Henri Lebesgue

Henri Léon Lebesgue (* 28. jún 1875, Beauvais, Francúzsko – † 26. júl 1941, Paríž) bol francúzsky matematik. 

Zaoberal sa matematickou analýzou, vybudoval modernú teóriu miery a integrálu. Dôležité výsledky dosiahol aj v topológii, teórii potenciálu, variačnom počte, teórii množín a teórii dimenzie. Ku koncu svojho života sa zaoberal aj pedagogikou a históriu. Hoci jeho práce v teórii integrálu boli radikálnym zovšeobecnením predošlého poňatia tohto pojmu, Lebesgue tvrdil, že matematika by sa mala zaoberať konkrétnymi „praktickými“ úlohami:
Zredukovaná na všeobecné teórie by matematika bola len krásnou formou bez obsahu. Zomrela by potom veľmi rýchlo.

Osobný život 
Lebesgueov otec zomrel na tuberkulózu ešte v čase, keď bol jeho syn malé dieťa. Lebesgue sám trpel po celý svoj život chatrným zdravím. V roku 1903 sa oženil so sestrou svojho spolužiaka Louisou-Margueritou Vallet a mal s ňou syna Jacqua a dcéru Suzanne. V roku 1916 sa s ňou však rozviedol.

Profesné pôsobenie 

Henri Lebesgue získal základné a stredné vzdelanie v Beauvais a potom odišiel študovať do Paríža. Študoval postupne na Lycée Saint-Louis, Lycée Louis-le-Grand a École Normale Supérieure. Na poslednú zmieňovanú školu nastúpil v roku 1894 a dokončil ju o tri roky neskôr. Ďalšie dva roky študoval samostatne najmä Bairove články o nespojitých funkciách, čo malo veľký vplyv na jeho neskoršiu prácu na zovšeobecnení pojmu integrálu práve na nespojité funkcie. Od roku 1899 do 1902 bol profesorom na Lycée Central v Nancy. V roku 1901 formuloval, vychádzajúc z myšlienok Émile Borela a Camilla Jordana, teóriu miery a ešte v tom istom roku vytvoril definíciu Lebesgueovho integrálu zovšeobecňujúceho Riemannov integrál aj na (niektoré) nespojité funkcie. Tento čin znamenal  revolúciu v integrálnom počte. V roku 1902 získal Lebesgue doktorát za prácu Intégrale, longueur, aire (Integrál, dĺžka, plocha), ktorá pozostávala práve z výsledkov uverejnených o rok skôr.
V roku 1906 získal miesto na univerzite v Poitiers a v nasledujúcom roku sa tam stal profesorom.
Od roku 1910 učil na Sorbone, kde sa roku 1918 stal profesorom. V roku 1921 získal miesto profesora na Collège de France a tu pôsobil až do svojej smrti v roku 1941. Počas týchto dvadsiatich rokov však učil aj na iných univerzitách, hlavne na École Supérieure de Physique et de Chimie Industrielles de la Ville de Paris a École Normale Supérieure v Sèvres.

Pôvodné Lebesgueove články 
 Sur le problème des aires 1, 1903
 Sur les séries trigonométriques, 1903
 Une propriété caractéristique des fonctions de classe 1, 1904
 Sur le problème des aires 2, 1905
 Contribution à l'étude des correspondances de M. Zermelo, 1907
 Sur la méthode de M. Goursat pour la résolution de l'équation de Fredholm, 1908
 Sur les intégrales singulières, 1909
 Remarques sur un énoncé dû à Stieltjes et concernant les intégrales singulières, 1909
 Sur l'intégration des fonctions discontinues, 1910
 Sur la représentation trigonométrique approchée des fonctions satisfaisant à une condition de Lipschitz, 1910
 Sur un théorème de M. Volterra, 1912
 Sur certaines démonstrations d'existence., 1917
 Remarques sur les théories de la mesure et de l'intégration., 1918
 Sur une définition due à M. Borel (lettre à M. le Directeur des Annales Scientifiques de l'École Normale Supérieure), 1920
 Exposé géométrique d'un mémoire de Cayley sur les polygones de Poncelet, 1921
 Sur les diamètres rectilignes des courbes algébriques planes, 1921
 Sur la théorie de la résiduation de Sylvester, 1922
 Remarques sur les deux premières démonstrations du théorème d'Euler relatif aux polyèdres, 1924
 Démonstration du théorème fondamental de la théorie projective des coniques faite à l'aide des droites focales de M. P. Robert, 1935

Pozri aj 
 Lebesgueov integrál
 Lebesgueova miera
 Lebesgueova veta

Iné projekty

Externé odkazy 
  Stručný životopis v slovenčine

Zdroj 

Francúzski matematici