Louise de Vilmorin

Louise Lévêque de Vilmorin publikujúca pod menom  Louise de Vilmorin (* 6. apríl 1902 Verrières-le-Buisson Francúzsko - † 26. december 1969 Paríž) bola francúzska spisovateľka a poetka.

Život

Narodila sa v rodinnom zámku vo Verrières-le-Buisson patriacemu dobre známej rodine Vilmorinovcov - botanikov a semenárov. Podľa prameňa na Wikimedia Commons sa narodila tesne vedľa v priľahlej obci Antony v rodinnom dome. 

V období medzi 15. až 17. rokom života sa liečila na tuberkulózu kostí, toto ochorenie spôsobilo jej celoživotné mierne krívanie. Inak krásna dievčina sa v roku 1923 zasnúbila so spisovateľom Antoine de Saint-Exupérym, ale vydala sa v roku 1925 za bohatého Američana Henry Leigh Hunta (1886–1972) a usídlila sa v USA. Rozviedla sa v 1938 v Las Vegas. Z tohoto manželstva vzišli tri dcéry Jessie, Alexandra a Éléna.

Potom, ako sa rozviedla s Huntom, vydala sa v roku 1938 za grófa Pavla Pálffyho de Erdőd (1890–1968). Žila s ním v kaštieli Budmerice na Slovensku. Napísala tu román „Le Lit à colonnes“ (Posteľ s baldachýnom). Kniha bola publikovaná v roku 1941. Manželstvo skončilo rozvodom v roku 1943 kvôli obojstrannej nevere. Roky s grófom Pálffym považovala Louise za najkrajšie vo svojom živote.

Na začiatku roku 1942 sa stala milenkou Pavla Eszterházyho de Galantha (1901 – 1964) a neskôr vyslanca Spojeného kráľovstva Duffa Coopera. Vzťah s Cooperom trval približne od 1943 do roku 1947, kedy tento ukončil misiu veľvyslanca vo Francúzsku. Cooper bol od roku 1942 na území Francúzska ako spojka medzi vládou Spojeného kráľovstva a francúzskym hnutím odporu. V roku 1944 mu bol udelený titul ambasádora. 

Od roku 1950, po dedičskom konaní, sa stala spolumajiteľkou zámku Vilmorinovcov a usídlila sa v ňom. Svoju životnú púť skončila pri André Malrauxovi, láske z ranej mladosti, v zámku vo Verrières-le-Buisson. Od roku 1950 v ňom držala salón a hostila prakticky celú umeleckú parížsku elitu.    

Prvý román „Sainte-Unefois“ (Posvätný Jedenkrát) publikovala v roku 1934 s podporou André Malrauxa. Nasledovali diela „Fiançailles pour rire“ (Zásnuby na smiech)(1939), „Julietta“ (1951) a „Madame de...“ (1951). Posledné menované  dielo „Madame de“ bolo najvýznamnejším románom z jej dielne a stalo sa v rámci francúzskej kultúry veľmi známym.

Vydala aj niekoľko zbierok poézie, z ktorých významnú odozvu mali „Le Sable du Sablier“ (Piesok z presýpacích hodín) (1945) a „L'Alphabet des aveux“ (Abeceda priznania) (1954). Jej fantázia sa prejavila v básnických figúrach, v ktorých sa vyžívala. Rada tvorila holorýmy - gramatický rým, (ktoré písala ako "olorime") a palindrómy. Týchto vytvorila veľké množstvo.  

Skladateľ Francis Poulenc ju kládol na rovnakú úroveň s Paulom Éluardom a Maxom Jacobom. Nachádzal v jej básňach „druh citovej impertinencie, libertínstva a labužníctva, čo pokračovalo v melódii, ktorú som vyjadril veľmi mladý v les Biches s Marie Laurencin.“ Poulenc použil Vilmorinovej básne pre trinásť svojich piesňových opusov.

V roku 1955 jej bola udelená cena Grand prix littéraire de Monaco (1955). 

V roku 1956 bola členkou poroty prehliadky filmov Medzinárodný filmový festival Cannes 1956. 

Vilmorin napísala scenáre a dialógy viacerých filmov - „Le Lit à colonnes“, „Les Amants“ (1957), „La Française et l'Amour“ (1960) a zjavila sa ako herečka vo filmových kusoch „Amélie ou le Temps d'aimer“ (1961) od Michela Dracha a „Teuf-teuf“ (1963) od Georgesa Folgoasa.

Citát: „En amour, il ne s'agit pas d'aimer mais de préférer“. (V láske nejde o ľúbenie ale o danie prednosti.)

Dielo

Romány
 Sainte-Unefois (1934)
 La Fin des Villavide (1937)
 Le Lit à colonnes (1941)
 Le Retour d'Erica (1948)
 Julietta (1951)
 Madame de... (1951)
 Les Belles Amours (1954)
 Histoire d'aimer (1955)
 La Lettre dans un taxi (1958)
 Migraine (1959)
 Le Violon de Crémone (1960)
 L'Heure maliciôse (1967)
 Le Lutin sauvage (1971) - posmrtne

Poézia
 Fiançailles pour rire (1939)
 Le Sable du sablier (1945)
 L'Alphabet des aveux (1954), ilustrácie Jean Hugo
 Carnets (1970) - posmrtne
 Poèmes (1970), predhovor André Malraux - posmrtne
 Solitude, ô mon éléphant (1972) - posmrtne

Eseje
 Vision sur Kischka (1966), spoluautori Robert Rey a Henri Gineste
 Lolette - o Lole Montèsovej
 Mémoires de Coco - o Coco Chanel

Film
 Une fée pas comme les autres (1957) od Jean Tourane - scenár
 Les Amants (1957) od Louis Malle - dialógy
 La Française et l'Amour (1960), skeč „L'Adolescence od Jean Delannoy - scenár a dialógy
 Le Petit Garçon de l'ascenseur (1962) od Pierre Granier-Deferre - dialógy
 Les esclaves existent toujours (1964) od Maleno et Roberto Malenotti - dialógy
 Une histoire immortelle (1968) od Orson Welles - scenár

Korešpondencia
Louise de Vilmorin udržiavala zaujímavé písomné kontakty, menovite s Jeanom Cocteauom a Dianou a Duffom Cooperovcami. Časť z nich sa uchováva v „Bibliothèque nationale de France“ (oddelenie rukopisov, vo fondoch Porto-Riche a Valéry), v „Bibliothèque littéraire Jacques-Doucet“, v „Bibliothèque historique de la Ville de Paris“ (fonds Jean Cocteau) a v „Nadácii Bernarda Berensona“ vo villa I Tatti vo Florencii.

Filmové adaptácie diel
 Le Lit à colonnes , francúzsky film, réžia Roland Tual, herci Jean Marais a Fernand Ledoux
 Madame de... (1953), film, réžia Max Ophuls, herci Danielle Darrieuxová, Charles Boyer a Vittorio De Sica
 Julietta (1953), film od Marc Allégret, herec Jean Marais a Dany Robin
 La Lettre dans un taxi (1962), film od Louise de Vilmorin a François Chatel
 Amélie ou le Temps d'aimer (1961) od Michela Dracha, herci Louise de Vilmorin 
 Teuf-teuf (1963) od Georgesa Folgoasa, herci Louise de Vilmorin

Iné projekty

Zdroj

Referencie

Externé odkazy
 Životopis 
 Biografia - krátka 
 Televízny medailón
 Gallica - Knihy od Vilmorin a o Vilmorin

Francúzski spisovatelia
Francúzski filmoví scenáristi
Francúzski básnici
Ženy v svetovej literatúre
Ženy v poézii
Saloniérky
Pseudonymy