Veľká hra

Veľká hra (, ) je názov strategického konfliktu medzi Britským impériom a Ruskou ríšou, neskôr medzi Britským impériom a sovietskym Ruskom. Veľká hra prebiehala v Strednej Ázii v 19. storočí a prvej polovici 20. storočia. Autorstvo termínu „Veľká hra“ je pripisované britskému rozviedčíkovi, cestovateľovi a spisovateľovi Arthurovi Conollymu. Termín sa rozšíril najmä vďaka románu „Kim“ Rudyarda Kiplinga.

Dejiny 

Klasické obdobie Veľkej hry začína približne rokom 1813 a končí rokom 1907, kedy bola podpísaná britsko-ruská zmluva, upravujúca vzájomné vzťahy v Afganistane. Po októbrovej revolúcii v Rusku v roku 1917 nasledovala druhá, menej intenzívna fáza Veľkej hry.

Po druhej svetovej vojne zaniklo aj Britské impérium ako silný hráč globálneho významu. Strategický konflikt medzi Spojenými štátmi a Sovietskym zväzom o Strednú Áziu v rámci Studenej vojny, rovnako ako následný, stále prebiehajúci, konflikt o Strednú Áziu medzi Spojenými štátmi americkými, Ruskou federáciou a ďalšími štátmi, sa niekedy nazýva Nová Veľká hra.

Klasická fáza 
V 19. storočí územná expanzia Ruskej ríše v Strednej Ázii priblížila hranice oboch impérií. Britské impérium sa začalo obávať o svoju dominanciu na Indickom subkontinente. Začala nepriateľská hra výskumných výprav, špionáže a diplomacie. Stále hrozilo riziko vojnového konfliktu medzi oboma impériami. K žiadnemu vzájomnému vojnovému konfliktu ale nikdy nedošlo.

Afganistan 

Briti sa obávali predovšetkým o Britskú Indiu, „perlu v korune“ Britského impéria. Ruský postup na juh, blížiaci sa k Afganistanu, bol Britmi vnímaný ako ruská snaha obsadiť Afganistan a pripraviť si tak predmostie pre vpád do Britskej Indie. Ako prevenciu Britské impérium začalo v roku 1838 prvú anglo-afganskú vojnu s cieľom ustanoviť v Afganistane bábkový probritský režim a Afganistan ovládnuť. Napriek počiatočným víťazstvám sa nakoniec museli Briti z Afganistanu pre citeľné straty stiahnuť. Následne Britské impérium obmedzilo svoje afganské ambície a začalo vnímať Afganistan ako nárazníkový štát medzi Ruskou ríšou a Britskou Indiou. Rusi medzitým pokračovali v expanzii na juh a postupne dosiahli hranice Afganistanu. V roku 1865 bol Ruskou ríšou anektovaný Taškent, v roku 1868 Samarkand. Mierová zmluva z roku 1868 fakticky ukončila nezávislosť Buchary. Rusmi kontrolované územie teraz dosahovalo k severnému brehu Amu-darje.

K obnoveniu napätia došlo v súvislosti s vyslaním ruskej diplomatickej misie do Afganistanu v roku 1878. Briti žiadali, aby Afganistan prijal i britskú diplomatickú misiu. Britská diplomatická misia však bola z Afganistanu vykázaná a Briti zahájili druhú anglo-afganskú vojnu. Do Afganistanu vyslali britský expedičný zbor. V roku 1881 sa Briti z Afganistanu opäť stiahli, podarilo sa im však v Afganistane ustanoviť nový režim, ktorý súhlasil s tým, že Britské impérium bude riadiť afganskú zahraničnú politiku.

Ďalšia vlna napätia vznikla v roku 1884, kedy Ruská ríša obsadila oázu Merv. Rusi si robili nárok na celé územie, pôvodne ovládané vládcom Mervu a bojovali o časť tohoto územia s Afgancami. Hrozilo vojenské stretnutie medzi Britským impériom a Ruskou ríšou. Briti sa však nakoniec rozhodli prijať súčasný stav a uznať ruské nároky. Spoločná anglo-ruská hraničná komisia (bez účasti zástupcov Afganistanu) ustanovila rusko-afganskú hranicu na Amudarje.

Klasická fáza Veľkej hry skončila britsko-ruskou zmluvou z roku 1907. Ruská ríša súhlasila s tým, že zahraničná politika Afganistanu podlieha výlučnej kontrole Britského impéria s tým, že všetky politické vzťahy Ruskej ríše s Afganistanom budú prebiehať cez Britské impérium. Tento súhlas vyslovili Rusi s výhradou, že Briti zaručia existenciu stávajúceho režimu v Afganistane. Britské impérium sa zaviazalo udržiavať vtedajšie rusko-afganské hranice a aktívne zamedziť Afganistanu v ich narúšaní.

Tibet 

Jedným z aktov klasickej fázy Veľkej hry bola aj Britská invázia do Tibetu v rokoch 1903 až 1904. Rovnako ako v prípade oboch anglo-afganských vojen, aj v tomto prípade bola hlavným dôvodom britskej invázie obava, aby Ruská ríša nezískala vplyv v jednom z nárazníkových štátov obklopujúcich Britskú Indiu.

Na rozdiel od oboch anglo-afganských vojen bola Britská invázia do Tibetu vojensky úspešná. Briti vyhrali vďaka svojmu neporovnateľne modernejšej výzbroji, (najmä guľometom „Maxim“), všetky vojenské stretnutia, ku ktorým v priebehu invázie došlo. Tibeťania však bojovali sami, bez akejkoľvek vojenskej podpory vtedy už veľmi oslabeného Čínskej ríše, ktorého bol Tibet súčasťou a nedostali ani žiadnu inú vojenskú podporu. K prvému stretnutiu a veľkému masakru Tibeťanov došlo 31. marca 1904 v tzv. bitke pri Guru. K ďalšiemu významnému stretnutiu došlo v Gjance, kde sa britské vojská po delostreleckej paľbe zmocnili pevnosti nad mestom.

Keď britsko-indické vojská vstúpili do Lhasy, Briti prinútili zástupcov nimi dosadenej tibetskej vlády (vtedajší dalajláma Thubtän Gjamccho z mesta utiekol do Vonkajšieho Mongolska) podpísať anglo-tibetskú zmluvu. Tibet sa v nej zaviazal k otvoreniu hraníc medzi Sikkimom a Tibetom pre voľný obchod medzi britskými a tibetskými subjektami a k vyplateniu odškodnenia britskej vláde za výdavky, ktoré jej vznikli vyslaním vojenských síl do Lhasy. Súčasne sa zaviazal, že bude všemožne podporovať britského obchodného poverenca so sídlom v Gjance. (Tento úrad existoval od roku 1904 až do roku 1944, od tridsiatych rokov dvadsiateho storočia paralelne s veliteľstvom Britskej misie v Lhase.)  V dohode sa Tibet tiež zaviazal, že  bez britského súhlasu neodstúpi žiadne zo svojich území inej mocnosti a neudelí žiadnej inej mocnosti koncesiu k zriaďovaniu železníc, telegrafných liniek a baní.

V roku 1906 bola uzatvorená dohoda medzi Britániou a Čínou, v ktorej sa Briti zaviazali, že neanektujú tibetské územie a nebudú zasahovať do vnútornej správy Tibetu, a Číňania naopak, že to isté nedovolia žiadnemu inému štátu. V britsko-ruskej zmluve z roku 1907 Briti uznávajú Tibet ako zvrchované územie Číny a zaväzujú sa rešpektovať jeho územnú celistvosť, nevysielať do Lhasy svojich diplomatických zástupcov a nevstupovať do rokovania s Tibetom inak, než ako prostredníci čínskej vlády. Obe tieto bilaterálne dohody mali v kontexte už existujúcich právomocí Britov v Tibete a Číne iba formálny charakter.

V roku 1910 obsadili Tibet znovu aj vojská Čínskej ríše. Po odchode čínskych jednotiek z Tibetu v roku 1912 bola až do štyridsiatych rokov dvadsiateho storočia britská posádka jedinou zahraničnou vojenskou zložkou prítomnou na tibetskom území.

Druhá fáza 

Druhá fáza Veľkej hry začala po októbrovej revolúcii v Rusku v roku 1917. Sovietske Rusko prehlásilo dohody uzatvorené Ruskou ríšou za neplatné, a to vrátane britsko-ruskej dohody z roku 1907. Rusko-britská rovnováha dosiahnutá dohodou v roku 1907 tak prestala existovať.

V roku 1919 vypukla tretia anglo-afganská vojna. Vládca Afganistanu Amánulláh vyhlásil plnú nezávislosť a súčasne vypuklo povstanie Paštunov žijúcich v Britskej Indii. Briti, prvýkrát v afganských dejinách, bombardovali Afganistan letecky. Obe strany sa čoskoro ocitli v patovej situácii. Boje ukončila dohoda z Rávalpindí, uzatvorená v tom istom roku (1919). Britské impérium v dohode uznalo nezávislosť Afganistanu a priznalo mu právo na samostatnú zahraničnú politiku. V máji 1921 podpísal Afganistan so Sovietskym Ruskom dohodu o priateľstve a do Afganistanu začala prúdiť sovietska zahraničná pomoc. Britský a ruský vplyv v Afganistane sa vyrovnal. Afganistan sa aj tak nestal satelitom ani Britského impéria, ani Sovietskeho zväzu a robil samostatnú politiku - teraz „padišah“ Amánulláh ponúkol útočisko moslimským utečencom zo Sovietskeho zväzu i indickým nacionalistom z Britskej Indie, a snažil sa zjednotiť paštunské kmene na oboch stranách Durandovej línie.

So začiatkom druhej svetovej vojny došlo k dočasnému zjednoteniu britských a sovietskych záujmov v Afganistane. V roku 1941 oba štáty vyvinuli tlak na Afganistan, aby vyhostil talianskych a nemeckých občanov, ktorí neboli súčasťou akreditovaného diplomatického zboru.

Z druhej svetovej vojny sa, vďaka vojnovému vyčerpaniu materského Spojeného kráľovstva, Britské impérium už nespamätalo a transformovalo sa do organizácie s celkom inými pravidlami a účelom - do Spoločenstva národov (Commonwealth). Veľká hra tak skončila a bola nahradená tzv. Novou Veľkou hrou, tentoraz s aktívnou účasťou Spojených štátov amerických, Čínskej ľudovej republiky a ďalších štátov.

Referencie

Literatúra 
 Charles Allen: Duel in the Snows. The True Story of the Younghusband Mission to Lhasa, John Murray, Londýn 2004. ISBN 0-7195-5427-6
 Roux, Jean-Paul: Dejiny Strednej Ázie, Nakladateľstvo Lidové noviny (2007), Praha, ISBN 978-80-7106-867-9
 Sarin, Oleg, Dvoretsky, Lev: Afgánsky syndróm, Nakladateľstvo Jota, s.r.o. (2001), Brno, ISBN 80-7217-157-7
 Strnad, Jaroslav, Filipský, Jan, Holman, Jaroslav, Vavroušková, Stanislava: Dejiny Indie, Nakladateľstvo Lidové noviny (2003), Praha, ISBN 80-7106-493-9
 Žagabpa, Cipön Wangčchug Dedän: Dejiny Tibetu, Nakladateľstvo Lidové noviny (2001), Praha, ISBN 80-7106-410-6
 Wegener: Tibet und die englische Expedition, 1904

Zdroj 

Dejiny Spojeného kráľovstva
Dejiny Ruska
Dejiny Sovietskeho zväzu
Dejiny Afganistanu
Dejiny Pakistanu
Dejiny Tadžikistanu
Dejiny Turkménska
Dejiny Uzbekistanu
Dejiny Indie
Dejiny Tibetu
Dejiny Číny