Alexandra Fiodorovna

Alexandra Fiodorovna (nem. Alix von Hessen-Darmstadt, rus. Александра Фёдоровна * 6. júna 1872, Darmstadt - † 17. júla 1918, Jekaterinburg) bola poslednou ruskou cárovnou ako manželka Mikuláša II. od 26. novembra 1894 až do jeho vynútenej abdikácie 15. marca 1917. Bola obľúbenou vnučkou kráľovnej Viktórie a rovnako ako jej stará matka bola prenášačkou hemofílie. Jej syn cárovič Alexej Nikolajevič trpel hemofíliou. Jej povesť povzbudzovania manželovho odporu voči vzdávaniu sa autokracie a jej viera v ruského mystika Grigoriho Jefimoviča Rasputina vážne poškodili popularitu romanovskej monarchie v jej posledných rokoch. Ona a jej najbližšia rodina boli zavraždení v bolševickom zajatí v 1918 počas ruskej revolúcie. V roku 2000 ju ruská pravoslávna cirkev kanonizovala.

Vzhľad a osobnosť 

Alexandra bola známa kráska. Jej stará matka z matkinej strany kráľovná Viktória, ju chválila ako „najmilšie dieťa“. Jej priateľka Anna Vyrubová ju opísala ako „vysokú... jemne, krásne tvarovanú, s nádherne bielym krkom a ramenami. Jej bohaté vlasy, červenozlaté, boli také dlhé, že na nich mohla ľahko sedieť, keď boli rozviazané“. Jej pleť bola čistá a ružová ako u malého dieťaťa. Cárovná mala veľké oči, tmavosivé a veľmi lesklé. Dvorná dáma barónka Sophie Buxhoeveden, povedala, že je to „vysoké, štíhle dievča s krásnymi žiarivými očami, pravidelnými črtami, veľmi dobrou pleťou a krásnymi zlatými vlasmi“. Istý cársky dvoran priaznivo komentoval „jej nádherné vlasy, ktoré jej ležali ako ťažká koruna na hlave a veľké a tmavomodré oči pod dlhými mihalnicami“. V roku 1905 učiteľ jej dcér Pierre Gillard napísal, že „Cárovná bola v tom čase ešte krásna žena. Bola vysoká a štíhla. Ale to všetko prestalo v momente, keď sa jej človek pozrel do očí - tie ktoré hovorili. Šedomodré oči, ktoré odzrkadľovali emócie citlivej duše“.

Alexandra bola hanblivá. Keď jej stará matka, kráľovná Viktória naliehala, aby hrala na klavíri pre ostatných, cítila, že jej " vlhké ruky...boli doslova prilepené ku klávesom " a neskôr túto skúsenosť opísala ako" jednu z najhorších skúšok "svojho života. Keď bola cárovnou, páža v cárskej domácnosti ju opísalo ako" tak očividne nervóznu z konverzácie" a tvrdilo, že " vo chvíľach, keď potrebovala ukázať nejaké spoločenské pôvabnosti alebo očarujúci úsmev sa jej tvár zaliala málom a vyzerala veľmi vážne". Veľkovojvoda Konštantín Konštantinovič poznamenal, že je "strašne plachá...Je zrejmé, že nemá šarm svojej svokry, a preto nevzbudzuje všeobecný obdiv". Nadine Wonlar-Larsky, jej dvorná dáma, poznamenala, že bola "extrémne plachá dokonca aj pri takej neformálnej udalosti akou je prijatie Wonlara-Larskej a jej matky na čaj". Istý cársky dvoran poznamenal, že "keď sa rozprávala bola unavená a tvár mala pokrytú červenými škvrnami a jej ruky boli červené a mäsité". Sama priznala, že počas spoločenských akcií "túžila zmiznúť v zemi". Svojej priateľke Márii Bariatinskej povedala, že "nie som stvorená na to, aby som žiarila pred zhromaždením- nedostala som ľahké ani vtipné reči, ktoré by som na to potrebovala". Toto sa často mylne považovalo za povýšenectvo. Jej brat Ernest Ľudovít uvažoval, že "bez úsmevu nakloní hlavu na jednu stranu, ak sa jej niečo nepáči, takže ľudia si často mysleli, že je nešťastná, znudená alebo jednoducho rozmarná". Vychovávateľ jej dcér Pierre Gillard uvažoval, že "zdržanlivosť, ktorú toľko ľudí považovalo za urážku a urobila z nej toľko nepriateľov, bola skôr dôsledkom prirodzenej plachosti- masky zakrývajúcej jej citlivosť".

Už od mladosti bola Alexandra vážna a melancholická. Jej sesternica z prvého kolena a zároveň priateľka z detstva princezná Mária Lujza povedala, že mala "zvláštnu atmosféru osudu". Princezná Mária Lujza sa jej údajne spýtala: "Alix ty sa vždy hráš na smútok, jedného dňa Ti Všemohúci zošle naozajstný smútok, a čo budeš potom robiť"? Sir George Wiliam Buchanan, ktorý bol diplomatom jej starej matky, kráľovnej Viktórie, vyjadril názor, že Alexandra mala "smutný a žalostný výraz".

Alexandra bola veľmi nábožná. Hoci milovala Mikuláša II., spočiatku jeho návrh odmietla, pretože odmietla konvertovať z luteránstva a pripojiť sa k ruskej pravoslávnej cirkvi, ako sa to očakávalo od všetkých manželiek cárov. Povedala Mikulášovi, že aj keď ma to  "strašne zarmútilo a som veľmi nešťastná" neoženiť sa s ním, odchod  z luteránskej cirkvi by bola "nesprávna vec". Veľkorysá k svojím sa pokúsila pomôcť ostatným: jej dvorná dáma Sophie Buxhoeveden napísala, že je "pripravená urobiť doslova čokoľvek pre svojich priateľov" a že " bude brať veci a ľudí s násilným nadšením ". Alexandra priznala, že " som typ kazateľa. Chcem pomáhať druhým v živote, pomáhať im bojovať v ich bojoch a niesť ich kríže". Takéto pocity sú kľúčom k jej priateľstvu a obyčajnou, naivnou Annou Vyrubovou, ktorú utešovala po krátkom a katastrofálnom manželstve.   

Jej matka povzbudzovala vo svojich deťoch dôležitosť a potenciál učenia sa z literatúry a Alexandra vyrastala so znalosťou angličtiny a nemčiny. V prvých rokoch v Rusku ako cárovná prekladala ruské spisy a študovala ruskú hudbu, aby sa zdokonalila v tomto jazyku. Čítala romány Leva Nikolajeviča Tolstoja a diskutovala o nich so svojim manželom.    

Alexandra si užívala hudbu. Keď bola mladá, celé hodiny hrala na bendžo a spievala duety s dvornou dámou kráľovnej Viktórie Minnie Cochrane. Na klavíri rada hrávala so svojou dcérou Oľgou, ktorá po nej zdedila hudobný talent.

Skorý život 
Narodila sa 6. júna 1872 v Neues Palais v Darmstadte ako princezná Alix Viktória Helena Louise Beatrix Hesensko-Darmstadská. Bola šiestym dieťaťom a štvrtou dcérou Ľudovíta IV. Hesenského a Alica Sasko-koburská, dcéry britskej kráľovnej Viktórie a princa Alberta.

Alix bola pokrstená 1. júla 1872 ( desiate výročie svadby svojich rodičov ) v protestantskom luteránskom kostole a dostala mená po svojej matke a každej zo štyroch matkiných sestier, z nich niektoré boli prepísané do nemčiny. Jej matka napísala kráľovnej Viktórii: " Alix sme dali za Alicu, keď tu zavraždili moje meno: Ali-ca to vyslovujú, takže sme si mysleli, že Alix sa nedá tak ľahko pokaziť". Jej matka jej dala prezývku "Sunny", kvôli jej veselej povahe. Jej britský príbuzní ju prezývali "Alicky", aby ju odlíšili od jej tety Alexandry, princeznej z Walesu, ktorá bola v rodine známa ako Alix.

Alixinými krstnými rodičmi boli princ a princezná z Walesu ( jej strýko a teta z matkinej strany ), princezná Beatrix ( jej teta z matkinej strany ), vojvodkyňa z Cambridge ( jej praprateta ), carevič a jeho manželka ( jej budúci svokrovci ) a Anna Pruská.

Alixin starší brat Fridrich prezývaný "Frittie" trpel hemofíliou a zomrel v máji 1873 po páde, keď Alix nemala ani jeden rok. Zo svojich súrodencov mala najbližšie ku princeznej Márii prezývanej "May", ktorá bola o dva roky mladšia a boli označené ako "neoddeliteľné".

V novembri 1878 sa jej rodinou prehnal záškrt, Alix, jej tri sestry, jej brat Ernest prezývaný "Ernie" a ich otec ochoreli. Alžbeta prezývaná "Ella", Alixina staršia sestra, bola na návšteve u starých rodičov a unikla epidémii. Alixina matka sa o deti starala sama, než aby ich zverila do opatery sestrám  a lekárom. Alica ochorela a zomrela 14. decembra 1878, keď mala Alix šesť rokov. Bolo to 17. výročie smrti jej otca. Mária tiež zomrela, ale zvyšok súrodencov prežil. Svoje detstvo pred smrťou matky a sestry opísala ako "nezamračené, šťastné, večné slnečné lúče, potom veľký mrak".  

Po matkinej smrti bola vychovávaná na anglickom kráľovskom dvore svojou starou mamou kráľovnou Viktóriou. Cítila, že Alix chránila a vyhlásila, že "kým budem žiť s Alicky, kým sa nevydá bude viac ako kedykoľvek mojím dieťaťom". Kráľovná osobne vybrala Alixiných tútorov a inštruovala ich, aby každý mesiac posielali podrobné správy späť do Windsoru. Pozývala Alix a jej súrodencov na prázdniny do Anglicka a zblížili sa so svojimi britskými bratrancami. Každé narodeniny a Vianoce posielala Alix darčeky v podobe šiat, šperkov, čipiek a bábik. Na rozdiel od svojich súrodencov sa Alix vo svojich listoch podpisovala skôr ako "vaše milujúce a vďačné dieťa" ako vnúča . Alix uvažovala o tom, že videla kráľovnú Viktóriu ako "najlepšiu a najdrahšiu z babičiek", "veľmi vznešenú osobu", " Santa Clausa" a "najdrahšiu a najmilšiu ženu nažive". Keď bola zasnúbená s Mikulášom, Alix uistila Viktóriu, že "moje manželstvo nezmení moju lásku k tebe". Keď kráľovná Viktória v roku 1901 zomrela, Alix plakala na spomienkovej slávnosti v Petrohrade a šokovala ruských dvoranov, ktorí ju považovali za chladnú a bezcitnú. 

Spolu so svojou sestrou Irenou, bola Alix družičkou na svadbe svojej krstnej matky a tety z matkinej strany, princeznej Beatrice, s princom Henrichom z Battenbergu v roku 1885. Vo veku 15 rokov sa v roku 1887 zúčastnila zlatého jubileu kráľovnej Viktórie.

V marci 1892, keď mala Alix devätnásť rokov, zomrel jej otec Ľudovít IV. Hesenský na infarkt. Podľa jej životopiskyne barónky Buxhoeveden, Alix považovala smrť svojho otca najväčší smútok života. Barónka v jej životopise z roku 1928 pripomenula, že "roky o ňom nemohla hovoriť a dlho potom, keď bola v Rusku, čokoľvek, čo jej ho pripomínalo, ju priviedlo ku slzám".

Navrhované zásnuby 
Kráľovná Viktória veľmi uprednostňovala Alix a chcela, aby sa Alix stala kráľovnou Spojeného kráľovstva, čo považovala za "najväčšie postavenie, aké existuje". 2.marca 1888 napísala Alixinej najstaršej sestre Viktórii, že "Moje srdce a myseľ sú odhodlané zabezpečiť drahú Alicky pre Eddieho a Georgieho". Tlačila na Alix, aby prijala návrh svojho bratranca princa Alberta Viktora, vojvodu z Clarence a Avondale. V roku 1889 Viktória pozvala Alix a Eddyho na Balmoral Castle v nádeji, že sa do seba zamilujú. Eddy sa do nej zaľúbil a požiadal ju o ruku, ale Alix sa o neho nezaujímala a jeho návrh odmietla. Viktória však stále zotrvávala a snažila sa Alix presvedčiť o výhodach zásnub. Kráľovná napísala Viktórii Hesenskej, staršej sestre Alix, že Alix "by mala byť prinútená vážne uvažovať o hlúposti zahodiť šancu na veľmi dobrého manžela, láskavého a stabilného, a vstúpiť do zjednotenej šťastnej rodiny a veľmi dobré postavenie, ktoré nemá na svete obdoby"! Alixina staršia sestra Ella bola proti zásnubám, pretože "on nevyzerá príliš silný a je príliš hlúpy". V máji 1890 Alix napísala Eddymu list, že hoci ju "bolelo ho bolieť", videla ho len ako bratranca a nemohla si ho vziať. Napísala Viktórii, že ak by sa vydala za Eddyho, a ak by bola "prinútená" rodinou, by boli obaja nešťastní. Kráľovná bola sklamaná, ale rozhodla sa, že Alix preukázala "veľkú silu charakteru", keď sa odmietla podvoliť silnému tlaku. 

V roku 1891 sa kráľovná Viktória pokúsila usporiadať zásnuby medzi Alix a princom Maximiliánom Bádenským. Požiadala jej otca, aby čo najskôr pozval Maxa do Darmstadtu, Max povedal Alix, že ju zamýšľa požiadať Alix o ruku. Alix bola prekvapená a nešťastná a neskôr si uvedomila, že "vôbec som ho nepoznala". Požiadala svoju staršiu sestru Viktóriu, aby zasiahla a pomohla jej Maxa zdvorilo odmietnuť.

Zásnuby 

S nástupcom ruského cárskeho trónu Mikulášom sa zoznámila ako 12 ročná na svadbe svojej sestry Elly s veľkovojvodom Sergejom Alexandrovičom, ujom Mikuláša v Petrohrade v Rusku. Mladý Mikuláš mal vtedy 16 rokov a 12 ročná Alexandra mu bola od začiatku sympatická. Mikuláš si vo svojom denníku nazval Alix "sladkou Alix" a vyhlásil "Milujeme sa". Na znak svojej náklonnosti jej dal brošňu a do okennej tabule naškrabali svoje mená. 

V januári 1890 Alix navštívila svoju sestru Ellu v Rusku. S Mikulášom sa spolu korčuľovali, stretávali sa na čajových večierkoch a hrali bedminton. Mikuláš si vo svojom denníku napísal: "Je mojím snom sa oženiť jedného dňa s Alix H. Miloval som ju už dlho, ale hlbšie a silnejšie od roku 1889, keď strávila šesť týždňov v Petrohrade. Dlho som sa bránil môjmu pocitu, že sa mi splní môj najdrahší sen".

Alixina sestra Ella a jej manžel Sergej nadšene podporovali zásnuby medzi Mikulášom a Alix. Budúci kráľ Eduard VII. povedal svojej matke, kráľovnej Viktórii, že "Ella pohne nebom a zemou, aby si Alix vzala veľkovojvodu". Ella napísala svojmu bratovi Ernestovi: "Daj bože, aby sa toto manželstvo naplnilo".

Mikuláš a Alexandra boli bratranci z druhého kolena prostredníctvom prastarej mamy princeznej Wilhelmíny Bádenskej, a boli to bratranci z tretieho kolena prostredníctvom Fridrich Viliam II. Pruský, ktorý bol Alixiným praprastarým otcom a Mikulášovým prapraprastarým otcom. Mikulášova matka cárovná Mária Fiodorovna bola Alixina krstná matka a mladšia sestra Alexandra Dánska, ktorá sa vydala za Alixinho strýka Eduarda VII. Jej sestra Ella sa vydala za Mikulášovho strýka Sergeja. Jej strýko Alfréd, vojvoda z Edinburghu, sa oženil s Mikulášovou tetou veľkovojvodkyňou Máriou Alexandrovnou.  

Kráľovná sa postavila proti Mikulášovi. Osobne mala rada Mikuláša, ale nemala rada Rusko a Mikulášovho otca a obávala sa, že Alix nebude nebude v Rusku v bezpečí. Napísala Alixinej staršej sestre Viktórii o svojom podozrení, že Sergej a Ella povzbudzujú k zásnubám. Po ohlásení zásnub sa zamyslela: "Čím viac myslím na svadbu Alicky, tým som nešťastnejšia. Nie čo sa týka osobnosti, pretože Mikuláša mám veľmi rada, ale kvôli krajine a strašnej neistote", " ktorému bude úbohé dieťa vystavené". 

Alexander III. a Mária Fiodorovna boli obaja vehementne protinemeckí a nechceli Alix za nevestu. Mária Fjodorovna povedala svojej sestre Alexandre Dánskej, že najmladšia dcéra nevýrazného veľkovojvodu nie je hodná sa vydať sa vydať za následníka ruského trónu a verila, že Alix je príliš netaktná a nepravdepodobná, na to, aby sa stala úspešnou cárovnou. Alexander uprednostňoval princeznú Helenu Orleánsku, vysokú tmavovlasú dcéru Filipa, grófa z Paríža, uchádzača o francúzsky trón. Mikuláša Helena nepriťahovala, do denníka si zapísal: "Mama urobila niekoľko narážok na Helenu, dcéru grófa z Paríža. Ja sám chcem ísť jedným smerom a je zrejme, že mama chce, aby som si vybral iný". Helena tiež odolávala, pretože bola rímsko-katolíčka a jej otec je odmietol dovoliť konvertovať na ruské pravoslávie. Alexander poslal emisárov k princeznej Margaréte Pruskej, sestre nemeckého cisára Viliama II. a vnučke kráľovnej Viktórie. Mikuláš vyhlásil, že by sa stal radšej mníchom, ako by sa mal oženiť z Margarétou, ona zase bola ochotná konvertovať do ruskej pravoslávnej cirkvi, aby nebola protestantkou.

Keď cárovo zdravie v roku 1894 zlyhalo, Alexander III. sa rozhodol dovoliť Mikulášovi sa oženiť s Alix, aby mohol zabezpečiť nástupníctvo. Cárovná neochotne dovolila Mikulášovi, aby požiadal Alix o ruku. Mikuláš bol vo vytržení a okamžite sa pýtal Alix

Napriek jej láske k Mikulášovi sa Alix spočiatku zdráhala vydať za Mikuláša. Kvôli svadbe bola nútená prestúpiť na pravoslávie, čo pre ňu ako presvedčenú luteránku bol istým spôsobom veľký morálny problém. Napísala Mikulášovi, že "nemôžem konvertovať na pravoslávie proti svojmu svedomiu", pretože "Aké šťastie môže prísť z manželstva bez skutočného Božieho požehnania"! Mikuláš ju prosil, no zostal v nádeji, pretože Ella ho uistil, že Alix je "úplne nešťastná " a má k nemu "  " hlbokú a čistú " lásku. Mikuláš ju prosil, "aby nepovedala nie priamo " a vyhlásil: " Myslíš si, že bez teba môže existovať nejaké šťastie na celom svete ".

V apríli 1894 sa Alixin brat Ernest Ľudovít oženil s princeznou Viktóriou Melitou z Edinburghu. Princezná Viktória bola neter Alexandra III. a dcéra jeho sestry veľkovojvodkyne Márie Alexandrovnej a Mikulášova sesternica, takže na svadbe sa zúčastnilo niekoľko Rusov vrátane veľkovojvovdov Vladimíra, Sergeja a Pavla, veľkovojvodkyne Alžbety Fiodorovny a Márie Pavlovnej a Mikuláša. Mikuláš bol odhodlaný presvedčiť Alix, aby si ho vzala. Zjavne si bol istý svojím budúcim úspechom: priviedol otca Ioanna Janyševa, spovedníka cárskej rodiny, aby Alix učil o o ruskom pravosláví a Jekaterinu Adolfovnu Scheneiderovú, aby učila Alix ruštinu.

Deň po svojom príchode do Coburgu, Mikuláš požiadal Alix o ruku a dve hodiny sa ju snažil presvedčiť, aby prestúpila na pravoslávie. Neustále plakala, ale odmietla. Ella potom hovorila s Alix a presvedčila Alix, že sa nemusí vzdať luteránstva, aby prestúpila na pravoslávie. Nasledujúci deň sa rozprávala Viliamom II. ( ktorý dúfal, že nemecká princezná povedie k lepším nemecko-ruským vzťahom )  Máriou Pavlovnou (nemeckou princeznou, ktorá prestúpila z luteránstva na pravoslávie, aby sa vydala za Mikulášovho strýka Veľkovojvoda Vladimíra Alexandroviča). Prijala Mikulášov druhý návrh. 

Po zásnubách sa Alix vrátila do Anglicka a jej babička. V júni Mikuláš odcestoval do Anglicka, aby ju navštívil a zúčastnil sa krstu najstaršieho syna princa Juraja, vojvodu z Yorku . Alix a Mikuláš boli obaja menovaní ako krstní rodičia chlapca, ktorý krátko vládol ako Eduard VIII. zo Spojeného kráľovstva  v roku 1936. Alix napísala svojej starej guvernantke, že "Som šťastnejšia, než slová dokážu vyjadriť. Konečne po týchto päť smutných rokov!" Mikuláš vyhlásil, že „moja duša prekypovala radosťou a životom“.

V septembri, keď sa zdravie Alexandra III. zhoršilo, Nicholas získal povolenie od svojho umierajúceho otca zavolať Alix do paláca Livadia na Kryme . V sprievode sestry Elly z Varšavy na Krym cestovala obyčajným osobným vlakom. Umierajúci cár trval na prijatí Alix v kompletnej uniforme a dal jej požehnanie.

Ruská cárovná

Svadba 
Neskôr však pravoslávie plne prijala a sympatizovala s ním. Za cára sa vydala 26. novembra 1894 v Petrohrade.

Na verejnosti sa objavovala iba zriedkavo, a bola považovaná za chladnú a nesympatickú. Alexandra napriek svojej Viktoriánskej výchove podporovala svojho manžela v snahách o absolutistickú moc a potláčanie demokratických tendencii v krajine. Kvôli starostiam o chorého nástupníka trónu Alexeja Nikolajeviča, ktorý sa narodil v roku 1904 a trpel hemofíliou povolala k dvoru mnícha a mystika Rasputina. Rasputin v priebehu doby nadobudol veľký vplyv na cársku rodinu a hlavne na cárovnú, ale rýchlo sa stal v spoločnosti pre svoje arogantné vystupovanie veľmi nepopulárnym. Po vypuknutí prvej svetovej vojny bola verejná mienka Alexandre Fiodorovne naklonená pre jej nemecký pôvod ešte menej.

Po februárovej revolúcii bola od 8. marca 1917 spolu s rodinou v domácom väzení v Alexandrovskom paláci v Petrohrade, kde bola držaná generálom Kornylovom. V auguste 1917 dočasná vláda presunula celú cársku rodinu do mesta Toboľsk a odtiaľ v apríli 1918 na príkaz boľševikov do Jekaterinburgu. V noci 17. júla 1918 ju aj jej rodinu zavraždili v Jekaterinburgu boľševici po tom, čo sa k mestu priblížili jednotky česko-slovenských légií. Miestne orgány jednali pravdepodobne na rozkaz V. I. Lenina.

Pravoslávna cirkev v exile ju kanonizovala za svätú v roku 1981. Ruská pravoslávna cirkev ju vyhlásila za svätú v roku 2000.

Potomstvo 
Alexandra mala s Mikulášom 5 detí, z čoho 4 dievčatá a 1 chlapca:
 Oľga Nikolajevna (16. novembra 1895 - 17. júla 1918)
 Tatiana Nikolajevna (11. júla 1897 - 17. júla 1918)
 Mária Nikolajevna (27. júna 1899 - 17. júla 1918)
 Anastázia Nikolajevna (18. júna 1901 - 17. júla 1918)
 Alexej Nikolajevič (12. augusta 1904 - 17. júla 1918)

Referencie

Iné projekty 

Hesensko-darmstadtskí
Cári Ruska
Ruskí pravoslávni svätci
Obete komunistického režimu v Sovietskom zväze
Popravení zastrelením