Duša

Duša (alebo v niektorých kontextoch nadvedomie) je v rôznych náboženstvách, filozofických smeroch a pod. označenie pre oživujúci princíp, najčastejšie človeka.

Duša je nositeľ mravného a duchovného života a priesečník citu, vedomia a etiky ako bytostne individuálnych schopností. 

Pôvodne duša súvisela s dychom. V panteizme sa chápe ako životný princíp celej prírody. Podľa aristotelovej filozofie je duša princípom života. V kresťanstve je duša Bohom stvorený ale bytostne individuálny princíp. V kresťanstve tento pojem spracoval Tomáš Akvinský, ktorý hovorí o duši ako o forme tela. Podľa Immanuela Kanta je duša transcendetálnou ideou, ktorá presahuje skúsenosť, ale podmieňuje možnosť ľudského konania.

Filozofické názory 
 Aristoteles: Duša je tej istej podstaty ako telo; je formou tela, je životným princípom. Duša (u rastlín vegetatívna, u živočíchov zmyslová, u človeka mysliaca) je podstatná a aktivna zložka indivídua, je bytostnou jednotou jeho prvkov. Keďže u človeka je navyše rozumová, umožňuje mu pochopiť a poznať jestvujúce ako jestvujúce, jeho najvyššie princípy, ktorých skúmanie patrí prvej filozofii či teológii.

 Demokritos: Duša je súbor atómov. Duša je akoby kvintesenciou drobných hladkých a okrúhlych atómov, ktoré sa vyznačujú osobitnou pohyblivosťou a sú prameňom života. Všetko, čo žije, má nejakú dušu, ktorá sa znova rozpadá na jednotlivé atómy vo chvíli, keď toto žijúce tratí svoje existenciálne bytie v dôsledku narušenia tvaru, zmeny polohy a individuálneho usporiadania. Schopnosti duše sú rozložené v jednotlivých orgánoch živej bytosti. V človeku je duša tým najušľachtilejším. Je zložená z najlepšie tvarovaných atómov vzduchu a tepla, pretože je v nej najviac rozumu, čo súvisí práve s prítomnosťou tepla. 

 Denis Diderot: Duša je uvedomovanie si vnutorného i vonkajšieho pohybu, rozvíjajúceho sa v organickom a svojbytnom stroji tela, na báze jednoty a nedeliteľnosti organizmu. Sídlom duše je mozog ako ústredný orgán ovládajúci mechanizmus organizmu. 

 Empedokles:  Duša je celok organických funkcií a prameň zmyslového poznania; inokedy Empedokles dušu chápe ako daimonion obsiahnuté v krvi, ktoré sa riadi vlastnou metódou konania prostredníctvom čohosi, čo je zárodkom budúcej koncepcie idey a dualizmu tela a duše. 

 Georg Wilhelm Friedrich Hegel:  Duša je jedna z troch hlavných vývojových foriem subjektívneho ducha, ktorú skúma antropológia. Duša sa vyvíja najprv v podobe prírodnej duše, vyššou vývojovou formou je ďalej cítiaca duša a napokon sa vývin duše završuje v podobe skutočnej duše. 

 Herakleitos: Duša je smrtelná, materiálna a tvorí ju oheň. Existuje duša človeka duša zvieraťa. 

 Slovenské zlomky: 
 Pre duše je smrť stať sa vodou, pre vodu však je smrť stať zemou, zo zeme vzniká voda, z vody duša. 22 B 36 (z Klementa)
 Keď sa muž opije, dá sa viesť nedospelým chlapcom, tacká sa a nepozoruje, kam ide; má totiž vlhkú dušu. 22 B 117 (zo Stobaia)
 Suchá duša - najmúdrejšia a najlepšia. 22 B 118 (zo Stobaia)
 Hranice duša nenájdeš, aj keby si kráčal a uberal sa všetkými cestami; taký hlboký logos (mieru) má. 22 B 45 (z Diogena)
 Duša má logos (mieru), ktorý sa sám rozmnožuje. 22 B 115 (zo Stobaia)
 Duše čuchajú v podsvetí. 22 B 98 (z Plutarcha)
 Človek si v noci zapaľuje svetlo, pretože mu vyhaslo svetlo očí; ale v živote sa dotýka (v spánku) mřtveho, v bdení sa dotýka spiaceho. 22 B 26 (z Klementa)

 Herofilos: Duša má ako svoj nástroj mozog. 

 Carl Gustav Jung: Duša je rad obrazov v najširšom zmysle, ktorého štruktúra je nesmierne dômyselná a účelná; je to v obrazoch vyjadrená názornosť životných aktivít. Duša predpokladá živé telo, aby jej obrazy mohli žiť. Duša prekladá fyzikálny proces do radu obrazov, ktoré často sotva badateľne suvisia s objektívnym procesom. Prvkami duševnej štruktúry sú archetypy. Jednou z funkcií duše je veda. V duši má svoj pôvod všetko poznanie. Duša je najväčší zo všetkých kozmických divov. Skutočnosti ľudskej duše koniec koncov rozhodujú o pravde a omyle. 

 Leibniz: Duša je monáda. 

 Platón: Duša sa vyznačuje preexistenciou, nehmotnosťou a nesmrteľnosťou; má zložku pudovú alebo žiadostivú, senzitívnu alebo srdnatú a rozumovú (duch). Rozumová duša sídli v hlave, srdnatá duša sídli v hrudi žiadostivá duša sídli v bruchu. Telo je väzením duše. Duša sa s telom v človeku spája na základ koexistencie, a nie jednoty substancie. Je veliteľom a strážcom tela. S Platónom začalo rozlišovanie medzi dušou zvieraťa a človeka tým, že sa vyzdvihovala schopnosť myslenia ako privilégium človeka. 

 Plotínos: Duša je jeden z troch základných stupňov súcna. 

 Sokrates:  Duša je uschopňuje človeka byť dobrý; schopnosť byť dobrý sa však prejaví iba u človeka, ktorý k tejto schopnosti dospel rozumom a nazera (bezprostredne poznáva) podstatu dobra. Tam, kde vládne rozum, napĺňa sa duša cnosťou, tam, kde vládne nevedomosť, dochádza k mravnému úpadku Poznanie teda priamo ovplyvňuje mravné správanie sa človeka. Pri hľadaní dobra človeku pomáha daimonion. Prvoradou vecou človeka má byť starostlivosť o ľudskú dušu. 

 Tomáš Akvinský: Duša má tri časti: vegetatívnu, senzitívnu a rozumovú. Duša je javom sveta nadprirodzeného. 

 Táles: Duša je jemná hmota. Zdá sa, že podľa toho, čo sa spomína, aj Táles pokladal dušu za čosi pohyblivé, keď povedal, že magnetovec má dušu, pretože hýbe železom. 11 A 22 (z Aristotela)

 Milétska škola: Duša je jemná hmota.

Srdnatá duša 
Srdnatá duša (Platon) je časť duše sídliaca v hrudi a jej harmóniou je mužnosť.

Základ duše 
Základ duše () je najvnútornejšia, najhlbšia podstata duše, ktorá ju uschopňuje prijímať božskosť. Pojem základu duše vypracúvala nemecká mystika, najmä Majster Eckhart.

Referencie

Pozri aj 
 duša človeka
 duša zvieraťa

Iné projekty 

Metafyzika
Náboženstvo