Nikodém Hagiorita

Svätý Nikodém Hagiorita (iné podoby mena pozri nižšie; *1748/1749, ostrov Naxos†14. júl 1809, Athos, Skurteon) bol grécky pravoslávny teológ, mystik, kánonista a mních, autor viac ako 100 diel. Najväčší grécky náboženský spisovateľ 18. storočia, duchovný učiteľ gréckeho národa a predstaviteľ athoského „kollyvadského hnutia“. Jedna z najvýznamnejších osobností nedávnej pravoslávnej histórie.

Vydavateľ významnej antológie Filokalia a kánonickoprávnej zbierky Pidalion. Znovu oživil východnú tradíciu hésychazmu. V roku 1955 bol Pravoslávnou cirkvou prehlásený za svätého. Jeho sviatok si pripomínajú 14. júla/1. júla a 21. júna na Athose.

Mená 
 Nikodém Svätohorec, Nikodým Svätohorec, Nikodém Svätohorský, Nikodím Svätohorský, Nikodým Svätohorský
 Nikodém Hagiorita z Atosu, Nikodém Hagiorita, Nikodem Hagiorita, zriedkavejšie: Nikodém z Naxu
Nikodým Agiorita, Nikodím Agiorita, Nikodém Agiorita, Nikodím Agioritský
  (novogréčtina)
 vlastným menom: , v niektorých dokumentoch Καλλιβούρτζης Kallivurtzis či ΚαλλιβούρτσηςKallivurtsis

Životopis 
Nikodém sa narodil ako Nikolaos Kallivrutsis na gréckom ostrove Naxos, vtedy patriacom Osmanskej ríši. Jeho rodičmi boli Anton a Anastázia Kallivrutsisovci. Rodina žila v relatívnom blahobyte a vyznačovala sa hlbokou zbožnosťou. Po štúdiách na rodnom ostrove odišiel do maloázijskej Smyrny, kde v rokoch 17651770 študoval na cirkevnej škole. Jeho spolužiakmi boli budúci konštantínopolskí patriarchovia Neofytos VII. a Gregor V. Nikodém bol vynikajúcim žiakom. Dokázal si zapamätať obrovské objemy textu a hovorilo sa o ňom, že si pamätal každú knihu, ktorú prečítal.

Po víťazstve ruskej flotily nad Osmanmi v bitke pri Çeşme (ostrov Chios), začali Turci prenasledovať kresťanov v Smyrne. Aby ušiel pred prenasledovaním osmanských úradov, vrátil sa Nikodém na rodný ostrov, kde určitý čas pôsobil ako tajomník miestneho metropolitu. Namiesto črtajúcej sa cesty duchovného však vstúpil do kláštora. Vplyv na jeho výber mali traja mnísi z kláštora na Athose, ktorí istý čas pôsobili na Naxe. Po vzore východných mníchov prijal nové meno Nikodémos (Nikodimos).

Pod vplyvom korintského biskupa Makaria Notarasa sa Nikodém začal hlbšie zaujímať o teológiu a začal písať prvé diela. Z Makariovej iniciatívy tiež začal pracovať na Filokalii. Odišiel žiť na horu Athos, konkrétne do Kláštora Dionysia. V rámci kollyvadského hnutia sa zasadzoval o obnovu cirkevného života na základe patristickej tradície. Prakticky počas celého života písal rôzne diela, mnohé z nich ale vyšli až posmrtne.

Na hore Athos vyhľadával najmä samotu a menšie mníšske spoločenstvá. Vystriedal viaceré menšie kélie. Istý čas tiež býval na neobývanom ostrov Skiropula a niekoľko mesiacov strávil v Kláštore Pantokratoros. Väčšinu života však prežil v kélii Skurteon, kam sa presťahoval po prijatí schimy. V tejto kélii tiež v roku 1809 zomrel. Pochovaný bol v Kláštore svätej Barbory v Patisii pri Aténach. Jeho hlava je uchovávaná v kélii Skurteon. V roku 1955 bol svätou synodou konštantínopolského patriarchátu (Athinagorasa I.) kanonizovaný. Hymnograf Gerasimos Mikrajannanitis zostavil na jeho počesť službu, kánon a akatist.

Dielo a myšlienky 
Nikodém bol plodným autorom. Vytvoril viac ako 100 diel vrátane prekladov z latinčiny a starogréčtiny. Bol vynikajúcim znalcom východnej patristickej literatúry, no poznal aj západné (katolícke) diela. Napriek tomu, že vo svojich dielach niekedy mierne aplikoval západné scholastické metódy, „vždy zostal prevažne ‘byzantským’ teológom v tom zmysle, že bol verný byzantským tradíciám...“ Do gréčtiny preložil Duchovný zápas od Lorenza Scupoliho či Pinamontiho komentované vydanie Duchovných cvičení Ignáca z Loyoly.

Nikodémovým najvýznamnejšími počinmi boli zbierka Filokalia (gr. φιλοκαλία, Benátky, 1782; ďalšie vydania: Atény, 1893; Atény, 1958) v rovine duchovno-teologickej a zbierka Pidalion (aj Pedalion, gr. Πηδάλιον; Lipsko, 1800) v rovine kánonickoprávnej. Spoluautorom Filokalie bol biskup Makarios Notaras, spoluautorom Pidalionu mních Agapios z Dimitsany. Obe zbierky sú dodnes cennými prameňmi východného kresťanského učenia. Pidalion je navyše najviac používanejšou cirkevnoprávnou zbierkou pravoslávneho sveta. I napriek tomu, že v duchovnej rovine Nikodém čerpal aj zo západného učenia, v právnej rovine prejavil značné protikatolícke tendencie.

Medzi ďalšie Nikodémove diela patria napríklad Neon Eklogion (Νέον Ἐκλόγιον; Benátky, 1803); Christoithia christianon (Χρηστοήθεια χριστιανῶν, Benátky, 1803); Exomologitarion (Εξομολογηταριον), Interpretácia siedmich listov koncilu (Benátky, 1806); Nea Klimax (Νέα Κλιμαξ, Konštantínopol, 1844); Eortodromion (Ἑορτοδρόμιον) - vysvetlenie kánonov piesní, ktoré sa spievajú na sviatky Pána a Presvätej Bohorodičky či životy svätých Neos synaxaristis (Νέος Συναξαριστης, Benátky, 1819). 

Väčšina kníh, ktoré Nikodém pripravil na vydanie sú staroveké texty v novogréckom prerozprávaní. Doplnené boli mnohými dodatkami a poznámkami, ktoré obsahovali cenné informácie a odkazy. Nikodéma možno považovať za nezávislého komentátora. Neponúkal vlastné, originálne, riešenia ťažkých otázok, ale vyberal vhodné patristické interpretácie, podložené autoritou cirkevných otcov. Neobmedzoval sa na najznámejších komentátorov, ale čerpal aj zo starších, v tom čase menej poznaných velikánov pravoslávnej teológie.  

Nikodém ako jeden z nie mnohých na vtedajšom kresťanskom Východe, podporoval pravidelné prijímanie sviatosti svätého prijímania. Jeho kniha o pravidelnom prijímaní bola spočiatku odsúdená a rehabilitovaná bola až synodou v roku 1790. Zo západnej teológie preberal niektoré prvky z oblasti pastorálnej teológie a teológie sviatostí. Bol však tiež veľkým propagandistom Ježišovej modlitby a východného učenia hésychazmu. Pre novodobých gréckych čitateľov upravil spisy svätých Simeona Nového Teológa (1784) a Gregora Palamu. Bol autorom viac ako sedemdesiatich liturgických spevov (kánony, akatisty, chvály,...). V tejto oblasti plne nadviazal na staršiu hymnografickú tradíciu, v dôsledku čoho sa javí „ako skutočný dedič Byzantskej ríše“. Jazyk jeho hymnov neobsahuje inovácie, hoci niekedy používa odvážne moderné obrazy.

V roku 1809 sa musel brániť voči obvineniam z herézy, v súvislosti čím napísal ospravedlňujúce dielo Vyznanie viery. Podobne ako mnohé oné jeho diela vyšlo až posmrtne, v roku 1819. Jeho diela sú dodnes pravidelne publikované, pričom ide často o pomerne vysoké náklady. Predstavujú však spravidla dotlače predchádzajúcich vydaní. „Nevykonáva sa takmer žiadny pokus o serióznu archeografickú a textologickú prácu“. V dôsledku toho neexistujú takmer žiadne kritické edície jeho diel.

Poznámky

Referencie

Ďalšia literatúra

Heslá v encyklopédiách 
 Nikodemos der Hagiorite In: Ökumenisches Heiligenlexikon. Dostupné online. (po nemecky)
 [rozsiahle dielo, početné údaje o jeho živote i dielach, zatiaľ nezdigitalizované heslo]
  [čiastočne o západných vplyvoch]
 [rozsiahle heslo o živote i dielach]

Externé odkazy 
 Prepodobnyj Nikodim Svjatogorec (Kallivurczis) - diela v ruskom preklade

Grécki pravoslávni svätci
Grécki prekladatelia
Grécki spisovatelia
Grécki teológovia
Kánonisti
Kresťanskí mnísi
Kresťanskí mystici
Narodenia v 40. rokoch 18. storočia
Spisovatelia píšuci po grécky
Úmrtia 14. júla
Úmrtia v 1809