Jean Giono

Jean Giono (* 30. marec 1895, Manosque, Francúzsko† 8. október 1970, Manosque) bol francúzsky spisovateľ – románopisec, vyznávač literárneho vitalizmu a panteizmu. Prostredím jeho románov je krajina v oblasti Provensalska umožňujúca mu rozvíjať pestrosť obraznosti, ktorá mu priniesla obdiv čitateľov.

Život 
Giono získal lásku k prírode v detstve, keď pásol ovce počas prázdnin. Pochádzal z rodiny remeselníka. Svoje detstvo nestrávil v bohatstve, no bolo šťastné. Juhofrancúzska príroda, v ktorej sa väčšinou pohyboval, zostala zvečnená v jeho diele. Čo sa týka vzdelania, bol samouk, lebo musel odísť predčasne z lýcea, aby pomohol finančne rodičom. Zamestnal sa v banke. Jeho detstvo skončilo začiatkom prvej svetovej vojny, keď bol mobilizovaný ako 19-ročný a na fronte potom strávil viac ako štyri roky. V prvej svetovej vojne bol účastníkom bojov o Verdun, ktoré prežil ako jeden z jedenástich vojakov - pešiakov jeho kompánie. Hororové zážitky z vojny spodobnil v románe Le grand troupeau (Veľká črieda). Po vojne sa oženil s mladou učiteľkou Élise Maurin, s ktorou mal dve dcéry Aline a Sylvie a ktoré sa stali neskôr tiež spisovateľkami. V roku 1932 bol vyznamenaný za zásluhy v boji v prvej svetovej vojne rytierskym krížom Ordre national de la Légion d'honneur .

V období šírenia nacizmu sa Giono dal na cestu pacifizmu, zároveň publikoval román Que ma joie demeure (1935) a esej Les Vraies Richesses (1936), ktorými sa prihlásil k ekologickému pohľadu na svet. Od roku 1935 sa okolo neho vytváralo zoskupenie ľudí, ktorí ho považovali za svojho ekologického a mierotvorného guru. Obdobie vojny a nemeckej okupácie sťažilo Gionovi život, zo svojho domu na vidieku urobil skrýšu pre židovských utečencov, komunistov a členov francúzskeho odboja. V roku 1943 napísal divadelnú hru Le Voyage en calèche (Cesta na voze), v ktorej hrdinovia odboja bojujú s okupantmi.

V roku 1939 sa dostal na dva mesiace do žalára kvôli svojmu presvedčeniu. Po vypuknutí druhej svetovej vojny na území Francúzska sa dal mobilizovať, aby nenechal svoju rodinu celkom bez prostriedkov, no hneď po príchode do Marseille, kde sa kumulovali ozbrojené sily, ho zatkli a uväznili na dva mesiace. Po oslobodení Francúzska v roku 1944 ho v súvislosti s vyšetrovaním uväznili na 9 mesiacov pre podozrenie na kolaboráciu s okupačnou armádou. V roku 1945 ho začali prenasledovať komunisti sústredení v skupine bojovníkov odporu proti nemeckej okupácii. Títo považovali pacifizmus za kolaboráciu s nacistami. Francúzski liberacionisti spomedzi spisovateľov ho dali na čiernu listinu. Z tohoto zovretia ho vyslobodzoval André Gide, ktorý ho nakoniec úspešne zbavil stigmy. V roku 1954 bol Giono zvolený do Goncourtovej akadémie, ktorá udeľuje Goncourtovu cenu za literatúru.

Tvorba 
Gionove prózy zaraďuje literárna veda do smerov panteizmus a vitalizmus. Giono písal romány, poviedky, eseje a divadelné hry, v ktorých odmietal vojnu a ničenie prírodných ekosystémov vo Francúzsku. Za svoj pacifizmus bol prenasledovaný, za svoje odmietanie protinacistického odboja tiež. Bol vyznavačom prepojenia človeka s prírodou a jeho jednoduchého života v zdravom prostredí, ktoré staval do protikladu s moderným životným štýlom, viac-menej postupne odľudšteným.

Dielo 
 Naissance de l’Odyssée, román, 1925, slov. Zrodenie Odysea
 Colline, slov. Vŕšok, román, 1926
 Un de Baumugnes, slov. Človek z vrchov, román, 1929
 Regain, slov. Mládza, 1930
 Le Grand Troupeau, Veľká črieda, 1931
 Jean le Bleu, 1932, slov. Ján Modrý
 Le Serpent d´ Étoiles, Hviezdny had, 1933
 Le Chant du Monde, Spev sveta, román, 1934
 Que ma joie demeure, román, 1935), slov. Nech moja radosť zostáva
 Les Vraies Richesses, esej, 1936, slov. Skutočné bohatstvá
 Le Voyage en calèche, divadelná hra, 1943,slov. Cesta na voze
  Un roi sans divertissement (1947),slov. Kráľ bez obveselenia   
 Mort d'un personnage (1949),slov. Smrť jednej osobnosti  
 Les Âmes fortes (1950), slov. Silné duše
 Le Moulin de Pologne, slov. Poľský mlyn, 1952
 Le Hussard sur le toit, slov. Husár na streche, 1951
 L'Homme qui plantait des arbres, Človek, ktorý sadil stromy, poviedka, 1953
 Le Bonheur fou, 1957, slov. Bláznivé šťastie
 Le Désastre de Pavie, slov. Porážka pri Pavii, 1963, 
 Ennemonde, román, 1964
 Deux cavaliers de l’orage, 1965, Dvaja rytieri búrky
 Le Déserteur, román, 1966, Dezertér
 L’Iris de Suse, slov. Dúha v Súsach, román, 1970

Citáty 
„Svet je optimistický výtvor. Dôkaz: všetky vtáky spievajú v stupnici dur.“

Literárne ocenenia 
 Cena Brentano - americká cena, rok 1929, za román Colline
 Cena Northcliffe, rok 1930, za román Regain
  Literárna cena kniežaťa monackého, 1953

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Korešpondencia - archív v Yale

Zdroj

Francúzski spisovatelia
Francúzski spisovatelia románov
Pacifisti
Francúzske osobnosti prvej svetovej vojny
Francúzske osobnosti talianskeho pôvodu