Staroslovenčina (19. storočie)

Staroslovenčina bola adaptovaná čeština s niektorými znakmi slovenčiny, ktorú na radu Jána Kollára zaviedla Viedeň na území Slovenska roku 1849 ako úradný jazyk do nižších zložiek verejnej správy, súdnictva a školstva (vyučovací jazyk na ľudových a čiastočne stredných školách) ako odmenu Slovákom za pomoc Viedni pri porážke Maďarov v revolúcii 18481849. Jazyk sa neujal pre svoju umelosť, nezrozumiteľnosť pre Slovákov a nerešpektovanie slovenského jazykového stavu.

Jej jazykovú príručku vypracoval Andrej Radlinský pod názvom Prawopis slowenský s krátkou mluwnicí (1850). Oficiálne sa jazyk používal do roku 1859, ale prakticky sa prestal používať po Hattalovej kodifikácii roku 1852 (hodžovsko-hattalovská jazyková reforma).

Špecifiká 
Základnými znakmi, ktorými sa od češtiny používanej v českých krajinách líšila, boli:
 predpona naj- namiesto nej-
 prípona -stwo namiesto -stwí
 čo namiesto co
 prípona -ný namiesto -ní v tvaroch prídavných mien typu cirkewný/cirkewní
 slovenská infinitívna podoba -ť oproti českej podobe -ti
 slovenské zakončenie substantív mäkkou spoluhláskou (hosť, oheň oproti českému host, ohen)
 l-ové particípiá majú vkladné -e- (nésel) a toto vkladné -e- je aj v nominatíve singuláru maskulín typu brater
 v genitíve plurálu maskulín je koncovka -úv (pánúv)
 v pozícii českej dvojhlásky ou je dlhé ú (úřad, súdce), okrem inštrumentálu singuláru feminín (sestrou)
 pri slovesách je v 3. osobe plurálu -ú

Ukážka

Literatúra 

Dejiny slovenčiny