Vladimir Voľfovič Žirinovskij

Vladimír Voľfovič Žirinovskij (; * 25. apríl 1946, Almaty, Kazašská SSR, ZSSR - † 6. apríl 2022, Moskva, Rusko) bol sovietsky a ruský politik. Bol vedúcim frakcie LDPR (Liberálnodemokratická strana Ruskej federácie, ) v Štátnej dume Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie od roku 1993 do roku 2000 a od roku 2011.

Bol členom (2019) Štátnej dumy Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie všetkých snemov (od 12. decembra 1993).

Bol podpredsedom Štátnej dumy Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie (20002011), je zakladateľom a predsedom strany LDPR, členom Parlamentného zhromaždenia Rady Európy. Šesťkrát kandidoval na úrad prezidenta Ruskej federácie (19917,81%; 19965,78%; 20002,7%; 20089,35%; 20126,22%; 20185,65%).

Súkromný život a rodina

Príbuzní 
Jeho starý otec Izák Eidelstein bol známym priemyselníkom a váženým človekom v okrese Kostopol (vtedy Poľsko, dnes Rivne na Ukrajine). Mal vlastnú drevársku továreň, v ktorej pracovalo 200 ľudí. Na jej území bola železnica, po ktorej boli hotové výrobky zasielané do Európy. V roku 1939, po vstupe západnej Ukrajiny do Ukrajinskej sovietskej socialistickej republiky, bola továreň znárodnená. Rovnaký osud postihol dom, v ktorom Eidelstein žil s deťmi. Talianski fašisti, ktorí vpadli do mesta, odstránili z podniku veľké množstvo vybavenia. V dokumentoch archívu z roku 1944 je v zoznamoch priemyselných zariadení zničených Nemcami tiež továreň Itzeka Aizika Eidelshteina. Bol tiež spolumajiteľom miestneho futbalového mužstva „Trumpeldor“.

Otec Wolf Isaakovich Eidelstein (19071983) zomrel vo veku 76 rokov. Je pochovaný v Izraeli.

Podľa knihy spisovateľa Alexandra Namozova „Vladimír Žirinovskij, návrat ku koreňom“, Wolf Eidelstein vlastnil pôdu a pestoval chmeľ, pričom dohliadal aj na prácu troch dielní, ktoré vykonávali prvotné spracovanie dreva pre preglejkovú továreň svojho otca. Po anexii západnej Ukrajiny boli Wolf a jeho brat Aaron deportovaní do Kazachstanu. V Kazachstane sa Wolf oženil, a nato bol deportovaný do Poľska. Potom sa vrátil do Izraela. Bol členom politického hnutia „Likud“, pracoval pre spoločnosť predávajúcu hnojivá a chemikálie. Zomrel v auguste 1983 pod kolesami autobusu, je pochovaný na cintoríne v Holone.

Tvrdilo sa, že Žirinovského otec bol vyštudovaným právnikom a promoval na Sorbonskej univerzite v Paríži. No podľa Žirinovského sa neskôr vyjasnilo, že jeho otec študoval na univerzite v Grenobli. Žirinovskij a jeho matka si však stále mysleli, že bol právnikom, a teda že tam študoval na právnickej fakulte. Neskôr sa však ukázalo, že tam absolvoval obchodnú fakultu, získal obchodné vzdelanie a absolvoval aj agronomickú fakultu. Na tlačovej konferencii v Tel Avive v máji 2006 Žirinovskij povedal: „Novinári sa mi posmievali: „Syn právnika“. A ja som synom agronóma a podnikateľa“. Podľa Žirinovského bola jeho fráza, ktorá sa objavila počas predvolebnej kampane v roku 1991: „Matka je Ruska, otec právnik“, odpoveďou na dve krátke otázky týkajúce sa štátnej príslušnosti jeho matky a povolania jeho otca.

Icek Eidelstein, jeho manželka Rivka, dcéra Reizl, vnučka Ľuba a ďalší príbuzní, ktorí zostali v Kostopole na začiatku 2. svetovej vojny, boli 16. augusta 1941 zastrelení v trakte Lesnichevka spolu s ďalšími dvoma tisíckami miestnych židovských obyvateľov. Spolu boli zabití obyvatelia 470 domov.

Prvým manželom matky bol Andrej Vasilievič Žirinovskij (zomrel v roku 1945).

Sám Vladimír biologického otca nepoznal. Až do roku 1964 mal Vladimir Žirinovskij meno po svojom otcovi - Eidelstein, no po dosiahnutí dospelosti prevzal meno prvého manžela svojej matky - Žirinovského. Ďalší zdroj tvrdí, že Vladimír mal vždy priezvisko Žirinovskij, a že na dvore mal prezývku „Žirik“, čo potvrdzujú jeho rovesníci.

Matka Alexandra Pavlovna (rodená Makarová, po prvom manželovi - Žirinovskaja; 1912-1985) sa narodila v dedine Laushki v Krasnoslobodskom okrese Mordovia. V 40. rokoch sa presťahovala do Alma-Aty so svojím prvým manželom a piatimi deťmi. Zomrela v Moskve vo veku 73 rokov.

Po smrti svojho prvého manžela Andreja Vasilyeviča Žirinovského v roku 1945 sa vydala za Wolfa Izáka Eidelshteina.

Vladimír bol jej šiestym dieťaťom. Žirinovskij má dvoch nevlastných bratov (z manželstva jeho matky s Andrejom alebo Vladimírom Andrejovičom Žirinovským, ktorý pôsobil v NKVD ako šéf bezpečnosti na Leningradskej železnici a Jurija, a tri nevlastné sestry: Veru, Nadeždu a Ľubov (v preklade Viera, Nádej a Láska). 

Synovec (syn nevlastnej sestry) Alexander Balberov stojí v čele Tulskej časti Liberálnodemokratickej strany.

Synovec Pavel Andrejevič Žirinovskij (nar. 1971).

Synovec Andrej Žirinovskij kandidoval na primátora obce Petrozavodsk. Má farmaceutický podnik, zaoberá sa výrobou a predajom alkoholu a je jedným z finančníkov LDPR.

Manželky a deti 
Od roku 1971 ženatý s Galinou Aleksandrovnou Lebedevou, má tri deti, synov Igora Vladimíroviča Lebedeva a Olega Eidelshteina (Gazdarov) a dcéru Anastáziu Petrovu. Galina Lebedeva je virologička, kandidátka biologických vied. Podľa Žirinovského sa v roku 1978 oficiálne rozviedli a odvtedy ich spája len cirkevné manželstvo. V roku 1993 oslávili Žirinovskí svoju striebornú svadbu v pravoslávnej cirkvi.

Najstarším synom je Igor Vladimírovič Lebedev (nar. 1972). Má právnické vzdelanie (Akadémia práva). V januári 2000 bol zvolený za predsedu frakcie LDPR v Štátnej dume tretieho snemu. Bol zvolený do Štátnej dumy podľa federálneho zoznamu „Žirinovského blok“. Predtým, ako bol zvolený do Dumy, pracoval na Ministerstve práce a sociálneho rozvoja Ruskej federácie ako poradca ministra (Sergej Kalašnikov, bývalý člen frakcie LDPR v Štátnej dume druhého snemu).

Vnúčatá-dvojičky - Alexander a Sergej (narodené 1998), štúdium na internáte na Moskovskej štátnej univerzite.

Má aj mimomanželského syna Olega Vladimíroviča Eidelshteina (Gazdarova) (narodený 13. decembra 1986) od Žanny Gazdarovej a mimomanželskú dcéru Anastáziu Vladimírovnu Petrovu.

Od leta 2013 je Žirinovskij vegetariánom. V novembri 2013 oznámil, že členovia LDPR postupne prejdú na vegetariánske jedlo, pretože mäso je veľmi nezdravé.

Vzdelanie 
Vyštudoval strednú školu číslo 25. Dzeržinského v Alma-Ate. V rokoch 19641970 študoval na Inštitúte orientálnych jazykov Moskovskej štátnej univerzity M.V. Lomonosova (od roku 1972 - Inštitút ázijských a afrických krajín) so špecializáciou na turecký jazyk a literatúru. V rokoch 19651967 študoval na Univerzite marxizmu-leninizmu na Fakulte medzinárodných vzťahov. V rokoch 19721977 študoval na večernej katedre Právnickej fakulty Moskovskej štátnej univerzity M.V. Lomonosova, ktorú skončil s vyznamenaním.

24. apríla 1998 na Akademickej rade Moskovskej štátnej univerzity obhájil dizertačnú prácu na získanie titulu „Doktor filozofie“ na tému „Minulosť, súčasnosť a budúcnosť ruského národa: Ruská otázka: sociálno-filozofická analýza“ (špecializácia - 22.00.01 „Teória, metodológia, história sociológie“). Docent Vladimir Galochkin, zástupca dekana pre tlač, informácie a vzťahy s verejnosťou zo Sociologickej fakulty Moskovskej štátnej univerzity, povedal, že dizertačná práca Žirinovského nebola „jednotlivou vedeckou prácou, ale dizertačným referátom“, založeným na 11 zväzkoch myšlienok vedúceho LDPR, ktoré boli v priebehu rokov napísané.

V roku 2008 M. N. Rutkevič napísal, že došlo k porušeniu pravidiel: napriek existencii Filozofickej fakulty na Moskovskej štátnej univerzite M.V. Lomonosova sa obhajoba uskutočnila na Sociologickej fakulte; od Ústavu sociálnych a politických štúdií Ruskej akadémie vied došiel negatívny ohlas na text dizertačnej práce; nehľadiac na námietky skupiny členov Expertnej rady Vysokej atestačnej komisie pre sociológiu a politológiu na čele s členom-korešpondetom Akadémie vied Ruskej federácie A. V. Dmitrijevom z udelenia doktorátu za takúto prácu, pri prerokúvaní tejto dizertačnej práce, predsedníctvo Vysokej atestačnej komisie pod vplyvom viceprezidenta Akadémie vied Ruskej federácie V. N. Kudrjavceva a niektorých jeho priaznivcov hlasovali „za“. Niekoľko médií uviedlo, že počas obhajoby dizertačnej práce došlo k úplatkom pre členov komisie HAC vo výške päťtisíc amerických dolárov.

V roku 2013 zástupca Štátnej dumy Ruskej federácie I. V. Ponomarjov požiadal generálneho prokurátora Ruskej federácie J. J. Čajku „o prokurátorskú previerku zákonnosti obhajoby dizertačnej práce“. V tom istom roku podal Žirinovskij na Presnenský súd v Moskve žalobu proti Ponomarovi za urážky na cti, a takisto aj proti spravodajskej agentúre „Rosbalt“ a novinám „Komsomolská pravda“ s cieľom získať od každého jedného milión rubľov morálnu ujmu. Súd čiastočne uspokojil nároky voči Rosbaltovi, ktorý bol povinný zaplatiť Žirinovskému stotisíc rubľov.

Podľa informácie zo stránky LDPR, ovláda Žirinovskij angličtinu, francúzštinu, nemčinu a turečtinu.

Životopis 

 Vladimir Žirinovskij sa narodil 25. apríla 1946 v Alma-Ate (Kazašská autonómna sovietska socialistická republika). Rodičia: Wolf Isaakovič Edelstein a Alexandra Pavlovna Edelstein.
 V rokoch 19701972 bol povolaný do armády a pôsobil ako dôstojník v Politickom odbore štábu Zakaukazského vojenského okruhu v Tbilisi.
 V rokoch 19721975 pracoval v Sovietskom výbore pre obranu mieru v západoeurópskom sektore.
 V rokoch 19771983 pracoval v Injurcollegiu ( — Zahraničné právnické kolégium - advokátska firma v Ruskej federácii, pracujúca v oblasti medzinárodného práva, založená v Moskve v roku 1937).
 V rokoch 19831990 bol vedúcim právneho oddelenia vydavateľstva Mir.
 V máji 1988 sa zúčastnil na zakladajúcom kongrese Demokratickej únie (predsedníčka: Valerija Novodvorskaja). Bol to debut Žirinovského v politike, kde predniesol prejav na kongrese, bol zvolený do Ústrednej koordinačnej rady, ale čoskoro oznámil svoje vystúpenie zo strany.
 Od roku 1990 pracuje v strane v LDPSS (neskôr LDPR).
 12. júna 1991 kandidoval na prezidenta RSFSR a obsadil tretie miesto s 7,81%.
 19. augusta 1991 Žirinovskij ako vodca LDPSS verejne podporoval GKČP a nazval svojich oponentov „stratami spoločnosti“. Po neúspechu a samostatnom rozpustení Štátneho núdzového výboru strana dostala upozornenie od ministerstva spravodlivosti, po ktorom členovia Vysokej rady LDPSS oznámili pokarhanie za podporu Štátneho núdzového výboru. Vyšetrovací tím v prípade Štátneho pohotovostného výboru pripravil proti Žirinovskému šesť obvinení, neboli však vznesené. 22. decembra 1991, deň po stretnutí hláv 11 odborových zväzov v Alma-Ate, sa Žirinovskij zúčastnil zhromaždenia tisícov proti likvidácii ZSSR („Pochod hladných zástupov“) a povedal demonštrantom, že tí, ktorí podpísali Belovežskú dohodu a Alma-Atský protokol k nej „bude trestne zodpovedný“.
 4. októbra 1993 podporoval (podľa iných zdrojov - nepodporoval) rozpustenie Snemu ľudových poslancov a Najvyššej rady Ruska.
 V rokoch 19931995 bol zástupcom Štátnej dumy Ruskej federácie prvého snemu Ščjolkovského volebného obvodu, vedúcim frakcie LDPR.
 V decembri 1995 bol zvolený do Štátnej dumy Ruskej federácie druhého snemu.
 V januári 1996 bol nominovaný za kandidáta na prezidenta Ruskej federácie za Liberálnodemokratickú stranu Ruska. Získal 5,78% hlasov.
 V máji 1999 kandidoval za gubernátora Belgorodskej oblasti. Tretie miesto obsadil so ziskom 17%. Prvé miesto získal úradujúci guvernér Jevgenij Savčenko a druhé kandidát Komunistickej strany Michail Beschmeľnikin.
 V januári 2000 bol zvolený do funkcie podpredsedu Štátnej dumy 3. snemu, v súvislosti s ktorým odmietol viesť parlamentnú frakciu LDPR. Za vodcu frakcie bol zvolený jeho syn Igor Lebedev.
 V prezidentských voľbách v roku 2000 bol piatym z jedenástich kandidátov s 2,7%.
 Žirinovskij sa nezúčastnil prezidentských volieb v roku 2004, namiesto toho strana nominovala jeho bývalého telesného strážcu Olega Maľškina, ktorý zaujal predposledné miesto s 2,02%.
 V roku 2008 kandidoval na prezidenta Ruskej federácie. Obsadil tretie miesto s 9,35%.
 V decembri 2011 bol jeho syn Igor Lebedev zvolený do funkcie podpredsedu Štátnej dumy šiesteho snemu a rezignoval na vedenie parlamentnej frakcie LDPR. V tejto súvislosti sa Žirinovskij opäť stal vedúcim frakcie LDPR v Štátnej dume.
 28. decembra 2011 bola zaregistrovaná jeho kandidatúra v prezidentských voľbách v roku 2012. Hlavný slogan, ktorý použil, bol: „Žirinovskij, alebo bude horšie“ alebo „Žirinovskij. A bude to lepšie“. Zúčastnil sa na 4. mieste s 6,22%.
 Od 11. júla 2012 bol členom Štátnej rady Ruskej federácie. V súlade s dekrétom prezidenta Ruskej federácie z 11. júla 2012 č. 946 „Otázky Štátnej rady Ruskej federácie“ sú vedúci predstavitelia frakcií v Štátnej dume ex officio členovia Štátnej rady.
 V roku 2014 bol hlavným iniciátorom zmien a doplnení Ústavy Ruskej federácie, ktoré by prezidentovi Ruskej federácie umožnili vyslať do Rady federácie na celý život 17 ruských zástupcov vrátane bývalých poslancov parlamentu a ľudí s úspešnými skúsenosťami s vládnymi aktivitami v iných oblastiach. Dňa 7. marca 2014 skupina poslancov pozostávajúca z 91 osôb (predstaviteľov všetkých frakcií okrem Jednotného Ruska) predstavila návrh zákona Štátnej dume, ktorý bol 12. marca zverejnený v elektronickej databáze Štátnej dumy. Koncom mája 2014 prešiel tretím čítaním v Dume a bol schválený Radou federácie a 21. júla toho roku bol podpísaný prezidentom Ruska a uverejnený nasledujúci deň.
 V prezidentských voľbách v Ruskej federácii v roku 2018 získal Žirinovskij 5,65% a obsadil tretie miesto.

Účasť v prezidentských voľbách 
Zúčastnil sa šiestich prezidentských volieb (rekordný počet v Rusku): v roku 1991 (spolu s Andrejom Zavidijom), 1996, 2000, 2008, 2012 a 2018.

Podľa prieskumu Levada-centra bolo 7% voličov pripravených voliť Žirinovského v prezidentských voľbách v roku 2012 - druhé miesto po Putinovi (36%). Všeruské centrum výskumu verejnej mienky uviedlo podporu 9% voličov, t. j. 3. miesto po Putinovi (42%) a Zjuganovovi (11%).

V júni 2015 Žirinovskij oznámil, že plánuje kandidovať v prezidentských voľbách, ale v júli toho istého roku povedal, že Liberálnodemokratická strana možno „vyberie účinnejšieho kandidáta“. V marci 2016 oznámil mená tých, ktorí budú s najväčšou pravdepodobnosťou nominovaní Liberálnodemokratickou stranou. Na zozname boli podpredseda Štátnej dumy Igor Lebedev, poslanci Michail Degťarjov, Nilov a Alexej Didenko. Napriek tomu však Žirinovskij neskôr oznámil svoju šiestu kandidatúru na post prezidenta Ruskej federácie. 24. novembra 2017 zverejnil svoj volebný program s názvom „100 bodov. Obrovský skok vpred - 2018“.

Názory 

Žirinovskij opakovane hovoril o potrebe zaviesť neštandardné zákony alebo radikálne zmeniť existujúce zákony, napríklad:

 V roku 2009 navrhol odstránenie súčasného moratória na trest smrti. V reakcii na hlavný argument odporcov trestu smrti, že nevinná osoba môže byť popravená v dôsledku omylu alebo sprisahania, Žirinovskij ponúka, aby sudca, ktorý chybne vyniesol rozsudok trestu smrti, bol automaticky odsúdený na smrť. Toto opatrenie podľa Žirinovského úplne odstráni chybné rozsudky smrti, avšak zároveň Žirinovskij dodal, že na zrušenie moratória je už neskoro.
 Trestné stíhanie politikov, ktorí nesplnili volebné sľuby.
 Zjednotenie regiónov prostredníctvom vytvorenia 7-12 provincií, odmietnutie rozdelenia štátu na základe národností, presadzovanie politiky asimilácie malých národov. V roku 2000 ruský prezident Vladimir Putin zaviedol v Ruskej federácii federálne obvody podľa myšlienky LDPR.
 Žirinovskij vystupoval za vstup Ukrajiny a Bieloruska do Ruskej federácie ako nových federálnych obvodov.
 V roku 2006 Žirinovskij podporil rezolúciu Parlamentného zhromaždenia Rady Európy odsudzujúcu „zločiny totalitných komunistických režimov“. Bol jediný v ruskej delegácii, ktorý podporil túto rezolúciu (ostatní boli proti). Žirinovskij vyzval Parlamentné zhromaždenie Rady Európy, aby zatkli Gennadija Zjuganova, ktorý sa zúčastnil zasadnutia.
 Je jedným z odporcov myšlienky prilákať migrujúcich pracovníkov. Počas predvolebnej kampane v roku 2012 sľúbil, že keď bude zvolený za prezidenta Ruskej federácie, „vyženie všetkých migrantov z krajiny a dá prácu občanom Ruskej federácie“.
 Žirinovskij tvrdí, že v lete 2013 prešiel na vegetariánsku stravu. V novembri toho istého roku oznámil, že členovia LDPR postupne prejdú na vegetariánske jedlo, pretože mäso je veľmi nezdravé.
 Navrhuje legalizovať polygamiu v celej krajine, a to aj pre nemoslimskú populáciu, ako prostriedok riešenia demografickej krízy, ako aj manželstva osôb rovnakého pohlavia.
 Vyjadril presvedčenie, že zákon o manželstve osôb rovnakého pohlavia sa jedného dňa v Rusku prijme. Na adresu homosexuality povedal: „V každej krajine na svete to bolo historické. Je to súčasťou biologickej podstaty človeka. To nie je kultúra, to nie je choroba. To je nemožnosť harmónie sexuálnych vzťahov medzi mužom a ženou, a príroda dáva cestu von.“ Politik zároveň poznamenal, že legislatívne pokusy o zákaz homosexuálnej propagandy majú opačný účinok.
 Vystúpil s požiadavkou na zákaz ruskej komédie „Samovraždy“ ešte pred zverejnením filmu, a to iba na základe názvu filmu.
 Má pozitívny postoj k štátnikovi Ruskej ríše Piotrovi Stolypinovi a jeho reformám. Tvrdí, že Stolypin presadzoval „najpotrebnejšiu politiku pre našu krajinu“ a že „keby nebol zabitý a zostal predsedom vlády, nevstúpili by sme do prvej svetovej vojny a mali by sme veľkú krajinu“.
 Domnieva sa, že v Ruskej federácii je potrebné zaviesť volenú monarchiu a zakázať všetky politické strany.
 14. augusta 2014 - na stretnutí predstaviteľov Štátnej dumy, členov vlády Ruskej federácie a prezidenta Vladimira Putina v Jalte - navrhol vymenovať Vladimíra Putina na novú funkciu „Najvyšší vládca“, ako aj nahradiť oficiálnu ruskú trikolóru čierno-žlto-bielou vlajkou a súčasnú hymnu Ruskej federácie piesňou „Bože, chráň cára!“. Okrem toho Žirinovskij navrhol prepustenie väzňov z väzníc, aby „šli na obranu Luhanska a Donecka“, a tiež navrhol popremýšľať o novej funkcii vo vláde - „minister propagandy“.
 V máji 2014 Žirinovskij poslal svoj osobný terénny džíp „Tiger“ - Luhanskym domobrancom.
 V lete roku 2019 Žirinovskij porovnal situáciu na Ukrajine s „rakovinou štvrtého štádia“ (ekonómia sa zrútila, ľudia masovo odchádzajú), pričom sa choroba podľa jeho mienky skončí najprv rozdelením Ukrajiny počas nového „krvavého“ majdanu, a potom záverečným návratom Ukrajiny do zostavy Ruskej federácie počas zhruba dvoch rokov.

Ocenenia a tituly 
 Rad „Za zásluhy pre vlasť“ II. stupňa (18. apríl 2016) - za veľký prínos k rozvoju ruského parlamentarizmu a aktívnej legislatívnej činnosti
 Rad „Za zásluhy pre vlasť“ III. stupňa (8. máj 2011) - za zásluhy v oblasti zákonotvornej činnosti a rozvoji ruského parlamentarizmu
 Rad „Za zásluhy pre vlasť“ IV. stupňa (20. apríl 2006) - za aktívnu účasť v zákonotvornej činnosti a dlhoročnú plodnú prácu

Referencie

Iné projekty 

Ruskí politici
Nacionalisti
Polygloti
Ruskí právnici
Členovia Štátnej dumy Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie
Osobnosti z Almaty
Absolventi Moskovského štátneho inštitútu medzinárodných vzťahov
Absolventi Moskovskej štátnej univerzity M. V. Lomonosova