Boulton Paul Defiant

Boulton Paul Defiant bolo britské stíhacie lietadlo, ktoré bolo nasadené na začiatku druhej svetovej vojny (máj 1940 – 1942) do bojov proti Luftwaffe. Bolo to posledné bojovo nasadené stíhacie lietadlo v Royal Air Force, ktorého výzbrojou bola otočná veža na chrbte trupu.

Vznik a vývoj 

Lietadlo Boulton Paul Defiant vzniklo na základe špecifikácie F.9/35 ministerstva letectva. Všetka palebná sila lietadla bola koncentrovaná do streleckej veže, kvôli čomu bola vytvorená nová taktika – pilot mal dostať svoju stíhačku do takej pozície, aby strelec mohol čo najlepšie zasiahnuť nepriateľský bombardér. Strelecká veža mala najlepšie palebné pole najmä hore, pretože na bombardéry sa malo útočiť zdola. V lietadle Defiant nebola okrem streleckej veže už žiadna iná výzbroj, takže stroj bol bezbranný voči nepriateľským stíhačom, najmä pri útokoch spredu. Prvý prototyp lietadla Defiant po prvýkrát vzlietol 11. augusta 1937. Po prvej verzii Defiant Mk.I nasledovala výroba nie tak vysokého počtu mierne vylepšeného a výkonnejšieho Mk.II. Tiež sa vyrábala aj špeciálna verzia určená pre vlečenie cvičných cieľov (bolo vyrobených 140 kusov), TT. Mk.III, bez streleckej veže. Mnoho už existujúcich Defiantov bolo prestavaných do tejto podoby. Celkovo bolo vyrobených 1 064 kusov všetkých verzií.

Nasadenie 

Dodanie Defiantov jednotkám Royal Air Force bolo oneskorené kvôli vývojovým problémom až do obdobia rokov 1939 – 1940. Defianty sa najprv úspešne používali ako denné stíhačky, najmä nad Dunkerque, ale piloti Luftwaffe čoskoro odhalili ich prevádzkové a zbrojné nedostatky. Spočiatku si však neskúsení nemeckí stíhači plietli Defianty s lietadlami Hawker Hurricane. Približovali sa teda k nim zozadu zhora a nezriedka svoj fatálny omyl zistili až potom, keď strelec britského lietadla začal po nich strieľať. Nemeckí piloti sa však čoskoro naučili Defiant rozpoznávať, a potom sa situácia radikálne obrátila. Slabo vyzbrojený, pomalý a neohrabaný Defiant, ktorý nemohol strieľať dopredu a trpel komplikovanou komunikáciou medzi pilotom a strelcom, bol pre nemeckého stíhača ľahkým a prakticky bezbranným terčom. Len formácia väčšieho počtu Defiantov dokázala klásť účinnejší odpor, ktorý však vyžadoval čisto obrannú formáciu neumožňujúcu efektívny útok. Z tohto dôvodu začali Defianty plniť novú úlohu nočného stíhacieho lietadla (júl 1940) – najprv vo svojej pôvodnej výbave, neskôr boli niektoré stroje vybavené palubným vyhľadávacím radarom a s veľkými úspechmi vzlietali proti nemeckým nočným bombardérom. Stíhacia kariéra Defiantov skončila v roku 1942. Vtedy začali lietať schopnejšie nočné stíhačky, ale Defianty plnili naďalej svoju funkciu pri námorných záchranných operáciách, kedy vozili na palube dva záchranné člny, ktoré bolo možné zhodiť do vody, vliekli cvičné ciele a dve lietadlá lietali pri pokusoch s prvými katapultovacími sedadlami.

Špecifikácie (Defiant Mk.I)

Technické údaje 
 Posádka: 2 (pilot, strelec)
 Dĺžka: 
 Rozpätie: 
 Výška: 
 Nosná plocha: 
 Hmotnosť prázdneho lietadla: 
 Vzletová hmotnosť: 
 Maximálna vzletová hmotnosť: 
 Pohonná jednotka: 1 × kvapalinou chladený dvanásťvalec do V Rolls-Royce Merlin III s výkonom 768 kW

Výkony 
 Maximálna rýchlosť: /h (vo výške )
 Cestovná rýchlosť: /h
 Dolet: 
 Vytrvalosť: 1,78 hod.
 Dostup: 
 Počiatočná stúpavosť: /s
 Čas vystúpania do určitej výšky: 8,5 minút do výšky 
 Pomer výkon/hmotnosť: 204 W/kg

Výzbroj 
 4× guľomet M1919 Browning kalibru 7,7 mm v hydraulicky ovládanej streleckej veži na chrbte trupu (600 nábojov na hlaveň, spolu 2 400 nábojov)

Iné projekty

Zdroje 
 Malcolm V. Lowe – Encyklopedie letectví II (1939–1945) (z anglického originálu The Complete Encyclopedia of Flight 1939–1945) ISBN 80-7234-455-2 (str. 80, 81)
 

Britské stíhacie lietadlá
Britské cvičné lietadlá
Lietadlá druhej svetovej vojny
Defiant