Ernest Bielik

Ernest Bielik (* 18. jún 1917, Topoľčianky – † 15. jún 1995, Bratislava) bol slovenský partizánsky veliteľ počas Slovenského národného povstania, československý politik Komunistickej strany Slovenska, poslanec Snemovne národov Federálneho zhromaždenia na začiatku normalizácie.

Život 
Pochádzal z Topoľčianok. Vyučil sa za pekára a neskôr pracoval ako príležitostný robotník u pekára a murársky pomocník. V roku 1938 narukoval do armády a absolvoval poddôstojnícky kurz.

Na východnom fronte
V roku 1941 bol odvelený ako vojak armády Slovenského štátu na východný front. Bojoval v radoch Rýchlej divízie v hodnosti čatník ako autoreferent del. pluku 51. Na prelome júla / augusta mal dávať rany z milosti pri popravách sovietskych zajatcov. 25. apríla 1942 sa vrátil na Slovensko a slúžil v Žiline, 6. septembra 1942 bol opäť odvelený na front. 1. februára 1943 pri Krasnodare dezertoval a skrýval sa do príchodu Červenej armády u miestnej občianky Niny Municinnovnej Pavlovnej. Po prechode frontu sa 14. februára prihlásil na sovietskom veliteľstve a bol zajatý. Následne, do 5. júla 1943, bol vo vojenskom zajateckom tábore v Krasnodare, Georgijevsku a pri
Moskve, odkiaľ sa prihlásil do československej jednotky na východnom fronte. Absolvoval výcvik a zúčastnil sa bojov o Kyjev. Následne pôsobil ako inštruktor počas prípravy príslušníkov 2. čs. paradesantnej brigády.

V Slovenskom národnom povstaní
V lete 1944 absolvoval kurz radistov a minérov a bol pridelený k Ústrednému štábu partizánskeho hnutia v Kyjeve. Velil výsadku 8 člennej organizátorskej skupiny vysadeného 6. augusta do priestoru Nízkych Tatier. Skupina organizovala partizánsku brigádu Jánošík s viac ako 1 300 členmi.
Oddiely brigády sa od začiatku Povstania rozmiestnili na povstaleckom území a podieľali sa
na jeho obrane pri Telgárte a v Turci, časť brigády sa zúčastnila na
úspešnom októbrovom protiútoku 2. čs. samostatnej paradesantnej brigády. Dňom 20. 9. 1944 bol B. povýšený na ppor. delostrelectva v zálohe. Po ústupe do hôr brigáda Jánošík až do začiatku februára 1945 vykonávala diverznú činnosť na komunikáciách v okolí Brezna a Popradu. Začiatkom februára 1945 sa v priestore Šumiac – Heľpa – Liptovská Teplička – Bacúch spojila s jednotkami Červenej armády.

Po vojne

Po vojne bol v rokoch 1945 – 1946 Ernest Bielik na veliteľstve VO – 4 v Bratislave styčným
dôstojníkom pre partizánske veci. V roku 1946 ho prepustili do zálohy. V civilnom
sektore až do roku 1958 zastával vysoké hospodárske a administratívne
pozície, zároveň ho povyšovali až 16. apríla 1955 dosiahol hodnosť mjr. v zálohe.

V roku 1955 podľa Jozefa Jablonického svedčil Ernest Bielik priťažujúco v súdnom procese s Jozefom Voglom - Sokolovským kvôli poprave sovietskych zajatcov. Následne bol sám zatknutý a Krajský súd v Bratislave ho dňa 22. decembra 1958 odsúdil na 10 rokov väzenia za trestný čin vraždy (tiež súvisiaci s ranami z milosti pre sovietskych zajatcov) a trestný čin zrady. Najvyšší súd potvrdil rozsudok. Odsedel si len časť trestu a potom mu trest vymazali, nebol rehabilitovaný (spis č. 1 Kv 073/1958 Krajského súdu Bratislava).  

Po roku 1945 bol zakladajúcim členom a úradujúcim predsedom Zväzu slovenských partizánov, neskôr členom Ústredného výboru (ÚV) a Predsedníctva Slovenského zväzu protifašistických bojovníkov (SZPB) a členom Federálneho ÚV Zväzu protifašistických bojovníkov. Od roku 1961 sa stal riaditeľom Vinárskych závodov Bratislava-Rača. Vysokú
školu ekonomickú absolvoval v roku 1967. Od roku 1968 bol poslancom SNR a v rokoch 1968 – 1970 aj poslancom Snemovne národov Federálneho zhromaždenia ČSSR.

Bol nositeľom viacerých vyznamenaní (Československý vojnový kríž 1939, Rád Slovenského národného povstania, sovietskych a francúzskych vyznamenaní, atď.). K 50. výročiu konca vojny ho prezident SR Michal Kováč v roku 1995 povýšil do hodnosti generálmajora. Získal tiež Rad Ľudovíta Štúra II. triedy za aktívnu účasť na protifašistickom odboji.

Dielo 
 Partizánsky veliteľ spomína, Rok vydania: 1983 Vydavateľ: Pravda
 Partizánska brigáda Jánošík, Rok vydania: 1986 Vydavateľ: Pravda

V umení 
Ladislav Mňačko v diele Oneskorené reportáže v poviedke Svedok opisuje súdny proces s bývalým príslušníkom Rýchlej divízie a neskorším partizánskym veliteľom obvineným z vrážd sovietskych zajatcov na východnom fronte kvôli ranám z milosti, usvedčovaným pomocou zmanipulovaného svedka.

Vyznamenania

 Československá vojenská pamätná medaila so štítkom „SSSR“ (1944)
 Sovietsky Orden Krasnogo Znameni (1945)
 Sovietske vyznamenanie Partizanu Otečestvennoj vojny I. st. (1945)
 Československý vojnový kríž 1939 (1945)
 Československá medaila Za chrabrosť pred nepriateľom (1945)
 Československá vojenská medaila Za zásluhy I. st. (1946)
 Rad Slovenského národného povstania I. tr. (1946)
 Juhoslovanský Orden zasluge za narod II. reda (1946)
 Francúzsky l´Ordre national de la légion d´honneur – chevalier (1956)
 Francúzsky Croix de Chevalier (1957)
 Rad červenej hviezdy (1964)
 Rad červenej zástavy (1969)
 Rad práce (1977)
 Rad Ľudovíta Štúra vojenského druhu II. tr. in memoriam (1996)

Referencie

Zdroje 

Slovenskí manažéri
Slovenskí politici
Politici KSČ
Poslanci česko-slovenského Federálneho zhromaždenia
Poslanci SNR
Osobnosti SNP
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra II. triedy – vojenského
Osobnosti z Topoľčianok
Partizánski velitelia