Apokryf (kresťanstvo)

Apokryf je:
 u katolíkov (a pod.): židovský a kresťanský náboženský text, ktorý nebol zahrnutý do biblického kánonu, tak ako ho definoval Tridentský koncil (1546) (protestanti taký text, ak je starozákonný, nazývajú pseudoepigraf)
 u protestantov: (to čo katolíci označujú ako) deuterokánonická kniha Starého zákona príp. všeobecnejšie kniha, o ktorej zaradení do kánonu nepanovala svojho času zhoda

Rozlišujú sa starozákonné (starozmluvné) a novozákonné (novozmluvné) apokryfy. Ich počet sa u jednotlivých cirkví líši.

Starozákonné apokryfy 
Judaizmus diskusiu o svojom kánone Biblie (Tanach, תנ״ך) uzavrel v roku 92 po Kr., kedy vznikol palestínsky kánon, ktorého súčasťou sa nestali mladšie starozákonné spisy. Ako také neboli považované za rovnako dôležité ako ostatné starozákonné knihy, nevenovala sa im preto taká pozornosť a uchovali sa preto v menej spoľahlivom rukopisnom stave než ostatné biblické knihy. Ich pôvodné hebrejské texty zostali zachované len čiastočne a obsahujú množstvo rukopisných odchýlok. Niektoré z týchto kníh existujú už len v gréckom preklade, prípadne je ich originálnym jazykom na rozdiel od ostatných starozákonných kníh gréčtina. Až 20. storočie prinieslo archeologické nálezy pôvodných hebrejských fragmentov týchto spisov, ktoré sa celé zachovali len v preklade. Použitie pojmu „apokryf“ implikuje, že pojednávaný spis nemá v skutočnosti do Biblie byť zaradený. Existuje tiež problém rozdielu v chápaní pojmu apokryf u apokryfov starozákonných a novozákonných. Pre akademické použitie sa preto pre korpus uvedených starozákonných kníh (ktoré sú súčasťou katolíckeho kánonu) väčšinou doporučuje namiesto pomenovanie „apokryf“ použitie pojmu „deuterokanonická literatúra“.

Starozákonné biblické apokryfy, hebr. chiconim, sú knihy, ktoré židovská tradícia (a podľa nej protestantská) nezahŕňa do kánonu Tanachu, resp. Starého zákona. Podľa katolíckej tradície niektoré z týchto kníh súčasťou biblického kánonu sú.

Uznanie týchto kníh sa v cirkvách líši.
 Katolícka cirkev prijala do kánona inšpirovaných spisov (pod označením deuterokánonické knihy) niektoré z kníh, ktoré Židia a protestanti označujú za apokryfy
 Východné cirkvi vychádzajú z tradície a vzhľadom na to, že ich kánon nebol predmetom interných sporov, dodnes nemajú oficiálne stanovený starozákonný kánon. Vychádzajú ale zo Septuaginty a spochybňované starozákonné spisy označujú ako anaginoskomena.
 Protestantské cirkvi prevzali židovský kánon a starozákonné knihy, a tie ktoré neboli jeho súčasťou, označili za apokryfy, ktoré rovnako ako Židia nestavia na úroveň ostatných biblických kníh. 
 Reformované cirkvi ich vôbec ako súčasť Biblie neuznávajú, luteránska cirkev, podobne ako anglikáni, ale pripúšťa, že môže byť užitočné ich čítať. V protestantských i ekumenických prekladoch apokryfy spravidla nevychádzajú, prípadne sú na základe ekumenickej dohody o interkonfesných biblických vydaniach z roku 1968 tlačené samostatne medzi knihami Starého a Nového zákona.

Prehľad neskorších spisov Starého zákona

Novozákonné apokryfy 
Novozákonné apokryfy sú spisy z 1. až 4. storočia, ktoré sa svojím obsahom a formou podobajú novozákonným knihám. Boli väčšinou uverejnené pod menom niektorého z apoštolov, nestali sa však súčasťou žiadneho kánonu, aj napriek tomu ich v určitých dobách mohli niektorí autori za súčasť kánonu považovať. Na rozdiel od starozákonných apokryfov netvoria nijakú uzavretú zbierku a neboli uznané žiadnou zo súčasných cirkví. Mnohé z nich sú základom učenia gnostikov.

Patria sem:
 Evanjelium ebionitov
 Evanjelium Egypťanov
 Evanjelium podľa Hebrejov
 Filipovo evanjelium
 Petrovo evanjelium
 Tomášovo evanjelium
 Tomášovo evanjelium o detstve
 Nikodémovo evanjelium
 Evanjelium pravdy
 Jakubovo protoevanjelium
 Skutky Andrejove
 Skutky Jánove
 Skutky Pavlove (obsahujú Tretí list Korinťanom)
 Skutky Petrove
 Skutky Tomášove
 List Laodicejčanom
 Apokalypsa Pavlova
 Apokalypsa Petrova

Martin Luther chcel z Novej zmluvy odstrániť z kánonu niektoré knihy (List Židom, List Jakuba, List Júdov a Zjavenie Jána), nakoniec v kánone zostali ale v nemeckých vydaniach Lutherovej Biblie sú vytlačené až na konci Nového zákona (v tu uvedenom poradí).

Referencie

Literatúra 
 Historie Bible, Vladimír Čapek, Advent, Praha 1990, ISBN 80-85002-19-1
 O Novém zákoně, Merill C. Tenney, Praha 1976,
 Starý zákon mluví, Samuel J. Schultz, Harper and Row Publishers, Inc., New York 1989, (originál "The Old Testament Speaks", BEE International, Viedeň 1991)
 Věrohodnost Nového zákona, F.F.Bruce, Návrat, Praha 1992, ISBN 80-85495-05-8 (originál "New Testament Dokuments", Inter-Varsity Press, Leicester 1943) 
 apokryfy. In:

Pozri aj 
 pseudoepigraf
 deuterokánonický spis

Kresťanstvo
Biblia