Bájka

Bájka je epický žáner, v ktorom zvieratá, rastliny alebo neživé predmety konajú alebo hovoria ako ľudia (tento jav sa nazýva antropomorfizácia alebo personifikácia). Vždy z nej vyplýva nejaké ponaučenie. Prvé bájky ústne prednášal Ezop v 6. storočí pred Kr.

V bájke sa využívajú alegorické prvky, satira a irónia, cez ktoré autor humornou formou kritizuje správanie ľudí.

Jednotlivé zvieratá v bájke získavajú ľudské vlastnosti, ktoré sa pre nich postupne stávajú typické (napr. líška je prefíkaná). V reálnom svete zvieratá nemusia byť nositeľmi týchto vlastností, ale ľudia im ich z nejakého dôvodu (napr. vizuálneho) prisúdili.

Bájky boli pôvodne určené dospelým čitateľom (poslucháčom), v 19. a 20. storočí sa začali stále viac posúvať do detskej literatúry.

Zaujímavé je, že útvary podobné bájkam sa vyskytujú aj u juhoamerických Indiánov alebo afrických domorodcov. Tieto bájky neboli navzájom ovplyvnené, no napriek tomu majú spoločné znaky.

 História 
Bájka je jednou z najtrvácnejších foriem ľudovej tvorby, ktorá sa rozšírila, ako sa zhodujú súčasní bádatelia, nie tak prostredníctvom literárnych antológií, ako skôr ústnym podaním. Bájky možno nájsť v literatúre takmer každej krajiny.

 Ezopovské bájky 

Rozmanitý korpus označovaný ako Ezopika alebo Ezopove bájky zahŕňa väčšinu najznámejších západných bájok, ktoré sa pripisujú legendárnemu Ezopovi, údajne otrokovi v starovekom Grécku okolo roku 550 pred Kr. Keď Babrius veršovane zostavil bájky z Ezopiky pre helénskeho knieža "Alexandra", v záhlaví druhej knihy výslovne uviedol, že tento typ "mýtu", ktorý Ezop predstavil "synom Helénov", bol výmyslom "Sýrčanov" z čias "Ninosa" (pre Grékov zosobňujúceho Ninive) a Belosa ("vládcu"). Epicharmos z Kósu a Phormis sa uvádzajú ako jedni z prvých, ktorí vymysleli komické bájky. Medzi mnohé známe Ezopove bájky patria "Vrana a džbán", "Korytnačka a zajac" a "Lev a myš". V starovekom gréckom a rímskom školstve bola bájka prvým z progymnasmatov - cvičení na nácvik skladby prózy a verejného rečníctva -, v ktorých sa študenti mali naučiť bájky, rozvinúť ich, vymyslieť vlastné a nakoniec ich použiť ako presvedčivé príklady v dlhších súdnych alebo rokovacích prejavoch. Potreba vyučujúcich učiť a študentov naučiť sa širokú škálu bájok ako materiálu pre ich vyhlásenia viedla k ich zhromažďovaniu v zbierkach, ako sú Ezopove bájky.

 Afrika 

Africká ústna kultúra má bohatú tradíciu rozprávania príbehov. Ľudia všetkých vekových kategórií v Afrike, tak ako po tisíce rokov, naďalej komunikujú s prírodou vrátane rastlín, zvierat a pozemských topologických štruktúr, ako sú rieky, pláne a hory. Starí rodičia sa v afrických spoločnostiach tešia obrovskej úcte a počas staroby plnia novú úlohu rozprávačov príbehov. Deti a do istej miery aj dospelí sú fascinovaní dobrými rozprávačmi.

Joel Chandler Harris písal afro-americké rozprávky v južanskom kontexte otroctva pod názvom Strýko Remus. Jeho príbehy zvieracích postáv Brer Rabbit, Brer Fox a Brer Bear sú modernými príkladmi afro-amerického rozprávania. To by však nemalo prekonať kritiku a polemiky o tom, či bol strýko Remus rasista alebo apologét otroctva. Disneyho film Pieseň o Juhu predstavil mnohé z týchto príbehov verejnosti.

 India 

India má bohatú tradíciu rozprávok, z ktorých mnohé vychádzajú z tradičných príbehov a súvisia s miestnymi prírodnými živlami. Indické bájky často učia určitému morálnemu ponaučeniu. V niektorých príbehoch majú bohovia zvieracie aspekty, zatiaľ čo v iných sú postavami archetypálne hovoriace zvieratá podobné tým, ktoré sa vyskytujú v iných kultúrach. V starovekej Indii vznikli v prvom tisícročí pred naším letopočtom stovky bájok, často ako príbehy v rámcových príbehoch. Indické bájky majú zmiešané obsadenie ľudí a zvierat. Dialógy sú často dlhšie ako v Ezopových bájkach a sú často komické, pretože zvieratá sa snažia prekabátiť jedno druhé pomocou úskokov a klamstiev. V indických bájkach nie je ľudstvo prezentované ako nadradené zvieratám. Hlavnými príkladmi indickej bájky sú Pančatantra a príbehy Džataka. Patrili k nim Pančatantra Višnu Sarmu, Hitopadesha, Vikram a upír a Syntipových Sedem múdrych majstrov, čo boli zbierky bájok, ktoré mali neskôr vplyv v celom Starom svete. Ben E. Perry (zostavovateľ "Perryho indexu" Ezopových bájok) kontroverzne tvrdil, že niektoré z budhistických bájok Džataka a niektoré z bájok v Pančatantre mohli byť ovplyvnené podobnými gréckymi a blízkovýchodnými bájkami. Staršie indické eposy, ako napríklad Vjásova Mahábhárata a Valmikiho Rámájana, tiež obsahovali bájky v rámci hlavného príbehu, často ako vedľajšie príbehy alebo príbehy na pozadí. Najznámejšími ľudovými rozprávkami z Blízkeho východu boli Tisíc a jedna noc, známe aj ako Arabské noci.Pančatantra je staroindický súbor bájok. Najstaršie zaznamenané dielo, pripisované Višnuovi Šarmovi, pochádza z obdobia okolo roku 300 pred Kristom. Rozprávky sú pravdepodobne oveľa staršie ako kompilácia, pretože sa odovzdávali ústne ešte pred zostavením knihy. Slovo "Pančatantra" je zmesou slov "pancha" (čo v sanskrite znamená "päť") a "tantra" (čo znamená "tkať"). Naznačuje spleť viacerých vlákien rozprávania a morálnych ponaučení, ktoré spolu tvoria knihu. 

 Európa 

Bájky mali ďalšiu dlhú tradíciu v stredoveku a stali sa súčasťou európskej literatúry. V priebehu 17. storočia videl francúzsky bájkar Jean de La Fontaine (1621 - 1695) esenciu bájky v morálke - pravidle správania. Vychádzajúc z Ezopovho vzoru sa La Fontaine pustil do satiry dvora, cirkvi, vzmáhajúceho sa meštianstva, ba celej ľudskej scény svojej doby. La Fontainov vzor neskôr napodobnili anglický John Gay (1685 - 1732), poľský Ignacy Krasicki (1735 - 1801), srbský Dositej Obradović (1739-1811), španielsky Félix María de Samaniego (1745 - 1801), francúzsky Jean-Pierre Claris de Florian (1755 - 1794) a ruský Ivan Krylov (1769 - 1844).

 Moderná éra 

V modernej dobe bola síce bájka v detských knihách banalizovaná, ale zároveň bola plne adaptovaná do modernej literatúry pre dospelých. Bambi Felixa Saltena (1923) je Bildungsroman - príbeh o dospievaní hlavného hrdinu - obsiahnutý vo forme bájky. James Thurber použil antický štýl bájky v knihách Bájky pre našu dobu (1940) a Ďalšie bájky pre našu dobu (1956) a v poviedkach Princezná a plechová škatuľa v knihe Zviera vo mne a iné zvieratá (1948) a Posledné hodiny: Bájka pre taký čas, aký je, človečí v knihe Lampáše a kopije (1961). V poviedke Władysława Reymonta "Vzbura" (1922), ktorá je metaforou boľševickej revolúcie z roku 1917, sa opisuje vzbura zvierat, ktoré sa zmocnia svojho statku, aby zaviedli "rovnosť". George Orwell vo svojej Farme zvierat (1945) podobne satirizoval najmä stalinský komunizmus a totalitarizmus vo všeobecnosti pod rúškom zvieracej bájky.

V 21. storočí je neapolský spisovateľ Sabatino Scia autorom viac ako dvesto bájok, ktoré označuje ako "západné protestné bájky". Postavami nie sú len zvieratá, ale aj veci, bytosti a prvky z prírody. Scia má rovnaký cieľ ako v tradičnej bájke, zohráva úlohu odhaľovateľa ľudskej spoločnosti. V Latinskej Amerike prispeli k oživeniu bájky bratia Juan a Victor Ataucuri Garciovci. Robia to však s novou myšlienkou: využiť bájku ako prostriedok šírenia tradičnej literatúry daného miesta. V knihe "Fábulas Peruanas''", ktorá vyšla v roku 2003, zozbierali mýty, legendy a viery andského a amazonského Peru, aby ich napísali ako bájky. Výsledkom bolo výnimočné dielo bohaté na regionálne nuansy. Objavujeme tu vzťah človeka k jeho pôvodu, k prírode, k jeho histórii, jeho zvyky a viery sa potom stávajú normami a hodnotami.

Najslávnejší predstavitelia
 Ezop – asi 6. storočie pred Kr., staroveké Grécko, nedoložený
 Phaedrus – 1. storočie po Kr., staroveký Rím 
 Jean de La Fontaine (1621 – 1695), Francúzsko
 Ivan Andrejevič Krylov (1769 – 1844), Rusko

Slovenskí predstavitelia 
 Jonáš Záborský
 Peter Petiška
 Tomáš Janovic
 Robo Kvasnica

Zdroj 

Literárne pojmy
Literárne žánre