Koncentračný tábor Majdanek

Koncentračný tábor Majdanek (KZ Majdanek) bol zajatecký a vyhladzovací tábor na predmestí Lublinu v nacistami okupovanom Poľsku. Tábor fungoval od 1. októbra 1941 do 22. júla 1944, kedy ho ešte z veľkej časti fungujúci oslobodili sovietske jednotky. Obsadenie tábora bolo nečakané v dôsledku rýchleho sovietskeho postupu pri letnej ofenzíve v Bielorusku a nacisti nestihli pred jeho opustením zlikvidovať celú jeho infraštruktúru. Aj keď bola veľká časť vybavenia tábora pred príchodom sovietskych vojsk evakuovaná, najmä plynové komory a krematóriá zostali funkčné až do príchodu sovietskych jednotiek. Majdanek je preto považovaný za najlepšie zachovaný nacistický vyhladzovací tábor.

Na rozdiel od podobných táborov v Poľsku, ktoré boli postavené mimo obývaných oblastí bol postavený priamo pri Lubline. Miestna časť Lublina, ku ktorej bol priľahlý Majdanek, dala táboru meno. V pôvodných dokumentoch SS bol však spočiatku vedený ako Zajatecký tábor Waffen-SS v Lubline. Neskôr vo februári 1943 bol označený ako Konzentrationslager Lublin (Konecentračný tábor Lublin).

Dejiny 
Konzentrationslager Lublin, ako znel oficiálny názov tábora, bol založený v októbri 1941, na príkaz H. Himmlera. Tomuto kroku predchádzal rozkaz zo 17. a 20. júla 1941, ktorý dostal veliteľ SS Lublinského distriktu O. Globocnik, na základe ktorého mali byť na území Generálneho gouvernementu zakladané koncentračné tábory. Pôvodne malo byť v tábore zadržiavaných asi 25 000 až 50 000 zajatcov. Po veľkých obkľučujúcich operáciách v lete a na jeseň 1941 boli vo viacerých táboroch rozšírené kapacity na zadržiavanie väčšieho množstva sovietskych vojnových zajatcov. Začiatkom novembra 1941 mal byť tábor pripravený na zadržiavanie asi 125 000 a neskôr v decembri 150 000 zajatcov, v marci 1942 napokon až 250 000 zajatcov.

Na stavbe najprv pracovalo 150 židovských robotníkov z Globocnikovho Lublinského tábora, do ktorého sa každú noc vracali. Neskôr bolo do práce zapojených 2 000 sovietskych vojnových zajatcov, ktorí museli čeliť ťažkým podmienkam vrátane spánku pod holým nebom za akýchkoľvek poveternostných podmienok. Do polovice novembra ich žilo len asi 500 a z toho tretina z nich nebola viac schopná kvôli celkovému vyčerpaniu ďalšej práce. Do polovice decembra 1941 boli pripravené ubytovacie priestory len pre 20 000 zajatcov. V januári 1942 vypukla medzi zajatcami epidémia škvrnitého týfusu a prakticky všetci zajatci a väzni zomreli. Práce boli prerušené až do marca 1942, kedy do tábora dorazili noví zajatci. Tábor bol v tomto období schopný pojať asi 50 000 zajatcov a viac zatiaľ nerástol.

V júli 1942 Himmler navštevoval tábory vybudované pre operáciu Reinhard. Všetkých židovských väzňov hneď nezlikvidovali, ale slúžili ako robotníci pre zbrojovku Steyr-Daimler-Puch, medzi inými aj v tábore Majdanek. Od októbra 1942 bolo v tábore asi 9 519 väzňov (asi 7 468 z nich boli Židia). V auguste 1943 sa tu nachádzalo 16 206 (z nich asi 9 105 Židov). Ostatní väzni boli Bielorusi, Ukrajinci, Rusi, Nemci, Rakúšania, Slovinci, Taliani, Francúzi a Holanďania. Podľa niektorých zdrojov sa tu nachádzalo aj 12 000 slovenských Židov a 18 000 iných občanov Československa. Väčšina týchto osôb v tábore zahynula.

V priebehu februára 1943 nacisti umožnili prísun dávok Červeného kríža pre väzňov v tábore. Operácia Reinhard pokračovala do začiatku novembra 1943, kedy sa vyhladzovanie Židov z Generálneho gouvernementu skončilo. Posledná veľká masová poprava v rámci tejto operácie sa odohrala 3. novembra 1943, kedy tu bolo popravených asi 18 400 ľudí, z toho 5 – 6 000 boli občania Slovenska. Tieto popravy sa odohrali v blízkom Krempackom lese. Obete mužov, ženy aj deti strieľali v zákopoch často vo veľkom chvate. Očití svedkovia popisovali, že pri neskoršej povojnovej exhumácii bolo vidno, ako obete zvierali v rukách kabelky a deti v rukách plyšové hračky. Na ďalší deň nacisti popravili ďalších 25 Židov, ktorí sa skrývali v rôznych častiach tábora pred zaistením. Ďalších 611 väzňov, z toho 311 žien a 300 mužov, malo za úlohy vytriediť veci po mŕtvych. Muži boli následne zaradení ku Sonderkommandu 1005, ktorého úlohou bolo najprv pochovať mŕtvych, onedlho ich však boli nútení exhumovať a spáliť. Týchto mužov následne po splnení úlohy tiež zastrelili. 311 žien bolo po vytriedení židovských vecí presunutých do Osvienčimu, kde boli popravené. Po skončení tejto operácie v Majdanku zostalo iba 71 Židov z celkového množstva 6 562 väzňov.

Popravy pokračovali v Majdanku aj v nasledujúcom období. Od decembra 1943 do marca 1944 do tábora presunuli asi 18 000 tzv. invalidov, ktorých postupne likvidovali v plynových komorách pomocou plynu Zyklon B. Pokračovali aj popravy zastrelením. Asi 600 väzňov bolo popravených 21. januára 1944, nasledujúci deň to bolo 180 väzňov. 200 väzňov popravili 24. marca.

V dôsledku priblíženia frontu, ktorý začal hroziť po sovietskej letnej ofenzíve v roku 1944, začali nacisti s odsunom väzňov do táborov na západe (napr. Auschwitz a Plaszow) a s čiastočnou likvidáciou niektorých budov. Z posledných odsunutých asi 1 000 väzňov pochod neprežila asi polovica. Pred odchodom stihli nacisti zničiť iba niekoľko krematórií. Okolím Lublina prešli predvoje sovietskych jednotiek 22. júla 1944, no tábor samotný odhalili až v nasledujúcich dňoch. Tisíce väzňov, hlavne bývalých vojnových zajatcov, ktorí v tábore zostali, svedčilo o masových vraždách a zverstvách, ktoré tu ich väznitelia páchali.

Nález tábora bol pre sovietske sily šokujúci. Nikdy dovtedy nenarazili na takto zachovaný tábor, v ktorom nacisti páchali zločiny podobných rozmerov. V priebehu augusta 1944 Sovieti a Poliaci premenili tábor na múzeum. Zvláštna poľsko-sovietska komisia následne viedla vyšetrovanie a dokumentáciu zločinov spáchaných v Majdanku. Sovietskym a poľským úradom sa podarilo zatknúť 6 príslušníkov stráže tábora. Išlo o jeden z prvých pokusov o dokumentáciu nacistických zločinov. Sovietske orgány tábor ukázali nielen svojim a poľským vojakom, ale aj západným novinárom. Informácie o tábore, ktoré novinári podali na západ, však neboli brané ako dôveryhodné a boli považované za sovietsku propagandu. Až stretnutia západných Spojencov s tábormi ako Buchenwald, Bergen-Belsen či Dachau ukázali, že vôbec nešlo o žiadne zveličovanie.

Velitelia tábora 
 SS-Standartenführer – Karl Otto Koch (september 1941 – júl 1942)
 SS-Sturmbannführer – Max Kögel (august 1942 – október 1942)
 SS-Obersturmführer – Hermann Florstedt (október 1942 – 3. november 1943)
 SS-Obersturmbannführer – Martin Gottfried Weiss (4. november 1943 – 18. máj 1944)
 SS-Obersturmbannführer – Arthur Liebehenschel (19. máj 1944 – 22. júl 1944)

Počet obetí tábora 

Odhady počtu obetí v koncentračnom tábore Majdanek sa líšia. Sovieti spočiatku podľa prvých zistení v júli 1944 tvrdili, že v tábore zahynulo najmenej 400 000 židovských obetí, celkovo asi 1,5 milióna osôb všetkých národností. Tieto ich odhady sa opierali o kapacitu krematórií tábora a o množstvo nájdeného šatstva a obuvi. Neskoršie výskumy preukázali, že tieto odhady boli prehnané.

V roku 1961 Raul Hilberg odhadol počet obetí na 50 000. Väčšina ostatných zdrojov usudzuje, že tu zahynulo asi 100 000 Židov a 200 000 príslušníkov ostatných národov. Neskôr v roku 1992 Czesław Rajca publikoval odhad hovoriaci o 235 000 zavraždených. Encyklopédia Holokaustu z roku 2005 uvádza počet obetí v Majdanku na 360 000, z toho 215 000 obetí hladu, mučenia, vyčerpania a chorôb a asi 145 000 obetí zavraždených v plynových komorách alebo zastrelených.

V roku 2005 vedúci výskumného oddelenia múzea v Majdanku, historik Tomasz Kranz, publikoval správu o 79 000 obetiach, (z toho 59 000 Židoch).

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Nacistické koncentračné tábory