École des Beaux-Arts

École des Beaux-Arts (doslova Škola výtvarných umení) je jednou z mnohých vplyvných umeleckých škôl vo Francúzsku. Je to kolíska štýlu Beaux-Arts v architektúre a mestskom plánovaní, ktorej sa vo Francúzsku a USA darilo na konci devätnásteho storočia a v prvej štvrtine dvadsiateho storočia.

Škola umenia založená v roku 1648 kardinálom Mazarinom. Zabezpečovala vrcholnú úroveň štúdia v oblasti architektúry, kresby, maľby, sochárstva, rytiny a klenotorezbe.

Škola priniesla pod kontrolou vlády Ľudovíta XIV. originálny vklad umelcov, zdobenie palácov a maľovanie kráľovskej rodiny, ale škola sa neskôr stala nezávislou za Napoleona III. v roku 1863. 

„École“ je kľúčom klasického umenia - Grécka a Rímska architektúra, študovanie a imitovanie starých majstrov. Akcent bol umiestnený na výkrese vopred, hociktorý zo študentov mohol postúpiť v maľovaní, ale tak sa mohlo stať len prostredníctvom splnenia prísneho postupu. Najskôr dali dokopy rytiny, tiež nazývané „kresba z plochy“. Keď to dokončili, mohli začať kresbu zo sadrového odliatku alebo tiež volaná „kresba zo zagulatenia“ alebo „antické umenie“. Potom, a len potom im bola umožnená, pre postup, aj kresba „zo života“, teda kresba nahých modelov (akty).

Keď John Singer Sargent prišiel do Paríža v roku 1874, umelecký svet sa skladal z troch veľmi odlišných orgánov, ktoré koexistovali symbolicky v trojuholníku a štvrtý orgán bol jeho centrom.

Na vrchole tohto trojuholníka bola dôstojná „École“, navrhnutá na to, aby antickí maliari tvorili v objavujúcom sa svete, ktorý je vzrušený novými umelcami snažiacimi sa ich nasledovať (Manet a iní). Ale „École“ bola vrchol uznávaného úspechu s uznávanými hodnotami skúšky tak náročnej, že bola považovaná za najlepšiu na svete. Všeobecne akceptovaná „École“ bola považovaná za to najlepšie; a aj keď revolúcia v umení bola uskutočnená, nemala vplyv na hlavný prúd a budúcnosť. Každý rok „École“ robila súťaž pre veľkú cenu Ríma. Víťaz získal plné štipendium na štúdium v Ríme.

Druhý bod v tomto trojuholníku boli nezávislé ateliéry, kde boli študenti priamo učení pod kontrolou uznávaného učiteľa, ktorý nebol súčasťou „École“. Študenti školení v týchto ateliéroch s nádejou prechádzajú prijímacou skúškou, ako aj v „École“, chcú získať uznanie ich spojením so známym „prax-učiteľom“. Majstri prevádzkovali ateliér ako nejaký symbol vyjadrujúci postavenie ich veľkosti. Úspech ich študentov mal v „École“ a v „ Salóne“ len zrkadliť, ako veľkolepí skutočne boli. Ako odplata za ich študentov boli úspechy a spoločenské postavenie.
“Úspechy plodia úspechy“. Väčší majster (učiteľ), nadanejší študenti sa chcú spojiť a vyrovnať sa so zanechanými poznatkami - oboje „École“ aj „ salón“. Súťažením medzi samostatnými ateliérmi, mienená „École des Beaux-Arts“ by mohla zvyšovať latku, dokonca by získavali väčšiu záruku, pretože by boli najlepší z najlepších.

Tretí bod v trojuholníku bol každoročný Parížsky salón, ukazuje že každý človek chce byť úspešný, a z ktorého verejnosť často určovala svojich obľúbených umelcov. To bolo miesto, kde sa dalo vidieť, spoznať a ukázať maľby znázornené na Parížskom salóne, ktoré tam často poslal nielen umelec, ktorý tvoril dielo, ale prišli aj diela z ateliéru, v ktorom sa učil. Parížsky salón znamenal ocenenie za práce z celého roka z „École aj ateliérov. Nie každý obraz bol prijatý. Museli sa podrobiť porote. Cez leto majstri, učitelia a študenti (skoro všetci) chceli opustiť mesto, cestovať a maľovať v plenéri (z fr. „plein“ - plný a „air“ - vzduch).

Uprostred týchto troch bodov bol čulý parížsky život kaviarní, do ktorých všetci prichádzali spolu diskutovať o umení. Oni doslova žili, dýchali a pili umenie - dvadsaťštyri hodín denne, sedem dní v týždni. Kaviarne boli neformálnymi predĺženiami ateliérov a „École“, a majstri mohli súdiť pri stole svojich nasledovníkov, hádať sa a diskutovať o teóriách a metódach – a keď Parížsky salón prebiehal – o recenziách a kritikách umeleckých diel. To boli kaviarne, v ktorých kvitol predvoj umenia a z ktorých vznikli impresionisti.

Úplne bokom od disciplíny maľby bola disciplína architektúry a bola jednou z najdôležitejších štúdií na „École des Beaux-Arts“. Svojou myšlienkou mala vplyv na celú akadémiu. Z Ameriky prišli niektorí z najlepších študentov, aby mohli študovať „Beaux-arts“, a ktorí postavili také stavby ako Boston Public Library, Boston museum of Fine Arts, Grand Central Station, The Metropolitan Museum of Art, a mnoho veľkolepých verejných budov v Amerike, z neskorých rokov 1800 až do 1930 boli postavené.

Dnes „École“ stále existuje, aj keď architektonická škola bola oddelená po revolúcii študentov z roku 1968.

„Beaux-Arts“ architektúra 
Znamená vysokoškolský antický architektonický štýl vyučovaný na „École des Beaux-Arts v Paríži. Štýl „Beaux-Arts“ prevyšuje všetky kumulované produkty z dvoch a pol storočí z inštrukcie na základe právomoci, prvá Academia kráľovskej d'architecture, potom nasledujúca revolúcia, časť architektúry Academie „Beaux-Arts. Súťaž pod vedením Ancien Régime ponúkala šancu na štúdium v Ríme po získaní hlavnej ceny Ríma v architektúre. 
„Beaux-Arts“ štýl ovplyvnil USA architektúru v období 1885 – 1920. Iní európski architekti z obdobia 1860 – 1914 inklinovali k vlastním národným vysokoškolským centrám. Britskí architekti z cisárskym klasicizmom riadili sa trochu viacej nezávislým školením, kvôli kultúrnej politike neskorého devätnásteho storočia.

Charakteristika „Beaux Arts“ štýlu 
I keď „Beaux Arts“ štýl stelesňuje cestu k regenerovanému duchu v rámci veľkej tradície skôr než súbor umeleckých motívov. Hlavný charakteristický prvok pre „Beaux Arts“ architektúru môže byť súhrnný:
 súmernosť,
 hierarchia výplní zo "vznešených výplní"- veľké vchody a schodištia,
 viac-menej explicitné odkazy na syntézy z historizujúcich štýlov a tendencia eklektizmu. Od architekta sa očakávalo, že bude pracovať plynulo,
 presnosť v dizajne a exekúcia bohatstva architektonických detailov: stĺpkovité zábradlia, pilaster, panely z basreliéfu, profilová socha, festóny, ozdobné orámovania, s poprednou ukážkou úplne podrobných spôn (agrafes) a podporné pulty.
 útle použitie mnohofarebnosti.

Pred časom tesne pred významnou udalosťou prvej svetovej vojny, sa začal nachádzať štýl hlavných konkurentov medzi architektmi z moderného spôsobu života a rodiaci sa medzinárodný štýl (architektúra). Prestíž École dal štýl „Beaux Arts“ v novom spôsobe s tradičným tréningom. Všetci architekti prešli v tréningu cez obligátne stupne, študujúci antické modely, analogické stavby, analýzy reprodukovania gréčtiny alebo Rimskych modelov.

Známi inštruktori 
 Marina Abramović
 Jean-Michel Alberola
 Pierre Alechinsky
 Louis-Jules André
 Antoine Berjon
 François Boisrond
 Léon Bonnat
 Christian Boltanski
 Duchenne de Boulogne
 Pierre Buraglio
 Jean-Marc Bustamante
 Jean Brasilier
 Alexandre Cabanel
 Pierre Carron
 Robert Chauvin
 Jean-Francois Chevrier
 César
 Claude Closky
 Leonardo Cremonini
 Henri Cueco
 Aimé-Jules Dalou
 Richard Deacon
 Jean-François Debord
 Olivier Debré
 Henri Deglane
 Eugene Duquesne
 Christian Fossier
 Louis Girault
 Julien Guadet
 Fabrice Hybert
 Joël Kermarrec
 Jacques Labro
 Victor Laloux
 Jean-Paul Laurens
 Charles Le Brun
 Charles Lemaresquier
 Noël Lemaresquier
 Lin Fengmian
 Michel Marot
 Annette Messager
 Gustave Moreau
 Pan Yuliang
 Jean-Louis Pascal
 Marc Pataut
 Auguste Perret,
 Emmanuel Pontremoli
 Paul Richer
 Jean-Joseph Sue
 Jean-Joseph Sue, syn
 Jean-Luc Vilmouth
 Othello Zavaroni

Známi absolventi 
 Nadir Afonso, maľba
 David Clark Allison, architektúra
 Rodolfo Amoedo, maľba
 Léon Azéma, architektúra
 Théodore Ballu, architektúra
 Ana Black, fotografia, multimédiá
 Claude Bénard
 Maurice Boitel,  maľba
 Aristophane Boulon, dizajn
 Antoine Bourdelle, sochárstvo
 Bernard Buffet,  maľba
 Suzor-Coté,  maľba
 John Walter Cross, architektúra
 Jacques-Louis David, maľba
 Gabriel Davioud, architektúra
 Olivier Debré,  maľba
 Edgar Degas,  maľba
 Henri Deglane, architektúra
 Eugène Delacroix,  maľba
 Constant-Désiré Despradelle, architektúra
 Félix Duban, architektúra
 Robert Falcucci
 Jean-Honoré Fragonard, maľba
 Charles Garnier, architektúra
 Tony Garnier, architektúra
 Théodore Géricault,  maľba
 Heydar Ghiaï-Chamlou, architektúra autor návrhu sídla iránskeho Senátu
 Louis Girault, architektúra
 André Godard, navrhol hlavný kampus teheránskej univerzity
 Julien Guadet, architektúra
 Jacques Guidot, architektúra
 Richard Morris Hunt, architektúra
 Jean Auguste Dominique Ingres, maľba
 Victor Laloux, architektúra
 Victor Louvet, architektúra
 Albert Louvet, architektúra
 Jean-Baptiste Mathon, architektúra
 William Sutherland Maxwell, architektúra
 Annette Messager, multi-mediálne inštalácie
 Claude Monet, maľba
 Gustave Moreau, maľba
 Pierre de Montvallon, zvaný Piem, dizajn
 Julia Morgan, architektúra
 Jean-Louis Pascal, architektúra
 André Pavlovsky, architektúra
 Neel Reid, architektúra
 Pierre Auguste Renoir, maľba
 Bojan Sarcevic, sochárstvo
 Joann Sfar, dizajn
 Sisley, maľba
 Clarence Stein, dizajn
 Lorado Taft, sochárstvo
 Albert-Félix-Théophile Thomas, architektúra
 Roland Topor, dizajn
 Guillaume Tronchet, architektúra
 Robert Wlérick, sochárstvo
 Valentino, módne návrhárstvo
 Hubert de Givenchy, módne návrhárstvo

Referencie 

Školy vo Francúzsku
Umelecké školy