Efrém Sýrsky

Svätý Efrém Sýrsky (iné mená pozri nižšie; * okolo 306, Nisibis† 9. jún 373, Edessa) bol sýrsky básnik (hymnograf), teológ a učiteľ cirkvi, autor početných dogmatických a exegetických spisov. Býva označovaný za najväčšieho zo sýrskych cirkevných otcov a prvého veľkého sýrskeho básnika. Podľa niektorých názorov najväčší teologický patristický básnik či najväčší básnik sýrskej literatúry vôbec. Ako reprezentant aramejsko-mezopotámskeho archaického kresťanstva nezaťaženého gréckymi vplyvmi postavil biblicko-semitskú tradíciu a jej symboly do protikladu kresťanstva ovplyvneného gréckou filozofiou. Jeho dielo bolo preložené do mnohých jazykov a výrazne ovplyvnilo východnú a byzantskú literatúru (napr. Romana Melóda). Jeho výroky sú taktiež súčasťou zbierok apofthegmata tón hagión paterón a Filokalia. Bol veľkým ctiteľom Panny Márie. 

Viacerými kresťanskými cirkvami je uctievaný ako svätý. Jeho pamiatku si jednotlivé cirkvi pripomínajú v rozličné dni: 9. júna (anglikáni, katolíci, do roku 1970 18. júna); 28. januára (grékokatolíci, pravoslávni a nestoriáni); v piatok, piaty týždeň po Epifánii (nestoriáni); sobotu, týždeň pred Veľkou nocou, 28. január/1. február a 19. február (Sýrska ortodoxná cirkev); 27. január (maroniti); 9. júl (Kopti). 

Benedikt XV. ho v roku 1920 prehlásil za učiteľa cirkvi. Niektoré jeho hymny prešli do liturgie západnej i východnej Cirkvi.

Mená 
 Efrém Sýrsky
 Efraim Sýrsky
 
 
 
 iné varianty mena Efrém: Éfraím, Aprém, Ephraem, Ephraimos
 býva prezývaný rôznymi prezývkami ako: harfa Svätého Ducha, mariánsky učiteľ (Doctorus Marianus) a ďalšími

Pramene 

Prvé biografické zmienky o Efrémovi boli dielom gréckych cirkevných historikov ako Palladios, Sozomenus, Theodoret, Epifanios. Účelom raných gréckych životopisov bolo dodať sýrskemu asketikovi legitimitu a vážnosť z pohľadu byzantskej ortodoxnej cirkvi založenej na vlastnej tradícii. Dosiahli to napríklad (zrejme) fiktívnym spojením s Bazilom Veľkým, otcom byzantského mníšstva a s kláštornými základmi v Egypte. Počas návštevy Bazila Veľkého mal údajne podľa legendy zázračne prehovoriť po grécky. Zvýrazňovali jeho úlohu apologétu proti heretikom a zvýrazňovali náhľad naňho ako na otca sýrskeho monasticizmu. Isté údaje o jeho živote poskytujú aj jeho vlastné Nisibiské piesne. Jakub zo Serúgu (5.6. storočie) o ňom napísal metrickú homíliu (mémrá).  Ide o historicky a kultúrne presné vyobrazenie avšak plné nespoľahlivých informácií.

Životopis 

Narodil sa okolo roku 306 v mezopotámskom meste Nisibis alebo v jeho okolí. Podľa sýrskeho životopisu bol jeho otec pohanský kňaz, podľa iných (aj) ním podaných informácií je však pravdepodobné, že obaja jeho rodičia boli kresťania. Už v ranom detstve sa mu dostalo kresťanskej výchovy. Väčšinu života strávil v rodnom meste, kde pôsobil ako diakon. Veľký vplyv naňho mal nisibiský biskup Jakub, ktorému pomáhal a spolu s ktorým založil v Nisibis teologickú školu. Podľa niektorých názorov sa možno spolu s Jakubom zúčastnil na Prvom nicejskom koncile, iné zdroje to skôr vylučujú. Počas episkopátov Babua, Vologésa a Abraháma pôsobil na škole ako hlavný vyučujúci. Vplyv naňho mali aj miestni askéti, tzv. synovia Zmluvy. Šlo o predstaviteľov sýrskeho predmonastického asketizmu. Odmietol akýkoľvek vyšší úrad v cirkvi a vysväteniu za biskupa podľa legendy unikol predstieraním šialenstva. Po tom, čo Nisibis po smrti Juliána v roku 363 obsadili Peržania, odišiel spolu s ďalšími kresťanmi do Edessy.

V Edesse založil teologickú školu na ktorej pod jeho vedením študovali viacerí významní východní teológovia. Nie je známe či ovládal gréčtinu, no určite poznal grécku filozofiu. Podľa sporných hagiografických diel mal istý čas pobudnúť aj medzi mníchmi v Egypte, kde mal bojovať proti arianizmu. Mal taktiež navštíviť svätého Bazila Veľkého v Cézarey. Obe udalosti sú však veľmi neisté. (pozri aj kapitolu Pramene)

I napriek tomu, že uznával pustovnícky život, sám tento spôsob viery nepraktizoval. Viedol prísny asketický spôsob života, žil v telesnej zdržanlivosti a sebazapieraní, ale v mestskom prostredí. Askézu spájal s apoštolským pôsobením a pastoračnou činnosťou. Po tom, čo v Edesse v roku 372 vypukol hladomor, mal Efrém pôsobiť ako organizátor pomoci obyvateľom mesta. Podľa Edesskej kroniky a väčšiny zdrojov zomrel v roku 373 v Edesse. Rímske martyrológium uvádza rok 378 a spomína sa aj rok 379.

Dielo 

Efrémova spisovateľská činnosť bola obrovská. Podľa Sozoména napísal viac ako tisíc diel a vytvoril tri milióny veršov, existenciu viac ako tisícich Efrémových diel spomína aj patriarcha Fótius. Jeho dielo sa zachovalo v mnohých jazykoch, sám avšak určite písal v sýrčine. Priamo zo sýrčiny možno už za jeho života alebo krátko po smrti vznikli arménske preklady. Z gréckeho prekladu bolo jeho dielo preložené do latinčiny, staroslovienčiny a ruštiny. Existujú aj preklady v gruzínčine, koptčine, arabčine. V 21. storočí boli vydané aj dva české preklady - Hymny o ráji (Pavel Mervart, 2019) a Velikonoční hymny (Pavel Mervart, 2020). 

Autenticita niektorých diel je stále otázna, problematické sú najmä niektoré grécke diela, ktoré sú mu pripisované (tzv. grécko-byzantský Efrém/pseudo-Efrém) Zložitá je aj chronologická datácia jeho diel či ich zaradenie do obdobia jeho pôsobenia v Nisibise a Edesse. Teologické diela sú písané jednoduchým štýlom, prevažne v podobe básní, čoho dôvodom bol ich pastoračný a poučný charakter. Mali byť ľahko zapamätateľné a určené na spev. Niektoré diela boli preto napísané v podobe veršovanej prózy. Diela možno rozdeliť do troch typov: hymny, reči a komentáre k Biblii.

Hymny a mémre 
Väčšina Efrémovho diela bola písaná vo veršovanej podobe ako madráše alebo mémre (metrické homílie). K štvor- až sedemsylabickým madrášom sa často zachovali aj tóny (kálá), boli spievané ženskými chórmi. Mémre zase neraz obsahovali dialógy. Niektoré chválospevy sú akrostatické, t.j. každá strofa začína písmenom abecedy. Časť z nich má dogmatický charakter alebo pojednávajú o liturgii a askéze. Stali sa ústrednými bodmi východosýrskych a západosýrskych liturgických tradícií a ovplyvnili všetky aspekty sýrskeho cirkevného života. Medzi hymny patria napríklad:

 Hymni de Fide adversus scrutatores (dogmatické dielo, aj Contra scrutatores), 87 hymnov o viere)
 Nisibiské spevy (Carmina Nisibena, celkovo 77 spevov, asi polovica sa zaoberá historickými udalosťami, používa v nich autobiografické prvky. Ostatné majú teologické témy ako: Kristus, diabol, smrť či zmŕtvychvstanie)
 Hymni de Ecclesia (51 hymnov o cirkvi)
 Hymni de Virginitate (51 hymnov o panenstve)
 Hymni contra Haereses (56 hymnov proti bludom, heretikom. Vystupuje v nich proti gnostickým smerom a ariánom, ako znak ortodoxie považuje spoločenstvo viery a tradíciu)
 Hymni de Nativitate (hymny o narodení Krista)
 Hymni de Epiphania (sporné)
 Hymni de Ieiunio (hymny o pôste) 
 Hymni de Azymis de Crucifixione, de Resurrectione (dosl. preklad Hymny o nekvasených chleboch, ukrižovaní, zmŕtvychvstaní)
 Hymni de Paradiso (aj De Paradiso dogmatické dielo, dosl. preklad: Hymny o raji, vyšlo v češtine ako Hymny o ráji)
 Hymni contra Julianum (dogmatické dielo, dosl. preklad: Hymny proti Juliánovi Odpadlíkovi)
 ďalšie možno neautentické (napr. de Abraham Qidunaya, de Juliano Saba, de Confessoribus et Martyribus,...)
hymny o Panne Márii
Metrické homílie:
 Sermones in Hebdomadam Sanctam (sporná autenticita, v češtine vyšlo ako Řeči na svatý týden, Patristická čítanka,1983)
Memre su Nicomedia (popisuje zemetrasenie, ktoré postihlo mesto v roku 358)
Sermones de Fide (dosl. preklad Hovory o viere, dogmatické dielo)

Próza, reči a listy 
 Contra haereses ad Hyspatium a Contra haereses ad Domnum
Dogmatické diela. Sú napísané ako próza, Efrém v nich kritizuje gnostické náuky Máního (manicheizmus), Markióna (markionizmus) a Bardaiṣána. Zdôrazňuje v nich slobodnú vôľu človeka a oboznamuje s teologickou argumentáciou ktorá je založená na gréckej filozofii.
Sermo de Domino Nostro (dogmatické dielo, dosl. preklad: O našom Pánovi)
 List Publiovi (dogmatické dielo, dosl. preklad)
 List Hypatiovi (dosl. preklad)
 list ad Montanos (sporná autenticita)

Exegetické diela 
Napísal niekoľko komentárov k Starému a Novému zákonu. Zo starozákonných kníh sa venoval knihám Genezis, Exodus a Jób. Komentáre ku knihám Rút, Esdráš, Nehemiáš, Ester, knihe Žalmov, knihe Prísloví, k Piesni piesní a ku Knihe Sirachovcovej sa stratili. Významným je jeho komentár k Taciánovmu Diatessaronu (zlúčeným evanjeliám), ktorý nám poskytuje informácie o Efrémovom učení, o cirkvi a Kristovi. Zachovaný je len v arménčine. Okrem dnes uznaných kánonických textov uznával aj niektoré apokryfy ako Tretí list Korinťanom. Svoju exegézu tvoril v duchu antiochijskej školy, blízka mu však bola aj židokresťanská exegéza. Sám zároveň vystupoval aj proti judaizmu. Argumentačne sa opieral sa najmä o Bibliu, jeho úvahy boli výsledkom meditácie. Nepoužíva teologické pojmy, ale skôr symboly a metafory. V Písme pripúšťa len málo mesiášskych pasáží v doslovnom zmysle, oveľa viac je prorockých statí o Kristovi. Je možné, že väčšina jeho komentárov bola napísaná pre kresťanskú školu na ktorej pôsobil. V učení dialektiky oproti svojim protivníkom zaostával, svoju teologickú náuku príliš neprehĺbil a štýlom či terminológiou bola vhodná skôr pre potreby bežných veriacich, než pre teológov.

Myšlienky 
Hoci sa vyhýbal akejkoľvek systematizácii svojho diela, jeho myšlienky sú koherentné. Dejiny a príroda (kjána) tvoria podľa Efréma osnovu a základ reality. V centre všetkého je Ježiš Kristus, vtelené „Slovo Najvyššieho“, ktoré hrá na „troch harfách“ - t.j. Starom zákone, Novom zákone (dejiny) a prírode. Boh a jeho stvorenie je zakorenené v dialektickom tajomstve vtelenia Syna, čo otvára dvere analogickej skúsenosti s Bohom. Príroda je podľa neho plná náznakov Božej prítomnosti. Pri vytváraní sveta Boh zámerne predstavil ľudstvu nielen príklady krásy a poriadku, ale aj symboly, ktoré bohato odkazujú na identitu ich tvorcu. 

V tomto duchu popisuje Trojicu prostredníctvom obrazu slnečného/ohnivého lúča a tepla. O vzťahu medzi Otcom a Synom hovorí ako o vzťahu medzi stromom a jeho plodmi, o Duchu Svätom ako o bytí zostupujúcom na sviatosti. Krista v jednom hymne zase popisuje aj ako perlu, ktorá sa musí ako potápač (amod) ponoriť do vody (t.j. byť pokrstený - amida) a pred tým, než zaujme svoje vznešené miesto musí byť prepichnutá (Kristovo utrpenie). Dejiny (ekonomiku) spásy popisuje ako cestu vedúcu od stromu ku krížu, z Edenu do Sionu, zo Sionu do svätej Cirkvi a od cirkvi do kráľovstva nebeského.

Pretože medzi historickými symbolmi hrá ústrednú úlohu biblická typológia, jeho práce poskytujú veľa príkladov typologickej exegézy. Od začiatku odmieta biblický fundamentalizmus, čo vedie k významovej otvorenosti - polysémii symbolov. Mnohé z nich sú dodnes nejasné. Boh nevystupuje len pod kresťanskými menami (kráľ, pastier, ženích) alebo pod titulmi starovekých mezopotámskych bohov (výrobca, lekár,..), ale aj ako symbol z prírody. Všetky historické udalosti majú náboženský význam a Efrém, podobne ako židovskí proroci, uvažuje o vtedajších politických a vojenských udalostiach vo svetle etiky a teológie. Hľadá dôkazy o božskej činnosti a rozširuje morálne ponaučenia.

Jeho ústrednou teologickou témou je inkarnácia ako zázračné a paradoxné seba-poníženie Boha z lásky k ľudstvu a následná intimita medzi tvorcom a ľuďmi na kolektívnej i individuálnej úrovni. Aj keď je z jeho diel zrejmé, že ľudia majú vo svete jedinečné postavenie, niektoré hmotné veci, ako napríklad olej či masť, majú tiež výsadné miesto zakorenené v prírode. Jeho máriológia úzko súvisí s chápaním vtelenia a sviatostí, Máriin význam interpretuje prostredníctvom rady starozákonných typov (napr. Eva). Kým Eva vola matkou vraha brata, Mária porodila toho, koho krv bratia preliali. Označuje ju ako predobraz vykúpeného ľudstva a znamenie Cirkvi, ktoré naznačuje plnosť nebeského Jeruzalema. Má byť vyzdvihnutá uprostred národov aby ako lampa na svietniku, aby ukazovala cestu veriacim. V prirovnaní jej bezhriešnosti s bezhriešnosťou Ježiša niektorí vidia predzvesť katolíckej dogmy o nepoškvrnenom počatí.

V otázke vzkriesenia všetkých ľudí zachovával tradičné sýrske presvedčenie, že každý jednotlivec, aby získal nebeské blahoslavenstvo, musí očakávať koniec sveta a posledný súd. Jeho grafický popis neba a pekla prispel k Danteho inšpirácii pri písaní Božskej komédie. S Aligierim býva niekedy taktiež zrovnávaný (R. Murray).

Aj keď prijal obrazy z nekanonickej (a možno aj heterodoxnej) literatúry ranej sýrskej tradície (napríklad Taciánov Diatessaron, Šalamúnove ódy a Skutky Tomášove,…), je jeho práca vedome ortodoxná. Často je vedená polemicky. Útočí na Máního, Markióna a Bardaisana, ariánov, astrológov, pohanského cisára Juliána a pohanstvo, ako aj na niektoré aspekty judaizmu. So židovskou teológiou je i napriek svojej polemike neobvykle dobre informovaný a jeho biblické komentáre sú preniknuté nekánonickými židovskými tradíciami.

Efrém v umení 
Efrém patril k obľúbeným svätcom znázorňovaným byzantskou ikonografiou. Zobrazovaný bol ako diakon alebo mních, minimálne od 10. storočia ako mních s neúplnou bradou. V postbyzantskom období bol obľúbený obraz jeho úmrtia - mních na márach obkolesený elementmi pustovníckeho života.

Referencie

Ďalšia literatúra 
 
 EPHRAEM OF SYRIA, ST. In: In:  [najmä k jeho mariológii]

Iné projekty

Pozri aj 
 Efrém
 Efraimov prepísaný kódex

Externé odkazy 
 Generálna audiencia Benedikta XVI.: Sv. Efrém Sýrsky (ukážka z jeho diela, možno slovenský preklad z taliančiny spolu s článkom)
 Efrém Syrský (život, náuka a ukážka z diela, po česky, prevzaté z knihy Franciszek Drączkowski, Patrologia, Lublin 1999 a z Radio Vaticana

Kresťanskí mystici
Katolícki teológovia 4. storočia
Kresťanskí teológovia
Sýrski filozofi
Sýrski básnici
Spisovatelia píšuci po sýrsky
Učitelia cirkvi
Cirkevní otcovia
Sýrski pravoslávni svätci
Sýrski katolícki svätci
Sýrski orientálni ortodoxní svätci
Úmrtia 9. júna 
Úmrtia v 373
Narodenia v 306
Mariológovia