Vojna za nezávislosť Dominikánskej republiky

Vojna za nezávislosť Dominikánskej republiky alebo dominikánska vojna za nezávislosť () bol historický proces, ktorý sa začal vyhlásením Dominikánskej republiky a jej oddelením od Haiti vo februári 1844.

Počas 22 rokov pred nezávislosťou bol celý ostrov Hispaniola pod vládou Haiti v dôsledku okupácie štátu Španielske Haiti, ktorý nakrátko vznikol v roku 1821 vo východnej časti ostrova, touto krajinou.

Oddelenie Haiti bolo vyhlásené 27. februára 1844 skoro ráno na Puerta de la Misericordia po výstrele z muškety patricija Matíasa Ramóna Mellu a vztýčením trojfarebnej vlajky na Puerta del Conde patricijom Franciscom del Rosariom Sánchezom. Obaja boli inšpirovaní ideálmi zakladateľa národnosti Juana Pabla Duarteho. Koniec haitskej okupácie bol dobre prijatý obyvateľmi mesta Santo Domingo, ktorí mávali prevažne španielskymi vlajkami a niektorými francúzskymi. V reakcii na to Charles Rivière-Hérard viedol inváziu z Haiti, ktorú porazil generál Pedro Santana, vyslaný generálom Antoniom Duvergéom v bitke o Azuu. Na poli zostalo mŕtvych viac ako 1000 Haiťanov, kým Dominikánci utrpeli iba 2 úmrtia a 3 zranených. Avšak Hérard na svojom ústupe zapálil mesto Azua a zastrelil väzňov, ktorých zajal. Dňa 30. marca toho istého roku dominikánske sily pod velením generála Josého Maríu Imberta v spoločnosti Fernanda Valeria v ich „Carga de los Andulleros“ porazili armádneho haitského votrelca, ktorý sa na svojom ústupe dopustil početných prečinov, lúpeží a požiarov, kým sa nedostal na Haiti.  Prvá námorná bitka sa odohrala 15. apríla 1844. Výsledkom bitky bolo, že Dominikánci potopili tri nepriateľské lode bez straty jedinej vlastnej.

V máji 1845 generál Pedro Santana s pomocou generálov Antonia Duvergého a Josého Joaquína Puella porazil haitské jednotky v Estrellete a Belleri a v Puerto Plata zajali haitskú eskadru, ktorá bombardovala toto mesto a spôsobila rozsiahle škody. V marci 1849 prezident Haitskej republiky Faustino Soulouque začal svoju kampaň proti Dominikánskej republike na čele armády 18 000 vojakov, pričom zabil každého Dominikánca, ktorý mu stál v ceste, čím sa obyvateľstvo naplnilo terorom snažiacim sa nájsť si útočisko v meste Santo Domingo tvárou v tvár násiliu, ktoré rozpútali haitskí vojaci. Kvôli tejto situácii bol dominikánsky prezident Manuel Jimenes porazený vo svojom pokuse zastaviť haitskú inváziu a bol nútený prijať rozhodnutie kongresu republiky povolať generála Pedra Santanu v sprievode generála Antonia Duvergého na čeliť inváznej armáde. Neskôr sa generálovi Duvergému podarilo poraziť Haiťanov v bitke o El Número a tri dni po tejto bitke porazil generál Pedro Santana Haiťanov v bitke o Las Carreras. V roku 1855 cisár Soulouque znovu napadol republiku s 30 000 vojakmi, rozdelení na tri kolóny rozsievajúce hrôzu a podpaľujúce všetko, čo im stálo v ceste, až kým neboli porazení v bitkách o Santomé a v Cambronal, Haiťania utekali smerom na Haiti. Neskôr boli zredukovaní v Sabana Large. Tento dominikánsky triumf priniesol generálovi Pedrovi Santanovi uznanie Senátu Dominikánskej republiky a 27. februára sa oslavuje to, čo sa nazýva Deň nezávislosti.

Keďže však hraničná situácia nebola po konflikte definovaná, Haiti naďalej okupovalo centrálnu vysočinu, kde sa nachádzali mestá Hincha, Las Caobas, San Miguel de la Atalaya a San Rafael de la Angostura. Po hraničnej zmluve z roku 1936 sa Dominikánska republika vzdala týchto území.

Pozadie 
V roku 1801 Toussaint Louverture, vodca Haitskej revolúcie, prišiel do Santo Domingo a vyhlásil zrušenie otroctva v mene Francúzskej republiky. Krátko nato Napoleon vyslal armádu, ktorá si podmanila celý ostrov a vládla mu niekoľko mesiacov. Černosi a mulati v západnej časti ostrova opäť povstali proti Francúzom v októbri 1802 a napokon ich porazili v novembri 1803. Dňa 1. januára 1804 víťazi vyhlásili Saint-Domingue za republiku nezávislú od Haiti.

Po porážke z rúk Haiťanov zostala malá francúzska posádka vo východnej časti ostrova, v oblasti, kde bolo obnovené otroctvo a z ktorej emigrovali mnohí emigrovaní španielski osadníci. V roku 1805, po korunovaní za cisára, Jean-Jacques Dessalines vtrhol do východnej časti a dosiahol mesto Santo Domingo, ale musel sa stiahnuť kvôli odporu francúzskej námornej eskadry.  Počas svojho ústupu cez Cibao Haiťania vyplienili mestá Santiago a Moca, pričom zabili väčšinu ich obyvateľov.

Francúzi ovládali východnú časť ostrova, kým neboli porazení španielskymi obyvateľmi v bitke o Palo Hincado 7. novembra 1808, čo ich 9. júla 1809 prinútilo dokončiť konečnú kapituláciu Santo Dominga pod tlakom kráľovského námorníctva Spojeného kráľovstva.

Španielske úrady však prejavili malý záujem o ich obnovenú kolóniu, takže toto obdobie v histórii je známe ako España Boba. Tento nezáujem o kolóniu Santo Domingo bol spôsobený španielskou vojnou za nezávislosť proti Francúzom a procesu nezávislosti, ktoré vznikli v mnohých španielskych kolónie v Amerike.  Vyčerpanie bohatstva kolónie spôsobilo nezáujem metropoly o produkciu nového bohatstva a tovaru.  Paralelne s tým veľkí rančeri získali silné vedenie na juhovýchode, kde istý čas vládol „zákon mačety“.

Dňa 1. decembra 1821 bývalý generálny kapitán a spisovateľ José Núñez de Cáceres vyhlásil nezávislosť kolónie, nazval ju Nezávislý štát španielskeho Haiti, pričom požiadal o začlenenie nového štátu do Gran Colombie.

Kladenie odporu 

Juan Pablo Duarte, vzdelaný a autentický mladý nacionalista bol tým, kto inšpiroval a pomohol viesť vojnu za nezávislosť v roku 1844. Duarte spolu s niekoľkými dominikánskymi liberálmi založili v roku 1838 tajnú spoločnosť La Trinitaria, takto pomenovaný na počesť Najsvätejšej Trojice.  Každá skupina verbovala nasledovníkov, zachovávala prísne utajenie, s malým alebo žiadnym priamym vzájomným kontaktom, aby sa minimalizovala možnosť odhalenia haitskými úradmi.  Hoci mnohí boli naverbovaní, La Trinitaria bola objavená, čo viedlo k zmene jej názvu na „La Filantrópica“.

V roku 1843 sa trinitári pridali k Haitskej liberálnej strane, ktorá zvrhla prezidenta Jean-Pierre Boyer. Trinidadčania, ktorí sa zúčastnili na zvrhnutí, však upútali pozornosť Boyerovho nahradenia, Charlesa Rivière-Hérarda.  Uväznil niektorých trinitárov a prinútil Duarteho opustiť ostrov.  Počas svojho exilu Duarte neúspešne hľadal podporu v Kolumbii a Venezuele. V decembri 1843 povstalci požiadali Duarteho, aby sa vrátil, pretože museli rýchlo konať zo strachu, že sa Haiťania dozvedia o ich plánoch na povstanie. Vo februári 1844, keď sa Duarte kvôli chorobe nevrátil, sa rebeli rozhodli konať pod vedením Francisco del Rosario Sánchez, Matías Ramón Mella a Pedro Santana, bohatý rančer, ktorý velil súkromnej armáde svojich farmárskych robotníkov.

V januári 1844 bol v rôznych dominikánskych mestách uverejnený Akt o nezávislosti Dominikánskej republiky, ktorý uvádzal dôvody, prečo dominikánsky ľud už nemôže byť naďalej zjednotený s Haiťanmi.

Dňa 24. februára 1844 v noci sa hlavní členovia La Trinitaria tajne stretli v dome Francisca del Rosaria Sáncheza a dohodli sa na plánoch a dátume povstania, ktoré bolo revolučným povstaním, ktoré ovládlo opevnené mesto Santo Domingo.  25. februára boli vyslaní povstalci vyslaní do rôznych regiónov krajiny s jasným cieľom zverejniť rozhodnutia prijaté na stretnutí.

Priebeh vojny 

Dňa 27. februára 1844 povstalci pod vedením Sáncheza v neprítomnosti Duarteho dobyli Pevnosť Ozama v hlavnom meste Santo Domingo.  Haitská posádka bola zaskočená, zrejme ju zradil jeden z ich strážcov. Ďalšia skupina povstalcov, vedená Matíasom Ramónom Mellom, dosiahla Puerta de la Misericordia, kde Mella odpálil legendárne Trabucazo de la Independencia a Sánchez okamžite zdvihol novú dominikánsku vlajku s výkrikom „¡Dios, Patria, Libertad!“ (). Nová republika sa zrodila vo forme republikánskej a demokratickej vlády v slobodných ľuďoch, ktorí odmietali akékoľvek cudzie vnucovanie. Dočasná vláda na čele s konzervatívcom Tomás Bobadilla rýchlo zorganizovala armádu na obranu úspešného povstania a rozdrvila protiofenzívu reakčných jednotiek vyslaných Port-au-Prince.

V dňoch, ktoré nasledovali po vyhlásení nezávislosti, všetci haitskí predstavitelia opustili Santo Domingo. Tomás Bobadilla y Briones, právnik konzervatívec, ktorý sa zúčastnil predchádzajúceho povstania, viedol dočasnú radu vlády novej republiky. V marci 1844 haitské jednotky opäť vtrhli do východnej časti, aby znovu získali kontrolu, ale po ťažkých stratách boli nútené stiahnuť sa. Začiatkom júla 1844 Duarteho jeho nasledovníci vyzvali, aby sa stal prezidentom republiky. Duarte súhlasil, ale iba ak by sa tak stalo prostredníctvom slobodných volieb.  Túto okolnosť využil Pedro Santana, ktorý sa ujal vlády, keď jemu lojálne vojenské sily 12. júla 1844 dobyli Santo Domingo a uväznili Duarteho, Sáncheza a Mella.

Dňa 6. novembra 1844 Ústavodarné zhromaždenie navrhlo ústavu, založenú na francúzskych modeloch, ktoré zaviedli oddelenie moci a legislatívnu kontrolu nad exekutívou. Santana však zahrnul článok 210, ktorý mu zaručil neobmedzenú moc počas vojny proti Haiti. Táto vojna pokračovala počas septembra a novembra 1845, kde boli Haiťania porazení v bitkách La Estrelleta a Beller. Haitské jednotky v týchto bojoch utrpeli viac ako tisíc mŕtvych, tisíce zranených a stovky väzňov. Dňa 21. decembra haitské škunery Union, Dieu Prótege a Guerriére náhodne narazili na plytčinu neďaleko Puerto Plata a Dominikánci zajali 149 preživších väzňov. Santana zostal prezidentom až do roku 1848, kedy voľby prehral. V roku 1849 haitský prezident Faustino Soulouque zaútočil na novú republiku, ale bol porazený v bitkách pri El Número a Las Carreras. Zomrelo viac ako 500 Haiťanov.

Námorná expedícia na pobrežie Haiti 

Koncom 40. rokov 19. storočia prezident Buenaventura Báez získal podporu francúzskeho námorníka Juana Carlosa Fagaldeho na uskutočnenie námornej ofenzívy, ktorá bola transcendentálna v upevňovaní dominikánskej nezávislosti. Námorná flotila potopila haitské lode v The Keys, okrem toho vypálila mestá Anse-à-Pitre a Saltrou. Zajatých bolo aj niekoľko haitských lodí plných zásob. Podľa dobových kroník pri týchto útočných prípravách nedošlo k žiadnej obeti Dominikáncov.

Dominikánska flotila, ktorej velil veliteľ Fagalde, išla na haitské pobrežie druhýkrát; zakotvil v Petite Rivière, vylodil svojich ľudí, posádka sa dala na útek a vzal im dve zástavy; mesto ľahlo popolom a rozprášil obyvateľov Dame Marie paľbou z dela. Pred obyvateľstvom Los Cayos sa začal námorný boj, pri ktorom bolo potopených niekoľko haitských lodí a ich dôstojníci boli zajatí.  Dominikánske lode sa vrátili do Santo Dominga, keď narazili na búrku.

V roku 1854 boli obe krajiny opäť vo vojne. Počas mája dominikánska fregata Cibao a škuner Buenaventura, ktorým velil generál Juan Alejandro Acosta, podnikli plavbu pozdĺž južného pobrežia Haiti, pričom zničili obchod a pristáli na pobrežie. V novembri dominikánska brigatína 27 de Febrero a škuner Constitución zajali haitskú loď Clarisé a bombardovali Anse-à-Pitre a Saltrou. Boje sa skončili v roku 1856.

Následky 
Keďže však hraničná situácia nebola po konflikte definovaná, Haiti naďalej okupovalo centrálnu vysočinu, kde sa nachádzali mestá Hincha, Las Caobas, San Miguel de la Atalaya a San Rafael de la Angostura. Po hraničnej zmluve z roku 1936 sa Dominikánska republika vzdala týchto území.

Dominikánska flotila (1845) 

 Fregata Cibao — 20 kanónov, pušky, oštepy, mačety
 Brigatína-škuner San José — 5 kanónov
 Brigatína-škuner La Libertad — 5 kanónov
 Škuner General Santana — 7 kanónov
 Škuner La Merced — 5 kanónov
 Škuner Separación — 3 kanóny
 Škuner 27 de Febrero — 5 kanónov
 Škuner María Luisa — 3 kanóny
 Škuner 30 de Marzo — 3 kanóny
 Škuner Esperanza — 3 kanóny

Bitky 

Bitky, ktorým Dominikánci čelili, aby si udržali nezávislosť.
 Bitka o Fuente del Rodeo (13. marec 1844)
 Bitka o Cabeza de Las Marías (18. marec 1844)
 Bitka o Azuu (19. marec 1844)
 Bitka o Santiago de los Caballeros (30. marec 1844)
 Bitka o El Memiso (13. apríl 1844)
 Bitka o Tortuguero (15. apríl 1844)
 Bitka o Cachimán (4. december 1844)
 Bitka o La Estrelleta (17. september 1845)
 Bitka o Beller (27. október 1845)
 Bitka o El Número (17. apríl 1849)
 Bitka o Las Carreras (21. apríl 1849)
 Bitka o Santomé (22. december 1855)
 Bitka o Cambronal (22. december 1855)
 Bitka o Sabana Largu (24. január 1856)

Osobnosti zapojené do vojny 
 Liberáli
Juan Pablo Duarte, tvorca ilegálneho hnutia La Trinitaria. Ideológ a propagátor dominikánskej vojny za nezávislosť.
 Francisco del Rosario Sánchez, politický vodca, ktorý po Duarteho absencii vyhlásil nezávislosť krajiny
 Matías Ramón Mella, vojenský stratég, ktorý pomáhal Duarteho veci
 Juan Isidro Pérez, zakladateľ a člen La Trinitaria
 Pedro Alejandro Pina, zakladateľ a člen La Trinitaria
 Jacinto de la Concha, zakladateľ a člen La Trinitaria
 Félix María Ruiz, zakladateľ a člen La Trinitaria
 José María Serra de Castro, zakladateľ a člen La Trinitaria
 Benito González, zakladateľ a člen La Trinitaria
 Flipe Alfau, zakladateľ a člen La Trinitaria. Po osamostatnení sa priklonil na konzervatívno-anexacionistickú stranu.
 Juan Nepomuceno Ravelo, zakladateľ a člen La Trinitaria
 Juan Alejandro Acosta, vojak, ktorý komunikoval s Trinidadčanmi
 Antonio Duvergé, vojak a republikánsky stratég
 Eduardo Abreu
 Remigio del Castillo, vojak narukoval do Neyba
 Tomáš de la Concha
 Cayetano Rodriguez
 Ángel Perdomo, generálporučík, prevzal funkciu náčelníka delostreleckého práporu
 Marcos Rojas
 Tomás Sánchez
 Manuel Dolores Galvan
 Mercenario Félix
 Manuel María Valverde, dominikánsky lekár a profesor
 Manuel Jimenes, dominikánsko-kubánsky politik. Druhý prezident krajiny.
 Mariano Echavarria
 Victoriano Díaz, vyslanec
 John Rodriguez
 Martín Girón, strážca Baluarte del Conde, ktorý umožnil výstrel z dela a vztýčenie dominikánskej vlajky
 Wenceslao de la Concha
 Pedro de Castro y Castro
 José Llaverías
 María Trinidad Sánchez
 Concepción Bona
 Felix María del Monte
 Juan Bautista Cambiaso
 Juan Bautista Maggiolo
 José María Cabral
 José María Imbert
 Pedro Eugenio Pelletier
 Fernando Valerio
 Gaspar Polanco
 Francisco Saviñón a Piñeyro
 Ignacio Bona Perez
Juan Pina
 Josefa Perez de Perdomová
 Rosa Duarteová, sestra Juana Pabla
 Manuela Diezová, matka Juana Pabla
 Juana Saltitopová
 Filomena Gomez de Covová
 Baltasara de los Reyesová
 Petronila Abreuová y Delgadová
 María Rosa Montasová, manželka Antonia Duvergého
 Josefa Antonia Pérez de la Pazová (známa pod prezývkou „Chepita“)
 Ana Valverdeová
 Maria de Jesus Pinová y Benitezová
 Vila Maria De Las Angustiasová

 Konzervatívci
Tomás Bobadilla y Briones, právnik a vodca konzervativizmu.  Po získaní nezávislosti bol vymenovaný za prvého guvernéra novej Junta Central Gubernativa.
 Pedro Santana, bohatý vlastník pôdy z východnej časti krajiny, zástanca anexionizmu. Stal sa prvým ústavným prezidentom krajiny.
 José Joaquín Puello, vodca frakcie spolu s Bobadillom
 Gaspar Hernández, dominikánsko-peruánsky duchovný a zástanca pripojenia nového národa k Španielsku
 Pedro Pamiés, duchovný, ktorý bol rovnako ako Hernández za anexiu
 Andrés López Villanueva, vojak, ktorý bol narukovaný v Puerto Plate
 Buenaventura Báez, budúci vodca Republiky a zástanca anexionizmu.
 Manuel Joaquín Delmonte, politik a diplomat s anexionistickými tendenciami
 Gabino Puello, dominikánsky hudobník
 Eusebio Puello, anexionistický vojak
 Ramon Santana
 Manuel de Regla Mota
 Micaela Antonia Riverová, manželka Pedra Santanu.
 Froilana Febles Riverová, manželka Ramóna Santanu, Pedrovho brata

Napriek ich ideologickým rozdielom sa títo muži spojili kvôli jednej veci, nezávislosti východnej časti La Española. Ich spojenie bolo prostredníctvom manifestu, kde uviedli dôvod ich oddelenia od Haiti. Toto nové obdobie slobody sa nazývalo Prvá republika (1844-1861).

Referencie

Externé odkazy 
 Dvanásť vojenských bitiek, ktoré upevnili národnú nezávislosť po 
 Dominican War of Independence

Zdroj 

Dominikánska republika
Vojny za nezávislosť
Vojny 19. storočia