o zákon o verejnom zdraví, ktorý sa začal v 80. rokoch 19. storočia ako kampaň za reorganizáciu zdravotníckych služieb v krajine, za požiadavku registrácie infekčných chorôb, nariadenie karantény a za zlepšenie nedostatočnej legislatívy v oblasti zdravia a bývania z roku 1850.

Reformátori sa však stretli s odporom byrokratov, politikov a lekárov. Keďže to tak ohrozovalo toľké záujmy, návrh bol prediskutovaný a odložený na 20 rokov, a zákonom sa stal až v roku 1902. Implementácia nakoniec prišla, keď si vláda uvedomila, že nákazlivé choroby mali dopad na národnú bezpečnosť pri oslabovaní vojenských regrútov a udržiavaní miery rastu populácie výrazne pod úrovňou Nemecka. Ďalšia teória hovorí, že nízka miera rastu francúzskej populácie v porovnaní s Nemeckom bola spôsobená nižšou francúzskou pôrodnosťou, možno v dôsledku ustanovenia francúzskeho revolučného zákona, že pôda sa musí rozdeliť medzi všetkých synov — to viedlo roľníkov k tomu, že nechceli viac ako jedného syna. Neexistujú žiadne dôkazy, ktoré by naznačovali, že francúzska stredná dĺžka života bola nižšia ako v Nemecku.

Prezidenti Tretej republiky 
 Adolphe Thiers, 1871 – 1873
 Patrice de Mac-Mahon, 1873 – 1879
 Jules Grévy, 1879 – 1887
 Marie François Sadi Carnot, 1887 – 1894
 Jean Casimir-Perier, 1894 – 1895
 Félix Faure, 1895 – 1899
 Émile Loubet, 1899 – 1906
 Armand Fallières, 1906 – 1913
 Raymond Poincaré, 1913 – 1920
 Paul Deschanel, február 1920 – september 1920
 Alexandre Millerand, 1920 – 1924
 Gaston Doumergue, 1924 – 1931
 Paul Doumer, 1931 – 1932
 Albert Lebrun, 1932 – 1940

Iné projekty

Externé odkazy 
 Prezidenti Tretej republiky

Zdroj 

 
Zaniknuté štáty Európy
Zaniknuté štáty
Zaniknuté republiky