Štefan Bočkai

Štefan Bočkai alebo Štefan Bočkaj (staršie Štefan Bocskay; po maďarsky: Bocskay István, v modernej maďarčine: Bocskai István) (* 1. január 1557, Kluž – † 29. december 1606, Košice) bol príslušník bohatej sedmohradskej magnátskej rodiny Bočkaiovcov, vodca Bočkaiovho povstania, sedmohradské knieža a uhorský protikráľ.

Raný život 
Narodil sa roku 1557 v Kluži (rumunsky Cluj) vo väzení, kam uvrhol jeho otca Juraja (György) a matku (Krisztina Sulyok) sedmohradský vojvoda Ján Žigmund Zápoľský za to, že presadzovali záujmy Habsburgovcov v Sedmohradsku. Štefana vychovali na cisárskom dvore vo Viedni a neskôr v Prahe.

Žigmund Bátori (jeho bratanec) vymenoval Bočkaia za varaždinského hlavného kapitána (15921598), čím sa stal jedným z najvýznamnejších sedmohradských politikov. 

V roku 1598 sa Žigmund Bátori zriekol trónu a krajinu napriek protestu veľkej časti sedmohradskej šľachty prepustil Habsburgovcom, vrátane bočkaiovských majetkov. 

Pri taktizovaní Bátoriovcov medzi Habsburgovcami a Turkami, na ktorom sa Bočkai osobne podieľal, dostal sa napokon do politickej izolácie. V roku 1603 odišiel do Prahy, aby sa osobne ospravedlnil cisárovi Rudolfovi, ten ho však uvrhol do „ctihodného väzenia“. Po návrate sa utiahol na svoje bihorské majetky.

Bočkaiovo povstanie 
Roku 1604 Štefan Bočkai začal na území Slovenska (jadra Kráľovského Uhorska) rozsiahle povstanie proti Habsburgovcom, ktoré v konečnom dôsledku umožnilo Turkom znovu dobyť niektoré z území (Pešť, Ostrihom), ktoré tesne predtým stratili. Jedným z dôvodov povstania bolo zvýšenie daní a konfiškácia majetku protestantov Habsburgovcami v Kráľovskom Uhorsku. Konfiškácie sa týkali najmä Štefana Ilešháziho na Slovensku, ktorý v roku 1603 utiekol do Poľska a neskôr pomáhal Bočkaiovi. Druhým, bezprostrednejším dôvodom boli akcie proti protestantom v slovenských slobodných kráľovských mestách – napríklad v Košiciach im zobrali katedrálu a dali ju katolíkom a cisár Rudolf II. na sneme v Bratislave obnovil staré zákony proti protestantom. Tretí dôvod bol v Sedmohradsku: Tento štát tradične inklinujúci skôr k Turkom než k Habsburgovcom sa v rokoch 15971598 a 16021604 stal súčasťou Kráľovského Uhorska (teda habsburského územia) a miestni šľachtici sa proti tomu búrili. Generáli cisárskych vojsk Giorgio Basta a gróf Ján Jakub Barbiano Belgiojoso d´Este preto pustošili Sedmohradsko v rokoch 1602 až 1604. Jedna skupina vzbúrencov pod vedením M. Sékelyho utiekla pred habsburskými vojskami na turecké územia (dnešné Maďarsko) a v roku 1604 presvedčila magnáta Štefana Bočkaia, bývalého spojenca Habsburgovcov, aby im pomohol proti Habsburgovcom.

V septembri 1604 sa veliteľ habsburských vojsk v Sedmohradsku tajne dozvedel, že Bočkai sa má stať vodcom vzbury a prikázal košickému kapitánovi Belgiojosovi, aby skonfiškoval Bočkaiove majetky na východnom Slovensku. Nato Bočkai v októbri 1604 začal ťaženie na východné Slovensko proti Habsburgovcom, porazil Belgiojosa, ktorý utiekol na severné Slovensko a tam pustošil. 

Bočkai obsadil Košice, potom obsadil celé východné Slovensko a z Košíc urobil svoje hlavné sídlo. Časť Bočkaiových vojsk porazil v Ožďanoch v novembri Giorgio Basta, ktorý však nedobyl Košice a na zimu sa musel stiahnuť. 20. novembra Bočkai uzavrel spojenectvo s Turkami, ktorí ho uznali za sedmohradské knieža a uhorského kráľa. V decembri 1604 Bočkai s podporou Turkov a slovenských šľachticov dobyl mestá na juhu stredného Slovenska (Fiľakovo, Krupina, Ďarmoty). 

Po zime, v apríli až októbri 1605, Bočkai dobyl skoro celé Slovensko, okrem hlavného mesta Kráľovského Uhorska Bratislavy a v máji až júni podnikal výpady do Rakúska a na Moravu. Na západe ho zastavili moravské stavy a habsburské vojská. Už v novembri 1605 však šľachtici, ktorý sa zúčastnili na povstaní začali s Habsburgovcami viesť rokovania o mieri po tom, ako bočkaiovské vojská začali rabovať krajinu, a oni sa obávali, že by si Turci – Bočkaiovi spojenci – mohli chcieť ponechať dobyté mestá a pevnosti. Bočkai súhlasil s rokovaním z obavy, aby mier neuzavreli bez neho. 

Vo februári 1606 uzavreli prímerie a 23. júna 1606 bol nakoniec podpísaný Viedenský mier, podľa ktorého Bočkai získal sedmohradský trón a tri kráľovskouhorské stolice na hraniciach so Sedmohradskom (ktoré sa mali vrátiť po jeho smrti), a uhorskí šľachtici získali späť svoje predchádzajúce politické a náboženské privilégiá. Mier však mal nadobudnúť účinnosť, až keď sa uzavrie mier medzi Habsburgovcami a Turkami, a cisár Rudolf II. s Viedenským mierom nesúhlasil. 

11. novembra 1606 bol nakoniec pri Hurbanove uzavretý Žitavský mier medzi arcikniežaťom Matejom Habsburským, Turkami a Štefanom Bočkaiom, ktorý tak ukončil pätnásťročnú vojnu, ako aj Bočkaiovo povstanie. Boli zrušené nariadenia, ktoré vydal Rudolf II. proti nekatolíkom, Bočkai bol uznaný za sedmohradské knieža, najjužnejšie Slovensko sa znova stalo súčasťou habsburského územia a Habsburgovci zaplatili Turkom jednorazovú sumu 200 000 toliarov. Samotný cisár Rudolf II. s mierom opäť nesúhlasil, čo nakoniec roku 1608 využil arciknieža Matej, aby ho zosadil z rakúskeho a uhorského (nie však českého) trónu a stal sa novým kráľom a neskôr cisárom.

Smrť 
Bočkai zomrel onedlho v Košiciach. Hajdúsi boli presvedčení, že ho otrávil jeho kancelár Michal Káthay, preto ho zabili. Nástupcom Štefana Bočkaia na Sedmohradskom tróne sa stal 1. februára 1607 Žigmund Rákoci.

Galéria 
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.

Zdroje

Literatúra 
 BOTTO, Július: Štefan Bocskay a jeho anjeli (Nákres dejepisný). In: Slovenské pohľady, r. XXII, 1902, č. 10, s. 592  616.

Iné projekty 

Bočkaiovci
Dejiny Slovenska
Vládcovia Sedmohradska
Uhorskí šľachtici
Slovenskí šľachtici
Osobnosti z Klužu