Samo Bohdan Hroboň

Samo Bohdan Hroboň (* 24. augusta 1820, Liptovská Sielnica† 30. júla 1894, Liptovská Sielnica) bol slovenský folklorista, prekladateľ, jazykovedec a básnikpredstaviteľ mesianistickej línie slovenského romantizmu.

Život 
Narodil sa v rodine evanjelického farára Jakuba Hroboňa a Terézie Hroboňovej, rodenej Midielkovej, ako najmladší zo siedmich detí. V hroboňovskej rodine sa udržiavala tradícia o jej šľachtickom a poľskom pôvode z matkinej strany. Od 1834 študoval na evanjelickom lýceu v Levoči, kde sa hneď po príchode zapojil do národnoemancipačných aktivít starších spolužiakov a postupne nadviazal korešpondenčnú komunikáciu s mnohými osobnosťami slovenského kultúrneho života. V rokoch 1835  1839 napísal do rukopisného zborníka Liber memorialis societas slavicae prvé básne v češtine v klasicizujúcom duchu. V roku 1836 uverejnil svoj prvý preklad z latinčiny (Horatius) a prvý folkloristický zápis. O rok neskôr ho prijali do Nemeckého študentského samovzdelávacieho spolku.

V roku 1839 prešiel na evanjelické lýceum do Bratislavy a začal si písať denník, v ktorom pokračoval až do svojej smrti, keď nadobudol rozsah 8000 strán. Aktívne pracoval v Spoločnosti česko-slovanskej.

So svojou budúcou múzou, českou vlastenkou Antóniou Reissovou, známou pod literárnym pseudonymom Bohumila Rajská, sa zoznámil v roku 1841. O rok neskôr odišiel spolu so svojím starším bratom Ľudovítom študovať na nemeckú univerzitu do Halle. Vďaka neskoršej svadbe brata Ľudovíta s Milkou Zátureckou sa Hroboň dostal do príbuzenského vzťahu so zberateľom folklórnej slovesnosti Adolfom Petrom Zátureckým. V Halle študoval teológiu a filozofiu, venoval sa korešpondencii s Bohuslavou Rajskou a napísal zbierku básní Květiny nadsálanské. Rajská opätovala jeho city, ale aj napriek tomu sa v roku 1845 predovšetkým pod vplyvom Boženy Němcovej vydala za vdovca F. L. Čelakovského.

Hroboň sa po návrate z Halle nezapojil do rušného národného života, ale utiahol sa k matke a po jej smrti k staršiemu bratovi Ľudovítovi, kňazovi v Liptovskej Sielnici. Založil tu Spolok miernosti. Letá trávil na salaši pod Bielou skalou v Tatrách, v sielnickej Suchej doline. V revolúcii 1848 v okolí Svätej Mary poburoval ľud, aby si od zemepánov pýtal hory.

Fascinovaný kollárovskou ideou zjednotenia všetkých slovanských kmeňov videl Hroboň paralelu utrpenia Krista v osude Slovanov a po tisícročnej kliatbe hlásal nástup večnej christoslavianskej ríše. V dramaticky pohnutej etape slovenských dejín tak čerpal z potenciálu protomesianistickej situácie: vo svojich prácach evokoval atmosféru očakávania radikálneho zvratu v limitnom čase, zániku a znovuzrodenia, predestinácie a naplnenia veľkej dejinnej úlohy. Zmena však nemala nastať v kontexte predmetného sveta (v podobe revolúcie), ale v podobe duchovnej obnovy, zániku a navrátenia sa k počiatku.

Prostredníctvom básnického jazyka plného etymologizácií či pseudoetymologizácií sa chcel dopátrať skrytej podstaty slov a tým aj reality, mystickým zjavením slova vizualizoval spoločné indoeurópske korene všeslovanského, resp. všeľudského jazyka s jeho pôvodnou silou prirodzenej adamickej reči, ktorá má zo svojich vnútorných zdrojov pretvoriť svet.

Svoju izoláciu prekonával korešpondenciou s rôznymi kultúrnymi osobnosťami, ale predovšetkým s českým národovcom a psychiatrom v Ústave pre slabomyseľných Karolom Slavojom Amerlingom, zakladateľom slovanského vzdelávacieho ústavu Budeč. Obracal sa na neho so svojimi pretrvávajúcimi zdravotnými problémami, ktoré už mali príznaky schizofrénie. V roku 1854 písal ľúbostné listy Márii Števlíkovej a neskôr aj istému sielnickému sedliackemu dievčaťu menom Zuzka.

Postupne strácal zrak, písať mohol len ľavou rukou  rozsiahle denníkové záznamy a iné rukopisy sú preto takmer nečitateľné. Zomrel opustený v Liptovskej Sielnici. Literárny vedec Edmund Hleba naznačil, že nemožno vylúčiť ani samovraždu, keď napísal, že básnik našiel svoj koniec v priestore medzi farou a kostolom.
Dokumentárny film Samo Bohdan Hroboň realizovala Slovenská televízia v Bratislave v roku 2001 v rámci televízneho cyklu Kultúra a náboženstvo (scenár Vlastimil Kovalčík, réžia Fedor Bartko).

Dielo 

 1857 - Slovenskje iskrice
 1861 - Slovopieseň
 1863 - Slovo o Goethem a Heglovi (filozoficko-estetická úvaha)
 1872 - Svätopompej
 1874 - Prosbopej slovenskjeho chorľavca-žobráka
 1878 - Pejan víťazný

Zdroje
 KLEINSCHNITZOVÁ, Flóra: Z našej romantiky. Bratislava : Slovenský spisovateľ. Bratislava, 1958.
 ČEPAN, Oskár: Literárne bagately. Bratislava : Tatran, 1971, s. 48  59.
 ČEPAN, Oskár: Romantický mesianizmus a Samo B. Hroboň. In: K problematike slovenského romantizmu. Martin : Matica slovenská, 1973, s. 95  127.
 ĎURIŠKA, Zdenko: Pôvod a príbuzenské vzťahy Hroboňovcov. In: Genealogicko-heraldický hlas, roč.5, 1995, č. 1, s. 18  29.
 HLEBA, Edmund: Doslov. In: S. B. Hroboň: Slovenské iskrice. Bratislava : Tatran, 1991.
 KOVALČÍK, Vlastimil: Rozružie alebo Samo Bohdan Hroboň, Bratislava : Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov, 2002.
ZAMBOR, J.: Interpretácia básne Sama Bohdana Hroboňa Ária kajúca. In: Stavebnosť básne. Bratislava : LIC, 2018, s. 15 - 39.
Samo Bohdan Hroboň: Prosbopej slovenského chorľavca žobráka. V interpretácii Jána Zambora. Bratislava : LIC, 2020.

Referencie

Externé odkazy    
 Plné texty diel S. B. Hroboňa

Narodenia v 1820
Úmrtia v 1894
Slovenskí básnici
Slovenskí folkloristi
Slovenskí jazykovedci
Slovenskí prekladatelia
Osobnosti z Liptovskej Sielnice
Autori denníka
Osobnosti Evanjelického lýcea v Levoči