Pamätník Márie Terézie v Prešporku

Pamätník Márie Terézie bolo monumentálne mramorové jazdecké súsošie uhorskej kráľovnej Márie Terézie od významného prešporského umelca Jána Fadrusza, ktoré v rokoch 1897 – 1921 stálo na dnešnom Námestí Ľudovíta Štúra v Bratislave.

Korunovačné námestie 

V prvej polovici 18. storočia začal na mieste, kadiaľ od nepamäti tiekla voda v dunajskej zátoke, vznikať mestský priestor. V tom čase na dnešnej Mostovej ulici, na mieste, kde je dnes vchod do budovy Reduty stál kopec, ktorý podľa svojej funkcie dostal pomenovanie Korunovačný (Königsberg). Naň viedla prvá jazda novokorunovaného panovníka, kde sediac na koni symbolicky zaťal mečom na štyri svetové strany. Tým dal najavo, že je odhodlaný brániť krajinu pred nepriateľmi zo všetkých strán.

Pretože na tomto mieste začali v roku 1773 stavať budovu krajinskej sýpky, dala Mária Terézia kopček odstrániť. O dva roky nato však na novovzniknutom námestí postavili podľa projektu rakúskeho architekta Franza Hillebrandta nový kopec, ktorý sa naďalej využíval pri korunováciách. Podľa tohto kopčeka dostalo priestranstvo pomenovanie Korunovačné námestie (Krönungshügel-Platz, Koronázási Domb-tér).

V roku 1830 sa v Prešporku konala posledná korunovácia uhorského kráľa (Ferdinanda V.). Preložením miesta korunovácií opäť do Budína tunajší korunovačný kopček stratil svoj zmysel a preto ho 4. mája 1870 odstránili. Oficiálnym dôvodom bola nová úprava priľahlých ulíc.

Unikátna pamiatka sa však medzitým stála známou široko-ďaleko a preto mestský magistrát ubezpečil obyvateľov mesta, že na tomto mieste postaví pomník, ktorý bude korunovácie pripomínať. Zatiaľ na uvoľnenom priestranstve postavili hudobný pavilón. Zastupiteľstvo slobodného kráľovského mesta Prešporka na svojom slávnostnom zasadnutí 8. júna 1892, na návrh poslanca uhorského parlamentu Károlya Neiszidlera jednohlasne rozhodlo, že dá na mieste niekdajšieho korunovačného pahorka postaviť dôstojný pamätník. Súčasne bola zriadená odborná komisia na prípravu pamätníka. Do jej čela zvolili mestského archivára Jána Batku.

Vznik pamätníka 

Komisia oslovila dvoch vtedajších najvýznamnejších sochárov – oboch prešporských rodákov – Viktora Tilgnera a Jána Fadrusza, aby vypracovali a predložili svoje návrhy.

Každý z umelcov mal svojskú predstavu o vzhľade pamätníka. Tilgnerov návrh predstavoval leva ležiaceho na vysokom podstavci, ktorý medzi prednými labami chráni uhorské korunovačné insígnie. Návrh okrem toho obsahoval podobizne uhorských panovníkov, korunovaných v Prešporku, ktoré mali byť ako medailóny umiestnené po obvode podstavca.

Fadrusz odmietol vytvoriť pomník všetkých tu korunovaných vladárov. Zvolil si jednu osobnosť – kráľovnú Máriu Teréziu, počas panovania ktorej zažívala Bratislava svoj najväčší rozmach. Podľa jeho predstavy mala panovníčka ovenčená kráľovskou korunou sedieť na španielskom žrebcovi v slávnostnom uhorskom odeve. Spoločnosť jej mali robiť dve postavy husárov predstavujúcich vtedajšiu šľachtu.

Pri obhajovaní svojho návrhu Fadrusz okrem výtvarnej stránky komisiu oslovil aj svojím „vlasteneckým prouhorským a promaďarským postojom“. Podľa opisu udalosti uverejnenom vo vtedajšej tlači:

19. júna 1893 komisia vybrala Jána Fadrusza za zhotoviteľa diela a poverila ho vytvorením sadrového modelu. Umelec ešte v tom istom mesiaci vystavil v radnici skicu s návrhom pamätníka, ktorá „vyvolala vďaka šťastnému výberu námetu, rovnako ako svojmu umeleckému spracovaniu, jednoznačný obdiv a všeobecné nadšenie vo všetkých kruhoch obyvateľstva“.

O dva mesiace, 27. augusta 1893, v Budapešti dokončil model. Po kladnom posúdení modelu komisiou sa v septembri 1894 vybral do Toskánska do mesta Carrara, presláveného ťažbou kvalitného bieleho mramoru. Tu v lome, kde materiál pre svoje sochy (o. i. aj pre slávneho Dávida) hľadal i veľký Michelangelo, získal potrebný blok horniny.

Jazdecká socha, navyše takých kolosálnych rozmerov, bola pre Fadrusza veľkou výzvou. Aby čo najvernejšie zachytil podobu koňa a jazdkyne navštívil viacero európskych miest, kde študoval podobné diela. Veľmi si dal záležať na zvýraznení majestátu panovníčky čo o. i. docielil vymodelovaním koňa so sklonenou hlavou.

Na zachytenie čo najvernejšej podoby Márie Terézie študoval dobové grafické a maliarske predlohy. Pri modelácii tváre vychádzal z malieb barokového umelca Martina van Meytensa, dvorného portrétistu pri viedenskom panovníckom dvore. Sprevádzajúce postavy kuruca a veľmoža sú vytvorené podľa skutočných postáv; ich odevy a zbrane vychádzajú z dobových reálií 18. storočia.

S blížiacim sa časom odhalenia pamätníka sa medzi príslušníkmi maďarskej a nemeckej národnosti rozchádzali názory na ideologickú interpretáciu diela. Pre maďarskú národnostnú elitu odhalenie pamätníka bolo vítanou príležitosťou spojiť túto udalosť s miléniovými oslavami v roku 1896, ktoré mali vyjadrovať tisícročnú kontinuitu maďarskej štátnosti. Z tohto dôvodu pamätník mal byť oslavou a pripomienkou Uhorského kráľovstva. Symbolicky to mala vyjadrovať aj uhorská kráľovská koruna na hlave Márie Terézie (Mária Terézia bola preto chápaná ako uhorská kráľovná, nie ako rakúska arcivojvodkyňa), jej odev, ako aj postavy stojace po jej boku. Postava stojaca vľavo od panovníčky predstavovala uhorského magnáta, ktorý, dívajúc sa na svoju kráľovnú, vystretou ľavicou ukazuje na Dunaj smerom k Budapešti; mužská postava vpravo zobrazovala mešťana – bojovníka, držiaceho uhorský znak a so šabľou v ruke smerujúceho svoj hrozivý pohľad smerom k Viedni.

Rozdielne pomník interpretovalo nemecké obyvateľstvo, podľa ktorého mal byť monument výrazom lojality Prešporčanov voči štátu reprezentovaného vládnucou dynastiou Habsburgovcov. Podľa pamätného spisu vydaného v nemčine pri príležitosti odhalenia pamätníka postavy na ňom symbolizovali jednotu šľachty a meštianstva, postavenie Prešporka a vernosť mesta k vlasti a kráľovi.

Ideologicky nezaujatý opis pamätníka nachádzame vo vlastivednom sprievodcovi novinára a spisovateľa Emila Kumlika (1868 – 1944):

Súsošie z carrarského mramoru, vysoké 6,65 metra, na vysokom podstavci (celková výška diela bola jedenásť metrov) bolo slávnostne odhalené 16. mája 1897 za prítomnosti cisára a uhorského kráľa Františka Jozefa I. a členov jeho panovníckeho dvora, krajinského prímasa, členov vlády a predstaviteľov mesta, univerzít, uhorskej akadémie vied a ďalších hostí ako aj širokého obyvateľstva. Pri tejto príležitosti uložili do podstavca pomníka pergamenovú listinu, ktorej text skoncipoval poslanec uhorského parlamentu Kálmán Thaly, člen Uhorskej akadémie vied a profesor na prešporskej Právnickej akadémii. Listina o. i. informovala, že pamätník má:

Text listiny končil zvolaním:

Okrem samotného súsošia bol na pamätníku zaujímavý aj jeho podstavec, najmä nápisy na ňom. Vzhľadom na to, že dobové fotografie zachytávajú pamätník iba z čelného pohľadu, všeobecne je známy iba nápis na tejto strane. VITAM ET SANGUINEM (Život a krv) je skrátenou formou výzvy členov uhorského snemu na pamätnom zasadnutí 11. decembra 1741 („Vitam et sanguinem pro rege nostro!“), kedy vyhlásili odhodlanie obetovať za svoju kráľovnú aj vlastné životy.

Menej je však známy nápis, ktorý niesol podstavec na svojej zadnej strane (smerom k mestu). Tu maďarský text ozrejmoval okolnosti vzniku pamätníka: V roku tisícročia vzniku Uhorska na pamiatku kráľovských korunovácií vztýčilo obyvateľstvo slobodného kráľovského mesta Prešporka, 1896.

Odstránenie pamätníka 

Pamätník nasledujúcich dvadsaťštyri rokov krášlil priestor námestia a tvoril neodmysliteľnú kulisu tejto časti mesta. Celkový výzor dotvárala aj štylizovaná pseudorokoková železná ohrada, ktorá pamätník obkolesovala, spolu s udržiavaným trávnikom a kvetinovou výsadbou.

V roku 1918 sa Rakúsko-Uhorsko rozpadlo a na jeho troskách vznikali nové nástupnícke štáty. V rokoch 1920 a 1921 však posledný rakúsky cisár a uhorský kráľ Karol IV. a jemu verní prívrženci podnikli kroky snažiace sa o obnovu monarchie čo mladá Československá republika vnímala ako ohrozenie svojej existencie. V stupňujúcich sa protimaďarských a protiuhorských náladách sa príslušníci československých légií „vrhli“ na sochu Márie Terézie a za asistencie polície ju zničili. Následne bol celý pamätník odstránený. Očitým svedkom tejto udalosti bol známy bratislavský sochár Alojz Rigele. V umelcovom rodinnom archíve sa v rukopisnej podobe nachádza osobné svedectvo, ktorému dal výstižný názov Zbúranie bratislavského pamätníka Márie Terézie v čase 26. – 29. októbra 1921:

Snahy o obnovu pamätníka 

I keď sa na mieste pôvodného pamätníka Márie Terézie vystriedali sochy M. R. Štefánika a štúrovcov, medzi Bratislavčanmi neustali túžby o navrátenie pôvodného pamätníka na toto miesto. Iniciatívy sa chopil Bratislavský okrášľovací spolok, ktorý dokonca dal zhotoviť tretinový čiastočný model pôvodnej sochy a vystavil ho v parčíku na dunajskom nábreží. Súčasne spustil petíciu za návrat pomníka Márie Terézie a súčasné premiestnenie tu stojaceho pamätníka štúrovcov na iné, vhodnejšie miesto.

Iné projekty

Zdroje 

 T. Ortvay, Ulice a námestia Bratislavy - Mesto Františka Jozefa, Vydavateľstvo PT Albert Marenčin, Bratislava, 2005, ISBN 80-88912-78-4
 G. Dudeková a kol., Medzi provinciou a metropolou - Obraz Bratislavy v 19. a 20. storočí, Historický ústav SAV, Bratislava, 2012, ISBN 978-80-89396-21-4
 Št. Holčík, Korunovačné slávnosti Bratislava 1563 - 1830, Tatran, Bratislava, 1986
 E. Kumlik, Bratislava Poszony Pressburg 1907, Vydavateľstvo PT Albert Marenčin, Bratislava, 2005, ISBN 80-88912-79-2
 Zs. Lehel, Alojz Rigele, Vydavateľstvo PT Albert Marenčin, Bratislava, 2008, ISBN 80-89218-56-3
 J. Lacika, Kultúrne krásy Slovenska - Pamätníky a pomníky, Dajama, Bratislava, 2013, ISBN 978-80-8136-021-3
 Cesta do Carrary a Súsošie Márie Terézie, články v Spravodaji BOS 1/2010, Bratislavský okrášľovací spolok, Bratislava, august 2010

Dejiny Bratislavy
Sochy v Bratislave