Taliančina

Taliančina je románsky jazyk, hovorí ním asi 70 miliónov ľudí, z ktorých väčšina žije v Taliansku. 

Štandardná taliančina je založená na toskánskych dialektoch a je „kompromisom“ medzi jazykmi južného Talianska a galo-románskymi jazykmi na severe. Ustálený toskánsky štandard bol však v priebehu posledných desaťročí mierne ovplyvnený dialektmi, ktorými sa rozpráva v Miláne, ekonomickom centre krajiny. 

Taliančina má zdvojené (alebo dlhé) spoluhlásky ako latinčina (na rozdiel od väčšiny dnešných románskych jazykov ako sú francúzština a španielčina). Ako vo väčšine románskych jazykov (s významnou výnimkou francúzštiny) na prízvuku závisí význam.

História 
História talianskeho jazyka je pomerne zložitá, ale moderný štandard jazyka zväčša formovali pomerne nedávne udalosti. Najskoršie zachované texty v jazyku, ktorý možno s určitosťou nazvať taliančinou (na rozdiel od jej predchodcu vulgárnej latinčiny), sú právne dokumenty z regiónu Benevento datované medzi 960-963. 

Taliančina bola prvýkrát formalizovaná v 14. storočí prácami Dante Alighieriho, ktorý vo svojich básňach spolu známych ako Komédia (k čomu autor diela Dekameron Boccaccio neskôr pridal titul Božská) zmiešal juhotalianske dialekty, obzvlášť sicílsky, s jeho rodnou toskánčinou. Danteho milované práce boli čítané po celom Taliansku a jeho písaný dialekt sa stal kanonickým štandardom, ktorému ostatní rozumeli. Dantemu sa dodnes pripisuje štandardizácia talianskeho jazyka.

Vždy existoval odlišný dialekt taliančiny v každom meste, pretože mestá boli donedávna mestskými štátmi. V roku 1861, keď došlo k zjednoteniu Talianska, bol ustálený spisovný taliansky jazyk, ktorého základom bol toskánsky dialekt mesta Florencie a okolia. Hovorilo ním ale iba 2,5% populácie, takže v školách bolo povolené aj vyučovanie v dialektoch. Jednotný povinný vyučovací jazyk bol zavedený až v roku 1934 za fašistického Talianska. 

Na rozdiel od severotalianskych dialektov zostali staré južné dialekty zväčša nedotknuté francúzsko-okcitánskymi vplyvmi hlavne zo strany bardov z Francúzska v stredoveku (pozri línia La Spezia-Rimini). Ekonomická moc a na vtedajšiu dobu (neskorý stredovek) pomerne vysoké vývojové štádium Toskánska dali jeho dialektu váhu, hoci benátčina zostala rozšírenou v stredovekom talianskom obchodnom živote. Taktiež narastajúci kultúrny význam Florencie v obdobiach humanizmu a renesancie pomohli k ustáleniu jej ľudového dialektu v umení.

Klasifikácia 
Spisovná taliančina (spolu so severotalianskymi a stredotalianskymi nárečiami) je súčasťou východorománskych jazykov, kým juhotalianske nárečia patria do západorománskych jazykov. Románske jazyky patria medzi indoeurópske jazyky.

V iných deleniach je taliančina jediný príslušník tzv. italo-románskych jazykov, ktoré sú časťou románskych jazykov. 

Na web stránke Etnologue majú vlastné delenie románskych jazykov na južné, západné a východné, pričom taliančinu zaraďujú veľmi neobvykle spolu s dalmatínčinou do jednej skupiny „italo-dalmatínske jazyky“, tú zase do „talianskych západorománskych jazykov“ a tie do (ich) západorománskych jazykov.

Geografické rozšírenie 
Taliančina je úradným jazykom Talianska, San Marína a je úradným jazykom kantónochv Ticino a Graubünden (Grigioni) vo Švajčiarsku. Je najpoužívanejším jazykom vo Vatikáne a druhým úradným jazykom v niektorých oblastiach Istrie v Chorvátsku a Slovinsku s talianskou menšinou. Vo veľkom rozsahu ju používajú imigrantské skupiny v Luxembursku, Nemecku, Belgicku, USA, Kanade, Venezuele, Brazílii, Argentíne a Austrálii. Rozpráva sa ňou aj v susednom Albánsku. V menšom rozsahu sa používa v častiach Afriky s bývalou talianskou nadvládou ako Somálsko, Líbya a Eritrea. Do veľkej miery sa taliančina učí v Monaku a na ostrove Malta a bola úradným jazykom krajiny do zavedenia angličtiny ústavou v roku 1934.

Oficiálne postavenie 
Taliančina je úradným jazykom v Taliansku, San Maríne, Švajčiarsku, na Istrii v Chorvátsku a v samosprávnych celkoch Koper, Piran a Izola v Slovinsku.

Dialekty

Delenie 

galoitalská skupina dialektov 
ligúrsky dialekt
piemontský dialekt
hornopiemontské nárečie 
dolnopiemontské nárečie 
lombardský dialekt
západne nárečie 
východné nárečie 
alpské nárečie 
novarské nárečie 
západotridentské
emiliánsky dialekt
západné nárečie 
východné nárečie 
mantovské nárečie 
voghersko-pavijské nárečie 
lumidžánske nárečie
romaňolské nárečie 
severomarkidžánske nárečie
venetský dialekt
lagúnové nárečie 
južné nárečie 
stredoseverné nárečie 
veronské nárečie 
tridentsko-julské nárečie
východotridentské
toskánska skupina dialektov 
florentský dialekt
siensky dialekt
západný dialekt
pizansko-livornsko-albanské nárečie
pistojské nárečie
luccské nárečie
arezzský dialekt
grossetsko-amiatinský dialekt
stredná skupina dialektov 
apuánsky dialekt
stredomarkidžánsky dialekt
ankonské nárečie 
maceratské nárečie 
severné nárečie
umbrijský dialekt
centrálno-južné nárečie
viterbské nárečie
juhovýchodné nárečie
lacijský dialekt
lacijsko-centrálno-severné nárečie 
rímske nárečie
čikolansko-rietijsko-aquilský dialekt
južná prechodná skupina dialektov 
markidžánsko-juhoabruzzský dialekt
juhomarkidžánske nárečie
teramské nárečie
juhoabruzzské nárečie
jadranské nárečie
západoabruzzské nárečie
molizský dialekt
apúlijský dialekt
dauno-apeninské nárečie 
garganské nárečie 
apúlijsko-barijské nárečie
lácijský južný a kampánsky dialekt
juholácijské nárečie 
neapolské nárečie 
irpinské nárečie
čilentské nárečie
lukánsko-severokalábrijský dialekt
lukánske severozápadné nárečie 
lukánske severovýchodné nárečie
stredolukánske nárečie
lukánsko-kalábrijské arenské nárečie
severokalábrijské nárečie
krajná južná skupina dialektov 
salentský dialekt
severosalentské nárečie 
stredosalentské nárečie
juhosalentské nárečie
stredojužný kalábrijský dialekt
stredokalábrijské nárečie 
juhokalábrijské nárečie 
západné nárečie 
sicílsky dialekt
centrálne metafonické nárečie
juhovýchodné metafonické nárečie
východné metafonické nárečie
messinské nárečie 
eolské nárečie

Situácia talianskych dialektov je pomerne komplikovaná. Keďže historicky Taliansko nebolo jednotným štátom a vyvíjalo sa na jeho území viacero rečí, formálne spisovný taliansky jazyk z roku 1861 sa nikdy nestal hovorovým jazykom všetkých obyvateľov. Väčšina obyvateľstva je schopná dohovoriť sa aj v spisovnej taliančine, no popri tom v bežnej komunikácii používa aj svoje nárečie.

Kultúrne prijatie nárečí 
Taliansko sa delí na tzv. „italofónov“ (zastancov spisovnej taliančiny) a „dialektofónov“ (zastancov nárečí). 

Nárečia sa často používajú napr. vo filmoch pre komický efekt alebo dojem stereotypu; severné dialekty zvyknú vyjadrovať nenásytných, úzkoprsých kupcov; rímsky prízvuk sa spája s arogantnými primitívnymi násilníkmi; neapolský pripomína nečestných šikovných flákačov a sicílčina sa dokonca aj v Taliansku spája s mafiou. Mnohí scenáristi však objavujú aj expresívnejšie a spontánnejšie črty nárečí, často na prelomenie klišé a prezentáciu bohatšej, menej známej skutočnosti.

Poznámky

Referencie

Literatúra

Externé odkazy 
 Preklady Talianskych dialektov Odkaz na taliansku stránku s prekladmi medzi talianskymi dialektami a taliančinou

Iné projekty 

 
Románske jazyky
Jazyky v Taliansku
Jazyky v San Maríne
Jazyky v Chorvátsku
Jazyky v Slovinsku
Jazyky vo Švajčiarsku