Bitka na Kosovom poli

Bitka na Kosovom poli bola bitka medzi Srbskom s jeho spojencami a Osmanskou ríšou. Odohrala sa 28. júna 1389 (podľa juliánskeho kalendára 15. júna 1389 na deň svätého Víta) približne 5 kilometrov severozápadne od Prištiny. Osmanskí Turci v nej definitívne porazili Srbské cárstvo, ktoré sa dostalo na vyše 500 rokov pod Turecké jarmo. Dodnes je 28. jún (deň. sv. Víta v pravoslávnej cirkvi) pre Srbov pamätný ako deň nešťastia.

Na strane jednej sa tu stretli srbský knieža Lazar Hrebeljanović, knieža Vuk Branković a bosniansky kráľ Tvrtko I. Kotromanić, na strane druhej osmanský sultán Murad I., ktorého sprevádzali jeho synovia Jakub a Bajazid. Kresťanské jednotky boli posilnené radom pomocných oddielov z Albánska, Bulharska a Uhorska, Turkom asistovali ich vazali z podmanených krajín. Hoci výsledok bitky zostal nerozhodný (padli aj obaja vrchní velitelia), ďalšie činy uhorského a poľského kráľa Ľudovíta I. z Anjou znamenali oslabenie kresťanských spojencov, vďaka ktorým si Osmani upevnili svoje pozície na Balkáne, kde onedlho vyvrátili druhú bulharskú ríšu (definitívne v roku 1396).

Situácia pred bitkou 

V polovici 14. storočia bolo najmocnejším a najvýznamnejším štátom na Balkáne Srbské cárstvo. Roku 1352 boli však Srbi porazení Osmanmi, tureckým kmeňom z Bitýnie, ktorý si na pomoc privolal byzantský autokrator Ióannes Kantakuzénos. Toho roku (1352) obsadili pevnosť Tzympe a o dva roky neskôr (1354) dobyli vojská osmanského emira Orhana (Orchana) prístav Gallipoli. Keď však na sklonku roka 1355 zomrel cár Štefan Dušan, rôznorodá srbská ríša sa začala rozpadať. Tým sa štát stal oveľa menej obranyschopným, než bol za Dušanovej éry. Okrem Srbska a Byzancie sa do ťažkej situácie dostalo aj Bulharsko, kde cár Ivan Alexander (13311371) odovzdal vládu v časti ríše svojmu synovi Ivanovi Stracimirovi a Osmani naďalej postupovali na Balkán; roku 1359 dokonca obliehali Konštantínopol, sídelné mesto byzantských cisárov, a roku 1361 dobyli Didymoteichos. Orhanov druhorodený syn Murad I.  pochopiteľne pokračoval vo výbojoch svojho otca: v 60. rokoch 14. storočia sa zmocnil takmer celej Trácie a najneskôr roku 1371 sa Turci zmocnili Adrianopol, kam Murad z maloázijskej Bursy presunul svoje sídlo.

Rok 1371 bol pre balkánske krajiny do istej miery zlomový. Najprv vo februári zomrel bulharský cár Ivan Alexander, ktorý svoju ríšu už skôr rozdelil na niekoľko častí. 26. septembra potom utrpeli kresťanské vojská v bitke pri Čirmene (Černomenu na rieke Marica, asi 40 kilometrov západne od Adrianopolu) strašnú porážku od Turkov, aj keď boli kresťania v presile. Obaja vojvodcovia kresťanov, samozvaný srbský kráľ Vukašin (Valkašin, Samozvanec od 1366) a jeho brat, macedónsky despota Jovan (Ivan) Ugljesa, v bitke zahynuli. Niekoľko mesiacov po bitke (4. decembra) pri Čirmene zomrel srbský cár Štefan Uroš, posledný Nemanjićovec na srbskom tróne. Srbsko aj Bulharsko sa teda aj de iure rozpadli. Srbsko bolo vtedy úplne rozdrobené a v Byzancii začal zúriť boj medzi cisárom Ióannom V. (1341 - 1391) a jeho synom-uzurpátorom Andronikom IV. (13761379).

Murad vtedy posilnil svoje pozície v Európe - podrobil si pohraničných bejov a vyhlásil sa sultánom. Novopečený sultán tiež vtedy zasiahol v Byzantskej ríši a opäť dosadil na trón zosadeného cisára Ióanna V. a jeho druhorodeného syna Manuela (neskoršieho Manuela II.). V roku 1382 bola Osmanmi dobytá Sofia, roku 1383 Serrai a v roku 1386 prenikli do Bosny. Toho istého roku (1386) padla do osmanských rúk Larisa a Niš.. Tureckú ofenzívu sa snažilo zastaviť srbské knieža Lazar Hrebeljanović (1371 - 1389), najmocnejší muž srbského "štátu", ktorý sa s Osmanmi stretol v roku 1386/1387 v bitke pri Pločniku na rieke Toplica a za pomoci bosnianskeho kráľa Tvrtka I. Kotromanića (13531391, kráľom od 1377) ich porazil. Murada to však nezastrašilo a pokračoval v expanzii - ešte roku 1387 Osmani dobyli Berrhoiu a Solún. V lete toho istého roku bolo turecké vojsko porazené Vlatkom Vukovičom, vojvodcom bosnianskeho kráľa Tvrtka I. Táto prehra však podnietila sultána k vojenskému zásahu.

Bitka 
Ani sultán Murad, a ani Srbi sa po dvoch nedávnych vojenských stretnutiach nechceli púšťať do drobných ťahaníc a šarvátok, skôr sa chystali k bitke, ktorá mala o osude tej či onej strany rozhodnúť. Ako kresťania, tak moslimovia (tiež ich kresťanskí vazali) sa snažili získať na svoju stranu čo najviac kniežat z regiónu. Do čela kresťanskej aliancie sa postavil vtedy najvýznamnejší muž Srbska, Lazar Hrebeljanović (*1329), ktorého manželka Milica pochádzala z najslávnejšieho srbského stredovekého rodu Nemanjićovcov; jej praprapradedom bol slávny Stefan Nemanja (11661196). Lazar bol síce najmocnejším srbským kniežaťom vtedajšej doby, ale jeho panstvo ani zďaleka nedosahovalo rozlohy Dušanovej „veľkosrbskej ríše“. Lazarovým mocným spojencom bol bosniansky kráľ Tvrtko, ktorý Lazarovi poslal vojvodcu Vlatka Vukoviča, víťaza od Bileća, i s vojskom. Ďalším Lazarovým spolubojovníkom bol manžel jeho dcéry Mary Vuk Branković, na území ktorého nakoniec došlo ku krvavému skríženiu zbraní. Potenciálna "vyššia moc" v balkánskom regióne - Byzantská ríša - bola už v úplnom rozvrate, pretože dynastia Palaiologovcov už úplne strácala centrálnu moc. Ďalší veľký štát - Uhorské kráľovstvo - sa tiež zatiaľ príliš nezapájalo do balkánskych pomerov.

Dátum 28. júna 1389 je jedným z najdôležitejších momentov srbských národných dejín. V utorok na sviatok svätého Víta sa spojenecké vojská Srbov, Bosniakov, Albáncov, Uhrov a Bulharov stretli s osmanským sultánom Muradom I. (13261389). Do rozhodujúcej bitky ich viedol najmocnejšie srbské knieža Lazar Hrebeljanović (13291389), ktorý velil srbskému vojsku, ktoré nieslo najväčšiu ťažobu tureckého náporu. Doteraz nie je celkom jasné, ako bitka prebiehala. Vo väčšine prameňov sa uvádza, že v predvečer bitky srbský bojovník Miloš Obilić smrteľne zranil tureckého sultána. Smrť vojvodcu obvykle ukončí celý konflikt, tentoraz však rozpútala búrku, ktorá nemala v stredoveku obdoby. 

Nevlastný Muradov syn Bajazid I. zvaný Ildirim (13541403) sa do čela osmanskej armády postavil skôr, než v tureckých radoch vypukla panika. Hoci Srbi začali mať prevahu, náhlym útokom na srdce srbského vojska súboj rozhodol v prospech polmesiaca. Jeho najväčší protivník Lazar padol do jeho rúk a nad Muradovou mŕtvolou prišiel o hlavu. Podľa srbského patriarchu Danila III. radšej zvolil smrť, než aby žil v hanbe. Po kosovskej bitke sa veľmi rýchlo rozšíril kult svätého Lazara a dodnes patrí medzi hlavných srbských kresťanských svätcov a mučeníkov.

Dôsledky 
Dôsledky srbskej porážky nadobudli ďalekosiahlych rozmerov. Turci nekompromisne vyhladili všetku srbskú šľachtu a územie ležiace medzi Dunajom, Sávou, Drinou a Timokom sa dostalo do ich vazalskej závislosti. Osmanskej ríši sa tak otvorila brána na Balkánsky polostrov, čím bol na stovky rokov ovplyvnený osud nielen porazených, ale aj podstatnej časti Európy.

Hoci Srbi utrpeli porážku, pripomínajú si bitku ako svoje víťazstvo. Smrť ich najväčších hrdinov, svätcov a mučeníkov je oslavovaná v rade mýtov i ľudových spevov. Každoročne si potom pripomínajú veľkosť Srbskej ríše a sviatok svätého Víta považujú za deň, kedy si pravoverné vojsko zvolilo prijatie do kráľovstva nebeského pred pozemským víťazstvom. Od tejto chvíle sa pokladajú za nebeský národ.

Poznámky

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Bitky v Srbsku
Bitky Osmanskej ríše