Pierre Reverdy

Pierre Reverdy (* 13. september 1889, Narbonne Aude, Francúzsko - † 17. jún 1960, Solesmes (Sarthe), Francúzsko) bol francúzsky básnik. Je spájaný s kubizmom a v začiatkoch so surrealizmum, mal vplyv hlavne na modernú francúzsku poéziu.

Život

Mladosť
V matrike v Narbonne je zapísaný ako dieťa neznámeho otca a matky. Až vo veku 22 rokov bol spoznaný svojou mamou. V roku jeho narodenia sa vydala ale jej manžel žil v Argentíne. Až v roku 1897 sa mohla znovu vydať za otca Reverdyho, vinohradníka v Montagne noire. Pierre Reverdy sa stal členom rodiny pôvodne sochárov a kamenárov, jeho otec ale opustil rodinnú tradíciu a začal obchodovať s vínom. Celý život Pierra Reverdyho je poznačený religióznym citom. Vo svojich štúdiách pokračoval v Toulouse a v Narbonne.

Paríž
Do Paríža prichádza v októbri 1910. Na Montmartri, v slávnom Bateau-Lavoire, stretáva svojich prvých priateľov: Guillaume Apollinaire, Max Jacob, Louis Aragon, André Breton, Philippe Soupault a Tristan Tzara. Počas šestnástich rokov žil aby tvoril knihy. Jeho priateľmi boli Pablo Picasso, Georges Braque a Henri Matisse. Všetky tieto roky sú spojené viac alebo menej s rozkvetom surrealizmu, ktorého bol jedným z inšpirátorov. Jeho koncepcia poetického obrazu má hlavne veľký vplyv na mladého André Bretona a jeho teoretizáciu surrealistického hnutia. 

Pierre Reverdy je spolu s Apollinairom ten, ktorý prijíma surrealistov pri ich príchode do Paríža počas vojny. Aragon rozpráva: " On bol, keď sme mali dvadsať rokov, Soupault, Breton, Éluard a ja, pre nás všetkou čistotou na svete. Náš bezprostredný najstarší, vzorný básnik."
Počas vojny žil v dosť veľkej biede, zosilnenej zimou a nedostatkom uhlia. Louis Aragon hovorí:
" Vidím ho v rue Cortot v čase biedy a násilia, v chlade, keď mu bola doma strašná zima, jeho žena chorá a v byte nad tým diablom Utrillom, ktorý ho vydieral, bolo na zabitie. V Reverdyho čiernych očiach bol taký oheň hnevu, aký som ešte nikde u nikoho nevidel, možno, ako v noci horeli úponky viniča uprostred vinohradu. Spomínam si na ten deň, keď musel jednému z tých bohatých mužov, ktorí tak milujú umenie, predať malého Braquea, ktorý preňho nebol len obraz, a keď sa v poslednej chvíli vyzliekol, zúrivo sa zmocnil plátna a perami ho pobozkal, na úžas osvieteného amatéra."

Revue Nord-Sud
15. marca 1917 vyšlo prvé číslo revue „Nord-Sud“, na ktorej spolupracovali básnici dadaizmu, neskôr surrealizmu. Názov revue vzišiel z názvu spoločnosti metra, ktoré otvorilo v roku 1910 linku spájajúcu Montmartre s Montparnassom. Znamenala vôľu "spojiť tieto dva druhy tvorby". Pierre Reverdy vymyslel tento projekt koncom roka 1916, zatiaľ čo umelecký život bol stále umŕtvený Veľkou vojnou, aby ukázal paralely medzi poetickými teóriami Guillaume Apollinaira, Maxa Jacoba a jeho samého, naznačujúc tiež začiatok novej epochy pre poéziu a umelecké myslenie. Reverdy v ňom predvádza svoje literárne teórie, takisto početné reflexie o kubizme, menovite svojich priateľov Pabla Picassa a Georgesa Braqua. Joan Miró predstavuje revue na obraze, ktorý nesie jeho meno, „Nord-Sud “(1916-1917), na počesť básnika a výtvarníkov ktorých obdivuje. 

V štrnástich zošitoch - ktoré sa vydávajú od marca 1917 do konca 1918 - príde s menami  Andrého Bretona, Philippa Soupaulta, Louisa Aragona alebo ešte Tristana Tzaru, takisto vodcami dadaistického hnutia. Títo poslední publikujú v tom istom čase v revue „SIC“, ale podľa Adrienne Monnier: "Je to v Nord-Sud, kde seriózne debutujú André Breton, Louis Aragon a Philippe Soupault (v SIC to nie je príliš seriózne)."

Na konci 20. rokov 20. storočia bol milencom Coco Chanel, ktorej venoval početné básne.

Solesmes
V roku 1926 vo veku 37 rokov oznamujúc, že "slobodný mysliteľ si slobodne vyberá Boha" sa sťahuje do meditatívneho ústrania benediktínskeho kláštora v Solesmes, kde býva bez toho, aby stratil dôveru, až do svojej smrti v roku 1960. Zrodili sa tam najkrajšie zbierky, „Sources du vent“, „Ferraille“ alebo „Le Chant des morts“.
V poslednom roku života napísal „Sable mouvant“ poetický testament, v ktorom odhaľuje svoje verše a kde hlas zostáva nerozhodným (jeho posledný verš neobsahuje poslednú bodku na konci). Chce, aby zostal po ňom len symbolický portrét zbavený detailov existencie a navrátený k podstate.

Štýl a koncepcia poézie
Štýl Pierra Reverdyho sa zúčastňuje na obnovení poetického písania na začiatku 20. storočia. Sú to hlavne  jeho úvahy o kubizme, ktoré sú známe, má výhodu myslenia "na vzťahy medzi skutočnosťou a básňou na jednej strane a medzi časom a námetom na strane druhej". Horlivý obdivovateľ Mallarmého a jeho famózneho "hodu kockami" si požičiava od neho jeho čipkovaný formát so systematickým návratom k línii veršov šikmých hrán. Pristupujúc k lepeniu papiera, postupu vypožičaného z kubizmu, ktorou chce veľmi skoro dospieť k písanej forme, hľadá týmto prostriedkom prístup do srdca vecí skôr ako na ich povrch. Báseň je teda skôr vyvolaním ich konsubstančnej reality prostredníctvom toho, čo naznačujú obrazy, než textovým opisom či rozprávaním. Prostriedky porovnanie a metafora sú tam prvoradé. Ako hovorí sám básnik, v súlade s koncepciou "úžasného obrázku" a analógie podľa André Bretona ide o spojenie dvoch slov s významom vzdialeným od seba, aby sa odhalili tajné spojenia medzi vecami, aby sa vytvorili „nevypočuté vzťahy“, akýsi vizuálny šok na stránke, a intelektuálny zároveň, čo umožňuje vytvoriť to, čo Reverdy nazýva „šok z poézie“. Picasso hovorí tiež, že Reverdy píše očami ako maliar. Nezanechal nikdy tento ideál písania, ktorý si vybral v epoche kubistu a táto zaujatosť mala rozhodujúci vplyv na všetkých veľkých básnikov, ktorí ju nasledovali, v prvom rade na básnikov surrealizmu.

Podľa Étienna-Alaina Huberta, Reverdy pozdvihuje "poéziu do výšok, kde sa stáva tajomnou a nenahraditeľnou súčasťou stavu ľudstva. Poézia je pre neho „celkom napäté bytie“, jedná sa menej o písanie atramentom ako krvou. Reverdy bol vždy v opozícii voči angažovanej literatúre alebo "okolnostiam poézie", formulácia v móde v rokoch 1945-1946, ktorú vrátil k "poézii okolností" - názov eseje z roku 1946, v ktorej odporuje nie bez irónie zástancom militantizmu: "že ide básnik na barikádu, to je dobré [...], ale nemôže ísť na barikádu a spievať zároveň. Je treba, aby spieval predtým alebo potom.   
Okrem toho je kľúčovým slovom jeho koncepcie poézie „cit“, poézia nespočíva ani vo veciach, ani v slovách, nespočíva v ničom, ale je to človek, ktorý ju nechal prísť, nachádza sa v ňom, v jeho vzťahu k veciam, ku svetu prostredníctvom slov:
 
"Nie sú poetickejšie slová ako tie druhé. Pretože poézia nie je viac v slovách ako v západe slnka alebo nádhernom šírení úsvitu - nie viac v smútku ako v radosti. Je v tom, čo sa stáva slovami zasahujúcimi ľudskú dušu, keď sú zmenené západom slnka alebo svitaním, smútkom alebo radosťou. Je v transmutácii vykonávanej medzi vecami prostredníctvom podstaty slov a reakcií, ktoré majú vo svojom usporiadaní — ozývajúce sa v duši a v senzibilite."

Posmrtné uznanie
Vo svojom článku venovanom Reverdyho smrti, Louis Aragon napísal rovnako: Jeho veľkosť, ktorú by som mu pridal pre porovnanie živých a mŕtvych? Zostáva nám Saint-John Perse a Marie Noëlová, bol tu Apollinaire, bol tu Eluard. 
Množstvo básnikov vzdalo česť Pierrovi Reverdymu, venujúc mu články alebo básne, ku ktorým patrili André du Bouchet, Jacques Dupin, Edmond Jabès, Ricardo Paseyro, Pablo Neruda, Kateb Yacine. René Char povedal o ňom, že to bol „básnik bez biča a zrkadla“.

François Chapon, predseda Reverdyho výboru a priateľ básnika od roku 1955 až do jeho smrti, hovorí, že viedol „tvrdý život“ v ústraní a chudobe, s najväčšou ľahostajnosťou a neústupčivosťou voči akejkoľvek publicite alebo známosti: čistota jeho správania sa zhodovala s čistotou jeho básní. Nebol spolupáchateľom akejkoľvek pretvárky, akejkoľvek konvencie: okamžitá, spontánna úžasná bezprostredná sloboda, spontánnosť, úžasné. [...] Nikdy nehovoril o svojom diele. Stretol som veľa spisovateľov. Nevidel som medzi nimi žiadneho, ktorý by mal takú malú starosť o svoje rukopisy a svoje potomstvo."

11. júna 2010 pri príležitosti 50. výročia úmrtia básnika sa zišiel okrúhly stôl organizovaný Emanuelom Vaslinom v mestskej knižnici v Sablé-sur-Sarthe: Atoine Emaz, predseda Výboru poézie v „Národnom centre knihy “ a autor tézy podľa Pierra Reverdyho, Claude Cailleau, autor životopisu básnika a tiež Jean Riouffreyt, historik. Reverdyho dielo inšpirovalo často speváčku Mylène Farmer.

Diela
 Poèmes en prose, Paris, Imprimerie Birault, 1915.
 La Lucarne ovale, Paris, Imprimerie Birault, 1916.
 Quelques poèmes, Paris, Imprimerie Birault, 1916.
 Le Voleur de Talan, román, Avignon, Imprimerie Rullière, 1917.
 Les Ardoises du toit, s dvomi kresbami od Georges Braque, Paris, Pierre Reverdy, 1918.
 Les Jockeys camouflés et période hors-texte, s piatimi kresbami od Henri Matisse, Imprimerie F. Bernouard, 1918. Vydanie odsudzované básnikom aj ilustrátorom. „Jediná schválená“ s konečným výtlačkom z 30. decembra 1918 bola vytlačená u Biraulta.
 La Guitare endormie, so štyrmi kresbami Juan Grisa, Paris, Imprimerie Birault, 1919.
 Self defence, essai critique, Paris, Imprimerie Birault, 1919.
 Étoiles peintes, s jedným leptom od André Deraina, Paris, Le Sagittaire, 1921.
 Cœur de chêne, s ôsmimy rytinami v dreve od Manolo, Paris, Éditions de la Galerie Simon, 1921.
 Cravates de chanvre, s tromi leptami od Pablo Picasso, Paris, Éditions Nord-Sud, 1922.
 Pablo Picasso et son œuvre, in Pablo Picasso, s 26 reprodukciami malieb a kresieb, Paris, Gallimard, 1924.
 Les Épaves du ciel, Paris, Gallimard, 1924.
 Écumes de la mer, s jedným portrétom autora od Picassa, Paris, Gallimard, 1925.
 Grande nature, Paris, Les Cahiers libres, 1925.
 La Peau de l'homme, roman, Paris, Gallimard, 1926.
 Le Gant de crin, Paris, Plon, 1927.
 La Balle au bond, s  portrétom od autora Amedeo Modigliani, Marseille, Les Cahiers du Sud, 1928.
 En vrac, Monaco, Éditions du Rocher, 1929.
 Sources du vent, s jedným portrétom autora od Picassa, Paris, Maurice Sachs éditeur, 1929 ; rééd. avec des dessins de Roger Brielle, Genève/Paris, Éd. des Trois collines, coll. « Le point d'or », 1946.
 Flaques de verre, Paris, Gallimard, 1929.
 Pierres blanches, s portrétom autora a frontispice od Marc Chagall, Carcassonne, Éditions d'art Jordy, 1930.
 Risques et périls, zbierka poviedok napísaných medzi 1915 až 1928, Paris, Gallimard, 1930.
 Ferraille, Bruxelles, les Cahiers du Journal des poètes, 1937.
 Préface à Déluges, de Georges Herment, Paris, José Corti, 1937.
 Plein verre, Nice, Éditions des Îles de Lérins, 1940.
 Plupart du temps, zbierka kníh "Poèmes en prose", Quelques poèmes, La Lucarne ovale, Les Ardoises du toit, Les Jockeys camouflés, La Guitare endormie, Étoiles peintes, Cœur de chêne et Cravates de chanvre, bez ilustrácií, Paris, Gallimard, 1945; réédition en 1969 dans la collection « Poésie ».
 Préface à Souspente, d'Antoine Tudal, Paris, Éditions R. J. Godet, 1945.
 Visages, so 14 litografiami od Henri Matissa, Paris, Le Chêne, 1946.
 Le Chant des morts, so 125 litografiami od Pabla Picassa, Tériade éditeur, 1948 ; rééd. avec une préface de François Chapon, Paris, Éditions Gallimard, coll. « Poésie », no 519, 2016 (reproduction de l'édition originale).
 Le Livre de mon bord, zbierky poznámok napísaných medzi 1930 až 1936, Paris, Mercure de France, 1948.
 Tombeau vivant  dans Tombeau de Jean-Sébastien Galanis, disparu en mer pour la France, album composé et illustré par son père Dimitri Galanis, avec une pointe-sèche de Jean-Gabriel Daragnès], textes de Paul Valéry, Jean Cocteau, Max Jacob, André Malraux, Marcel Arland, imprimé par Daragnès, Paris, 1949.
 Main d'œuvre, zbierka kníh Grande nature, La Balle au bond, Sources du vent, Pierres blanches, Ferraille, Plein verre, Le Chant des morts, plus les inédits Cale sèche et Bois vert, Paris, Mercure de France, 1949 ; rééd. avec une préface de François Chapon, Paris, Éditions Gallimard, coll. « Poésie », no 342, 2000.
 Une aventure méthodique, s 12 farebnými litografiami a čierno-bielymi od Georges Braque, Paris, Mourlot, 1950.
 Cercle doré, chanson, s jednou litografiou od Georges Braque, Paris, Mourlot, 1953.
 Cette émotion appelée poésie, Paris, Mercure de France, no 1044, 1950.
 Au soleil du plafond, s 11 litografiami od Juan Grisa, Paris, Tériade éditeur, 1955.
 La Liberté des mers, illustré par Georges Braque, obsahuje hlavne Faux site, Paris, Maeght éditeur, 1959.
 À René Char, báseň - epištola vytlačená v 4 exemplároch s kresbou od Georges Braque, Alès, PAB (Pierre-André Benoît), 1962.
 Sable mouvant, s 10 akvarelmi od Picassa, Paris, L. Broder éditeur, 1966.
 La revue Nord-Sud, 16 numéros du 15 mars 1917 au 15 octobre 1918, a été réimprimée en 1980 par l'éditeur Jean-Michel Place.
 Anthologie, édition établie par Claude-Michel Cluny et présentée par Gil Jouanard, Paris, La Différence, coll. « Orphée »,1989.

Bibliografia
 Pierre Reverdy: Palubní denník, vydavateľstvo Odeon rok 1989, český jazyk, strán 272, ISBN 80-207-0044-7
 Malá encyklopédia spisovateľov sveta, Ján Juríček a kol., vydavateľstvo OBZOR, 1981, 2.vyd., str.465, celkom strán 642
 André du Bouchet:Le Bruit du Temps,Paris, 2011.
 Claude Cailleau, Paris, Éditions du Petit Pavé, 2006.
 Michel Collot, Paris, Presses de l’École Normale Supérieure, 1981.
 Jacques Dupin, Paris, Flammarion, 1993 (1re éd. 1961), 479 p. (ISBN 2-08-011744-0).
 Odysseas Elytis, Paris, 1998.
 Mortimer Guiney, Genève, Georg, 1966.
 Étienne-Alain Hubert, Paris, Flammarion, coll. « Mille et une pages », 2010.
 Ouvrage groupé, sous la direction de Yvan Leclerc, Lyon, Presses Universitaires de Lyon, 1990.
 Benoît Monginot: Poétique de la contingence. Poétiquecritique et théorie à partir de Mallarmé, Valéry et Reverdy, Honoré Champion, 2015 (ISBN 9782745328090).
 Jean-Baptiste Para, Pierre Reverdy, Paris, Culturesfrance, 2007.
 Gaëtan Picon, Paris, Mercure de France, 1960.
 Jean Rousselot et Michel Manoll, Paris, Seghers, coll. Poètes d'aujourd'huit, 1970.
 Ouvrage collectif, Paris, Mercure de France, 1962.

Referencie

Zdroj

Francúzski básnici
Francúzski spisovatelia
Osobnosti z Occitánie