Predohra (hudba)

Predohra alebo ouvertúra alebo uvertúra je dielo z oblasti klasickej hudby určené pre orchester, obyčajne kratšieho rozsahu, ktoré uvádza hudobno-dramatické, vokálne alebo inštrumentálne dielo. Podľa toho je možné predohru rozdeliť na koncertnú a javiskovú.

Javisková predohra
Javisková predohra je inštrumentálna skladba, ktorá tvorí úvod k hudobno-dramatickému dielu – opere, operete, baletu, v širšom zmysle i k muzikálu či filmu. Predohra je neoddeliteľná súčasť daného diela a na rozdiel od koncertnej predohry je s ním pevne spätá. Kvalitné javiskové predohry sa však uvádzajú i samostatne (zvyčajne na úvod inštrumentálnych koncertov, to znamená vo funkcii koncertnej predohry).

Predohra má zvyčajne piesňovú alebo sonátovú formu. Je zvyčajne komponovaná tak, aby diváka previedla základnými náladami diela a obsahovala motívy najvýznamnejších árií, ktoré sa v ňom neskôr objavia. Predohra je tak akousi stručnou charakteristikou celého diela.

História javiskovej predohry
Vo svojich počiatkoch mala predohra jednoduchú formu a plnila praktický účel – upozorniť publikum na začínajúce predstavenie. V Taliansku sa v 17. storočí vyvinula predohra so zložitejšou stavbou, nazývaná sinfonia. Tvorili ju dve rýchle okrajové časti a stredná pomalá, a stala sa významným článkom vo vývoji symfónie. Operná symfónia však žila ďalej svojím životom. Získala postupne zaslúženú pozornosť, lebo skladatelia si čoraz viac uvedomovali dôležitosť predohry pre správne vnímanie diela divákom. U Glucka sa už stretávame s prepracovanými predohrami, ktoré účinne pripravujú diváka na dej opery.

Významné javiskové predohry

 Wolfgang Amadeus Mozart
 Figarova svadba
 Don Giovanni

 Carl Maria von Weber
 Čarostrelec
 Oberon

 Gioacchino Rossini
 Barbier zo Sevilly
 Straka zlodejka

 Michail Ivanovič Glinka
 Ruslan a Ľudmila

 Richard Wagner
 Majstri speváci norimberskí
 Tristan a Izolda
 Tannhäuser

 Giuseppe Verdi
 Aida
 Don Carlos
 Sila osudu

 Georges Bizet
 Carmen

Koncertná predohra
Koncertná predohra je, na rozdiel od javiskovej podoby, samostatným dielom. Mnohé predohry majú svoj program a preto ich zároveň radíme medzi symfonické básne. Medzi predohry zaraďujeme aj niektoré skladby, ktoré nenesú priamo toto označenie, ktoré niektorým skladateľom pripadalo nelogické. Koncertné predohry majú uplatnenie zvyčajne v úvode orchestrálneho koncertu. V tejto úlohe sa však využvajú i javiskové predohry alebo iné skladby kratšieho rozsahu. Keďže predohra je nezávislým dielom, voľba konkrétneho diela je v kompetencii dramaturga, ktorý zostavuje program koncertu.

História koncertnej predohry
Koncertná predohra sa vyvinula z javiskovej podoby. Jej základy položil Beethoven dielami Corolianus a Egmont, hoci tieto sa čiastočne viažu k drámam, ku ktorým boli skomponované. S pravými koncertnými predohrami sa už ale stretávame v ére raného romantizmu v tvorbe Schuberta, Webera a ďalších. V tomto období boli pre predohry typické mimohudobné predstavy. Z predohry sa tak vyvinul samostatý žáner – symfonická báseň. V období vrcholného a neskorého romantizmu však vznikli i predohry, ktoré boli dielami absolútnej hudby.

Významné koncertné predohry

 Ludwig van Beethoven
 Egmont
 Coriolanus

 Franz Schubert
 Rosamunda

 Hector Berlioz
 Rímsky karneval
 Kráľ Lear

 Felix Mendelssohn-Bartholdy
 Sen noci svätojánskej
 Pokojné more a šťastná plavba
 Ruy Blas
 Hebridy

 Johannes Brahms
 Akademická ouvertúra
 Tragická ouvertúra

 Piotr Iljič Čajkovskij
 Hamlet
 Búrka
 Rómeo a Júlia
 1812

 Antonín Dvořák
 V prírode

 Nikolaj Andrejevič Rimskij-Korsakov
 Veľkonočná overtúra

Hudobné diela