Northrop Grumman E-2 Hawkeye

Northrop Grumman E-2 Hawkeye je americké lietadlo včasnej výstrahy, operujúce predovšetkým z lietadlových lodí. Toto lietadlo s dvomi turbovrtuľovými motormi bolo navrhnuté a vyvíjané počas druhej polovice 50. rokov a začiatku 60. rokov spoločnosťou Grumman pre United States Navy ako náhrada lietadiel Grumman E-1 Tracer, ktoré sa počas krátkeho času stali zastaranými. E-2 bol doplnený variantmi E-2B a E-2C, ktorých zmeny predstavovali hlavne radarovú a rádiovú komunikáciu hlavne kvôli zlepšeniam v elektronikcých integrovaných obvodoch a v ostatnej eletronike. Štvrtý variant lietadla Hawkeye je E-2D, ktorého prvý let sa uskutočnil v roku 2007.

E-2 sú spolu so svojím súrodencami Grumman C-2 Greyhound jedinými turbovrtuľovými lietadlami operujúcimi z lietadlových lodí. Okrem služby v United States Navy, sú malé počty lietadiel aj v ozbrojených silách Egyptu, Francúzska, Izraelu, Japonska, Mexika, Singapuru a Taiwanu.

Vznik a vývoj 

Prvým americkým lietadlo včasnej výstrahy, schopným operovať z paluby lietadlovej lode, bol Douglas AD-4W Skyraider. V roku 1955 vydal Úrad námorného letectva požiadavku na moderné palubné lietadlo včasnej výstrahy, ale jeho špecifikácie boli tak náročné, že nový stroj by nebol zavedený skôr ako niekedy v šesťdesiatych rokoch. Preto sa rozhodli pre dočasné riešenie a vybrali si lietadlo WF-2 Tracer od firmy Grumman, ktoré bolo neskôr premenované na E-1B.

E-2A 
Hoci E-1B Tracer bol v roku 1958 úspešne zavedený do služby, námorníctvo sa s týmto riešením neuspokojilo a naďalej požadovalo pokročilejší stroj. Po zvážení predložených návrhov bol v marci 1957 vybraný "Model 123", ktorý pochádzal opäť z dielne firmy Grumman. Lietadlo dostalo označenie "W2F-1" a neskôr bolo premenované na E-2A Hawkeye. Bolo to prvé lietadlo, ktoré bolo postavené od základov ako platforma včasnej výstrahy.

Počiatočný let prvého z troch prototypov sa konal 21. októbra 1960, aj keď v tej dobe ešte s veľmi obmedzeným avionickým vybavením. V plnej konfigurácii sa prototyp vzniesol do vzduchu až 19. apríla 1961. 
E-2A Hawkeye bol jasnou evolúciou svojho predchodcu – lietadla E-1B Tracer. Oba stroje boli hornoplošníky s krídlami, ktoré sa dali zložiť pozdĺž lietadla. Oba boli poháňané dvomi motormi a boli vybavené záchytným hákom.

Hawkeye sa však odlišoval od Tracera viacerými podstatnými prvkami. Namiesto hviezdicových motorov WF-1 bol poháňaný turbovrtuľovými motormi Allison T56-A-8/8A (každý s ťahom 3020 kW). Mimochodom, vylepšené verzie motorov T56 sa neskôr použili aj pri protiponorkových lietadlách P-3 Orion a transportných C-130 Hercules.

E-2A Hawkeye bol vybavený pokročilým radarovým systémom General Electric (GE) AN/APS-96. Ten tvorila anténa s priemerom 7,31 metra, ktorá bola inštalovaná v rotačnom radome v tvare taniera. Radar pracoval v pásme UHF a otáčal sa rýchlosťou 6 otáčok za minútu. Z výšky 9 150 metrov mohol detegovať vzdušné a hladinové ciele na vzdialenosť 370 kilometrov. AN/APS-96 bol inovatívny v tom, že poskytoval automatické sledovanie cieľa. V predchádzajúcich lietadlách včasnej výstrahy musel radarový operátor pozorovať impulzy cieľa na obrazovke a sám vypočítať dráhu cieľa a jeho rýchlosť.

Posádka sedela v pretlakovej kabíne a pozostávala z pilota, kopilota a troch operátorov elektronických systémov.

Dodávky lietadiel E-2A začali v roku 1964, tieto stroje však nespĺňali požadované parametre, v dôsledku čoho bola ich sériová výroba začiatkom roku 1965 zastavená. Celkovo tak získalo americké námorníctvo 59 kusov vo verzii E-2A.

E-2B 
Spoločnosť Grumman sa spolu s námorníctvom snažili odstrániť nedostatky, výsledkom čoho bola verzia E-2B. Tá bola vybavená modernizovaným avionickým systémom, ktorý bol postavený na digitálnom počítači Litton L-304. Lietadlo E-2B prvýkrát vzlietlo 20. februára 1969. Na túto verziu bolo do roku 1971 vylepšený celkovo 49 strojov E-2A. Štyri lietadlá boli konvertované na cvičnú verziu TE-2A zvyšné sa používali na testovanie.

E-2C 
E-2B však predstavovala iba dočasné riešenie a námorníctvo spustilo v roku 1968 program „preplanned product improvement“, ktorý vyústil do vzniku verzie E-2C. Úpravou dvoch testovacích strojov E-2A vznikli prototypy E-2C, ktoré začali podstupovať letové skúšky 20. januára 1971. Prvý sériovo vyrobený E-2C vstúpil do služby v novembri 1973. Nová verzia sa od predchádzajúcich líšila nasledovnými vylepšeniami:
 Novým radarom AN/APS-120, ktorý disponoval aj obmedzenou schopnosťou sledovať pohybujúce sa pozemné ciele. 
 Systémom AN/ALR-59, ktorý dokázal detegovať a lokalizovať radary. Inštaláciou systému došlo k zmene v prednej časti lietadla, v dôsledku čoho mal E-2C na prvý pohľad dlhší nos ako verzie E-2A/B.
 Počítačovým systémom Litton OL-77, pozostávajúcim z dvoch počítačov Litton L-304.
 Systémom inerciálnej navigácie AN/ASN-92.
 Novými komunikačnými systémami, ktoré zahŕňali päť UHF a dve VHF rádia, dátové spojenie na prenos informácií medzi lietadlami Link-4, dátové spojenie na prenos informácií medzi lietadlom a pozemnou stanicou Link-11.
 Novými motormi T56-A-422 s výkonom 3 660 kW, ktoré boli neskôr nahradené variantom T56-A-425. Ten mal rovnaký výkon, ale namiesto kovových vrtúľ mal kompozitné.
 Väčším chladiacim systémom, ktorý sa nachádzal na vrchu lietadla za kokpitom a ktorý bol potrebný v dôsledku rozšírenia avionických systémov.

Lietadlá Hawkeye boli od roku 1976 vybavené vylepšeným dopplerovským radarom AN/APS-125, ktorý umožňoval sledovať pozemné ciele automatizovaným spôsobom. Dokázal sledovať až 300 vzdušných cieľov súčasne a na vzdialenosť 463 km.

V rokoch 1980 až 1988 bolo 55 týchto strojov komplexnejšie zmodernizovaných a takto upravené Hawkeye dostali označenie "Basic Charlies" alebo "Group 0". K základným vylepšeniam patrili:
 Nový radar AN/APS-138, s väčším dosahom a zvýšenou odolnosťou voči rušeniu.
 Zlepšený systém detekcie nepriateľských radarov AN/ALR-73. 
 Zvýšenie počítačovej pamäte o 16 kilobajtov, čím bola rozšírená celkovo na 48 kilobajtov.

Group 0 nebola zďaleka poslednou modernizáciou lietadiel Hawkeye. Ďalšia verzia dostala označenie "Group I" a mala nasledovné vylepšenia:
 Radarový systém AN/APS-139, ktorý v spolupráci s výkonnejším procesorovým systémom Litton dokázal sledovať viac cieľov (až 2400 súčasne). Mohol tiež sledovať pomalé alebo stacionárne ciele na pevnine a mal väčšiu odolnosť voči rušeniu.
 Výkonnejší avionický chladiaci systém.
 Nové motory T56-A-427 s výkonom 3 800 kW, ktoré boli spoľahlivejšie a mali ekonomickejšiu prevádzku (o 13% lepšiu spotrebu paliva).

Celkovo bolo vyrobených 18 lietadiel vo verzii Group I. Uvažovalo sa aj o modernizácii starých lietadiel na úroveň Group I, ale zistilo sa, že náklady by boli rovnaké ako výroba nových strojov a tak boli postupne všetky staršie verzie vyradené. 

Group I bola len prechodným riešením na ceste k oveľa ambicióznejšej verzii Group II, ktorá bola zavedená v roku 1992. Nové lietadlá mali nasledovné vylepšenia:
 Radar AN/APS-145, ktorý umožňoval sledovať väčší počet cieľov a mal asi o 40% väčší dosah ako AN/APS-139. Bol taktiež odolnejší voči rušeniu. 
 Zlepšený systém vlastný-cudzí.
 Pracovné stanice získali farebné displeje s 28-centimetrovou uhlopriečkou. Tie poskytovali symboliku pre identifikáciu rôznych typov cieľov operátor mohol komunikovať s displejom pomocou ľahkého pera. 
 Zastarané dátové linky Link-4 a Link-11 boli nahradené novším Link-16. Vylepšené boli aj komunikačné VHF-UHF systémy.
 Systém na vytvorenie plánu jednotlivých misií a záznamník misií.

E-2D 
Najmodernejšou verziou Hawkeye je E-2D, ktorej vývoj začal v roku 2003. Dvojica prototypov začala letové skúšky v roku 2007 od nové stroje boli zavedené do služby amerického námorníctva v októbri 2014. 

Lietadlo E-2D je vybavené novým radarom AN/APY-9 od firmy Lockheed Martin, ktorý pracuje na frekvenciách od 300MHz do 1GHz. Radar dokáže okrem lietadiel veľkosti stíhačiek detegovať a sledovať aj riadené strely a lietadlá s nízkou efektívnou odrazovou plochou. Inými slovami, dokáže zachytiť aj stealth stíhačky, ako sú čínska J-20 alebo ruská Su-57.

E-2D dokáže zdieľať taktické informácie so stíhacími lietadlami F/A-18E/F a F-35C alebo krížnikmi a torpédoborcami. Vďaka tomu môže navádzať protilietadlové strely SM-6, vypálené z bojových lodí ako aj rakety AIM-120 AMRAAM, ktoré sú súčasťou výzbroje stíhacích lietadiel.

Od svojich predchodcov sa E-2D líši aj novým rádiovým vybavením, skleným kokpitom, novým misijným počítačom a systémom riadenia letu, integrovaným satelitným komunikačným systémom a vylepšenými motormi T56-A-427A. Pri nasledujúcej modernizácii by tieto stroje do roku 2020 mali získať schopnosť dopĺňania paliva počas letu.

Americké námorníctvo plánuje obstarať celkovo 75 lietadiel E-2D.

Užívatelia

Al-Qūwāt al-Gawwīyä al-Miṣrīyä má šesť E-2, ktoré boli upravené na štandard E-2 Hawkeye 2000 na konci 2008.

Marine nationale
Aviation navale letka má tri E-2C Hawkeye 2000, a usiluje sa o štvrté.

Izraelské vzdušné sily (Zroa HaAvir VeHahalal) prevádzkuje štyri lietadlá Hawkeye.
192 letka IDFAF

Japonské vzdušné sily sebaobrany (Kōkū Jieitai)
601 Hikotai JASDF používa 13 lietadiel E-2C Hawkeye.

Armada de México má tri E-2C, ktoré boli kúpené od Israel.

Angkatan Udara Republik Singapura
111 letka vlastní štyri E-2C. V súčasnosti su postupne nahradzované novšími lietadlami  Gulfstream G550 AEW..

Zhōnghuá Mínguó Kōngjūn má štyri E-2T a dve E-2C Hawkeye 2000. Štyri E-2T boli schválené na obnovenie na konfiguráciu Hawkeye 2000.
2. letka včasnej výstrahy ROCAF

United States Navy
VAW-77 Night Wolves (Letka Navy Reserve Force)
VAW-78 Fighting Escargots (Letka Navy Reserve Force; zručená)
VAW-88 Cottonpickers (Letka Navy Reserve Force; zrušená)
VAW-110 Firebirds (Letka Fleet Replacement - Pacific Fleet FRS; zrušená)
VAW-111 Graybirds (Zrušená)
VAW-112 Golden Hawks
VAW-113 Black Eagles
VAW-114 Hormel Hawgs (Zrušená, Apríl 1995)
VAW-115 Liberty Bells
VAW-116 Sun Kings
VAW-117 Wallbangers
VAW-120 Greyhawks (Letka Fleet Replacement)
VAW-121 Bluetails
VAW-122 Steeljaws (Zrušená)
VAW-123 Screwtops
VAW-124 Bear Aces
VAW-125 Tigertails
VAW-126 Seahawks
VAW-127 Seabats (Zrušená)
VX-20 Force Aircraft Test
VX-1 Pioneers
Carrier Airborne Early Warning Weapons School (CAEWWS; zlúčená do NSAWC)
Naval Strike and Air Warfare Center (NSAWC)

United States Coast Guard
CGAW-1 (Zrušená)

Špecifikácie (E-2C/D)

Dáta z US Navy Fact File E-2D_Storybook (strana 25)

Hlavné charakteristiky
 Posádka: Päť, Dvaja piloti, bojový dôstojník informačného centra, dôstojník vzdušnej kontroly a radarový operátor
 Dĺžka: 17,60 m
 Rozpätie krídel: 24,56 m
 Výška: 5,58 m
 Plocha krídel: 65 m²
 Hmotnosť prázdneho lietadla: 19 536 kg
 Vzletová hmotnosť: 18 090 kg
 Maximálna vzletová hmotnosť: 26 083 kg
 Pohonná jednotka: 2 × turbovrtuľový motor Allison / Rolls-Royce T56-A-427A, každý s výkonom 5 100 koní (3 800 kW)

Výkony
 Maximálna rýchlosť: 648 km/h
 Cestovná rýchlosť: 474 km/h
 Maximálny dolet: 
 Služobný dostup: 10 576 m
 Výkon/hmotnosť: 0,32 kW/kg

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy
 E-2 fact file a E-2C Hawkeye historická stránka US Navy
 E-2 stránka na GlobalSecurity.org

Zdroj

Lietadlá Grumman
Lietadlá Northrop Grumman
Dvojmotorové lietadlá
Palubné lietadlá USA
Lietadlá včasnej výstrahy