Ladislav Dérer (lekár)

Prof. MUDr. Ladislav Dérer (* 11. december 1897, Bratislava† 28. marec 1960, Bratislava) bol slovenský lekár internista a klinický fyziológ, univerzitný pedagóg a akademik – zakladajúci člen Slovenskej akadémie vied (SAV) a člen Československej akadémie vied (ČSAV). Založil vlastnú internistickú školu a patrí medzi popredné osobnosti slovenskej a česko-slovenskej internej medicíny.

Život 
Narodil sa ako druhý syn v rodine advokáta Jozefa Dérera (18561918) a jeho manželky Pavly, rod. Christenovej (?1931). Mal päť sestier a troch bratov. Jeho o 13 rokov starší brat Ivana (18841973) si vybral právnickú kariéru a vydal sa na politickú dráhu, ktorou sa zaradil k popredným slovenským predstaviteľom Československej sociálnodemokratickej strany robotníckej a zástancom čechoslovakizmu. Jeho ďalší, o desať rokov starší brat Jozef (18871967) sa stal lekárom oftalmológom a ako mimoriadny profesor tiež prednášal na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (LF UK).

Po vyštudovaní gymnázia v Bratislave Ladislav Dérer nastúpil na štúdium všeobecného lekárstva na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe (19191920), ktoré dokončil na LF UK (19201924), kde neskôr získal docentúru (1930), mimoriadnu (1937) a riadnu profesúru (1945) v odbore patológia a terapia chorôb vnútorných. V rokoch 19241931 pracoval na propedeutickej a v rokoch 19311939 na internej klinike LF UK. V rokoch 19291930 si rozširoval svoje poznatky z fyzikálnej chémie a biochémie na študijnom pobyte v Berlíne v Nemecku, v roku 1938 zase absolvoval študijnú cestu po klinikách v Sovietskom zväze. V rokoch 19391945 bol prednostom interného oddelenia nemocnice Robotníckej sociálnej poisťovne. Bol tiež členom Učenej spoločnosti Šafárikovej, ktorá v rokoch 19261939 pôsobila na pôde UK s cieľom podporovať a propagovať sústavný vedecký výskum Slovenska.

Z hľadiska politického presvedčenia si – prinajmenšom podľa Slovenského biografického slovníka (1986) vydaného počas komunistického režimu – osvojil marxistický svetonázor. Na protest proti fašistickému režimu Slovenského štátu v roku 1939 opustil univerzitu a zapojil sa do odboja, vrátane Slovenského národného povstania.

Vzápätí sa stal prednostom I. internej kliniky LF UK (19451956) a od roku 1953 bol súčasne vedúcim Katedry nemocničnej internej medicíny a Balneologického ústavu LF UK. Na krátko, v rokoch 19501951, zastával aj funkciu dekana LF UK. Stál tiež pri zrode SAV v roku 1953. Od roku 1956 pôsobil ako vedúci Laboratória klinickej fyziológie SAV a v roku 1957 sa stal vedúcim Ústavu experimentálnej medicíny SAV. V roku 1954 získal tiež členstvo v ČSAV.

Vedeckovýskumná činnosť 
V prvom období svojej vedeckovýskumnej činnosti sa zameriaval na patológiu pečene, fyziológiu a patofyziológiu tráviacej sústavy, ako aj na patofyziológiu krvi pri poruchách obehovej sústavy. Výsledky výskumu prezentované v štúdiách o koncentračnom indexe žlčových kyselín v šťave dvanástnika a o anoxémii pečene si získali ohlas aj vo svetovej vedeckej literatúre. Veľký prínos znamenali aj jeho práce o šoku a o patológii žalúdka, v ktorých predstavil nové poznatky a diagnostické metódy. V štúdii o stovarsole ako prvý opísal účinok päťmocného arzénu na koprologický obraz.

V ďalšom období sa zameral na včasnú diagnostiku malígnych nádorov žalúdka a problematiku tuberkulózy pľúc a čriev. Počas pôsobenia v nemocnici Robotníckej sociálnej poisťovne sa tiež venoval chorobám z povolania, najmä silikózou u baníkov.

Po skončení vojny sa „z hematologických pozícií sa prepracoval k riešeniu niektorých otázok širokého biologického dosahu a k objavu základného významu o periodicite určitých dejov v organizme. Vo vzniku 6-dňového makrorytmu pripísal prvoradý význam centrálnemu nervovému systému a vsnutým neurohumorálnym mechanizmom. V sérii štúdií o štádiovosti v krvotvorbe poukázal na analógiu vo vývoji mezenchymálnej bunky v rozličných typoch embryonálneho života, so štádiovými zmenami, kt.[oré] sa odohrávajú v meristémoch rastových oblastí rastlín. Z týchto záverov vychádzal v ďalších prácach, najmä z aspektu širšieho uplatňovania genetických hľadísk v medicíne.“ Intenzívne skúmal problémy imunogenetiky a matematického vyjadrenia biologických javov, značný priestor venoval tiež alergii a anafylaxii. „Niekt.[oré] jeho významné práce zostali pre jeho nadmernú kritickosť v rkp [t. j. v rukopise] (skúsenosti s liečbou hepatopatií bielkovínovou diétou, o vzťahu fylogenézy k ontogenéze a i.).“

Súkromný život 
Dérer sa zosobášil s Elenou, rod. Mariányiovou (1914?), ktorá bola taktiež lekárkou.

Ocenenia 
V roku 1949 získal Národnú cenu a v roku 1956 bol vyznamenaný medailou Jana Evangelistu Purkyně.

Pamiatka 
Je po ňom pomenovaná Ulica Ladislava Dérera v Bratislave-Novom Meste a od roku 1970 nesie jeho meno neďaleká Univerzitná nemocnica Bratislava – Nemocnica akademika Ladislava Dérera na Kramároch. Vo vstupnej hale nemocnice mu bola v tom roku osadená pamätná tabuľa s reliéfom. Od roku 1961 sa každoročne organizuje Memoriál akademika Dérera, resp. Dérerov memoriál, počas ktorého sa udeľuje Dérerova cena za prínos v oblasti internej medicíny.

Vybraná personálna bibliografia 
Dérer je autorom približne 50 štúdií publikovaných v domácich i zahraničných vedeckých časopisoch. Taktiež sa podieľal na tvorbe vysokoškolských učebníc a popularizačných prác. Od roku 1948 pôsobil ako hlavný redaktor a neskôr ako člen redakčnej rady Bratislavských lekárskych listov.

Vysokoškolské učebnice 
 , 267 s.
 , 611 s.

Popularizačné a iné knižné publikácie 
 , 18 s.
 , 514 s. (hlavný redaktor a spoluautor)
 , 712 s. (redaktor a spoluautor)

Referencie

Použitá literatúra

Odporúčaná literatúra 
Zoznam obsahuje literatúru o osobe Ladislava Dérera, ktorá nebola použitá v tomto článku.

Pozri aj 
 Miroslav Mikulecký

Externé odkazy 
 

Osobnosti z Bratislavy
Slovenskí lekári
Slovenskí univerzitní profesori