Horská služba

Horská služba alebo Horská záchranná služba je obvyklý názov záchranných organizácií, pôsobiacich v niektorých turisticky využívaných pohoriach. Niektoré horské služby majú len profesionálnych záchranárov, no sú i strediská s dobrovoľníckou alebo zmiešanou posádkou. Horská záchranná služba vykonáva činnosť v horských oblastiach vrátane jaskýň a priepastí a jej náplňou je organizácia a výkon záchrannej činnosti, transportu a neodkladnej dopravy pri záchrane osôb najmä v súčinnosti s Vrtuľníkovou záchrannou zdravotnou službou.

Horská služba na Slovensku

Štruktúra 
Horská záchranná služba je slovenská štátna rozpočtová organizácia, ktorú riadi Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky a sídli v meste Vysoké Tatry. Horská služba sa riadi zákonom č. 544/2002 Z.z. o Horskej záchrannej službe v znení neskorších predpisov. Číslo tiesňovej linky je 18300.

História horských služieb na území Slovenska 

Odpradávna chodili ľudia po horách. Hľadači pokladov, pastieri, poľovníci, bylinkári, haviari, neskôr v 16. storočí sa vo Vysokých Tatrách objavili prví turisti, ktorých po nebezpečných cestách vodili prví horskí vodcovia. Tí sa starali o bezpečnosť svojich zverencov a boli prví, ktorí im pomáhali pri úrazoch. Z tých čias sa v archívoch o ich záchranárskych aktivitách dokumenty nezachovali.

Neznámy autor pod menom Simplicissimus v cestopise z roku 1633 píše o hojných tatranských obetiach, ale neopisuje konkrétne tragické udalosti, ani miesto, kde sa odohrali. Ako uvádzajú mnohé pramene prvou, podľa mena známou,  obeťou Vysokých Tatier, bol Adam Kaltstein, cirkevný inšpektor a richtár Spišskej Belej a pravdepodobne  hľadač pokladov. Zahynul okolo roku 1650 na Bujačom vrchu. Túto udalosť spomína Juraj Buchholtz st. vo svojej knihe "Široko - ďaleký ohlas Spišských snežných hôr". (). Údajne spolu so synom sa vybral do hôr, aby mu ukázal miesto, kde sú poklady. Počas výstupu sa zrútil a jeho telo našli až po niekoľkých dňoch.
 
Niektoré literárne diela, ako sa uvádza v citovaných prameňoch, píšu o tom, že prvou známou obeťou Vysokých Tatier bol Papyrus, stolársky pomocník z Matejoviec, ktorý v roku 1771 zahynul na Čiernom štíte alebo zamrzol vo Veľkej Zmrzlej doline. Podľa týchto prameňov jeho telo po čase našli a  zniesli do dediny, kde ho pochovali. Tatranci datujú začiatok dejín horskej záchrany od tohto dátumu.

Možno predpokladať, že veľa smrteľných úrazov sa stalo pri dobývaní rúd pod vysokotatranským Kriváňom, ale aj v Západných Tatrách. Dňa 28. februára 1856 obrovská lavína, ktorá spadla z miest medzi Deviatou baňou a Ornakom pod štítom Bystrá v Západných Tatrách, zasypala piatich haviarov, ktorí sa vracali zo štôlne a zmietla ich do údolia na poľskej strane Tatier. V minulosti Dolina Kościeliska, ktorá sa nachádza v tejto oblasti poľských Tatier a priľahlé poľany, bola vyhľadávaná haviarmi, ktorí tu od konca pätnásteho storočia dolovali  meď a antimón. Od konca osemnásteho storočia tu ťažili predovšetkým železnú rudu. 
Dňa 10. augusta 1873 bol založený Uhorský karpatský spolok. Už v prvom roku činnosti boli do zoznamov zapísaní všetci horskí vodcovia, ktorí vodili záujemcov do vysokohorského prostredia. Cieľom bolo, okrem vodenia, zapojiť ich aj do záchrannej činnosti. Spolok vydal vodcovské knižky I. a II. triedy, ktoré oprávňovali vodiť návštevníkov po celých Tatrách  alebo len do určitej oblasti.

V roku 1874 sa vo Vysokých Tatrách uskutočnil prvý odborný kurz horských vodcov. Väčšinou to boli členovia maloroľníckych rodín prevažne z Mlynice, Novej Lesnej, Veľkého Slavkova, Štôly, ale aj niekoľkí lesníci a učitelia z podtatranských obcí. Počas kurzu horskí vodcovia dostali od lekárov informácie ako majú pomôcť pri nehodách vo vysokohorskom teréne. Školenie v poskytovaní prvej pomoci a záchrannej službe, viedli smokoveckí lekári Mikuláš Szontágh, Ladislav Jármay a slavkovský učiteľ Ambrózy. Zástupcovia Uhorského karpatského spolku preverili ich fyzické záchranárske schopnosti a vedomosti a 37 absolventom po skúškach vydal Župný úrad v Levoči oficiálne živnostenské oprávnenia. Vodcovia boli zaradení do troch výkonnostných tried, dostali služobné odznaky a zápisníky, ktoré obsahovali ich osobné dáta s fotografiou a sadzobník poplatkov za túry a ich klienti mali možnosť do nich zapísať svoje poznámky a postrehy. Vodcovia boli jednotne ošatení. Po roku 1882 sa darilo vodcovský zbor omladzovať. Vodcovia boli vybavení úrazovým poistením v Krajinskej pokladnici pre poľnohospodárskych robotníkov a služobný personál.

V roku 1885 bol napísaný prvý vodcovský štatút. V § 12 bolo zakotvené, že horský vodca je povinný poskytnúť prvú pomoc turistovi, ktorého na túre zastihla choroba alebo nehoda a ukladal horským vodcom povinnosť zúčastniť sa na záchranných akciách. Vodcovia boli vystrojení rozličnými záchrannými pomôckami a chaty boli zásobené sanitným materiálom.V roku 1892 bola vytvorená osobitná odbočka s názvom „Tatranská odbočka Uhorského karpatského spolku„. Jej členovia sa zaviazali rozvíjať horskú vodcovskú a záchrannú službu v horách  
Dňa 28. decembra 1913 vznikol Tatranský dobrovoľný záchranný komitét () (TÖMB),(). Jeho prvým prezidentom bol MUDr. Michal Guhr. Medzi prvými dobrovoľníkmi boli: Alfred Grosz, Julius Andreas Hefty, Desider Reichart. Od začiatku činnosti spolupracoval s poľskou horskou službou TOPR (). Svoju činnosť ukončil v roku 1916. Niektorí z jeho členov sa potom zúčastňovali na aktivitách a záchranných prácach v rámci Karpathenvereinu.Podľa predstáv jeho zakladateľov mali k záchranárom patriť predovšetkým vtedajší horskí vodcovia. Prvá svetová vojna však nové aktivity dobrovoľného komitétu zastavila.

Predvojnový systém horského vodcovstva a záchranárstva prevzali po krátkej povojnovej pauze nové turistické spolky. V rokoch 19211938 Klub československých turistov (KČST) a v rokoch 1938–1949 Klub slovenských turistov a lyžiarov (KSTL). V roku 1922 zriadil Klub československých turistov v tatranských osadách a na turistických cestách záchranné stanice. V roku 1923 ustanovil Sbor tatranských vodcov z povolania (Sbor podľa vtedajšieho pravopisu) so sídlom v  Starom Smokovci. Po viacerých organizačných zmenách, počas ktorých sa Sbor dostáva pod vedenie Slovenskej komisie Klubu československých turistov (KČST) a Tatranskej komisie KČST. V roku 1933 bola vytvorená  samostatná organizácia - Združenie pre záchrannú službu, ktoré sa o štyri roky neskôr premenovalo na Spolok záchrannej služby vo Vysokých Tatrách so sídlom v Novom Smokovci. 

Nástupnícky turistický spolok zmenil roku 1939 znova jeho názov na Záchranný sbor KSTL. Od roku 1919 do roku 1940 bolo vo Vysokých Tatrách asi 100 smrteľných úrazov. Druhá svetová vojna neblaho zasiahla do turistických aktivít vo Vysokých Tatrách. Pomoc pri nehodách sprostredkovávali najmä chatári, horolezci a príslušníci uniformovaných zložiek. Záchranný sbor KSTL viedol Alojz Lutonský a mal sídlo v Novom Smokovci. Prestarnutí horskí vodcovia z podtatranských obcí sa už len veľmi málo venovali vodeniu a sporadicky sa zúčastňovali na záchranných akciách. Podľa spomienok historika Ivana Bohuša st.  už roku 1942 niekoľkí mladí horskí vodcovia, medzi nimi Ivan Bohuš st., pod vedením poštového úradníka, vedúceho telefonickej centrály, horolezca a horského vodcu Octaviána Otta Krejčího, vytvorili neformálne samostatný a bezmenný záchranársky oddiel, ktorý sa po vojne premenoval na Záchranný sbor Klubu slovenských turistov a lyžiarov(KSTL) Starý Smokovec. Konzervatívne vedenie Záchranného zboru KSTL na Štrbskom Plese robilo prekážky v činnosti novým nadšeným záchranárom, ktorí tvrdili, že nemožno rozvíjať aktívnu záchranársku činnosť na báze dobrovoľníkov. Na území Vysokých Tatier po druhej svetovej vojne boli dve záchranárske organizácie. Jednu - Záchranný sbor KSTL po odchode Alojza Lutonského z Vysokých Tatier od roku 1945  riadil sám predseda KSTL Gustáv Nedobrý a druhú - Záchranný sbor Klubu slovenských turistov a lyžiarov (KSTL) viedol Okctavián Otto Krejčí.

Ako spomína Ivan Bohuš st., Gustáv Nedobrý riadil záchranársku organizáciu z excentricky položeného Štrbského Plesa, kde mal svoj skromný staromládenecký byt a súkromný bazár. Na záchranných akciách sa tam podieľali príslušníci uniformovaných zložiek (polície a Finančnej stráže) aj bez jeho pričinenia. Krejčího Záchranný sbor sa v súčinnosti s  dobrovoľníkmi z Tatranskej Lomnice ujal záchranných prác od Batizovskej doliny na východ, vrátane Javorovej a Bielovodskej doliny na severnej strane. Svoje aktivity v oboch severotatranských dolinách boli koordinované s Nedobrého organizáciou a policajtmi zo Štrbského Plesa. Vznikali nedorozumenia a nezhody, súvisiace napríklad s využívaním sanitky, faktúr za jej používanie a iné.

Ivan Bohuš st. a jeho kolegovia po dlhých diskusiách dospeli k záveru, že je potrebné vo Vysokých Tatrách ustanoviť novú Tatranskú horskú službu. Ivan Bohuš st. prvý raz s touto víziou zoznámil verejnosť v krajovom vysielaní Československého rozhlasu v Košiciach. Potrebu vytvoriť Tatranskú horskú službu zopakoval aj v iných médiách. Od začiatku roku 1946 skupina dobrovoľníkov a horských vodcov združených okolo Krejčiho robila prípravy na vytvorenie stabilného pracoviska a obstarávala technické vybavenie dobrovoľných členov novej organizácie. 

Záchranný zbor pracoval v zložení: predseda Octavián Otto Krejčí, tajomník Ivan Bohuš st., hospodár Vladimír Prošek a lekár, horolezec a lyžiarsky inštruktor Anton Biringer zo Šrobárovho ústavu v Dolnom Smokovci. Chirurgické oddelenie s operačnou sálou v liečebnom ústave poskytovalo výbornú lekársku starostlivosť od lyžiarskych majstrovstiev FIS 1935 na Štrbskom Plese fakticky až do výstavby novej nemocnice v Poprade. Členovia Záchranného sboru zvolili poručíka Národnej bezpečnosti Imricha Nahálku za terénneho náčelníka, ale ten funkciu po krátkom čase odmietol. Nového nezvolili. Spojkou medzi Záchranným sborom policajtmi a Finančnou strážou na Štrbskom Plese bol hlavný strážmajster starosmokoveckej stanice Národnej bezpečnosti Ján Messerschmidt. Aktívne sa na práci Záchranného sboru podieľali major Ján Dušan Hudec, náčelník Vojenských Srubov (teraz Tatranských Zrubov), ktorý v čase Slovenského národného povstania bol veliteľom tamojšej vojenskej posádky, Mikuláš Michelčík, riaditeľ Lesného závodu (neskôr Správy Tatranského národného parku) v Tatranskej Lomnici a čestným predsedom bol od roku 1946 dobrovoľný horský záchranár Michal Chudík, neskôr povereník Slovenskej národnej rady a potom predseda Slovenskej národnej rady. Mal rozhodujúci podiel na projekte Tatranskej horskej služby. 

V júli 1948 ozdravovňa Červeného kríža v Novom Smokovci dostala sanitku, s ktorou disponoval MUDr. Anton Biringer. Dovtedy boli záchranári odkázaní na služby Šrobárovho ústavu v Dolnom Smokovci alebo liečebne vo Vyšných Hágoch. Neodmietali ani pomoc na motocykloch, ktoré vlastnili lekár Šrobárovho ústavu v Dolnom Smokovci Dušan Zbiňovský a chatár Slávo Cagašík. Pomáhali aj kone zapriahnuté do "bričky" alebo do saní Riaditeľstva kúpeľov Starý Smokovec. Predstavitelia Tatranskej elektrickej železnice poskytli na presuny záchranárov tri bezplatné prenosné cestovné lístky. Svoje služby ponúkli zdarma na lanovkách na Hrebienok, Skalnaté pleso a Lomnický štít. Sanitný materiál bol bezplatne uložený vo vile Ilona neďaleko stanice pozemnej lanovky v Starom Smokovci. Michal Chudík, ktorý sa stal v roku 1948 povereníkom Slovenskej národnej rady pre výživu a zásobovanie, pomohol ošatiť 25 horských záchranárov. Krajčír Jozef Čulman zo Starého Smokovca ušil zadarmo záchranárom vetrovky. Účtoval len vlastný materiál: podšívky, gombíky a nite, ktoré zaplatil hospodár Vladimír Prošek zo sponzorských darov. Výrobu topánok si každý člen uhradil sám, ale aj dosť drahý obuvník, etnický Maďar rumunského pôvodu Ambroziu Murešan dal záchranárom zľavu.

V auguste 1948 Michal Chudík poveril predsedu Jednotného národného výboru (JNV) v Starom Smokovci Jána Uhríka a vedúceho úradu JNV Štefana Fabiána, aby pripravili podklady na vytvorenie novej záchranárskej organizácie - Tatranskej horskej služby (THS), ktorá bude súčasťou JNV. Dňa 20. januára 1950 bola Tatranská horská služba oficiálne prijatá do organizačnej štruktúry Jednotného národného výboru. Mala pôsobiť na celom území Vysokých Tatier. Prvým sídlom THS bola vyvlastnená vila Klára v Hornom Smokovci a jej prvým náčelníkom sa stal chemický inžinier, chatár pod Rysmi a na Téryho chate, horolezec a verejný činiteľ Vladimír Šimo. Do práce nastúpilo šesť profesionálnych pracovníkov novej horskej služby Oktavián Otto Krejčí, Koloman Hrnčiar, Július Parák, Arpád Szabo, Marko Rajčan a František Mrázik. Pribudli vyškolení dobrovoľní záchrancovia a horskí vodcovia. Skúšobným kameňom novej organizácie bol druhý ročník najväčšieho lyžiarskeho podujatia v Československu - Tatranský pohár. Záchranári ho v plnej miere zabezpečovali. Na pomoc dostali nové fínske drevené člny na zvoz zranených pretekárov a brašne zo zdravotníckym materiálom, ktoré im poskytol Červený kríž.

Medzi prvými prácami bolo preznačkovanie 300 km turistických chodníkov Bolo zriadených 50 záchranných a oznamovacích staníc, v teréne osadili 212 orientačných tabúľ, rozbehla sa inštruktážna činnosť a od roku 1953 vysielal Československý rozhlas správy THS pre školy a turistov.
Dňa 10. októbra 1950 Riaditeľstvo cestovného ruchu vydalo nariadenie pre vznik Horskej zdravotnej záchrannej služby. Postupne boli zriadené tieto zložky v Malej Fatre, v Nízkych a Západných Tatrách. V roku 1950 vznikla Horská zdravotná záchranná služba v Nízkych Tatrách, Malej a Veľkej Fatre.
V roku 1954 profesionálna a dobrovoľná Horská služba v Západných Tatrách - Roháče. V roku 1955 - vznikol  okrsok na južnej strane Západných Tatier. Od 1. februára 1953 Slovenský výbor pre telesnú výchovu a šport (SVTVS) začlenil všetkých platených pracovníkov THS do národného podniku Turista. Horskú službu riadila Komisia Horskej služby pri Slovenskom výbore telesnej výchovy a športu (SVTVS). V roku 1957 bola Horská služba začlenená do zložiek ČSZTV (Československého zväzu telesnej výchovy) a o personálne záležitosti profesionálov sa mala starať Správa Tatranského národného parku v Tatranskej Lomnici. Výkonným orgánom bolo Náčelníctvo Horskej služby pre Slovensko so sídlom vo Vysokých Tatrách. Dňa 22. júna 1968 Horskú službu ČSSR (ktorej členom bola aj Tatranská horská služba) prijali za riadneho člena medzinárodnej organizácie IKAR - CISA.

V nasledujúcich rokoch horská služba prežila viaceré organizačné zmeny. Do konca roku 1994 jej úradný názov znel Horská služba TANAPu. Od 1. januára 1995, po reorganizácii, sa stala organizačnou zložkou Štátnych lesov TANAPu.

Dňa 11. novembra 2000 bola Tatranská horská služba prijatá do medzinárodnej organizácie združujúcej horské záchranné systémy IKAR - CISA. Dňa 10. júla 2002 Národná rada Slovenskej republiky schválila zákon 544/2002 Z.z. o Horskej záchrannej službe a od roku 2003 sa datuje vznik Horskej záchrannej služby v pôsobnosti Ministerstva vnútra Slovenskej republiky.

Kalendárium 
 1873: vznikol v Kežmarku turistický Uhorský karpatský spolok, ktorý sa venoval horskej vodcovskej a záchrannej službe a jej prevencii
 1882: prvé školenie pre horských vodcov o poskytovaní prvej pomoci a záchrannej službe
 1921: vytvorenie celoštátnej organizácie Klub československých turistov, ktorá prevzala organizovanie horskej vodcovskej a záchrannej služby. Zároveň vznikol horolezecký klub JAMES.
 1923: JAMES sa ujíma riadenia Zboru tatranských horských vodcov a spravovania záchrannej služby
 1933: vo Vysokých Tatrách sa vytvorila samostatná organizácia „Združenie pre záchrannú službu„, v r. 1937 premenované na Spolok záchrannej služby vo Vysokých Tatrách
 1940: vytvorenie Spolku Záchrannej služby Klubu slovenských turistov a lyžiarov na Štrbskom Plese, od 1947 aj v Starom Smokovci
 1950: 20. januára začala fungovať profesionálna Tatranská horská služba
 1965: Tatranská horská služba vykonala prvú záchrannú akciu vrtuľníkom Mi-4 na Ľadovom štíte 
 1967: odovzdaný Dom Tatranskej horskej služby v Starom Smokovci do používania
 1968: 22. júna Horskú službu ČSSR (ktorej členom bola aj THS) prijali za riadneho člena medzinárodnej organizácie IKAR
 1979: 25. júna došlo pri záchrannej akcii v Mlynickej doline k havárii vrtuľníka Mi-8, pri ktorej zahynulo sedem záchranárov a členov posádky vrtuľníka.
 1990: preradenie dobrovoľnej členskej základne od HS ČSZTV pod Správu TANAPu
 2000: prijatie Tatranskej horskej služby do medzinárodnej organizácie združujúcej horské záchranné systémy IKAR - CISA
 2002: 10. júla Zákon 544/2002 Z.z. o Horskej záchrannej službe 
 2003: rozdelenie horskej služby na dobrovoľnícku a profesionálnu organizáciu; majetok zostal občianskemu združeniu Horská služba (prišlo o všetkých stálych zamestnancov) a ministerstvom vnútra  bola zriadená Horská záchranná služba. 

Popri Horskej záchrannej službe tak pôsobí aj Občianske združenie Horská služba (nadväzujúca na pôvodnú Horskú službu) a dobrovoľnícka Tatranská horská služba.

Náčelníci THS oblasti Vysoké Tatry 

 Ing. Vladimír Šimo                                                               1950 - 1954 
 František Mrázik                                                             1954 - 1955
 Júlis Andráši                                                                   1955 - 1960 
 Ján Podobinský                                                                   1960 - 1960 
 Ján Klinko                                                                       1960 - 1980
 Andrej Mlynár                                                                    1980 - 1990
 Ján Hanáček                                                                      1990 - 1992
 Ing. Juraj Bobula                                                                1992 - 1995
 Jozef Koršala                                                                    1995 - 2000
 Martin Mladoň                                                                    2000 - 2000
 Ing, Jozef Janiga ( od roku 2003 riaditeľ Horskej záchrannej služby)

Zakladajúci a najstarší profesionálni pracovníci THS  
                  
 Ivan Bohuš st.
 Octavián Otto Krejči     1950 - 1968              
 Michal Chudík - čestný predseda
 Vladimír Prošek          1950 - 1985
 Július Andráši           1950 -1965               
 Michal Daňo ml.          1957 - 1982                           
 Atila Dejczö             1956 - 1966
 Pavol Vavro              1956 - 1969
 Ivan Gálfy           1954 - 1976             
 Koloman Hrnčiar          1950 - 1958
 František Mrázik         1952 - 1956              
 Július Parák             1950 - 1956
 Ján Počúvaj              1957 - 1964
 Arno Puškáš          1958 - 1966
 Marián Rajčan            1953 - 1956
 Juraj Richvalský         1956 - 1957
 Eduard Riszdorfer        1957 - 1989
 Jozef Stolár             1954 - 1976
 Arpád Szabó              1954 - 1967
 Ladislav Szabó           1957 - 1958
 Vladimír Šimo            1950 - 1954
 Marta Šimová             1950 - 1953
 Július Šiška             1957 - 1994
 Ivan Urbanovič           1955 - 1970
 Ladislav Vyšný           1957 - 1977

Oblastné strediská HZS  
 OS HZS Vysoké Tatry - Starý Smokovec
 OS HZS Nízke Tatry-Bystrá 
OS HZS Nízke Tatry - Jasná 
 OS HZS Západné Tatry-Zverovka
OS HZS Západné Tatry - Žiarska dolina
 OS HZS Veľká Fatra - Donovaly
OS HZS Malá Fatra - Štefanová
OS HZS Slovenský raj - Čingov
 Stredisko lavínovej prevencie HZS-Liptovský Hrádok
 Školiace stredisko HZS - Liptovský Hrádok

Štatistika nehôd v rokoch  1650 - 1999 
V Tatrách počas týchto rokov zahynulo 1001 ľudí. V 17. storočí je známa jedna  obeť a z 18. storočia dve. V 19. storočí tragicky zahynulo 32 ľudí a v rokoch 1901 -1999 zahynulo 818 mužov a 148 žien. Vek sa pohybuje od 7 do 79 rokov. Podľa mena je známych 948 ľudí.  V 965 prípadoch bola zistená štátna príslušnosť: 319 obetí bolo zo Slovenska, 314 z Česka a Moravy, 170 obetí bolo z Poľska, 98 z Nemecka a 35 z Maďarska. menej ako 6 obetí bolo z Ukrajiny, Rakúska, Belgicka, Litvy, Ruska, USA a z bývalého ZSSR, potom z Anglicka, Holandska, Francúzska, Estónska, Bulharska, Rumunska a Venezuely.

Referencie

Externé odkazy 
Horská záchranná služba
Tatranská horská služba

Horské služby