Bel canto

Bel canto alebo belkanto (dosl. krásny spev) je spevácky sloh talianskych spevákov v 17.-19. storočí, ktorí absolvovali klasickú taliansku spevácku školu.

Termín bel canto sa začal používať na konci 17. storočia v Taliansku pri používaní určitého spôsobu spevu v opernej a duchovnej hudbe. Označenie sa bežnejšie rozšírilo až od polovice nasledujúceho storočia, keď nastal rozkvet operných sérií, statických, ale technicky náročných da capo árií, a hlasov kastrátov.

Jeho charakteristickou črtou sú vysoké nároky na speváka, viazaný (legátový) hlasový prednes, rozsiahle a komplikované ornamenty, trilky, obraty (gruppetti), staccatové pasáže, appoggiatúry, messa di voce, rýchle škály, široké preskoky cez dve alebo viac oktáv a brilantné kadenzas. To všetko sa už dnes väčšinou stručne označuje ako koloratúra.

V užšom zmysle sa termín bel canto niekedy spája len s talianskou operou obdobia skladateľov ako Gioacchino Rossini (1792-1868), Vincenzo Bellini (1801-1835) a Gaetano Donizetti (1797-1848). Títo traja skladatelia písali bravúrne javiskové práce počas toho, čo muzikológovia nazývajú bel canto érou, ktorá trvala približne medzi rokmi 1805-1840.

Bel canto technika bola nahradená ťažším, horúcejším, menej vyšperkovaným prístupom k spevu, ktorý bol však nevyhnutný na zvládnutie inovatívnych diel Giuseppe Verdiho (1813-1901) a na dosiahnutie maximálneho dramatického efektu.

Referencie

Zdroj