Teórie vedenia

Teórie vedenia či modely vedenia sú teórie/modely zaoberajúce sa vedením ľudí či už deskriptívne (len opisujú existujúce štýly vedenia, vlastnosti nadriadených  a podobne) alebo aj preskriptívne (uvádzajú, aké štýly vedenia sú najefektívnejšie či vhodné). Takmer všetky možno označiť aj ako teórie štýlu vedenia, v užšom zmysle slova nazývame teóriami štýlu vedenia len teórie zamerané na správanie nadriadeného.
 
Teórie (štýlu) vedenia delíme takto:
teórie čŕt - sú založené na charakteristikách nadriadeného, prevažovali od staroveku zhruba  do začiatku 50. rokov 20. storočia
teórie emergent leader
teórie zamerané na správanie nadriadeného (teórie štýlu vedenia v užšom zmysle slova) - sú svojim zameraním akýmsi opakom teórií čŕt v oblasti vedenia, pretože v popredí nestoja črty nadriadeného ale jeho správanie; sú to:
a) nesituačné teórie:
Štýly vedenia Maxa Webera
Klasické štýly vedenia podľa Lewina, Lippitta a Whita
Likertova Metóda systému 4
nesituačné teórie podľa výskumu Univerzity Ohio State:
Základný výskum Univerzity Ohio State
Manažérska mriežka Blaka a Moutonovej
b) situačné teórie - podľa týchto teórií/modelov najlepší štýl závisí aj od situácie (keď sa mení situácia, mení sa aj vhodnosť štýlu):
Tannenbaumovo-Schmidtovo kontinuum
Fiedlerova kontingenčná teória a teória kognitívnych zdrojov
Vroomov-Yettonov model rozhodovania
Housov-Evansov model cesta-cieľ
situačné teórie podľa výskumu Univerzity Ohio State:
Reddinov model
Herseyho-Blanchardov model situačného vedenia
psychodynamická teória (teória LMX)
teórie nového vedenia (transformačného vedenia): napr. Burnsova teória transakčného a transformačného štýlu vedenia
prístup homo pathologicus, napr. štúdia Ketsa de Vriesa a Millera
 
Personalistika
Manažment