Stará škola slovenská (60. – 70. roky 19. storočia)

Stará škola slovenská alebo len Stará škola bol hlavný politický prúd slovenského národného hnutia v 60.70. rokoch 19. storočia, ktorý sa na rozdiel od opozičnej Novej školy slovenskej orientoval na spoluprácu s cisárskym dvorom, nedôverovala maďarským politikom, žiadala štátoprávne riešenie slovenskej otázky a hlásila sa k slovanskej vzájomnosti. Programovo vychádzala z Memoranda národa slovenského a v ňom obsiahnutej idei autonómie Slovenska (tzv. Hornouhorského slovenského okolia) v rámci Uhorska. Centrum Starej školy bolo v Turčianskom Svätom Martine. Jej hlavnými predstaviteľmi boli Ján Francisci, Štefan Marko Daxner, Jozef Miloslav Hurban, Martin Čulen a Viliam Pauliny-Tóth a jej tlačovými orgánmi boli Pešťbudínske vedomosti a od roku 1870 Národnie noviny.

Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní (1867) sa Stará škola ocitla v defenzíve voči postupne silnejúcej maďarizácii. Nedokázala rozvinúť príťažlivý program a pre svoju politickú orientáciu na ostatné slovanské národy (najmä Ruskú ríšu) bola maďarskými politikmi často označovaná za zradcov vlasti a panslavistov.  Politicky sa orientovala na Stranu ľavého stredu a jediný zvolený kandidát do uhorského snemu s programom Starej školy v roku 1869 Viliam Paulíny-Tóth bol členom jej poslaneckého klubu.   6. júna 1871 predstavitelia Starej školy sformovali Slovenskú národnú stranu.

Referencie 

Dejiny Slovenska