Giuseppe Verdi

Giuseppe Fortunino Francesco Verdi (* 10. október 1813, Le Roncole, Taliansko – † 27. január 1901, Miláno) bol taliansky hudobný skladateľ. Jeho dielo bolo veľmi populárne už za jeho života a zostáva ním dodnes.

Život 
Narodil sa v mestečku Roncole neďaleko Parmy. Prvé hudobné vlohy prejavil ako osemročný, a tak mu rodičia v bazáre kúpili spinet.

Svoje hudobné vzdelanie získal v Bussete, kam sa presťahoval v roku 1824, od Ferdinanda Provesiho. Potom študoval súkromne (na konzervatórium ho v roku 1832 pre „nedostatok talentu“ nevzali) kompozíciu v Miláne u Vincenza Lavigna. V rokoch 18361839 bol dirigentom mestského orchestra a riaditeľom hudobnej školy v Bussete. V roku 1838 Giovanni Ricordi kúpil jeho autorské práva. Ricordiovci  vlastnili celý Verdiho život.

Od roku 1839 žil ako slobodný umelec v Miláne, v Paríži a na svojom majetku pri Bussete. O mesiac nato mu zomrel syn a po pár mesiacoch zomrela aj dcéra a  manželka. Písal sa rok 1840 a mladý vdovec musel prehltnúť fatálny neúspech svojej druhej opery, ktorú po premiére stiahli z repertoáru. Zdrvený Verdi sa utiahol do súkromia a krízu sa pokúsil vyriešiť prácou. Jeho prvým ozajstným úspechom bola opera Nabucco (1842) s premiérou v La Scale a spevom sopranistky Giuseppiny Strepponiovej, ktorá sa stala jeho milenkou a neskôr druhou ženou. Táto biblická opera s nezabudnuteľným židovským zborom v závere tretieho dejstva z neho spravila národného skladateľa číslo jeden.

V posledných rokoch života sa venoval revízii starších diel a celkom úspešne sa pokúsil vykročiť zo sveta opery svojím Requiem a sakrálnymi skladbami Te Deum a Stabat mater. Vlastenecké námety prvých opier ho spojili s hnutím za zjednotenie Talianska, preto zomrel ako národný hrdina.

Zomrel 27. januára 1901 na následky komplikovaného infarktu. Komorný smútočný obrad sa konal presne podľa jeho želania „Bez hudby a spevu“. Ulice Milána v deň pohrebu zaplnilo asi štvrť milióna Talianov.

Charakteristika tvorby 
Stredobodom jeho opier je človek. Jeho estetickým krédom bola jednoduchosť, prirodzenosť a pravdivosť. Bol realistom, volil pravdivú charakteristiku a napriek zdanlivo naivným a konvenčným prostriedkom strhuje pravdivosť citového zážitku pátosom, silou vášne a ušľachtilosťou hudobnej krásy. Operná tvorba G. Verdiho vychádza z dvestoročnej tradície talianskej opery. Používal tradičné, uzavreté formy. Faktúra jeho orchestra nikdy neprerástla do symfonických rozmerov.

Verdi chcel svoju hudbu založiť na pravdivosti pocitov a vernosti ich melodického vyjadrenia. Bol špecialista na melódiu, dramatickosť a orchestrálnu farebnosť. V jeho dielach všetko stojí na ľudskom hlase, nikdy nedovolil dominovať orchestru. Zaujímal ho predovšetkým človek – a keď mu cenzúra v Maškarnom bále zakázala historický rámec deja, Verdi jednoducho spravil zo švédskeho kráľa bostonského guvernéra a podstate opery to vôbec neublížilo.

Jeho tvorba sa delí do troch období:

 Spočiatku nadväzoval na G. Donizettiho, V. Belliniho u G. Rossiniho, ale prejavoval už originálnu melodickú a rytmickú vynaliezavosť, veľký dramatický talent a vášnivú, temperamentnú citovosť.
 Neskôr prevzal do svojho štýlu prvky veľkej francúzskej opery a prekonával ju v jej vlastnom rámci (Don Carlo), zdokonalil svoju skladateľskú techniku a obohatil orchestrálnu zložku, ktorá sa stala čoraz väčším dramatickým a charakteristickým činiteľom. Vrcholom tohto vývoja je opera Aida (1871).
 Po vyše desaťročnom odmlčaní nasledovali majstrovské diela (Othello, Falstaff), charakterizované jednotne komponovanými scénami a dejstvami, individuálnou charakteristikou hrdinu, ďalším stupňovaním funkcie orchestra, výrazným diferencovaním melódie a zjemňovaním harmónie pri stupňovanej dramatickej sile. Othello bol vrcholným vývojovým stupňom talianskej vážnej opery a Falstaff vrcholom i prekonaním opery buffa.

Diela

Opery 
 Oberto, gróf zo San Bonifacia (1839) – Oberto, Conte di San Bonifacio 
 Jeden deň kráľom (1840) – Un giorno di regno 
 Nabucco (1842) – Nabucodonosor
 Lombarďania (1843) – I lombardi alla prima crociata 
 Ernani (1844) 
 Dvaja Foscariovci (1844) – I due Foscari 
 Panna Orleánska (1845) – Giovanna d'Arco 
 Alzira (1845)
 Attila (1846)
 Macbeth (1847)
 Zbojníci (1847) – I masnadieri
 Korzár (1848) – Il corsaro 
 Bitka pri Legnane (1849) – La battaglia di Legnano 
 Luisa Miller (1849) 
 Stiffelio (1850)
 Rigoletto (1851)
 Trubadúr (1853) – Il Trovatore
 La traviata (1853)
Veľké opery:
 Sicílske nešpory (1855) – Les vêpres siciliennes / I vespri siciliani
 Simon Boccanegra (1857) 
 Maškarný bál (1859) – Un ballo in maschera
 Sila osudu (1862) – La forza del destino 
 Don Carlos (1867)
 Aida (1871)
 Othello (1887)
 Falstaff (1893)

Iné (výber) 
 Sláčikové kvarteto e mol (1873)
 Rekviem (1874) – Requiem
 Quattro Pezzi sacri (1898): 
 Ave Maria
 Te Deum
 Stabat Mater
 Laudi alla Vergine Maria
 16 romancí pre spev a klavír (1838) – Sei Romanze:
 Non t'accostar all'urna (Jacopo Vittorelli) 
 More, Elisa, lo stanco poeta (Tommaso Bianchi) 
 In solitaria stanza (Vittorelli) 
 Nell' orror di note oscura (Carlo Angiolini) 
 Perduta ho la pace (Luigi Balestra z Fausta od Goetheho) 
 Deh, pietoso, o addolorata (Balestra z Fausta od Goetheho) 
 Kantáta L'ino delle nazioni

Talianski hudobní skladatelia
Operní skladatelia
Skladatelia romantizmu
Držitelia Radu Pour le Mérite
Osobnosti na maďarských poštových známkach
Osobnosti na portugalských poštových známkach
Osobnosti na rakúskych poštových známkach
Osobnosti na talianskych poštových známkach