Kazvín

Kazvín (po perzsky: قزوین Kazvín, Qazvín) je mesto na severe Iránu, správne sídlo rovnomennej provincie Kazvín.

Kazvín leží v širokej úrodnej rovine na južnom úpätí pohoria Elburz (aj Elborz) asi 150 kilometrov severovýchodne od hlavného mesta Teheránu. Ide o dopravný uzol, ktorým vedú významné pozemné komunikácie i železnica. Nachádza sa na ceste medzi Teheránom a Tabrízom, ako aj na ceste od Kaspického mora k Hamadánu.

Sídli v ňom textilný a poľnohospodársky priemysel a nachádza sa v ňom významná tepelná elektráreň. Medzi historické pamiatky v Kazvíne patrí napríklad Piatková mešita či pavilón Čehel Sotún. Asi 60 kilometrov severovýchodne od mesta sa nachádzajú pozostatky hradu Alamut kedysi patriaceho asasínom. 

Podnebie v meste je mierne s priemernou maximálnou teplotou 34,5 ° C v lete a priemernou minimálnou teplotou v zime - 5,4. C. Ročné zrážky sú 339,1 mm s častými snehovými zrážkami v januári a februári.

História 

Podľa tradície na mieste dnešného Kazvínu existovalo mesto už v staroveku, keď sa nazývalo Šad Šápúr. Založené bolo sásánovským panovníkom Šápúrom I. okolo roku 250 a slúžilo ako pohraničné miesto brániace Perzskú ríšu proti obyvateľom žijúcim v okolí Kaspického mora. S príchodom islamu v 7. storočí vzrástol aj význam mesta. Mesto padlo do rúk Arabov v roku 644 za vlády kalifa Umara, keď ho dobyli jeho velitelia al-Bará ibn Ázib a Zajd ibn Džabal al-Tá’í. Kazvín sa stal centom islamizácie severnej Perzie a naďalej plnil úlohu významného pohraničného obranného sídla. Jeho správa bola zverená kalifovým úradníkom. Kalif Hárún ar-Rašíd nechal mesto opevniť.

Úlohu pohraničného sídla Kazvín plnil aj v období vlády Abbásovcov, keď slúžil ako pevnosť proti kaspickým národom a Alíovcom. Na krátku dobu mesto podliehalo Sámánovcom, no už v 10. storočí sa stalo súčasťou ríše šiitskych Bújovcov, keď ho dobyl Ruknuddaula. Bújovcom mesto podliehalo až do roku 1030, keď ho obsadili Ghaznovci. Popis mesta v 11. storočí podáva Násir-i Chusrau. V meste sa darilo výrobe látok, hoci tie nedosahovali kvality výrobkov z hlavných perzských centier. Mesto bolo už v stredoveku obklopené záhradami, ktorých časť dodnes existuje. I napriek priaznivej situácii sa Kazvín v stredoveku významom nikdy nevyrovnal iným perzským mestám ako Rajj, Nišapúr či Esfahán. Dôvodom bol čiastočne nedostatok vody, ktorý výrazne obmedzoval jeho rast. Mesto leží v pásme zemetrasení a niekoľkokrát ho výrazne poškodili zemetrasenia.

V 11. storočí sa Kazvín stal súčasťou Seldžuckej ríše. Význam mesta nebol pre Turkov veľký, takže sa nestalo ani správnym centrom na čele s amírom či malikom. Koncom 11. storočia vzniklo neďaleko Kazvínu hnutie šiítskych asasínov sídliacich na hrade Alamut. Asasíni následne viackrát terorizovali okolie mesta a v roku 1129 dokonca zabili 400 miestnych obyvateľov ako odvetu za lynčovanie ich vyslanca v Esfaháne. V neskoršom seldžuckom období mestu vládli viacerí poloautonómni správcovia, až sa nakoniec stalo súčasťou Chórezmskej ríše. V 13. storočí mesto vyplienili Mongoli, avšak osídlenie nezaniklo. Kazvín sa stal súčasťou Mongolskej ríše a následne Ílchanátu. Za vlády Gazana ríša Ilchánov začala upadať a výrazne upadla aj moc a vplyv Kazvínu. V tomto období výrazne vzrástol podiel turkického obyvateľstva v meste.

Po rozpade Ílchanátu Kazvín vystriedal viacerých vlastníkov. Istý čas patril Timúrovi a štátom Kara Kojunlu a Ak Kojunlu. Nová kapitola dejín sa pre Kazvín začala v 16. storočí s príchodom dynastie Safíjovcov. V tomto období prevládajúci sunnitský islam postupne vystriedal štátny šiitizmus. Za vlády Safíjovca Tahmáspa I. sa Kazvín stal v roku 1555 hlavným mestom Safíjovskej Perzie. Význam mesta ale rýchlo upadol po tom, čo Abbás I. v roku 1598 presunul hlavné mesto do Esfahánu. Kazvín bol následne spravovaný šáhovými úradníkmi a za vlády Šáh Sultána Husajna sa stal centrom samostatnej provincie. Koncom 16. storočia malo v meste podľa dobových správ sídliť viac ako 100 000 obyvateľov. Európski cestovatelia obdivovali najmä bránu paláca a niektoré miestne mešity.

V roku 1721 sa v meste uskutočnilo ľudové povstanie proti afganskej dynastii Hotakovcov, ktorá chcela opanovať Perziu. Do situácie v Perzii zasiahli Osmani, ktorým sa Kazvín v roku 1736 podriadil. Dojednaná zmluva bola ale nakoniec porušená a v roku 1739 prijal v Kazvíne perzskú korunu Nádir Šáh, zakladateľ dynastie Afšárovcov. V 18. storočí sa stal Kazvín hlavným obchodným centrom na cestách medzi Kaspickým morom, Perzským zálivom a Malou Áziou, často ho navštevovali európski cestovatelia a obchodníci. V meste sa malo nachádzať 600 obchodov, 8 karavanserájov, 40 mešít a 9 madrás. Ekonomická prosperita sa však nepodpísala na počte obyvateľov, ktorý mal koncom 19. storočia klesnúť pod 60 000. Jednotlivé odhady vtedajších cestovateľov sa líšia. Záujem európskych veľmocí o Perziu v krajine vyvolali národné hnutie a nepokoje. V roku 1909 mesto dobyli národné sily z Raštu a v okolí pôsobili aj ruské vojská vyslané s cieľom vyvinúť tlak na nacionalistov.

V 20. rokoch 20. storočia v meste založili svoju vojenskú základňu Briti. V roku 1921 v meste vypukol štátny prevrat, ktorý viedol ku konsolidácii krajiny za vlády Rezu Šáha Pahlavího. Počas iránskej revolúcie v rokoch 19781979 došlo v meste k nepokojom a bojom medzi miestnymi obyvateľmi a iránskou armádou.

Pamiatky 
Hoci sa v minulosti malo v meste nachádzať niekoľko stoviek mešít či modlitební, väčšina stredovekých sakrálnych stavieb zanikla. Dnes už neexistuje ani Veľká mešita založená kalifom Hárúnom ar-Rašídom, ani ním založené opevnenie mesta. Za najstaršiu islamskú budovu v meste sa dnes považuje klenutá kupolová miestnosť v Džámí masdžid, ktorá zrejme stojí na mieste starších predislamských zoroastrijských štruktúr. Dostavaná bola v rokoch 11061016, čo dosvedčuje inskripcia na nej. Z nej sa tiež možno dozvedieť meno patróna, ktorý ju nechal vyhotoviť (amír Abú Mansúr Chumartáš ibn Abd Alláh al-Imádí). Mešita susedila s madrasou. Podľa Zakaríju al-Kazvíního kupola mešity svojou veľkosťou nemala v Perzii náprotivok.

Ďalšou zachovanou pamiatkou je mešita/madrasa Hajdaríjja (alebo Hejdaríjje). Jej pôvodná funkcia je neznáma a časovo sa datuje niekoľko rokov po Chumartášovej mešite. Štvorcová kupolová miestnosť stojí na juhu nádvoria obklopeného modernejšími kádžárovskými štruktúrami. Výrazný architektonický a dekoratívny štýl sa vyvinul v Kazvíne počas seldžuckého obdobia, ktoré predstavuje napríklad mešita Sudžás.

Mauzóleum Hamdulláha Mustaufího pochádza z mongolského obdobia. Má štvorcovú základňu a štvorcovú prechodovú zónu so skosenými rohmi. Vrch zakončuje kužeľovitá strecha s kupolou. Mauzóleum bolo obnovené začiatkom 21. storočia. Neďaleko neho sa nachádza Teheránska brána z 19. storočia. Osamote stojaca budova je vyzdobená modrým, žltým, bielym a čiernym obkladom.

Mauzóleum Imámzada Šahzade Hosejna v sebe ukrýva pozostatky syna ôsmeho imáma šiitskeho islamu. Hoci je tamojšia výzdoba novšia, obnova mauzólea sa spomína už v roku 1630. Safíjovský pavilón Čehel Sotún bol vystavaný zrejme okolo roku 1545 Tahmáspom I. Pôvodne sa v jeho okolí nachádzali ďalšie dva pavilóny. Dnes presklená budova bola kedysi otvorená zo štyroch strán a slúžila ako korunovačné miesto perzských šáhov Ismá‘íla II. a Abbása Veľkého. Miesto bolo vynovené za vlády Kádžárovcov a v 20. storočí boli v okolí vysadené záhrady. Miesto dnes slúži ako múzeum. Jedinou ďalšou safíjovskou budovou v meste je brána Ali Kapu zo 17. storočia. Pôvodne tvorila vstup do palácového komplexu perzských šáhov. V minulom storočí slúžila 40 rokov ako ústredie polície, takže prístup k nej bol obmedzený. Asi 35 kilometrov severne od mesta sa nachádza pevnosť Alamut, niekdajšie sídlo asasínov, ktorá je v dezolátnom stave.

Osobnosti 
 Abdulkásim Árif Kazvíní (*1882† 1934), perzský básnik, hudobník a kaligraf
 Mirzá Muhammad Kazvíní (*1877† 1949), perzský literárny historik
 Zakaríjá’ al-Kazvíní (*1203† 1283), arabský kozmograf a geograf
 Hamdulláh Mustaufí al-Kazvíní, perzský učenec a historik v období vlády Ilchánov
 Jahjá ibn Abdullatíf al-Kazvíní († 1555), perzský učenec, historik
 Táhir Vahíd al-Kazvíní (†1700), perzský historik
 Táhirih (*1814/1817 † august, 1852), perzská poetka, aktivistka za práva žien a teologička bahaizmu

Galéria

Referencie

Iné projekty 

Mestá v Iráne
Bývalé hlavné mestá