Anton Neuwirth

MUDr. Anton Neuwirth, Dr.h.c. (* 22. január 1921, Bystričany – † 21. september 2004, Bojnice) bol slovenský lekár, politický väzeň, politik a diplomat. Bol predseda Konfederácie politických väzňov Slovenska, pôsobil ako poslanec Národnej rady Slovenskej republiky, prvý slovenský veľvyslanec pri Svätej Stolici a čestný predseda Spoločenstva Ladislava Hanusa a Kresťanskodemokratického hnutia. Je po ňom pomenované Kolégium Antona Neuwirtha ako vzdelávacia akademická inštitúcia so sídlom v Ivanke pri Dunaji.

Životopis

Mladosť a štúdium 
Neuwirth sa narodil sa 22. januára 1921 v osade Chalmová v Bystričanoch ako syn Dezidera Neuwirtha a Antónie, rodenej Denkovej. Po otcovi bol židovského pôvodu, jeho rodičia absolvovali cirkevný sobáš v roku 1930. Rodina sa často sťahovala – detstvo prežil v Kapušanoch, Prešove, Žiline a nakoniec v Bojniciach. Zmaturoval v roku 1939 v Prievidzi. Po maturite išiel študovať na Lekársku fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, kde ukončil štúdium rigoróznymi skúškami v roku 1945. Počas štúdia býval na internáte Svoradov a bol členom Spolku svätého Vojtecha. V rokoch 19451947 študoval tiež chémiu na Prírodovedeckej fakulte UK. V roku 1946 začal pracovať na Ústave lekárskej chémie LF UK v Košiciach, zároveň absolvoval vojenskú službu v Prahe a Martine. Z ústavu odišiel ako vedecký pracovník na štipendijný pobyt do Zürichu, kde spolupracoval s nositeľom Nobelovej ceny za chémiu profesorom Paulom Karrerom. Na Zurichskej univerzite absolvoval ďalšie dva semestre chémie. Následne sa v roku 1949 sa vrátil s rodinou do Československa, kde bol poverený vedením Ústavu lekárskej chémie a prednášaním na LF UK a na Vysokej škole veterinárskej.

V roku 1943 sa ako študent medicíny Neuwirth stretol s chorvátskym jezuitom Tomislavom Kolakovičom. Stal sa členom jeho krúžku Rodina.

Väzenie a lekárska prax 
Neuwirth sa dostal do problémov pre jeho nesúhlas s politikou komunistického režimu v ČSR. Ešte v roku 1951 odmietol podpísať telegram za odsúdenie biskupov Gojdiča, Vojtaššáka a Buzalku. 30. novembra 1953 bol v Košiciach zatknutý a vzatý do vyšetrovacej väzby najprv v Košiciach, neskôr v Prahe-Ruzyni. Po takmer roku väzby bol v októbri 1954 Najvyšším súdom v Prahe odsúdený na 12 rokov väzenia, prepadnutie majetku a 10 rokov straty občianskych práv. Doma zanechal manželku so štyrmi deťmi, pričom najmladší Anton mal v čase zatknutia iba 7 mesiacov. Postupne bol väznený na Pankráci, v Ilave a v Leopoldove. Z väzenia bol prepustený po šesť a pol roku väznenia 9. mája 1960 po amnestii prezidenta Novotného pre politických väzňov.

Po prepustení sa zamestnal na pôrodnici v Žiline, neskôr na Okresnom ústave národného zdravia (OÚNZ) v Čadci v zdravotníckom laboratóriu. Následne sa stal ako primárom Oddelenia klinickej biochémie. Počas pôsobenia v Čadci stál za významným objavom výskytu alkaptonúrie, dedičnej choroby, postihujúcej najmä pohybové ústrojenstvo. V roku 1960 si urobil atestáciu z internej medicíny a v roku 1962 z klinickej biochémie. V roku 1966 sa stal primárom Oddelenia klinickej biochémie nemocnice LF UK v Martine. Na jar 1973 bol v martinskej nemocnici vyzvaný osobitnou komisiou, aby vystúpil z katolíckej cirkvi. Keďže odmietol, bol odvolaný z postu primára a až do odchodu do dôchodku v roku 1987 pracoval na poste zástupcu primára. Ako dôchodca pracoval do novembra 1989 na Oddelení klinickej biochémie OÚNZ v Bojniciach.

Život po roku 1989, politické a diplomatické pôsobenie 
V roku 1989 sa Anton Neuwirth začal aktívne angažovať vo vznikajúcom Kresťanskodemokratickom hnutí. V rokoch 1992 až 1994 bol poslancom Slovenskej národnej rady, resp. Národnej rady Slovenskej republiky. V roku 1993 ako nominant KDH kandidoval na prezidenta SR. Stal sa členom Predsedníctva KDH a v roku 1993 čestným predsedom KDH. 

V roku 1994 sa stal prvým veľvyslancom SR pri Svätej stolici vo Vatikáne. Mal blízky vzťah s pápežom Jánom Pavlom II. a vo Vatikáne požíval všeobecnú úctu. V apríli 1996 ho vláda Vladimíra Mečiara z Vatikánu stiahla a chcela ho odvolať. Prezident Michal Kováč odmietol odvolanie podpísať, Neuwirth tak zostal až do februára 1997 na „konzultáciách“ v Bratislave. Potom sa znovu vrátil do Vatikánu, avšak keď pominulo funkčné obdobie prezidenta Kováča, Mečiarova vláda ho z postu veľvyslanca už úspešne odvolala.

Neuwrith bol hlavným architektom tzv. Základnej zmluvy Slovenskej republiky s Vatikánom a dvoch čiastkových zmlúv: o duchovnej službe v ozbrojených silách a zboroch a o náboženskej výchove a vzdelávaní. Tieto zmluvy majú s vládou SR podpísané rovnako všetky registrované cirkvi a náboženské spoločnosti v SR. Základná zmluva má v sebe zakomponované štyri čiastkové zmluvy. Tretia zmluva je o finančnom zabezpečení Katolíckej cirkvi a štvrtá o tzv. výhrade vo svedomí. Čiastková zmluva o výhrade vo svedomí bola originálna myšlienka Neuwirtha, v rámci zmlúv štátov sveta so Svätou stolicou niečo úplne nové, keďže takúto zmluvu dovtedy neprijal žiadny štát na svete. Neuwrith vo svojej intuícii predvídal, že otázka svedomia kresťanov bude v legislatívach, najmä vyspelých západných štátov, vystavená v budúcnosti obrovskému tlaku. Prijatie zmluvy, pripravenej v roku 2005 pod gesciou ministra spravodlivosti SR Daniela Lipšica, by bolo precedensom pre všetky krajiny sveta. Vtedajší predseda vlády Mikuláš Dzurinda nakoniec odmietol dať do vlády hlasovať o tejto zmluve, hoci by ju väčšina vlády podporila. Reakciou na tento krok bol vo februári 2006 odchod KDH z vlády a predčasné parlamentné voľby. 

Anton Neuwirth zomrel nečakane 21. septembra 2004 v Bojniciach.

Osobný život 
Anton Neuwirth sa 12. júla 1947 zosobášil s Evou Adámkovou (* 1925† 1995), rovnako členkou Kolakovičovej Rodiny. Mali spolu štyri deti, v roku 1948 sa im v Zürichu narodila prvá dcéra Anna, v roku 1949 dcéra Katarína, v roku 1951 syn František a v apríli 1953 najmladší syn Anton. Všetky štyri deti vyštudovali medicínu, najstaršia Anna sa neskôr stala političkou, poslankyňou Národnej rady SR aj Európskeho parlamentu.

Ovládal šesť jazykov vrátane taliančiny a latinčiny.

Odkaz 
Po Neuwirthovi bolo pomenované Kolégium Antona Neuwirtha, vzdelávacia inštitúcia zameraná na výchovu spoločensky angažovaných mladých ľudí v duchu kresťanských hodnôt a kultúrneho odkazu západnej civilizácie, sídliaca v Ivanke pri Dunaji.

Ocenenia 
 nositeľ Veľkokríža Rytierskeho rádu Pia IX.
 nositeľ Veľkokríža Zvrchovaného Rádu maltézskych rytierov
 nositeľ Pribinovho kríža I. triedy
 Ocenenie Zlatá medaila od univerzity Urbaniana v Ríme, 1998
 Medaila za zásluhy o slovenskú diplomaciu, in memoriam
 Štátna cena Jozefa Miloslava Hurbana, in memoriam (2021)

Bibliografia 
 Anton Neuwirth, Rudolf Lesňák: Liečiť zlo láskou, Kalligram, 2001, autobiografia, ISBN 8071493902.

Literatúra, dokumenty 
 Anton Neuwirth - lekár, filozof, humanista, dokumentárny film, 2014

Referencie

Externé odkazy 
 Kolégium Antona Neuwirtha - Prečo Anton Neuwirth?
 Stránky venovaná Antonovi Neuwirthovi na Facebook-u  
 Anton Neuwirth: Ak človek nebol v inej kuchyni, myslí si, že tá jeho je najlepšia
 Anton Neuwirth: Som človek na moste

Osobnosti z Bystričian
Slovenskí lekári
Slovenskí diplomati
Slovenskí politickí väzni
Konfederácia politických väzňov Slovenska
Pro-life aktivisti
Kandidáti na prezidenta Slovenskej republiky (1993)
Veľvyslanci Slovenska pri Svätej stolici
Laureáti Pribinovho kríža I. triedy
Politici KDH
Poslanci NR SR (1992 – 1994)
Absolventi Lekárskej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Držitelia štátnej ceny Jozefa Miloslava Hurbana