Dejiny Afganistanu

Dejiny Afganistanu ako štátu začali v roku 1747 jeho založením Ahmadom Šáhom Ábdálím. Zaznamenané písomné zmienky o krajine, kde leží súčasný Afganistan, možno vysledovať až do obdobia 500 pred Kr., kedy patrila pod Staroperzskú ríšu, hoci dôkazy naznačujú, že pokročilý stupeň urbanizovanej kultúry tu existoval už v období medzi 2. a 3. tisícročím pred Kr. Harappská kultúra (kultúra povodia rieky Indus) sa nachádzala na rozsiahlom území severného Afganistanu. Alexander Veľký a jeho macedónska armáda dorazila do oblasti súčasného Afganistanu v roku 330 pred Kr., po dobytí Perzie v bitke pri Gaugaméle. Od tých čias v tejto oblasti vzniklo a vládlo viacero impérií, ríš a dynastií, ako Grécko-baktrijská, Maurjovská, Kušánská, Heftalická, Saffárovská, Sámánovská, Ghaznovská, Ghúrovská, Chaldžíovská, Tímúrovská, Mughálska či Durránska.

Afganistan ("krajina Afgáncov") bol v histórii ľudstva strategicky dôležitým miestom. Krajina slúžila ako "brána do Indie, v kontakte s Hodvábnou cestou, obchodným spojením medzi Stredomorím a Čínou". Ako miesto mnohých obchodných a migračných ciest, možno Afghanistan nazvať 'križovatkou Centrálnej Ázie'; zbiehajú sa tu cesty zo Stredného východu, údolia rieky Indus priesmykmi cez Hindúkuš, z Ďalekého východu cez Tarimskú panvu, a zo susednej eurázijskej stepi.

Iránske jazyky sa vyvinuli u jednej skupiny týchto ľudí; paštčina, ktorou sa dnes v Afganistane hovorí, je jedným z  východoiránskych jazykov.

Invázie Arabov zásadne ovplyvnili afgánsku kultúru; jej predislamské zoroastriánske, macedónske, budhistické a hinduistické korene sú dávno zabudnuté.

Mír Vajs nasledovaný Ahmadom Šáhom Ábdálím zjednotili afgánske kmene a na začiatku 18. storočia založili Durránovskú ríšu.

Prehistória 

Vykopávky prehistorických lokalít Louisa Dupreeho a ďalších v Darra-e Kur v roku 1966, pri ktorých sa našlo 800 kamenných nástrojov a fragment pravej spánkovej kosti neandertálca naznačujú, že ľudia a ich predkovia v oblasti Afganistanu žili minimálne pred 52 000 rokmi. V jaskyni Kara Kamar sa našli nože z obdobia mladého paleolitu, ktoré rádiokarbónová metóda datovania zaradila do obdobia pred 34 000 rokmi. Farmárske komunity v Afganistane patrili k najstarším na svete.  Artefakty naznačujú, že domorodci boli malí farmári a pastieri, veľmi pravdepodobne združení v kmeňoch, s malými miestnymi kráľovstvami, objavujúcimi sa a miznúcimi v priebehu vekov. Prechod k mestskému spôsobu života začal zhruba 3000 rokov pred Kr. Zoroastrizmus bol v tejto oblasti dominantným náboženstvom; odkazy naň tu dodnes pretrvávajú napríklad v názvoch mesiacov. Ďalšie náboženstvá, ako budhizmus a hinduizmus prekvitali na tomto území neskôr, pričom takisto zanechali v oblasti výrazné stopy. Gandhára bolo staroveké kráľovstvo z védskeho obdobia, ktorého hlavné mesto ležalo medzi pohorím Hindúkuš a Sulajmanským pohorím (Šalamúnove hory), hoci Kandahár v súčasnosti a staroveká Gandhára nie sú geograficky totožné.

Miestne obyvateľstvo okolo 3. tisícročia pred Kr. bolo pravdepodobne kultúrne a obchodne prepojené so susediacimi civilizáciami, ako Jiroft, Tappa-je Sejalk a Harappská kultúra. Mestská civilizácia sa začala rozvíjať v rovnakom období a je možné, že mesto Mundigak (v blízkosti Kandaháru) bola kolóniou Harrapskej kultúry.

Harappská kultúra 

Harappská kultúra bola civilizácia doby bronzovej (33001300 pred Kr.; doba vrcholu 26001900 pred Kr.) rozprestierajúc sa od súčasného severozápadného Pakistanu k severozápadnej Indii a severovýchodnému Afganistanu. V severnom Afganistane pri rieke Amudarja ležalo Shortugai – obchodná kolónia a najsevernejšie sídlo Harappskej kultúry. Ďalším známym mestom bol Mundigak. V Afganistane sa našlo viacero menších sídiel tejto kultúry.

Baktria-Margiana 

Baktrijsko-Margiánska alebo Oxuská civilizácia dominovala v juhozápadnej oblasti približne v období medzi 2200 a 1700 pred Kr. Mesto Balch (Baktra) bolo založené práve v tomto období (20001500 pred Kr.). Je možné, že táto civilizácia mohla byť indoeurópskou kultúrou, možno proto-indoárijská. Klasická predstava však kladie príchod indoárijcov na koniec harappského obdobia, čo následne viedlo k vzostupu védskych civilizácii vo včasnej dobe železnej.

Starovek (700 pred Kr.565)

Médi 

Existuje veľa rôznych názorov na rozsah Médskeho kráľovstva. Napríklad podľa Ernsta Herzfelda to bola mocná ríša, ktorá sa rozprestierala od centrálnej Anatólie po Baktriu, až k hraniciam súčasnej Indie. Na druhej strane je Heleen Sancisi-Weerdenburgová, ktorá tvrdí, že neexistuje žiaden skutočný dôkaz o tom, že Médska ríša vôbec existovala. Napriek tomu bola oblasť Afganistanu krátky čas pod vládou Médov.

Staroperzská (Achájmenovská) ríša 

Afganistan bol obsadený Staroperzskou ríšou potom, ako toto územie dobil Dárius I. Oblasť bola rozdelená na viacero provincií, ktoré sa nazývali satrapie, pričom každej vládol guvernér alebo satrapa. Boli to Aria (Herát); Arachozia (Kandahár, Laškargáh a Kvéta); Baktria (Balch); Satagýdia (Ghazní) a Gandhára (Kábul, Džalalabád, Péšávar).

Alexander a Seleukovci 

Alexander Veľký dorazil do oblasti Afganistanu v roku 330 pred Kr., rok po porážke Dária III. v bitke pri Gaugaméle. Jeho armáda čelila v afgánskych kmeňových oblastiach veľmi silnému odporu, čo údajne komentoval slovami, že do Afganistanu je "ľahko napochodovať, no ťažko z neho vypochodovať." Hoci jeho výprava v Afganistane bola krátka, Alexander za sebou zanechal helénsky kultúrny vplyv, ktorý pretrval niekoľko storočí. Viaceré veľké mestá, ktoré boli v oblasti postavené, niesli meno "Alexandria". Po jeho smrti bolo jeho slabo súdržné impérium rozdelené. Seleukos, macedónsky dôstojník počas Alexandrovej kampane, sa vyhlásil za vládcu svojej vlastnej Seleukovskej ríše, zahŕňajúcej Perziu a Afganistan.

Grécko-baktrijské kráľovstvo 

Grécko-baktrijské kráľovstvo bolo založené okolo roku 250 pred Kr., kedy sa Diodotos I., satrapa Baktrie (a pravdepodobne i okolitých provincií) odtrhol od Seleukovskej ríše. Kráľovstvo existovalo do cca 130 pred Kr., kedy bol Eukratidov syn, kráľ Heliokles I., porazený a vytlačený z Baktrie kmeňmi Jüe-č'. Predpokladá sa, že jeho dynastia pokračovala vo vládnutí v Kábule a Alexandrii na Kaukaze (súčasný Bagram) až do roku 70 pred Kr., kedy bol kráľ Hermaios porazený Jüe-č'.

Jeden z Démétriových následníkov, Menandros I., priviedol medzi rokmi 165 až 130 pred Kr. indogrécke kráľovstvo na vrchol, rozšíril ho do Afganistanu a Pakistanu na ešte väčšie územie ako Démétrios. Po jeho smrti kráľovstvo postupne upadalo až do porážky posledného kráľa v roku 10 po Kr.

Maurjovská ríša 

Teritória sa zmocnila Maurjovská ríša, vedená Čandraguptom, ktorá do oblasti priniesla hinduizmus a budhizmus. Jej cieľom bolo zabrať väčší rozsah Centrálnej Ázie, až kým nenarazili na miestne grécko-baktrijské sily. Seleukovci  údajne s Čandraguptom uzavreli prímerie; prenechali mu kontrolu oblastí na juh od pohoria Hindúkuš za 500 slonov a sobášom.

Potom ako konsolidoval hranice na severozápade, Čandragupta obrátil pozornosť na východ, smerom ku kráľovstvu Magadha (Nandovská ríša). Významné hmatateľné i nehmatateľné budhistické dedičstvo Afganistanu je zaznamenané v širokom spektre archeologických nálezov, vrátane náboženských a umeleckých pozostatkov. Podľa záznamov Süan-canga sa budhistické doktríny sa dostali až k Balchu, a to ešte počas Buddhovho života (563483 pred Kr.)

Indoskýti 

Indoskýti sú vetvou Sakov (Skýtov), ktorí od polovice 2. do 1. storočia pred Kr. migrovali z južnej Sibíri do Pakistanu a Arachózie. Vytlačili indogrékov a vládli kráľovstvu, ktoré sa rozprestieralo od Gandháry k Mathure. Moc Sakov začala upadať v 2. storočí potom, ako ich porazil juhoindický kráľ Gautamiputra Satakarni zo Sátaváhanovskej dynastie. Neskôr bolo kráľovstvo Sakov v 4. storočí úplne zničené Čandraguptom II. z Guptovskej ríše z východnej Indie.

Indoparti 

Indopartskému kráľovstvu vládla gondofarská dynastia, pomenovaná podľa svojho prvého vládcu Gondofara I. Ovládali oblasť, ktorá zahŕňala časti súčasného Afganistanu, Pakistanu a severozápadnej Indie v období tesne pred 1. storočím. Takmer počas celej ich vlády bolo sídlo gondofarských kráľov v Taxile (v súčasnej provincii Pandžáb v Pakistane). Títo králi sa tradične označovali ako Indoparti: ich mena bola často inšpirovaná Partskou ríšou, no pravdepodobne patrili do širšej skupiny iránskych kmeňov, ktoré žili na východe od Partie. Takisto neexistujú dôkazy, že by všetci králi, ktorí prijali titul Gondofares, čo znamená ”Držiteľ slávy”, boli príbuzní. Kresťanské písomnosti tvrdia, že apoštol Sv.Tomáš – architekt a skúsený tesár – dlho pobýval na dvore kráľa Gondofara a postavil pre kráľa v Taxile palác.

Kušánci 

Kušánska ríša expandovala z oblasti Baktrie (Centrálna Ázia) na severozápad subkontinentu počas vlády svojho prvého kráľa menom Kudžúla Kadphises, približne v polovici 1. storočia. Obyvatelia pochádzali z indoeurópskym jazykom hovoriaceho kmeňa Centrálnej Ázie menom Jüe-č', z vetvy známej ako Kušánci. V čase jeho vnuka, Kanišku Veľkého, sa ríša rozšírila na väčšinu územia Afganistanu a do severných oblastí Indického subkontinentu, minimálne po Saket a Sárnáth blízko Váránasí.

Kráľ Kaniška bol veľký patrón budhizmu; avšak ako sa Kušánci rozširovali na juh, božstvá na ich neskorších minciach odrážali novú početnú prevahu hinduistov.

Zohrali významnú úlohu v udomácnení sa budhizmu v Indii a v jeho šírení sa do Centrálnej Ázie a Číny.

Ríša prepájala námorný obchod v Indickom oceáne s Hodvábnou cestou cez údolie rieky Indus, podporovala vzdialený obchod, najmä medzi Čínou a Rímom. Kušánci priniesli nové trendy do rozvíjajúceho sa gandhárského umenia, ktoré dosiahlo vrchol práve počas ich vlády.

V 3. storočí sa ich ríša v Indii rozpadla a posledný známy veľký vládca bol Vásudéva I.

Sásánovci 

Určitý čas bola väčšina súčasného Afganistanu časťou perzského impéria Sásánovcov; Šápúr I. rozšíril svoju autoritu na východ do Afganistanu a pôvodne autonómni Kušánci tak boli nútení uznať jeho zvrchovanosť.

Kidariti 

Kidariti boli nomádsky klan. Predpokladá sa, že pochádzali zo západnej Číny a dorazili do Baktrie v rámci veľkej migrácie druhej polovice 4.storočia.

Heftaliti 

Heftaliti (alebo Eftaliti), známi tiež ako Bieli Huni tvorili nomádsku konfederáciu v Centrálnej Ázii v období neskorého staroveku. V oblasti Afganistanu sa objavili v prvej polovici 5. storočia. Vedení Toramanom, obsadili severnú oblasť Pakistanu a Severnú Indiu. Toramanov syn Mihirakula, šivaistický hinduista, sa dostal až do blízkosti Pataliputry na východe a Gválijaru v centrálnej Indii. Süan-cang popisuje Mihirakulove neľútostné prenasledovanie budhistov a ničenie ich kláštorov, hoci pravdivosť i autenticita textov je sporná. Heftaliti boli v 6. storočí porazení indickými kráľmi Yasodharmanom z Malwy a Narasimhaguptom. Časť z nich bola vytlačená z Indie a ostatní boli asimilovaní.

Stredovek (5651504) 

Od stredoveku do roku 1750 bola časť Afganistanu známa pod menom Chorasán. Dve so štyroch hlavných miest Chorasánu (Balch and Herát) sa v súčasnosti nachádzajú v Afganistane. Provincie Kandahár, Ghazní a Kábul tvorili hraničnú oblasť medzi Chorasánom a Hindustánom. Táto krajina, obývaná afgánskymi kmeňmi (potomkami Paštúnov), sa nazývala Afganistan a zhruba pokrývala rozsiahlu oblasť medzi pohorím Hindúkuš a riekou Indus, predovšetkým okolo Sulajmánskeho pohoria. Autor najstaršej písomnej zmienky o mene "Afghan" ("Abgân") bol Šápúr I. (Sásánovská ríša, 3. storočie). Neskôr bolo zaznamenané v podobe "Avagānā" indickým astronómom Varāhamihirom v jeho diele zo 6. storočia Brihat-Samhita. Odkazovalo na legendárneho predka známeho ako "Afghana", vnuka izraelského kráľa Saula. O Afgáncoch hovoril tiež čínsky cestovateľ Süan-cang, ktorý navštívil oblasť Afganistanu opakovanie v rokoch 630 až 644. Predkovia mnohých súčasných turecky hovoriacich Afgáncov sa usadili v okolí pohoria Hidúkuš a asimilovali mnoho z kultúry a jazyka paštúnskych kmeňov, ktoré tu už žili.

Dynastia Šáhí (Kábul) 
Dynastia Šáhíov vládla v údolí Kábulu a Gandháre od zániku Kúšánskej ríše v 3. storočí do začiatku 9. storočia.  Šáhíovia sú všeobecne rozdelení historicky na dve éry: budhistickú a hinduistickú, pričom k zmene došlo niekedy okolo roku 870. Kráľovstvo bolo známe ako Kábulský šahán alebo Ratbel-šahán od roku  565670, hlavné mestá boli v Kápíse a Kábule; neskôr ako Udabandapura alebo Hund po jeho hlavnom meste.

Hinduistickí Šáhíovia pod rádžpútijským vládcom Jayapalom boli známi bojmi s Ghaznovcami v oblasti súčasného východného Afganistanu a Pakistanu. Jayapala videl v konsolidácii Ghaznovcov nebezpečenstvo a za vlády Sebüktigina a potom aj jeho syna Mahmúda, ktorý bol pri zrode moslimského Ghaznavidu, vpadol do ich hlavného mesta Ghazní. Jaypala však bol Sebüktiginom porazený a prinútený platiť reparácie. Nezaplatil a znova vytiahol do boja, pričom stratil kontrolu nad celou oblasťou medzi kábulským údolím a riekou Indus.

Než vyrazil do boja, Jaypala zhromaždil veľkú armádu pandžábskych hinduistov. Keď prišiel do oblasti Pandžábu, mal 100 000 jazdcov a nespočetné množstvo pešiakov. Napriek tomu jeho armáda neobstála, a to najmä proti mladému Mahmúdovi z Ghazny. V roku 1001, krátko po nástupe sultána Mahmúda k moci a v čase keď bol zamestnaný bojmi s Karachánovským štátom severne od Hidúkuš, Jaypala ešte raz na Ghazní zaútočil. V blízkosti súčasného Péšávaru utrpel ďalšiu porážku a po bitke spáchal samovraždu, pretože ho jeho ľudia obvinili z pohromy a zneuctenia dynastie Šahíov.

Jayapalu nahradil jeho syn Anandapala, ktorý sa spolu s ďalšími generáciami Šáhíov podieľal na viacerých kampaniach proti postupujúcim Ghaznovcom, no boli neúspešní. Hinduistickí vládcovia sa nakoniec stiahli do exilu do hôr Kašmíru a Šiváliku.

Dobytie islamom 
V roku 642 si Rášidskí Arabi podrobili väčšinu juhozápadnej Ázie (z rúk Sásanovcov a Byzantíncov) a zo západného mesta Herát šírili náboženstvo Islamu. Afganistan mal v tomto období množstvo rôznych nezávislých vládcov.

Spočiatku Arabi v dôsledku útokov horských kmeňov neprešli celým Afganistanom. Väčšina východnej časti krajiny zostala nezávislá ako časť kráľovstiev Šáhíov až do času, kedy si ich podmanili Saffárovci, nasledovaní Ghaznovcami.

{{Citát|Arabské armády nesúce vlajku islamu prišli zo západu, porazili v roku 642 Sásánovcov, a potom pochodovali so sebavedomím na východ. Na západnom okraji afgánskej oblasti princovia Herátu a Sistanu umožnili vládnuť arabským guvernérom. Ale na východe, v horách, sa mestá podrobili aby vzápätí revoltovali, a náhlivo konvertovaní sa vrátili k starým vieram akonáhle armáda odtiahla. Tvrdosť a hrabivosť Arabských vládcov vyvolávala takú nespokojnosť, že akonáhle sa klesajúca moc kalifátu  stala zjavnou, miestni vládcovia opäť vyhlásili nezávislosť."|Nancy Hatch Dupree|300|Georgia|100}}

Dynastie Šáhíov vládli oblastiam Kábulského údolia (vo východnom Afganistane) a v starej provincii Gandhara (severný Pakistan a Kašmír) od zániku Kúšánskej ríše až do začiatku 9. storočia. Šáhíovia pokračovali vo vláde východnému Afganistanu až do konca 9. storočia, až do invázie Ghazníov.

 Ghazníovia 
Ghaznovská dynastia vládla z mesta Ghazna vo východnom Afganistane. V období od roku 997 až do svojej smrti v 1030, Mahmúd z Ghazní premenil pôvodne provinciálne mesto na mocné sídlo rozsiahleho impéria, ktoré sa rozprestieralo na väčšine  územia súčasného Afganistanu, východného Iránu a Pakistanu. Mahmúd doviedol do konca výboje svojich predchodcov, Ghaznu premenil na veľké kultúrne centrum a bázu pre časté nájazdy na Indický subkontinent. Ghaznovská dynastia bola porazená v roku 1148 Ghúrovcami z Ghóru.

 Mongolská invázia 
Invázia Mongolov viedla k rozsiahlej deštrukcii viacerých miest, vrátane Bámjánu, Herátu a Balchu, a spustošeniu úrodných poľnohospodárskych oblastí. Veľký počet miestnych obyvateľov bolo povraždených. Väčšina veľkých miest severne od horstva Hindúkuš sa stala súčasťou Mongolskej ríše. Afgánske kmeňové oblasti južne od Hindúkuš boli väčšinu spojencami dynastie Chaldží zo severnej Indie alebo nezávislé.

 Tímúrovia 

Tímúr (Tamerlán) väčšinu oblasti začlenil do svojej rozsiahlej Tímúrovskej ríše. Mesto Herát sa stalo jedným z hlavných sídiel jeho impéria. Tímúr prebudoval väčšinu infraštruktúry Afganistanu, ktorá bola zničená jeho predchodcami a krajina sa pod jeho vládou rozvíjala. Tímúr, potomok Čingischána, vyvoril rozsiahlu novú ríšu na území Ruska a Perzie, ktorej vládol z mesta Samarkand, ležiacom dnes v Uzbekistane. Timur obsadil Herát v roku 1381 a jeho syn Šáhruch presunul sídlo Tímúrovskej ríše v roku 1405 do Herátu. Tímúrovia patriaci k turkickým národom priniesli turkickú nomádsku kultúru Centrálnej Ázie do sféry perzskej civilizácie, a z Herátu urobili jedno z najkultúrnejších a najčistejších miest sveta. Spojenie stredoázijskej a perzskej kultúry bolo pre budúci Afganistan veľkým dedičstvom. Vláda Tímúrovcov začala upadať na začiatku 16. storočia so vzostupom nového vládcu v Kábule, Bábura. Keď tento Tímúrov potomok navštívil Herát, napísal: "celý obývaný svet nemá také mesto ako je Herát." V 16. storočí sa západný Afganistan opäť vrátil do rúk Perzie pod vládou Safíjovcov.Taliban Militant Islam, Oil and Fundamentalism in Central Asia, 2nd ed. Rashid, Ahmed. Introduction, page 9. Yale University Press

 Novovek (15041973) 

 Moguli, Uzbeci a Safájovci 

V roku 1504 Bábur, potomok Tímúra, dorazil do oblasti súčasného Uzbekistanu a vyrazil smerom na Kábul. Zahájil prieskum nových území v oblasti, pričom mu Kábul slúžil ako vojenské ústredie. Namiesto silných Safíjovcov na západe sa viac zameral na Indický subkontinent, vrátane oblasti známej ako Kabulistan. V roku 1526 vyrazil so svojou armádou obsadiť sídlo Dillíského sultanátu, ktorý v tom čase patril pod vládu afgánskej dynastie Lodi. Po porážke Ibrahima Lodi a jeho armády, Bábur premenil (Staré) Dillí na hlavné mesto svojej Mogulskej ríše.

Od 16. do 17. storočia bol Afganistan rozdelený na tri veľké oblasti. Severu vládol Bucharský kanát, západ bol pod vládou iránskych šiítov Safíjovcov a východnú časť ovládali sunitskí Moguli zo severnej Indie, ktorí v Kábule ustanovili jednu z pôvodných dvanástich súb (najvyšších imperiálnych provincií), hraničiacu s Láhaurom, Multanom a Kašmírom (pridaný ku Kábulu v roku 1596, neskôr rozdelený) a krátko existujúcu súbu Balch a súbu Badachšán (len 164647). Región Kandaháru na juhu slúžil ako nárazníková zóna medzi Mogulmi (ktorí tu krátko založili súbu Kandahár: 6381648) a perzskými Safíjovcami. Žili tu domorodí Afgánci, ktorí často menili podporu jednej či druhej strany. Bábur pred svojou výpravou do Indie preskúmal mnoho miest v oblasti. Súčasný Afganistan je aj preto bohatý na hrobky, paláce a pevnosti pochádzajúce z čias vlády Mogulov.

 Dynastia Hótakí 
V roku 1704 safíjovský Husajn Šáh dosadil krutého Juraja XI. (Gurgīn Khān) gruzínskeho pôvodu,aby vládol najvýchodnejším územiam ich veľkého Kandahárskeho regiónu. Jedným s Jurajových hlavných cieľov bolo rozdrviť rebelujúcich miestnych Afgáncov. Pod jeho vládou boli vzbury úspešne potlačené a Juraj vládol Kandaháru s nekompromisnou tvrdosťou. Začal väzniť a popravovať domorodých Afgáncov, najmä tých, ktorých podozrieval s účasti na rebéliách. Jedným z týchto väzňov bol Mír Vajs Hótakí, ktorý bol členom vplyvnej kandahárskej rodiny. Mír Vajs bol poslaný ako väzeň na perzský dvor v Isfaháne, no obvinenia proti nemu boli kráľom zrušené a tak sa vrátil späť do rodného kraja ako slobodný muž.

V apríli 1709 sa Mír Vajs spolu so svojimi bojovníkmi vzbúril. Povstanie začalo zavraždením Juraja XI. a jeho eskorty po jeho odchode z banketu, ktorý organizoval práve Mír Vajs vo svojom dome mimo mesta. O štyri dni neskôr do mesta dorazila dobre vycvičená gruzínska armáda, ale Mír Vajs a jeho sily mesto úspešne udržali. Medzi rokmi 1710 a 1713 afgánske sily porazili viaceré veľké perzské armády, ktoré boli vyslané z Isfahánu Safíjovcami.

Južný Afganistan sa stal nezávislým miestnym paštunskym kráľovstvom. Mír Vajs odmietol titul kráľ, a bol preto Afgáncami nazývaný "princ z Kandaháru a generál národných síl". Zomrel prirodzenou smrťou v novembri 1715 a na jeho miesto nastúpil jeho brat Mír Abdulazíz Hótakí. Azíz bol o dva roky neskôr zavraždený Mír Vajsovým synom menom Mír Mahmúd Hótakí, údajne preto, že plánoval odovzdať suverenitu Kandaháru späť Perzii. Mahmúd v roku 1722 vtrhol so svojou armádou do Perzie a porazil Safíjovcov v bitke pri Gulnabáde. Afgánci obsadili Isfahán (Hlavné mesto Safíjovcov) a Mahmúd sa krátko stal novým Perzským šáhom. Bol potom známy ako Mahmúd Šáh.

Mahmúd zahájil krátko trvajúcu vládu teroru proti Peržanom, ktorí sa od začiatku vzopreli jeho vláde, a bol v roku 1725 zavraždený svojim vlastným bratrancom (Ašraf Hótakí). Niektoré zdroje uvádzajú, že zomrel ako šialenec. Ašraf sa stal novým afgánskym šáhom Perzie, kým domovskej oblasti Afganistanu vládol Mahmúdov mladší brat Husajn Šáh. Ašraf zabezpečil mier s Osmanskou ríšou, keď v roku 1727 zvíťazil nad silnejšou osmanskou armádou. Ruské impérium však využilo pokračujúci politický nepokoj a obsadilo územia pôvodne patriace Perzii, čím výrazne zmenšilo oblasť pod Mahmúdovou kontrolou.

Krátka epizóda dynastie Hótakí bola problematická a násilná od svojho začiatku ako bratovražedný konflikt, ktorý sťažil jej možnosti sa trvalo v oblasti etablovať. Jej členovia žili v neustálom konflikte a krvavom boji o následníctvo. Má na svedomí masakru tisícov civilistov v Isfaháne, vrátane viac ako troch tisíc náboženských učencov, šľachty a členov rodiny Safíjovcov. Veľká väčšina Peržanov odmietla vládu Afgáncov, ktorých od samého začiatku považovali za uzurpátorov. Vláda Hótakíov v Afganistane pokračovala až do roku 1738, kedy bol Šáh Husajn porazený a vyhnaný Nádir Šáhom z Perzie.

 Durránska ríša 
Nádir Šáh a jeho afšárovská perzská armáda dorazila do mesta Kandahár v roku 1738, porazila Husajna Šáha a následne pohltila celý Afganistan do svojej ríše. V tomto čase sa k Nádirovej armáde pripojil mladý Ahmad Šáh Ábdálí počas jej invázie do Indie.

Nádir Šáh bol zavraždený 19. júna 1747 niekoľkými perzskými dôstojníkmi a ríša sa rozpadla. V rovnakom čase bol 25-ročný Ahmad Šáh  zaneprázdnený zvolávaním lója džirga ("veľké zhromaždenie"), ktorá mala vybrať vládcu zo svojich členov. Afgánci sa zhromaždili v blízkosti Kandahár v októbri 1747, spomedzi vyzývateľov zvolili práve Ahmada a urobili z neho novú hlavu štátu. Po inaugurácii/korunovácií bol známy ako Ahmad Šáh Durrání. Prijal titul dur-e dourán (Perla doby), ktorý si potom sám zmenil na titul dur-e durrán (Perla perál) a svoj kmeň premenoval na Durrání (Perlový). Ahmad Šáh nereprezentoval iba svoj kmeň, ale takisto zjednotil všetky paštúnske kmene. V roku 1751, Ahmad Šáh a jeho armáda dobyla územie celého súčasného Afganistanu, Pakistanu a na krátky čas aj iránske provincie Korasan and Kohistan, spolu s Dillí v Indii. V roku 1761 porazil Marátsku ríšu v bitke pri Panipate.

V októbri 1772 sa Ahmad Šáh stiahol do svojho domova v Kandaháre, kde v pokoji zomrel a bol spopolnený na mieste, ktoré dnes susedí so Svätyňou plášťa. Na jeho miesto nastúpil jeho syn Timúr Šáh Durrání, ktorý premiestnil sidlo svojej ríše z Kandaháru do Kábulu. Timúr zomrel v roku 1793 a vládu prevzal jeho syn Zaman Šáh Durrání.

Zaman Šáh a jeho bratia boli iba slabým odrazom svojho slávneho predka. Ich spory viedli oslabeniu schopnosti Afganistanu udržať vzdialené oblasti, ako Attock a Kašmír. Durráního ďalší vnuk, Šuja Šáh Durrání, utiekol pred hnevom svojho brata a dokonca hľadal útočisko medzi Sikhami. Durránovci nielen mnohokrát zaútočili na oblasť Pandžábu, ale v roku 1757 zničili najsvätejšiu svätyňu sikhov – Hari Mandir Sáhib v Amritsare, znesvätili jej sarowar'' kravskou krvou a sťali Baba Deep Singha. Sikhovia pod vedením Randžíta Singha z rúk Afgáncov časom dobili značnú časť Durránskej ríše (súčasný Pakistan bez provincie Sindh). V roku 1837 zostúpila afgánska armáda cez Chajbarský priesmyk a udrela na sikhské sily v oblasti Džamrúdu. Sikhovia boli neskôr porazení britskou armádou v prvej a druhej britsko-sikhskej vojne.

Referencie

Zdroj 

Afganistan
Afganistan