Ruská literatúra

Ruská literatúra je súčasť ruského umenia a významným celkom svetovej literatúry.

10.-11. storočie 
Ruská literatúra sa začína staroruskou etapou 10. až 11. storočia spätou s obdobím Kyjevskej Rusi (napr. metropolita Ilarion). K jej vzniku významne prispela ruská ústna ľudová slovesnosť.  Svoj prvý veľký rozkvet zažila ruská literatúra hneď vo vstupnej fáze svojho vývoja, v 11. a 12. storočí v „zlatom veku“ Kyjevskej Rusi. Vznikajú byliny, folklórne epické spevy o hrdinskom živote bohatierov.

12. storočie 

Medzi prvé literárne diela ruskej literatúry patrí hrdinský epos Slovo o pluku Igorovom, ktorý napísal neznámy autor koncom 12. storočia. Premietli sa do neho urputné boje s kočovníkmi a žiaľ nad úpadkom moci a slávy Kyjevskej ríše v dobe začínajúcej feudálnej rozdrobenosti.

13. storočie 

Tatársky vpád  v druhej tretine 13. storočia ťažko zasiahol aj ruskú literatúru. Na ďalších dvesto rokov sa spomalil jej vývoj. Po ukončení tatárskej nadvlády v poslednej tretine 15. storočia a počas postupnej konštitúcie Moskovského štátu ako nového centra ruského národného života nastalo v literatúre oživenie.

17. storočie 

K významnému pokroku došlo v 17. storočí, jeho druhá polovica sa zvykne označovať za „druhý zlatý vek ruskej literatúry“. V tej dobe sa s využitím neskoro renesančných a barokových vplyvov zo Západu, hlavne z Poľska, aj v ruskej literatúre objavili aspoň počiatočné formy vlastnej umelej poézie (rôzne básnické hračky, šarády, rýmované učebnice, atď). Dôležité bolo aj prenikanie ľudových prvkov a ľudovej životnej skúsenosti do literatúry, ktoré súviselo so snahou o zobrazovanie reality, literárnymi výpadmi proti panujúcim štátnym a cirkevným poriadkom. Odtiaľ vyrástla satirická novelistika tej doby.

18. storočie 

Nástup novej ruskej literatúry sa spája s 18. storočím, hlavne s jeho druhou štvrtinou, kedy sa v dôsledku reforiem Petra I. a francúzskeho vplyvu presadil aj v Rusku najvýznamnejší smer vo vtedajších európskych literatúrach – klasicizmus. Jeho zásluhou ruská literatúra v priebehu niekoľkých desaťročí prekonala dlhodobú uzavretosť, obnovila spojenie so svetom a nadobudla svetský ráz. 
Najvýznamnejší autori tohto obdobia boli:
 1708 - 1744 Antioch Dmitrijevič Kantemir
 1703 - 1769 Vasilij Kirillovič Trediakovskij
 1711 - 1765 Michail Vasilievič Lomonosov
 1717 - 1777 Alexander Petrovič Sumarokov
 1744 - 1818 Nikolaj Ivanovič Novikov
 1745 - 1792 Denis Ivanovič Fonzivin
 1743 - 1816 Gavril Romanovič Deržavin

Prelom 18. a 19. storočia 

V Rusku prechod z 18. storočia do 19. storočia neprebiehal ako vystriedanie klasicizmu romantizmom. Klasicizmus naopak zostával dôležitou a produktívnou zložkou novej literatúry; v niektorých žánroch, hlavne nižších, len teraz kulminoval. Avšak hlavným zdrojom literárneho pohybu klasicizmus od sklonku osemdesiatych 
rokov 18. storočia už predsa len nebol. Tým bola skôr premena samotného predmetu a koncepcie krásnej literatúry, ku ktorej začalo vtedy v Rusku dochádzať v súvislosti s všeobecnou krízou absolutistického feudalizmu. Prevratné udalosti vo vtedajšej Európe ani nespokojnosť roľníkov sa navonok ruskej spoločnosti viditeľnejšie nedotkli. Vážne sa však premietli do duchovnej sféry, predovšetkým do literatúry. Namiesto neosobných a nadosobných zásad sa v jej strede ocital ľudský jedinec a jeho obyčajný, osobný, predovšetkým citový život. Nastupovala literatúra ako spontánny a osobitý prejav ľudského vnútra.  
Najvýznamnejším rezultátom tohto vývoja boli romantické, prípadne preromantické prúdy (v Rusku najväčšmi v podobe sentimentalizmu). Zosilnený dôraz na emocionálnu a zmyslovú zložku ľudského bytia a z toho plynúce vedomie jedinečnosti každej bytosti nachádzali odozvu v tvorbe klasicizmu prostrednícvom klasicistických foriem a postupov. To viedlo k symbióze a  prelínaniu zdanlivo protichodných smerov.
 
Liberalizácia za vlády Alexandra I. umožnila zakladanie časopisov a literárnych spoločností.
1801 vznikol Slobodný spolok ctiteľov slovesnosti, vied a umení (Вольное общество любителей словесности, наук и художеств). Združoval básnikov radiščevovcov, ktorí sa pokúšali o lyriku demokratického občianskeho obsahu. Najvýznamnejší členovia spolku:
 Kondratij Fiodorovič Rylejev
 Alexandr Jefimovič Izmajlov
 Viľgeľm Karlovič Kiucheľbeker
 Jevgenij Abramovič Baratynskij
1811 Beseda priateľov ruského slova (Беседа любителей русского слова) zjednocovala epigónov klasicizmu k obhajobe cirkevnej slovančiny a starej poetiky. Jej útoky smerovali proti Karamzinovi, neskôr proti Žukovskému. Najvýznamnejšími členmi boli:
 Ivan Andrejevič Krylov
 Gavril Romanovič Deržavin
 Alexandr Sergejevič Gribojedov
1815 Arzamas (Арзамас) vytvorili stúpenci Karamzinovej jazykovej reformy. Najvýznamnejšími členmi boli:
 Ivan Ivanovič Dmitrijev
 Nikolaj Michajlovič Karamzin
 Alexandr Sergejevič Puškin
 Vasilij Andrejevič Žukovskij
Postupne sa uvoľňovala strohá jazyková norma a štýlová kodifikácia. Napriek razantnému odporu konzervatívnych síl prevláda snaha písať jazykom, ktorý by sa priveľmi nelíšil od hovorovej ruštiny.
Najvýznamnejší autori:
 1749 - 1802 Alexandr Nikolajevič Radiščev
 1766 - 1826 Nikolaj Michajlovič Karamzin
 1760 - 1837 Ivan Ivanovič Dmitrijev
 1769 - 1816 Vladislav Alexandrovič Ozerov
 1779 - 1831 Alexandr Jefimovič Izmajlov
 1783 - 1852 Vasilij Andrejevič Žukovskij
 1769 - 1844 Ivan Andrejevič Krylov
 1787 - 1855 Konstantin Nikolajevič Baťuškov

Dvadsiate roky 19. storočia 
Dvadsiate roky 19. storočia sa často nazývajú „zlatým vekom ruskej poézie“. Veľkolepý vzostup ruskej poézie súvisel s veľkým vzostupom ruského spoločenského a duchovného života a myslením po víťazstve nad Napoleonom. Jeho výsledky predstavujú závažnú hodnotu, akú po sebe zanechalo celonárodné ruské pozdvihnutie najprv voči cudziemu votrelcovi, potom proti domácej despocii. Pozvolný pokles prvotných ilúzií o samočinnej premene ruských vnútorných pomerov viedol k radikalizácii v politickej a ideovo-fiozofickej oblasti, k nárastu opozičných nálad a prejavov. Vzniká prvé vedome a koncepčne revolučné hnutie v ruských dejinách, organizované v niekoľkých tajných vojenských spolkoch. Dekabristi sa v decembri 1825 pokúsili o zásadný politický prevrat, o odstránenie samoderžavného spôsobu vlády. 

V literatúre sa začala od polovice desiatych rokov formovať generácia básnikov, literátov, kritikov, ktorí napriek svojej značnej svetonázorovej i estetickej odlišnosti vyjadrovali spoločnú nespokojnosť s daným stavom ruskej spoločnosti a ruskej literatúry. Najvýraznejšie sa o ovplyvnenie spoločenského vedomia a spoločenskej reality svojou tvorbou usilovali básnici šľachtického revolucionizmu, autori, ktorí boli spätí s hnutím dekabristov - dekabristickí básnici.
Medzi významné diela ruského romantizmu patrí veršovaný román Eugen Onegin ruského spisovateľa a básnika Alexandra Sergejeviča Puškina

Najvýznamnejší autori:
 1795 - 1826 Kondratij Fiodorovič Rylejev
 1795 - 1872 Vladimir Fedosejevič Rajevskij
 1786 - 1880 Fiodor Nikolajevič Glinka
 1797 - 1837 Alexandr Alexandrovič Bestužev
 1797 - 1846 Viľgeľm Karlovič Kiucheľbeker
 1802 - 1839 Alexandr Ivanovič Odojevskij 
 1795 - 1829 Alexandr Sergejevič Gribojedov
 1800 - 1844 Jevgenij Abramovič Baratynskij

Tridsiate roky 19. storočia 
Pomerne ľahké víťazstvo Mikuláša I. nad vzburou dekabristov ovplyvnio ruský spoločenský vývoj na niekoľko desaťročí. Podstatne zhoršilo vnútropolitické pomery. Problémy, ktoré boli príčinou vzbury 14.decembra 1825, však rázny spôsob vlády vyriešiť nedokázal. V dlhodobej perspektíve sa problémy ešte prehlbovali. Zastaraná feudálne byrokratická ekonomika i administratíva sa dostávali do ešte silnejších rozporov s potrebami novej doby. V spoločnosti pod zdanlivou stabilitou narastala nespokojnosť, čo sa naplno prejavilo na konci vlády Mikuláša I. v súvislosti s krymskou vojnou v polovici 50. rokov 19. storočia.
Nespokojnosť sa prejavovala aj občasnými roľníckymi vzburami ľudu a živým ohlasom revolučných pohybov v Európe, napr. júlové udalosti v Paríži 1830 či poľské povstanie 1830-1831.
Duch nesúhlasu pretrvával aj v literatúre. U tých dekabristov, ktorí prežili, Puškina, išlo o vernosť a úctu osobnej pamiatke popravených a deportovaných priateľov, taktiež o vedomú snahu udržovať aspoň základný zmysel ich myšlienkového odkazu. 
Strediskom ideového kvasu sa v prvej polovici 30. rokov stala Moskovská univerzita a jej pololegálne študentské diskusné krúžky, medzi ktorými vynikali hlavne dva:
 Stankevičov krúžok
 Gercenov a Ogarjovov krúžok

V druhej polovici tridsiatych rokov sa začali vyhraňovať dve koncepcie žiadajúce úpravz ruských vnútropolitických pomerov a postavenia Ruska vo svete:
 slavianofilstvo
 západníctvo

Najvýznamnejší autori:
 1799 - 1837 Alexandr Sergejevič Puškin
 1814 - 1841 Michail Jurievič Lermontov 
 1809 - 1852 Nikolaj Vasilievič Gogoľ 
 1809 - 1842 Alexej Vasilievič Koľcov
 1804 - 1869 Vladimir Fiodorovič Odojevskij

Pozri aj 
 Zoznam ruských spisovateľov

Zdroje 
 PAROLEK, Radegast - HONZÍK, Jiří: Ruská klasická literatura. Svoboda, Praha: 1976. 629 s.
 JEHLIČKA, Miloslav - NEUMANN, Bohumil - PAROLEK, Radegast - ZADRAŽIL, Ladislav: Ruská literatura 19. století. Univerzita Karlova, Praha: 1993. 209 s. ISBN 80-7066-796-6

Ďalšia literatúra 
 HONZÍK, Jiří: Dvě století ruské literatury. Torst, Praha: 2000. 426 s. ISBN 80-7215-104-5
 SVATOŇ, Vladimír: Z druhého břehu. Torst, Praha: 2002. 603 s. ISBN 80-7215-179-7
 KULEŠOV, Vasilij Ivanovič: Istorija russkoj literatury XIX veka. Vydavateľstvo МГУ, Moskva: 1997. 624 s. ISBN 5-211-03044-3

Externé odkazy