Cílium (bunka)

Cílium (iné názvy: brva, riasa, riasinka , cília , cilium; lat. cilium, mn. č. cilia) je bunková organela podlhovastého tvaru vyskytujúca sa u eukaryotických buniek, ktorej funkcia môže byť pohyb bunky, vytváranie vodného prúdu v jej blízkom okolí (a tým napríklad priháňanie potravy alebo odvádzanie hlienu z priedušiek) alebo jej funkcia môže byť senzorická či signálna. 

Výraz cílium (a vyššie uvedené synonymá) sa niekedy používa len na označenie pohyblivých cílií  (definíciu pozri nižšie) alebo len na označenie pohybového ústroja nálevníkov (Ciliata).

Cílium a bičík 
Cílium a eukaryotický bičík sú štruktúrne a funkčne identické a majú spoločný evolučný pôvod. Preto sa tieto pojmy často zamieňajú. V staršej literatúre sa eukaryotický bičík a cília rozdeľovali, napr. podľa ich veľkostí (bičík bol udávaný ako dlhšia štruktúra) a počtu. Ale dnes vieme uviesť aj príklady krátkych bičíkov a dlhých cílií. Napríklad cílie čuchového epitelu majú dĺžku 50-60 μm, čo je udávané ako bežná dĺžka bičíka ľudskej spermie. Bičík jednobunkovej riasy Chlamydomonas je dlhý 12 μm, čo je približná dĺžka kinocílie.

Typy 
Na základe štruktúry a funkcie je možné rozdeliť cíliá na dve kategórie: 
pohyblivé cíliá (iné názvy: sekundárne cíliá, kin(et)ocíliá) 
nepohyblivé cíliá (iné názvy: primárne cíliá, stereocíliá)
(Poznámka: Výrazy kinocílium a stereocílium  majú aj iné než tu uvedené významy)

Pohyblivé cíliá 
Pohyblivé cíliá sa vyskytujú u jednobunkových eukarytov, najmä u nálevníkov/brvavcov (Ciliata), ktoré sú podľa nich aj pomenované. Tu pohyblivé cíliá slúžia buď na pohyb bunky alebo na vytváranie vodného prúdu pri bunke (a tým napríklad na priháňanie potravy k cytostóme). Okrem toho sa vyskytujú u mnohých mnohobunkových živočíchov, kde môžu mať rovnaké ale aj odlišné funkcie ako u jednobunkovcov. Konkrétne sa vyskytujú najmä:
u primitívnych bezstavovcov, napr.: vločkovce (Placozoa), rebrovky (Ctenophora), pásnice (Nemertini), ploskavce (Plathelminthes), brušnobrvky (Gastrotricha), vírniky (Rotifera);
na larvách niektorých bezstavovcov (najmä z taxónov hubky (Porifera), mechúrniky (Coelenterata), obrúčkavce (Annelida) a hviezdovky (Asteroidea))
v metanefrídiách, črevách, na čuchových receptoroch, na tykadlách a pod. niektorých bezstavovcov;
v dýchacom trakte, vo vajcovode, vo vývodoch žliaz a na povrchu ependýmových buniek niektorých stavovcov vrátane človeka (Cíliá na ependýmových bunkách sú zrejme jedným z mechanizmov pohybu mozgovo-miechového moku.). 

U človeka môžeme pohyblivé cíliá nájsť v dýchacom trakte, vo vajcovode, ependýmové cíliá v mozgu a pod.

Niektorí autori označujú ako (pohyblivé) cíliá aj výbežky na pohyblivých spermatozoidoch niektorých rastlín, najmä cykasov a ginka, iní autori tieto výbežky nazývajú bičíky.

Epitel, na ktorom sú pohyblivé cíliá, sa volá obrvený epitel (riasinkový epitel).

Nepohyblivé cíliá 
Nepohyblivé cíliá sa vyskytujú napríklad na väčšine ľudských buniek.

Stavba pohyblivého cília 
Základnou stavebnou štruktúrou cílie je axonéma, ktorá sa skladá z mikrotubulov. Pri pohyblivých cíliách deväť mikrotubulárnych dabletov obkolesuje jeden centrálny mikrotubulárny pár (9+2). Pri nepohyblivých zväčša centrálny pár chýba (9+0). Celá táto štruktúra je ponorená do základnej matrix obklopenej membránou, ktorá prechádza do cytoplazmatickej membrány. Na báze cílií je uložené bazálne teliesko, ktoré je tvorené deviatimi tripletmi mikrotubúl (vzniklo z centriolu). Bazálne teliesko sa zúčastňuje na tvorbe a diferenciácii bŕv. Cíliá môžu pokrývať celé telo, byť usporiadané do radov alebo obklopovať "bunkové ústa" – cytostóm.

Zdroje 

Bunka