Paj-chua

Paj-chua (iné názvy: paj-chua-wen, nová literárna čínština, (nová) spisovná čínština, (písaná) hovorová čínština; po čínsky  -  - "paj-chua" znamená „hovorová reč“ či „reč zrozumiteľná na počúvanie“; paj-chua wen znamená „zápisy v hovorovej reči“) je čínsky literárny (teda písaný) jazyk spočívajúci v jazyku (resp. štýle, registri) blízkom hovorovému jazyku. Paj-chua-wen začal vznikať zhruba v 7./10. stor. po Kr., dotvorený bol v 15. storočí. Používal sa paralelne k druhému čínskemu literárnemu jazyku nazývanému dnes klasická čínština. Význam paj-chua vzrástol v 20. storočí (presnejšie po Májovom hnutí 1919), pretože od dvadsiatych rokov 20. storočia je najpoužívanejším písaným jazykom (či štýlom) v Číne (úplne vytlačil a nahradil klasickú čínštinu) a dnes oficiálne tvorí gramatickú a idiomatickú časť súčasnej spisovnej čínštiny (=moderná štandardná čínština, pchu-tchung-chua). Jazyk paj-chua (a teda aj gramatika a idiómy súčasnej spisovnej čínštiny) je dnes založený prevažne (ale nie výlučne) na severných (čiže mandarínskych) dialektoch čínštiny.

Slovo paj-chua 
Slovo paj-chua (bez wen) ako také má v čínštine aj iné významy - všeobecne označuje hovorový jazyk či reč zrozumiteľnú na počúvanie a napr. najmä do 19. stor. sa ním v podstate označovali niektoré konkrétne nadregionálne čínske dialekty, napr. štandardná kantončina.

Dejiny 
Za vlády dynastie Čou (vládla do 221 pred Kr.) bola klasická čínština hovoreným aj písaným jazykom. Od obdobia dynastie Čchin (221-206 pred Kr.) sa však hovorový jazyk vyvíjal a začal sa odlišovať od písaného. Od obdobia dynastií Tchang (618-907 po Kr.) a Sung (960-1279 po Kr.) sa na písanie niektorých textov začal používať jazyk blízky hovorovej reči. Takéto texty dnes označujeme ako paj-chua(-wen), vtedy sa označovali ako pien-wen (變文) a blízkosť hovorovému jazyku mala zabezpečiť ich väčšie rozšírenie medzi obyčajnými ľuďmi, ktorí klasickému jazyku nerozumeli. V období dynastií Ming (1368-1644) a Čching (1644-1911) sa rozšírilo používanie hovorového jazyka do rôznych typov písomníctva, klasický jazyk však ostal úradným písomným jazykom. 

Skutočný význam získal jazyk paj-chua až po vypuknutí Hnutia štvrtého mája (=Májového hnutia) v roku 1919, keď ho začali presadzovať poprední intelektuáli, učenci a reformátori, najmä Chu Š’ a Lu Sün. Klasická čínština bola vnímaná ako brzda vzdelania, literatúry a hospodárskeho a sociálneho pokroku. Paj-chua sa stal mainstreamovou záležitosťou a zo západných jazykov prebral interpunkciu a arabské číslice. Od konca 20. rokov 20. storočia sú takmer všetky knihy, noviny, časopisy a dokumenty písané v paj-chua.

Zdroj

Ďalšie zdroje

Čínština