Anatolij Kralickij

Anatolij Kralickij (vlastným menom Alexander Fedorovič Kralickij; * 12. február 1835, Vyšné Čabiny, Rakúske cisárstvo, dnes Slovensko† 11. február 1894, Mukačevo, Rakúsko-Uhorsko, dnes Ukrajina) bol mních rádu svätého Bazila Veľkého, cirkevný činiteľ, pedagóg, spisovateľ, prozaik, etnograf, historik, literárny vedec, folklorista, novinár, fotograf a významná osobnosť národného obrodenia Rusínov.

Anatolij Kralickij sa v roku 1858 stal mníchom – pôsobil v monastieroch v Máriapócsi a v Mukačeve. Jeho činnosť však bola rôznorodá. V 60. rokoch 19. storočia začal pôsobiť ako spisovateľ – popri Alexandrovi Duchnovičovi a Alexandrovi Pavlovičovi sa stal najvýznamnejším spisovateľom karpatskorusínskej a zakarpatskoukrajinskej literatúry druhej polovice 19. storočia. V rámci umeleckej literatúry sa venoval písaniu poviedok, románových noviel, povestí, rozprávok a legiend. Jeho literárna činnosť sa zaraďuje do obdobia neskorého romantizmu. Patril medzi zástancov idey slovanskej vzájomnosti. Prispieval do viacerých periodík, kde uverejňoval svoje diela a štúdie. Za najvýznamnejšie dielo sa považuje poviedka Kňaz Laborec (po slovensky Knieža Laborec) z roku 1863. Ako historik a etnograf napísal viaceré články o histórii monastierov, o živote významných kultúrnych činiteľov v karpatskej oblasti. Zároveň bol aj jedným z prvých fotografov v regióne.

Životopis 

Anatolij Kralickij sa narodil 12. februára 1835 v obci Vyšné Čabiny ako tretie z deviatich detí (3 synovia a 6 dcér) v rodine miestneho gréckokatolíckeho diakona a učiteľa Fedora Kralického a Anny Končovej (Anny Koncsovej). Pokrstený bol 13. februára 1835 v miestnom gréckokatolíckom chráme kňazom Michalom Jakovičom. Jeho otec Fedor sa narodil v Haliči (pri meste Stryj) a keď bol mladý, prišiel do monastierskej školy v Krásnom Brode, aby sa vyučil za kantora a učiteľa. Mama pochádzala z obce Svetlice. Anatolij Kralickij mal dve staršie sestry – Júliu a Teréziu, mladšími súrodencami boli Anton, Mária, Michal, Zuzana, Štefan a Anna. Základné vzdelanie najskôr získal od svojho otca v rodine a potom v škole v susednej obci Krásny Brod.

Anatolij Kralickij sa koncom 40. rokov stretol s Alexandrom Duchnovičom, ktorý navštevoval Monastier Zostúpenia Svätého Ducha v Krásnom Brode. Obdobie života Anatolija Kralického do roku 1858 nie je pre vedcov jednoznačné. Vznikajú názory, že bol samouk alebo sa učil na Haliči, v Prešove, v Užhorodskom duchovnom seminári (1852 – 56), v Užhorodskom biskupskom seminári či študoval filozofiu na Košickom gymnáziu, alebo bol určitý čas novicom do Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve. Podľa ďalšieho názoru sa v roku 1850 ako 15-ročný dostal do Monastiera Zostúpenia Svätého Ducha. V roku 1854 sa dostal ako kandidát do Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve na odporúčanie od Alexandra Duchnoviča, ktorý si všimol jeho nadanie k dejinám a k literatúre. Medzi rokmi 185658 študoval v Monastieri Zostúpenia Svätého Ducha. V roku 1856 podľa Heleny Rudlovčákovej taktiež dostal ponuku stať sa učiteľom v (dnes už ukrajinskej) obci Imstyčovo. Rozhodol sa však ostať vo Vyšných Čabináchvyžiadal si miesto miestneho učiteľa, aby pomáhal otcovi. Počas štúdií sa začal venovať umeleckej tvorbe a štúdiu regionálnej histórie, etnografie a ľudovej tvorby.

25. marca 1858 ho v Prešove prešovský biskup Jozef Gaganec vysvätil za mnícha a prijal rehoľné meno – Anatolij. Obrad zorganizoval Alexander Duchnovič vtedy pôsobiaci na pozícii tajomníka biskupa. Za necelý polrok bol prijatý do Monastiera sv. Michala v Máriapócsi ako profesor cirkevnej histórie a kánonického práva v rehoľnej škole. Zároveň získal právo viesť bohoslužbu. Tam sa naučil nemčinu, čo mu pomohlo pri štúdiu nemeckej literatúry. Práve počas obdobia stráveného v Máriapócsi sa Anatolij Kralickij začal venovať romantickej tvorbe – vtedy napísal takmer všetky svoje poviedky a románové novely s národno-patriotickým smerovaním (príkladom sú diela Pastyr u polonynach, Bratovbyvcja, Fedir Petrjuk či Kňaz Laborec...).

V 60. rokoch 19. storočia bol Anatolij Kralickij aktívny v občianskej, v kultúrnej a v osvetovej činnosti – venoval sa písaniu diel, prekladom či recenziám. V roku 1860 v novinách Zorja halyckaja (po slovensky Úsvit haličský) ako svoje prvé dielo publikoval romantickú poviedku Pastyr u polonynach (po slovensky Pastier na holiach). O 3 roky neskôr napísal svoje najznámejšie dielpoviedku Kňaz Laborec (po slovensky Knieža Laborec)dielo o legendárnom kniežati Laborcovi ranofeudálneho štátu slovanského kmeňového zväzu Bielych Chorvátov. Ideou diela je názor Anatolija Kralického, že boj za slobodu národa bol v tejto dobe nevyhnutný. V roku 1863 prestúpil do Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve, ktorý bol od svojho vzniku hlavným strediskom náboženského, národného i kultúrneho života v Podkarpatskej oblasti. Začal v ňom pôsobiť ako učiteľ novicov, neskôr sa stal tajomníkom igumena. Od roku 1869 do smrti bol igumenom v Monastieri svätého Mikuláša v Mukačeve. Voľby, na ktorých výbor Rádu sv. Bazila Veľkého zvolil Anatolija Kralického za igumena, sa uskutočnili v roku 1869 v Monastieri Zostúpenia Svätého Ducha v Krásnom Brode. V roku 1875 sa stretol s Mychajlom Petrovyčom Drahomanovom, keď Drahomanov navštívil Monastier svätého Mikuláša v Mukačeve počas svojej návštevy Podkarpatskej Rusi. Následne obaja začali spolupracovať. Anatolij Kralickij bol podľa Mychajla Petrovyča Drahomanova názorovo orientovaný na Moskvu tzv. ľudovým spôsobom. Rád sv. Bazila Veľkého ho v roku 1885 navrhol ako kandidáta na pozíciu prvého predstaveného všetkých monastierov (protoigumena) Gréckokatolíckej cirkvi v Rakúsko-Uhorsku. Kandidatúru však neprijal, aby nedal uhorskej vláde dôvod na prenasledovanie členov rádu kvôli svojej názorovej orientácii na ideu slovanskej vzájomnosti a Rusko. Kvôli týmto názorom sa Anatolij Kralickij stal nepohodlným pre vládu. Vláda ho verejne obvinila z kolaborácie s redakciou novín Slovo, ktorých vydávanie bolo na území Rakúsko-Uhorska zakázané, a z nelojálnosti k uhorským zákonom. Spolu s ďalšími redaktormi bol obvinený zo spolupráce s haličskými proruskými (v Rakúsko-Uhorsku zakázanými) novinami. V roku 1888 výbor Rádu sv. Bazila Veľkého predĺžil jeho pôsobenie ako igumena Monastiera svätého Mikuláša v Mukačeve. Koncom 80. rokov sa Anatolij Kralickij venoval hlavne písaniu umeleckej literatúry.

Anatolij Kralickij bol aj jeden z prvých amatérskych fotografov v Podkarpatskej oblasti. Vo februári 1866 ho Jakiv Fedorovič Holovackyj požiadal, aby urobil niekoľko fotografií ľudí v kroji. Tieto snímky umiestnil do práce Narodnyje pesni Galickoj j Ugorskoj Rusi (po slovensky Ľudové piesne Haličskej a Uhorskej Rusi). Anatolij Kralickij v júni 1866 poslal Michailovi Fiodorovičovi Rajevskému fotografiu mužaRusína z oblasti pohoria Munții Maramureșului. V roku 1869 sa zúčastnil osadenia nového kríža na chrám v obci Lypča. Pri tejto príležitosti sfotografoval miestneho majstra a samouka Vasyľa Melcera oblečeného v huculskom kroji a napísal báseň Pamjatnoje (po slovensky Pamätné). Anonymný autor (pravdepodobne ním bol práve Anatolij Kralickij) v článku o vybudovaní chrámu v obci Lypča vysoko ohodnotil práve Vasyľa Melcera. František Rut Tichý tvrdil, že táto fotografia bola objavená v roku 1924 počas opravy zvonice chrámu pri Monastieri svätého Mikuláša v Mukačeve. Žiadna fotografia od Anatolija Kralického sa však nezachovala.

Anatolij Kralickij v spolupráci s Viktorom Kimakom po smrti Alexandra Duchnoviča v roku 1865 určitý čas vydával národné (ľudové) kalendáre – tzv. Mesjaceslovy, ktoré Duchnovič vydával od začiatku 50. rokov 19. storočia. Kalendáre mali nábožensko-moralizátorsky charakter, ale obsahovali tiež úryvky z umeleckej literatúry (diela napríklad Alexandra Duchnoviča, Alexandra Pavloviča, Anatolija Kralického či Alexandra Mytraka) či rady pre hospodárov.

Anatolij Kralickij sa v októbri 1866 zapojil do činnosti kultúrno-osvietenského spolku – Spoločnosť sv. Vasilija Veľkého (iný názov: Spoločnosť sv. Vasyľa Velykoho; slovenský názov: Spoločnosť svätého Vasilija Veľkého alebo Spoločnosť svätého Bazila Veľkého; rusínsky názov: Spoločnosť sv. Vasyľa Velykoho; ukrajinský názov: Tovarystvo sv. Vasyľa Velykoho), kde pôsobil na funkcii sekretára. V rámci činnosti spolku bol redaktorom novín Slovo (po slovensky Slovo) a neskôr novín Svit (po slovensky Svet) v rokoch 186771. Bol tiež členom literárnej spoločnosti v Ľvove – Halycko-Ruska matycja (po slovensky Haličsko-Ruská matica). Po tom, čo prestali vyhádzať periodiká Sova (po slovensky Sova), Svit (po slovensky Svet) a neskôr aj Novyj svit (po slovenský Nový svet), sa v roku 1873 Anatolij Kralickij s Ivanom Siľvajom pokúšal o založenie vlastných literárno-občianskych novín, kde sa mal stať hlavným redaktorom. Myšlienku sa však nepodarilo zrealizovať, keďže v Užhorode zanedlho mali začať vychádzať noviny Karpat, čo sa Anatolij Kralickij dozvedel od Mykolu Homičkova, a tak myšlienka prestala byť aktuálnou. Anatolij Kralickij sa v roku 1880 v Mukačeve usiloval založiť literárno-spoločenské noviny s názvom Slovesnosť (po slovensky Slovesnosť). Malo ísť o umiernené a apolitické periodikum. Nápad bol však znovu neúspešný, keďže sa nenašlo dostatok predplatiteľov. V tom čase bol najproduktívnejším prispievateľom do miestnych periodík spomedzi prozaikov (uverejnil napríklad diela: Prometej, Pijavycja, Siľskyj učyteľ...). Medzi rokmi 1862 a 1872 napísal mnohé články o histórii monastierov Rádu svätého Bazila Veľkého v Mukačevskej eparchii. Počas obdobia pôsobenia v Mukačeve napísal viacero biografií významných osobností Gréckokatolíckej cirkvi (Ján Jozef de Camillis, Vasiľ Popovič, Juraj Joanik Bazilovič...). V roku 1874 objavil a publikoval úryvok z Mukačevskej kroniky z 15. storočia (nebola dosiaľ nájdená). Na konci života uverejňoval diela hlavne v periodiku Beseda (po slovensky Beseda).

Od 23. apríla do 19. júna 1867 sa uskutočnila Vseruská etnografická výstava v Moskve. Do prípravného výboru bol v roku 1866 pozvaný aj Anatolij Kralickij – list mu poslal Vasilij Andrejevič Daškov ako hlavný mecenáš výstavy, kde ho prosil, aby im na výstavu poslal exponáty z jeho regiónu. Z neznámej príčiny však účasť odmietol. Podľa názoru Heleny Rudlovčákovej práve počas príprav výstavy sa Anatolij Kralickij zoznámil s Jakovom Fedorovičom Holovackým.

Anatolij Kralickij ovládal mnoho jazykovruštinu, ukrajinčinu, slovenčinu, češtinu, maďarčinu, nemčinu, francúzštinu, gréčtinu, latinčinu, karpatorusínsky.

Anatolij Kralickij po Rakúsko-Uhorskom vyrovnaní sa venoval prekladom diel slovenských autorov (Pavol Jozef Šafárik, Svetozár Hurban-Vajanský, Ondrej Serebíni, Anton Bielek...). V roku 1892 v novinách Lystok (po slovensky Lístok) publikoval historický prehľad slovenskej literatúry.

Anatolij Kralickij zomrel 11. februára 1894 v Mukačevskom monastieri a pochovali ho do krypty na cintoríne tohto monastiera. Nekrológ, v ktorom bol vyzdvihnutý prínos Anatolija Kralického, napísal Eugenij Fencik. Eugenij Fencik bol taktiež autorom prvej biografie Anatolija Kralického z roku 1893.

Tvorba 
Anatolij Kralickij je autorom okolo 400 vedeckých, publicistických a literárnych titulov. Svoje diela publikoval aj pod rôznymi pseudonymami (Askoľd, Ivan Noď, Foma Fomyč, Laborčan...) a kryptonymami (A. K., A. Kr., An. Kr...). Napísal veľa poviedok, románových noviel, povestí, noviel, čŕt, prekladov, publicistických článkov, etnografických a vlastivedných štúdiíSivero-vostočnaja Uhorščyna (po slovensky Severovýchodné Uhorsko), Topografičesko-geografičeskoje opisanije (po slovensky Topograficko-geografický opis), Rusiny Laborskije v Uhorščine (po slovensky Rusíni Laboreckí v Uhorsku), Svadebnyji obrjady u Laborskych Rusinov (po slovensky Svadobné obrady u Laboreckých Rusínov), Narodnyji pesni iz okolicy Mističevskoj v Ugriji (po slovensky Národné piesne z okolia Mystyči v Uhorsku), Narodnaja etnografija (po slovensky Národná etnografia), Etnografičeskije mysli iz byta Ugorskich Slovakov (po slovensky Etnografické poznámky zo života Uhorských Slovákov)<ref name=":152"></ref>, O sovremennom položenii russkich v Ugrii (po slovensky O súčasnom postavení Rusov v Uhorsku). Jeho diela neboli za jeho života vydané knižne.

Práce a diela Anatolija Kralického boli publikované v rozličných publikáciách v Moskve, v Petrohrade, v Budapešti, vo Viedni, v Kyjeve, v Ľvove a v Užhorode. V rokoch 185659 písal do prvých novín na Podkarpatskej Rusi – Cerkovnaja gazeta (po slovensky Cirkevné noviny). Prispieval taktiež do užhorodských novínSvit (po slovensky Svet), Lystok (po slovensky Lístok) a haličských novín a časopisovSlovo (po slovensky Slovo), Žyťťa i slovo (po slovensky Život a Slovo), Sokol (po slovensky Sokol), Sova (po slovensky Sova), Zorja halyckaja (po slovensky Úsvit haličský), Halyčanyn (po slovensky Haličan), Novyj prolom (po slovensky Nový prelom), Novyj halyčanyn (po slovensky Nový Haličan), Vestnyk (po slovensky Vestník), Beseda (po slovensky Beseda), Naukovyj sbornik (po slovensky Náučný zborník), Otečestvennyj sbornik (po slovensky Vlastenecký zborník), Karpat. Vyjadroval svoje kriticko-realistické názory, pre ktoré sa stal nepohodlným pre uhorskú vládupoukazoval na veľký útlak rusínskeho a ukrajinského obyvateľstva v Rakúsko-Uhorsku.

Prispel tiež k vytvoreniu zbierky informácií o slovanských národochSlavjanskij sbornik (po slovensky Slovanský zborník), ktorý bol vydaný v Petrohrade. V svojej tvorbe sa venoval aj histórii podkarpatských monastierov.Anatolij Kralickij sa v sérii historických článkov venoval napríklad monastierom: v obci Krásny Brod (Monastier Zostúpenia Svätého Ducha - 1864, 1871) , v obci Boroňavo (Boroňavskyj monastyr Blahoviščeňňa Presvjatoji Bohorodyci ČSVV, 1870, 1871), v obci Imstyčovo  (Imstyčivskyj monastyr, 1867, 1871), v meste Máriapócs (1862, 1863, 1866, 1871), v obci Hrušovo (Hrušivskyj monastyr), v meste Mukačevo (Monastier svätého Mikuláša, 1865, 1871), v obci Malé Berezné (1871)...  Kralickij v roku 1874 publikoval článok Pivnično-Schidna Uhorščyna (po slovensky Severovýchodné Uhorsko), kde uviedol topograficko-geografický opis vtedajších 4 zakarpatských komitátov s charakteristikou miest, obcí, národnostnej štruktúry a postavenia tunajšieho obyvateľstva.

Vytvoril sériu článkov Naukovyj sbornik halycko-ruskoj maticy (r. 1866, I.IV.) (po slovensky Vedecký zborník Haličsko-rusínskej matice), v ktorých vo forme reportáží napísal sériu biografií významných predstaviteľov rusínskej kultúryAlexandra DuchnovičaNiektorí vedci v 20. storočí považovali článok o Alexandrovi Duchnovičovi za nekrológ., Arsenija Kocaka, Vasiľa Popoviča, Michala Baluďanského a ďalších. V rámci publicistickej činnosti uverejnil články aj o niektorých osobnostiach slovenskej kultúryŠtefanovi Moyzesovi, Jánovi Kollárovi, Pavlovi Jozefovi Šafárikovi, Jankovi Kráľovi, Jozefovi Hložníkovi a Františkovi Víťazoslavovi Sasinkovi.

Je autorom mnohých poviedok a rozprávaní zo života rodného kraja, podkarpatských Lemkov (Rusínov). Tie sa neskôr stali podkladmi pre diela Alexandra Duchnoviča, Arsenija Kocaka či Vasiľa Popoviča.
Filozofia a názory Anatolija Kralického boli výrazne ovplyvnené antickými filozofmi starovekého Grécka a Ríma ako aj ideou slovanskej vzájomnosti. V svojej tvorbe a národno-uvedomovacom procese nasledoval svojich veľkých predchodcovAndreja Bačinského, Juraja Joanika Baziloviča, Vasiľa Dovhoviča, Michala Lučkaja, Alexandra Duchnoviča, Alexandra Pavloviča, keď bránil kultúru svojho národa v období silnej maďarizácie. Považoval sa za stúpenca a pokračovateľa buditeľskej činnosti Alexandra Duchnoviča. Záchranu proti maďarizácii Rusínov videl rovnako ako Alexander Duchnovič v šírení idey slovanstva a slovanskej vzájomnosti. Zastával názor, že Rusko je záchrancom slovanských národov a veril v ich lepšiu budúcnosť.

V spolupráci s Cirillom Szabóom vytvoril knižnú sériu Narodnoje čtenije (po slovensky Národné čítanie) a vydali ju v roku 1869. Ich cieľom bolo šíriť osvetu národa.

Zostavil veľkú knižnicu vďaka dávnym archívom. Jeho knižnica obsahovala diela významných ukrajinských, ruských, slovenských, poľských, srbských, nemeckých a maďarských spisovateľov (Hryhorij Savyč Skovoroda, Ivan Petrovyč Kotľarevskyj, Taras Hryhorovyč Ševčenko, Marko Vovčok, Oleksa Petrovyč Storoženko, Michal Lučkaj, Alexander Sergejevič Puškin, Vasilij Andrejevič Žukovskij, Nikolaj Vasilievič Gogoľ, Pavol Jozef Šafárik, Ján Kollár, Adam Mickiewicz...). Mnoho kníh mu daroval ukrajinský vedec Mychajlo Petrovyč Drahomanov, ktorý mu posielal etnografické a folklórne materiály a zbierky. Medzi nimi boli Maloruski narodni pisni (po slovensky Maloruské národné piesne) a Maloruski narodni perekazy (po slovensky Maloruské národné povesti). Diskutovali spolu aj o problémoch národnostných menšín v Rakúsko-Uhorsku a v Ruskej ríši. Ďalej to boli knihy Zapiski ochotnika (Ivan Sergejevič Turgenev), Rasskazy (Fiodor Michajlovič Rešetnikov), Kobzar (Taras Hryhorovyč Ševčenko), Povisti (Marko Vovčok)... Mychajlo Drahomanov vyzval Rusínov a Ukrajincov žijúcich v Rakúsko-Uhorsku, aby mu posielali piesne či rozprávky, na základe ktorých charakterizoval spôsob život a ľudovú tvorbu miestneho obyvateľstva v prácach Istoričeskije pesni malorusskogo naroda (po slovensky Historické piesne maloruského národa) a Malorusskije predanija i rasskazy (po slovensky Maloruské povesti a rozprávky). Na výzvu sa mu ako prvý prihlásil práve Anatolij Kralickij. Anatolij Kralickij si dopisoval s Jakovom Fedorovičom Holovackým, ktorý využil jeho materiály o folklóre a vo svojej štvordielnej práci Narodnyje pesni Galickoj j Ugorskoj Rusi (po slovensky Ľudové piesne Haličskej a Uhorskej Rusi), Osypom Andrijovyčom Mončalovským a Ivanom Jakovyčom Frankom. Ivan Jakovyč Franko publikoval niektoré Kralického zápisy v časopise Žyťťa i slovo (po slovensky Život a slovo). Kralickij udržiaval vzťahy s mnohými osobnosťami vedy a kultúry, napríklad s Antonom Semionovičom Budilovičom, s Bohdanom Andrijovyčom Didyckým, s Andrejom Petrovičom Deškom, s Mychajlom Petrovyč Drahomanov, s Izmailom Ivanovičom Sreznevským...

Anatolij Kralickij prekladal z nemčiny, zo slovenčiny, z češtiny, z ruštiny, z maďarčiny a z francúzštiny. Osobitnou časťou prekladateľskej činnosti Anatolija Kralického sú preklady diel nemeckého spisovateľa Jeremiasa Gotthelfa a švajčiarsko-nemeckého spisovateľa Johanna Heinricha Daniela Zschokkeho, ktorí pôsobili v období osvietenstva. Anatolij Kralickij sa snažil preklady prispôsobiť prostrediu Užhorodskej Rusi (napríklad postavy v jeho dielach slávia Vianoce podľa Juliánskeho kalendára). Zo slovenskej literatúry prekladal diela Jána Hollého (báseň Hlas matky Tatry), Pavla Jozefa Šafárika, Svetozára Hurbana-Vajanského, Ondreja Seberíniho (dielo Marína Hrúzová) a Antona Bieleka, ktoré uverejňoval v novinách Lystok (po slovensky Lístok). Udržiaval kontakt aj s niektorými predstaviteľmi slovenskej kultúry (Janko Kráľ, Samuel Ormis...). V rámci publicistickej činnosti uverejnil články aj o Štefanovi Moyzesovi, Pavlovi Jozefovi Šafárikovi, Jozefovi Hložníkovi a Františkovi Víťazoslavovi Sasinkovi.

Svoju literárnu tvorbu začal v 60. rokoch 19. storočia. Patril k slovanofilom a usiloval sa o presadenie myšlienky slovanskej vzájomnosti, ktorá ovplyvňovala spoločensko-politický život inteligencie v tom čase. Zastával názor, že cárske Rusko predstavuje akéhosi záchrancu slovanských národov a podporuje ich mierumilovnosť. Nesúhlasil s tvrdením, že v tej dobe Rusko zaostávalo za západnou Európou v oblastiach umenia, literatúry a náuky.  Pôsobil v období romantizmu a realizmu. Bol hlavným predstaviteľom karpatorusínskeho romantizmu. V jeho romantických dielach sa postavy nepodrobia osudu, snažia sa0 pomáhať druhým bez viery v nadprirodzené sily, čo bolo dôkazom viery Anatolija Kralického v silu národa a v lepšie vlastnosti človeka. Presadzoval úprimnosť a lásku, nie odlúčenosť i samostatnosť ako iní romantici.

Anatolij Kralickij pod vplyvom realizmu napísal viacero sociálno-spoločenských poviedok. Poukazoval v nich na rôzne problémy a ťažkú sociálno-ekonomickú situáciu na území dnešného východného Slovenska a Podkarpatskej Rusi. Venoval sa problematikám sociálnej, národnej a kultúrnej obrody, sociálnej nespravodlivosti, biedy ľudu a emigrácie. V dielach sa venoval aj alkoholizmuveľkému problému tunajšieho obyvateľstva, čo zneužívali hospodári, obchodníci a krčmári. Druhou príčinou chudoby na vidieku v tejto oblasti podľa Anatolija Kralického bola exekúcia. Prvý zoznam diel Anatolija Kralického uverejnil v roku 1930 ruský historik Fiodor Fiodorovič Aristov pod názvom Chronologičeskij perečeň napečateľnych sočinenij A. F. Kralickogo. 18501893 gg (po slovensky Chronologický zoznam vydaných diel A. F. Kralického. Roky 18501893).

Literárnu tvorbu Anatolija Kralického hodnotili napríklad Ivan Jakovyč Franko,Ivan Jakovyč Franko taktiež v svojom článku Formaľnyj i reaľnyj nacionalizm (po slovensky Formálny a reálny nacionalizmus) pozitívne hodnotil kultúrnych činiteľov v karpatskej oblasti. Jevgenij Sabov, Volodymyr Ivanovyč Birčak,, Dmytro Mykolajovyč Verhun, Ivan Serhijovyč Kolomijec, Vasyľ Lazarevyč Mykytas...

Život a tvorba Anatolija Kralického sa stala predmetom štúdia napríklad pre Františka Ruta Tichého, Fiodora Fiodoroviča Aristova, Vasyľa Lazarovyča Mykytasa, Jolanu Holendovú, Helenu Rudlovčákovú, Eugena Perfeckého, Valerija Paďaka, Michala Pavliča...

 Etnografia 
Anatolij Kralickij sa tiež zaoberal etnografiou a folklórom. Zoznamoval sa často s obyčajnými dedinčanmi a pri stretnutiach si zapisoval piesne, múdrosti, vedomosti o národných obradoch, hádanky, príslovia, porekadlá, rozprávky, koledy... Napísal viaceré etnografické články aj o rôznych slovanských národocho Srboch, o Bulharoch, o Rusoch, o Ukrajincoch... Riešil v nich tiež sociálno-ekonomické, politické, kultúrne či historické otázky.

Anatolij Kralickij v roku 1863 strávil dva týždne na východnom Slovensku, kde ho zaujali tunajšie svadobné zvyky, o ktorých napísal v článku Svadebnyji zvyčaji u šaryšskych Slovakov (po slovensky Svadobné zvyky šarišských Slovákov). Článok uverejnil v časopise Halyčanyn (po slovensky Haličan) v roku 1868. Článok druhýkrát vydal v roku 1871.

Materiálmi pre jeho etnografickú činnosť sa stali vtedajšie vydania Andreja Deška, Mychajla Andrijovyča Vrabeľa, Vuka Stafanovića Karadžića, Jána Kollára...

 Dielo 

 Poviedky 

 Kňaz Laborec (po slovensky Knieža Laborec) je najvýznamnejšie a najznámejšie dielo Anatolija Kralického. Dielo bolo publikované v zborníku Halyčanyn (po slovensky Haličan) v roku 1863. Dej romantickej poviedky sa sústreďuje na knieža Laborca, jeho snahu ubrániť sa vo svojej užhorodskej pevnosti proti Uhrom.Anatolij Kralickij v diele používa označenie Polovci, ako v 9. storočí nazývali Starých Maďarov. Zradou bol nútený utekať so svojou dcérou Virou a so svojimi najbližšími spolubojovníkmi až k rieke Sviržava, na brehu ktorej ho Uhri chytili a popravili. Jeho verní spolubojovníci ho tam pochovali. Kralickij opisuje tragický koniec slovami: „Pochovali ho na tom mieste pri Sviržave a nazvali tú nešťastnú riečku Laborec“. Dielo bolo následne niekoľkokrát vydané (napríklad v roku 1925 Augustínom Vološinom).
 Obraz žizni (po slovensky Obraz života) je poviedka, ktorá je literárnym debutom Anatolija Kralického. Bola publikovaná v šlabikári Knyžnycja čytaľnaja dľa načynajuščych v roku 1847. V poviedke vystupuje starec, ktorý má predstavovať Alexandra Duchnoviča.
 Pastyr u polonynach (po slovensky Pastier na planinách) je poviedka, ktorá je kompozične rozdelená na 6 častí s 2 dejovými líniami. V prvej dejovej línii sa dej sústreďuje na chudobného pastiera Volodymyra. Miluje Olenu, ktorú však zámožný otec už sľúbil rozmaznanému boháčovi Tichomírovi. Druhá línia sa odohráva vo Valašsku, kde bojar Dumyriu vyznáva lásku Flore, pričom vo vedľajšej izbe na smrteľnej posteli leží jeho žena. Flora ho obviní z neľudskosti a chce sa mu pomstiť. Anatolij Kralickij vydal dielov roku 1860 v novinách Zorja halyckaja (po slovensky Úsvit haličský).
 Svjato-Jurskyj monastryr v Livadiyi (po slovensky Sväto-jurský monastier v Livadii) je poviedka z obdobia oslobodzovacích bojov v Grécku. Anatolij Kralickij ju napísal v roku 1862 a bola vydaná v roku 1865 v 10 vydaniach časopisu Slovo (po slovensky Slovo).
 Kazň neba (po slovensky Nebeská poprava) je poviedka, ktorá bola publikovaná v roku 1863.
 Prometej (po slovensky Prometeus) je poviedka s prvkami gréckej mytológie, ktorú Anatolij Kralickij vydal v novinách Svit (po slovensky Svet) pod pseudonymom Foma Fomyč v roku 1867.
 Napoleon v Moskve.
 Ne chody, Hrycju, na večornyci! (po slovensky Nechoď, Hryc, na priadky!) je romantická poviedka s prvkami mystiky a folklóru, ktorej námetom boli aj známe ľudové piesne z východného Slovenska a z Podkarpatskej Rusi. Jednou z nich bola pieseň o večnej láske a boji o ľudskú dôstojnosť  Oj ne chody, Hrycju, ta j na večornyci (po slovensky Oj, nechoď Hryc, na priadky), ktorá bola prvýkrát uvedená v roku 1805. Anatolij Kralickij časť zo začiatku piesne uviedol na koniec poviedky. Týmto dielom inšpiroval viacerých spisovateľov (Alexander Alexandrovič Šachovskoj, Volodymyr Ivanovyč Samijlenko, Mychaljo Petrovyč Staryckyj, Oľha Julianivna Kobyľanska...). Dielo bolo publikované až v roku 1865 v novinách Slovo (po slovensky Slovo).
 Fedir Petrjuk je romantická poviedka s historickou témou, ktorá bola publikovaná v zborníku Otečestvennyj sbornik (po slovensky Vlastenecký zborník) vo Viedni v roku 1862.  Dej sa odohráva v pohorí Munții Maramureșului v období turecko-tatárskych nájazdov. Hlavnou postavou je vidiecky hospodár Fedir Petrjuk, ktorý zradou nadobudol bohatstvo a kvôli peniazom je ochotný spraviť čokoľvek. Na druhej strane sú vzbúrenci, ktorých vedie Vasyľ Bahoš. Fedir Petrjuk sa na konci stáva žobrákom ako trest za to, že spolupracoval s nepriateľom a zapredal jedinú dcéru do osmanského háremu.
 Bratovbyvcja (po slovensky Bratovrah) je romantická poviedka s biblickým námetom. Rukopis diela sa nenašielstratil sa v redakcii literárneho zborníka Halyčanyn (po slovensky Halíčan).
 Juhoslov'janski amazonky (po slovensky Juhoslovanské amazonky) je romantická poviedka s námetom histórie obrany slovanských národov, ktorú Anatolij Kralickij publikoval v roku 1891. Témou je povstanie v juhoslovanskej dedine pod vedením Ivana Holovyča. Toho neskôr zradia a vydajú nepriateľovi. Preto ho nahradí jeho manželka Terkahlavná postava poviedky. Anatolij Kralickij prostredníctvom diela odsúdil vtedajšie pomery v mnohonárodnostnej spoločnosti.
 Mojsej je poviedka, ktorá bola publikovaná až v roku 1998.

 Sociálno-spoločenské poviedky 

 Pivnycja (po slovensky Pivnica) je sociálno-spoločenská poviedka a jedno z najvýznamnejších diel Anatolija Kralického. Rieši v nej problém svojho rodného regiónuzrod krčmárstva vďaka rýchlemu vývoju kapitalizmu a alkoholizmu. Časté exekúcie mali za následok ešte väčšie zúboženie dedín.
 Ekzekutor (po slovensky Exekútor) je realistická sociálno-spoločenská poviedka na vtedy aktuálnu témubieda a následné exekúcie na vidieku, ktorá bola publikovaná v roku 1892 pod pseudonymom Ivan Noď v časopise Beseda (po slovensky Beseda). Rozprávačom diela s jednoduchou kompozíciou a dejom je exekútor, ktorý cestuje do biednej dediny Iršavka. Autor v diele ukazuje veľkú prázdnu chyžu, ktorú je tiež potrebné dať do exekúcie. Exekútor odtiaľ berie jedinú vecteplú perinu, pod ktorou leží chorá manželka dedinčana. Svoje konanie vysvetľuje povinnosťou. Neskôr sa však zamýšľa, či jeho konanie bolo ozaj spravodlivé.
 Pijavycja (po slovensky Pijavica) je sociálno-spoločenská poviedka, ktorú Anatolij Kralickij publikoval s Cirillom Szabóom v roku 1869 v rámci knižnej série Narodnoje čtenije (po slovensky Národné čítanie). Má jednoduchý dej a kompozíciu tvorí 9 častí, z ktorých prvých osem je pomenovaných. Názov označuje hlavnú postavukrčmára Rozenfeľda. Rozenfeľd sa usiluje iba o čo najväčší zisk, na čo používa aj nemorálne spôsoby ako napríklad riedenie pálenky špinavou vodou. Je vdovec s 3 synmi. Jednému z nichMendeľovi chce dať skryté peniaze v pivnici. Tie už predtým objaví dedinčanka Mária, ktorá sa v pivnici skryje a pred odhalením predstiera smrť. Otec a syn prenesú jej telo do lesa, kde ho chcú spáliť. Mária je však dôvtipnázoberie peniaze, hodí ich do ohňa a utečie, za čo sa jej chce Rozenfeľd pomstiť. Mendeľ si následne otvorí vlastnú krčmu a založí aj fabriku. Hoci predáva pálenku lacnejšie, praktizuje nemorálne spôsoby ako otec. Na konci diela Mendeľa postavia pred súd.

 Románové novely 

 Sіľskyj učyteľ (po slovensky Dedinský učiteľ) je realistická románová novela, ktorú Anatolij Kralickij vydal pod pseudonymom Askoľd v novinách Svit (po slovensky Svet) v roku 1868. Inšpiroval sa dielami nemeckých spisovateľov Johanna Heinricha Daniela Zschokkeho a Jeremiasa Gotthelfa. Obyvatelia v obci Blažovce, kde sa odohráva dej románovej novely, sú opísaní ako leniví, zaostalí a mnohí závislí na alkohole. Hlavnou postavou je nový učiteľ Hryhorij, po príchode ktorého nastáva v dedine zmena. Hryhorij je pracovitý, čestný, presný, dochvíľny a čistotný. Rád číta a rozmýšľa nad tým, ako by bolo možné zlepšiť život ostatných v dedine. Odmieta akékoľvek telesné tresty na vyučovaní. Snaží sa o rozvoj obce – otvorí nedeľnú školu pre dospelých, pekáreň, detský domov, knižnicu, domov dôchodcov a iniciuje výstavbu kamenných domov. Postava je inšpirovaná Alexandrom Duchnovičom. Vo výučbe a pri rozvoji dedinského života mu pomáha aj jeho manželka, ktorá miestne ženy učí domácim prácam. Do mnohých aktivít sa zapája aj miestny kňaz Luka.
 Ivan je romantická románová novela, ktorá vznikla na základe prekladu diela Uli der Knecht nemeckého spisovateľa Jeremiasa Gotthelfa. Anatolij Kralickij ju publikoval v užhorodských novinách Svit (po slovensky Svet). Neskôr ju knižne publikoval s Cirillom Szabóom v rámci knižnej série Narodnoje čtenije (po slovensky Národné čítanie) v roku 1869. Hlavnú postavu predstavuje 20-ročný Ivan, ktorý sa stáva múdrym ekonómom. Nie je však spokojný so svojím životom a východisko nachádza v alkohole.
 Pugačov je romantická románová novela, ktorá vznikla na základe prekladu diela A vakmerő (po slovensky Smelý) od maďarského spisovateľa Móra Jókaia. Anatolij Kralickij však konečný text upravilpreklad zdynamizoval vynechaním vedľajších postáv a epizód. Bol to zároveň jeho prekladateľský debut.

 Povesti 

 Abeľar i Heloysa (po slovensky Abélard a Heloisa) je povesť, ktorú Anatolij Kralickij vydal pod pseudonymom Laborčan v roku 1866.
 Ďak (po slovensky Kostolník) je povesť, ktorú Anatolij Kralickij publikoval v roku 1866 v zborníku Otečestvennyj sbornik (po slovensky Vlastenecký zborník) vo Viedni pod pseudonymom Laborčan.
 Britva i mylo (po slovensky Britva a mydlo) je povesť, ktorá bola uverejnená v novinách Novyj Prolom (po slovensky Nový prielom) v roku 1883.
 Fon Mynkač je povesť, ktorú Anatolij Kralickij publikoval pod pseudonymom Ivan Noď v roku 1892.
 Žitejskije drjazgi (po slovensky Každodenné škriepky) je povesť, dej ktorej sa odohráva na jarmokoch v mestách Mukačevo a Berehovo. Témou sú príhody bežných ľudísiroty Marišky, dedinčanov Zozuli a Andráša, ktorí predávajú zakázaný tabak.

 Rozprávky 

 Kazka pro hory (po slovensky Rozprávka o horách) je rozprávka o stvorení hôr. Kde Pán Boh zasial zrno, tam vznikla hora. Pôvodne ich chcel rozmiestniť rovnomerne. Stvorenie nového sveta sa však nepáčilo Diablovi, a preto v podobe osy uštipol Pána Boha. Tomu sa zrná rozsypali a hory boli rozmiestnené nerovnomerne.
 Sv. Petr i Kolesar (po slovensky Sv. Peter a kolesár) je rozprávka o chudobnom, dôvtipnom, čestnom a neúnavnom kolesárovi Ivanovi Kukynovi. Šesť dní v týždni ťažko pracuje a siedmy deň prehrá všetko v kartách. Raz ho navštívia Ježiš Kristus a sv. Peter. Na znak vďaky za pohostinnosť mu splnia 3 želania. Praje si, aby vždy vyhrával v kartách, aby bol obesený ten, kto mu bude z jablone kradnúť plody, a aby nemohol vstať z jeho lavičky ten, kto si na ňu sadne. Dlhý čas sa Ivanovi darí a koná dobré skutky. Jedného dňa za ním príde Smrť, ktorá si sadne na lavičku a už nemôže vstať. Ivan ju pustí, ak mu predĺži život o 100 rokov. Neskôr si chce zobrať jeho jablko, ale musí predĺžiť Ivanovi život o ďalších 300 rokov. Po 150 rokoch sa Smrť rozhodne veľmi starého Ivana vziať so sebou. Do neba však Ivana nepustia, a tak musí ísť so Smrťou do pekla.
 Ohoň (po slovensky Oheň) je rozprávka, ktorú Anatolij Kralickij publikoval v časopise Beseda (po slovensky Beseda) pod pseudonymom Ivan Noď v roku 1893. Vystupujú v nej Ježiš Kristus a sv. Peter. Tí odmeňujú dobrých pracovitých biednych ľudí a trestajú každého, kto je pyšný a prišiel nečestne k bohatstvu. Negatívne postavy sú dvaja bratia. Starší je dedinský boháč a mladší je valach. Obidvaja po zbohatnutí zabudnú na niekdajšiu chudobu a spyšnejú. Za trest všetko ich bohatstvo spáli oheň.
 Frajir na husjačych nohach (po slovensky Frajer na husacích nohách) je rozprávka, ktorá bola publikovaná v časopise Žyťťa i slovo (po slovensky Život a Slovo) v roku 1894. Hlavnou postavou je Mária, ktorá ako jediná spomedzi kamarátok nemá priateľa a je ochotná pre to urobiť čokoľvek.

 Legendy 

 Dobra baba i čort (po slovensky Dobrá baba a čert) je legenda, ktorú publikovala Oľha Fedorivna Franková v časopise Žyťťa i slovo (po slovensky Život a slovo) v rámci rubriky Novely i fablio (po slovensky Novely a fabliau) v roku 1894. Dej sa dohráva sa v dedine, kde ešte nikdy neprišiel kominár. Raz si ho zavolá miestny statkár. Kominár sa spýta na cestu stareny, ktorá zbiera v lese hríby. Tá si myslí, že je čert. Preto mu odporučí dlhšiu cestu, aby nestretol kríž.
 Zvidky vzjalasja žaba? (po slovensky Odkiaľ sa vzala žaba?) je legenda, ktorá bola publikovaná v časopise Žyťťa i slovo (po slovensky Život a slovo) v roku 1894. Je o mužovi, ktorému sa narodí dieťa, no nikto nechce byť jeho kmotor. Plakať na konci dediny ho nájdu Ježiš Kristus a sv. Peter. Ježiš Kristus sa ponúkne, že pôjde za kmotra. Pokrstia dieťa a doma sa koná bohatá hostina. Muž postupne zbohatne a spyšnie. Po roku ho znovu navštívia Ježiš Kristus a sv. Peter. Nechce ich už však pohostiť a vyháňa ich z domu. Ježiš Kristus ho preto hodí do mláky a z muža sa stane žaba.

 Pamiatka 

 Na počesť Anatolija Kralického boli v mestách Užhorod a Mukačevo pomenované po ňom ulice.
 V rodnej obci Čabiny stojí jeho pomník, ktorého autorom je Juraj Gavula. Pomník bol odhalený v máji 1994.
 Rusínski aktivisti pod vedením Tibora Popovicsa v roku 2006 na budove monastiera v Mária Pócsi odhalili jeho pamätnú tabuľu v rusínčine a v maďarčine.

 Výskum života a tvorby 

 Prvý zoznam publikácií Anatolija Kralického uverejnil v roku 1930 ruský historik Fiodor Fiodorovič Aristov pod názvom Chronologičeskij perečeň napečateľnych sočinenij A. F. Kralickogo. 18501893 gg (po slovensky Chronologický zoznam vydaných diel A. F. Kralického. Roky 18501893). Bibliografia neobsahuje diela uverejnené v periodikách Svit (po slovensky Svet) a Novyj svit (po slovensky Nový svet) ako aj diela napísané počas posledného obdobia jeho života. Bibliografiu neskôr doplnil Julijan Andrijovyč Javorskyj.
 Diela, ktoré Anatolij Kralickij napísal, boli uvedené hlavne v 3 nasledujúcich publikáciách: Chrestomatija novoji zakarpatskoji ukrajinskoji literatury (po slovensky Čítanka novej zakarpatskej ukrajinskej literatúry) od Juraja Baču a od Heleny Rudlovčákovej z roku 1964, Anatolij Kralickij: Rozvidka i vybrani tvory (po slovensky Anatolij Kralickij: Vybrané diela) od Jolany Holendovej z roku 1984 a Komu myla jesť otčyna (po slovensky Komu je milá vlasť) od Valerija Paďaka z roku 1998.
 Eugen Perfecký bol prvý historik, ktorý zistil informácie o ranom detstve Anatolija Kralického vďaka rozhovoru s jeho bratrancomMefodijom Kralickým.
 Ako prvý biografické informácie o živote Anatolija Kralického poskytol Eugenij Fencik vo svojej rozsiahlej historicko-literárnej štúdii z roku 1893Očerk Ugro-russkoj pismennosti (po slovensky Náčrt Uhro-ruskej písomnosti), ktorú publikoval postupne medzi rokmi 1892 až 1896.
 Volodymyr Ivanovyč Birčak v roku 1921 vydal monografiu Literaturni stremliňňa Pidkarpatskoji Rusi (po slovensky Literárne snahy Podkarpatskej Rusi), kde sa venoval tunajším spisovateľom (vrátane Anatolija Kralického)predstaviteľom tzv. „zabudnutej literatúry“. Označil ich za Ukrajincov, čo vyvolalo kritiku zo strany vtedajších rusofilských výskumníkov (vrátane Geogrija Gerovského a Vasyľa Lazarovyča Mykytasa)..
 Jevgenij Leopoldovič Nedzeľskij v roku 1932 publikoval literárny náčrt Očerk karpatorusskoj literatury (po slovensky Náčrt karpatskorusínskej literatúry), kde hovoril o tom, ako spisovatelia pôsobiaci v čase prelomu 19. a 20. storočia na Podkarpatskej Rusi šírili "ruskú" ideu v rámci "uhro-ruskej" literatúry. Týchto spisovateľov (vrátane Anatolija Kralického) označil za karpatských Rusínov. Anatolija Kralického predstavil ako historika, etnografa a spisovateľa. Náčrt obsahuje aj charakteristiku jeho diel.
 Anatolijovi Kralickému sa počas medzivojnového obdobia v svojich publikáciách venovali Antonín Hartl, Stepan Doboš a Jozef Hanuľa, ktorí označovali Anatolija Kralického za Rusína.
 Informácie o živote a o tvorbe Anatolija Kralického na začiatku 30. rokov 20. storočia zisťoval František Rut Tichý. Vo svojej monografii Anatolij Kralickij (Příspěvky k studiu jeho života i díla) rozoberajúcej život a tvorbu Anatolija Kralického písal o pôvode jeho rodiny z Haliče a poskytol informácie o jeho detstve a mladosti. František Rut Tichý považoval Anatolija Kralického za Rusína na základe označenia obyvateľov z jeho rodného kraja, čo vo svojej publikácii vyjadril nasledovne: „V rodnom kraji autora sa držali a do dnes sa držia národného pomenovaniaRusíni.“ Jolana Holendová v roku 1984 publikovala v ukrajinčine monografiu s názvom Anatolij Kralickyj: Rozvidka i vybrani tvory (po slovensky Anatolij Kralickij: Vybrané diela) po takmer 20-ročnom výskume. Približne tretina knihy je venovaná jeho životu a tvorbe, kde samostatnú časť vydeľuje románovej novele Kňaz Laborec (po slovensky Knieža Laborec) ako najslávnejšiemu dielu Anatolija Kralického. V ďalšej časti knihy sa nachádza jeho 10 literárnych diel, 4 folklórne zápisy a 6 článkov o niektorých osobnostiach (napríklad o Michailovi Alexandrovičovi Baluďanskom či o Jankovi Kráľovi). Na záver je uvedená bibliografia publikácií Anatolija Kralického. Časť textu vychádza z jej článku publikovaného v zborníku vydanom v roku 1980.
 Valerij Paďak v roku 1989 sa snažil vo vydavateľstve Karpaty vydať na ten čas najrozsiahlejšie vydanie tvorby Anatolija Kralického pod názvom Kňaz Laborec (po slovensky Knieža Laborec), čo sa však nepodarilo kvôli vtedajšej situácii v Sovietskom zväze a skrachovaniu vydavateľstva.
 Valerij Paďak a Larysa Iľčenko v roku 1994 v Užhorode vydali bibliografiu diel Anatolija Kralického, ktorá obsahuje približne 400 titulov. Okrem originálnych diel medzi ne patria aj preklady umeleckých diel slovenských, českých, maďarských, rakúskych, nemeckých, švajčiarskych, ruských a ďalších spisovateľov, novinové články, historické a literárne náčrty, memoáre, etnografické a štatistické výskumy, folklórne texty Rusínov a Zakarpatských Ukrajincov či články o histórii Rádu sv. Bazila Veľkého, mravoučné či liturgické texty... Snaha o vydanie diel do knižnej verzie vznikla už v roku 1989.
 Valerij Paďak a Michal Pavlič vydali v roku 2019 pri príležitosti 185. výročia dňa narodenia a 125. výročia úmrtia Anatolija Kralického v Prešove s podporou fondu na podporu kultúry národnostných menšínKULTMINOR publikáciu napísanú v rusínskom jazyku s názvom Anatolij KralyckyjTvory (po slovensky Anatolij KralickijDielo). Kniha obsahuje fakty týkajúceho sa jeho života a tvorby, umelecké prozaické diela, preklady, memoáre, články a historicko-etnografické štúdie, publicistické články (bola dovtedy najrozsiahlejšou zbierkou diel Anatolija Kralickéhoobsahuje 28 diel) ako aj vybranú korešpondenciu z rokov 18641883.
 Valerij Paďak a Michal Pavlič vydali zbierku diel Anatolija Kralického v rusínskom jazyku pod názvom Kňaz Laborec: Vybrani tvory (po slovensky Anatolij Kralickij: Knieža Laborec'') vo Vydavateľstve Prešovskej univerzity v roku 2020. Jej vydanie podporil fond na podporu kultúry národnostných menšínKULTMINOR. Kniha obsahuje fakty týkajúce sa jeho života a tvorby, 32 umeleckých prozaických diel, preklady, memoáre, články a historicko-etnografické štúdie.
 Helena Rudlovčáková sa v rámci svojej vedeckej činnosti venoval aj predstaviteľom literatúry a kultúry 19. storočia, ktorí pôsobili na území východného Slovenska a dnešnej Zakapratskej oblasti Ukrajiny. V roku 1984 napísala samostatnú repertoárovú zbierku venovanú Anatolijovi Kralickému. Jednotlivých spisovateľov (vrátane Anatolija Kralického) označovala za Zakarpatských Ukrajincov.

Poznámky

Referencie

Literatúra

Odborné publikácie

Odborné publikácie v periodických vydaniach

Monografie

Vydania diel Anatolija Kralického

Preklady

Náčrty

Historické články

Folklór

Žurnalistika

Cirkevné články

Pozri aj 
 Monastier Zostúpenia Svätého Ducha
 Laborec (knieža)

Iné projekty 

Osobnosti z Čabín
Slovenské osobnosti rusínskeho pôvodu
Osobnosti v kultúre rusínskeho pôvodu
Náboženské osobnosti rusínskeho pôvodu
Ukrajinskí spisovatelia
Baziliáni