Juraj VI. (Spojené kráľovstvo)

Juraj VI. (Albert Frederick Arthur George Windsor; * 14. december 1895, Sandringham, Spojené kráľovstvo – † 6. február 1952, Sandringham) bol kráľom Spojeného kráľovstva a domínií britského spoločenstva od 11. decembra 1936 do svojej smrti v roku 1952. Súčasne bol posledným indickým cisárom až do augusta 1947, kedy bola Britská India rozpustená.

Juraj VI., známy medzi svojou rodinou a blízkymi priateľmi ako „Bertie“, sa narodil za vlády svojej prababičky kráľovnej Viktórie a bol pomenovaný po svojom pradedovi Albertovi Sasko-Kobursko-Gothajskom. Keďže bol druhým synom kráľa Juraja V., tak sa od neho neočakávalo, že zdedí trón, a svoj raný život prežil v tieni svojho staršieho brata Eduarda. Ako tínedžer navštevoval námornú školu a počas prvej svetovej vojny slúžil v kráľovskom námorníctve a kráľovských vzdušných silách. V roku 1920 bol vymenovaný za vojvodu z Yorku. V roku 1923 sa oženil s Lady Alžbetou Bowes-Lyonovou a mali spolu dve dcéry Alžbetu a Margarétu. Jeho starší brat nastúpil na trón ako Eduard VIII. potom, čo ich otec zomrel v roku 1936. Neskôr v tom roku Eduard abdikoval, aby sa oženil s dvakrát rozvedenou americkou prominentkou Wallis Simpsonovou, a Juraj sa tak stal tretím panovníkom rodu Windsorovcov.

V septembri 1939 vyhlásilo Britské impérium a Spoločenstvo – ale nie Írsko – vojnu nacistickému Nemecku. Vojna s Talianskym kráľovstvom a Japonským cisárstvom nasledovala v rokoch 1940 a 1941. Juraj bol medzi obyčajnými ľuďmi obľúbený a jeho popularita stúpala. Buckinghamský palác bol počas Blitzkriegu bombardovaný, v čase keď v ňom boli kráľ aj kráľovná, a taktiež jeho mladší brat, vojvoda z Kentu, ktorý bol zabitý v činnej službe. Juraj sa stal známym ako symbol britského odhodlania zvíťaziť vo vojne. Británia a jej spojenci zvíťazili v roku 1945, ale Britské impérium upadlo. Írsko sa do veľkej miery odtrhlo, po ňom nasledovala v roku 1947 nezávislosť Indie a Pakistanu. Juraj sa v júni 1948 vzdal titulu indický cisár a namiesto toho prijal nový titul hlava Spoločenstva. V neskorších rokoch jeho vlády ho trápili zdravotné problémy spojené s fajčením a v roku 1952 zomrel na koronárne trombózy. Po ňom nastúpila jeho dcéra Alžbeta II.

Mladosť 

Narodil sa v York Cottage v Sandringham Estate v Norfolku za vlády jeho prababičky kráľovnej Viktórie. Jeho otcom bol princ Juraj, vojvoda z Yorku (neskorší kráľ Juraj V.), druhý a najstarší žijúci syn princa a princeznej z Walesu (neskorší kráľ Eduard VII. a kráľovná Alexandra). Jeho matka, vojvodkyňa z Yorku (neskôr kráľovná Mária), bola najstarším dieťaťom a jedinou dcérou Františka, vojvodu z Tecku, a Márie Adelaide, vojvodkyne z Tecku. Deň Albertových narodenín, 14. december 1895, bol 34. výročím smrti jeho pradeda Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. 

Bol pokrstený ako „Albert Frederick Arthur George“ v kostole sv. Márie Magdalény v Sandringhame o tri mesiace neskôr. V rámci rodiny bol neformálne známy ako „Bertie“. Vojvodkyni z Tecku sa nepáčilo prvé meno, ktoré jej vnuk dostal, a prorocky napísala, že dúfa, že priezvisko „môže nahradiť menej priaznivé meno“. Albert bol po narodení štvrtý v poradí na trón po svojom starom otcovi, otcovi a staršom bratovi Eduardovi.

Často trpel zlým zdravotným stavom a bol označovaný za „vyľakaného a trochu náchylného k plaču“. Jeho rodičia boli spravidla vylúčení z každodennej výchovy svojich detí, ako to bolo v aristokratických rodinách tej doby normou. Trpel koktaním, čo mu vydržalo mnoho rokov. Hoci bol prirodzene ľavák, bol nútený písať pravou rukou, ako to v tom čase bolo bežné. Trpel chronickými žalúdočnými problémami, ako aj klepaním kolien, pre ktoré bol nútený nosiť bolestivé opravné dlahy. Kráľovná Viktória zomrela 22. januára 1901 a nahradil ju princ z Walesu ako kráľ Eduard VII. Princ Albert sa posunul na tretie miesto v nástupníctve na trón po svojom otcovi a staršom bratovi.

Vojenská kariéra a vzdelanie 
Od roku 1909 Albert navštevoval Kráľovskú námornú školu v Osborne ako námorný kadet. V roku 1911 sa dostal na poslednú priečku v záverečnej skúške, ale napriek tomu postúpil na Kráľovskú námornú školu v Dartmouthe. Keď v roku 1910 zomrel jeho starý otec Eduard VII., jeho otec sa stal kráľom Jurajom V., Eduard sa stal princom z Walesu a Albert bol druhým v poradí na trón.

Albert strávil prvých šesť mesiacov roku 1913 na cvičnej lodi HMS Cumberland v Západnej Indii a na východnom pobreží Kanady. Dňa 15. septembra 1913 bol vymenovaný na stredného dôstojníka na palube lode HMS Collingwood. Strávil tri mesiace v Stredozemnom mori, svoju morskú chorobu však nikdy neprekonal. Tri týždne po vypuknutí prvej svetovej vojny bol lekársky evakuovaný z lode do Aberdeenu, kde mu slepé črevo odstránil sir John Marnoch. Za svoje činy ho vymenovali za dôstojníka veže na palube lode Collingwoodu v bitke pri Jutsku (31. máj - 1. jún 1916), veľkej vojnovej námornej bitke. Ďalší boj už nevidel, najmä pre zlý zdravotný stav spôsobený dvanástnikovým vredom, ktorý mu v novembri 1917 vyoperovali.

Vo februári 1918 bol vymenovaný za policajného dôstojníka vo výcvikovom zariadení Kráľovskej námornej leteckej služby v Cranwelle. So založením Kráľovského letectva (RAF) prešiel Albert z Kráľovského námorníctva do Kráľovského letectva. Do augusta 1918 pôsobil vo funkcii veliteľa letky číslo 4 chlapčenského krídla v Cranwelle, potom sa hlásil v kadetskej škole v RAF v St. Leonards-on-Sea. Absolvoval štrnásťdňový výcvik a prevzal velenie nad letkou na kadetskom krídle. Bol prvým členom britskej kráľovskej rodiny, ktorý získal osvedčenie ako plne kvalifikovaný pilot.

Albert chcel slúžiť na kontinente ešte počas vojny a privítal vyslanie do štábu generála Trencharda vo Francúzsku. 23. októbra preletel cez Lamanšský prieliv do Autigny. Počas záverečných týždňov vojny pôsobil v štábe nezávislých vzdušných síl RAF-u v jej veliteľstve vo francúzskom Nancy. Po rozpustení nezávislých vzdušných síl v novembri 1918 zostal na kontinente dva mesiace ako dôstojník štábu RAF, až kým nebol vyslaný späť do Británie. Sprevádzal belgického kráľa Alberta I. pri jeho triumfálnom opätovnom vstupe do Bruselu 22. novembra. Princ Albert sa 31. júla 1919 kvalifikoval ako pilot RAF-u a nasledujúci deň bol povýšený na vedúceho letky.

V októbri 1919 odišiel na Trinity College v Cambridge, kde rok študoval dejepis, ekonómiu a občiansku náuku, pričom jeho „oficiálnym mentorom“ bol historik R. V. Laurence. 4. júna 1920 ho jeho otec vymenoval za vojvodu z Yorku, grófa z Inverness a baróna Killarney. Začal preberať ďalšie kráľovské povinnosti. Zastupoval svojho otca a cestoval po uhoľných baniach, továrňach a lodeniciach. Počas týchto návštev získal prezývku „Priemyselný princ“. Jeho koktanie spolu so sklonom k plachosti spôsobili, že na verejnosti pôsobil menej sebavedome ako jeho starší brat Eduard. Bol však fyzicky aktívny a rád hrával tenis. V roku 1926 hral vo Wimbledone v štvorhre mužov s Louisom Greigom, po prvom kole však vypadli. Prejavil záujem o pracovné podmienky a bol prezidentom Spoločnosti pre priemyselné blaho. Jeho séria každoročných letných táborov pre chlapcov v rokoch 1921 až 1939 spojila chlapcov z rôznych sociálnych prostredí.

Manželstvo 

Bolo neobvyklé, že Albert mal pri voľbe budúcej manželky veľkú slobodu. Zamilovanie do už vydatej austrálskej prominentky Lady Loughboroughovej skončilo v apríli 1920, keď kráľ s prísľubom yorkského vojvodstva presvedčil Alberta, aby sa prestal o ňu zaujímať. V tom roku sa prvýkrát od detstva stretol s Lady Alžbetou Bowes-Lyonovou, najmladšou dcérou grófa zo Strathmoru a Kinghorne. Začal byť odhodlaný si ju vziať. Jeho návrh odmietla dvakrát, údajne v rokoch 1921 a 1922, pretože sa zdráhala vykonať obete potrebné na to, aby sa stala členom kráľovskej rodiny. Po zdĺhavom dvorení Alžbeta súhlasila, že si ho vezme.

Zosobášili sa 26. apríla 1923 vo Westminsterskom opátstve. Albertovo manželstvo s niekým, kto sa nenarodil v kráľovskej rodine, sa považovalo za modernizačné gesto. Novovytvorená spoločnosť British Broadcasting Company si želala zaznamenať a vysielať svadbu v rozhlase, ale kapitula opátstva túto myšlienku vetovala (hoci dekan Herbert Edward Ryle bol za).

Od decembra 1924 do apríla 1925 vojvoda a vojvodkyňa cestovali po Keni, Ugande a Sudáne a prechádzali Suezským prieplavom a Adenom. Počas cesty sa obaja vybrali na lov veľkej zveri.

Albert sa kvôli svojmu koktaniu obával verejného prejavu. Po záverečnej reči na British Empire Exhibition vo Wembley 31. októbra 1925, ktorá bola utrpením pre neho aj pre jeho poslucháčov, začal navštevovať logopéda austrálskeho pôvodu Lionela Logueho. Vojvoda a Logue cvičili dychové cvičenia a vojvodkyňa s ním trpezlivo trénovala. Následne bol schopný hovoriť s menšími zaváhaniami. Keď sa jeho prednes zlepšil, vojvoda počas prehliadky impéria s vojvodkyňou v roku 1927 otvoril novú budovu parlamentu v austrálskej Canberre. Ich cesta po mori do Austrálie, Nového Zélandu a na Fidži ich viedla cez Jamajku, kde Albert hral štvorhru v dvojici s černochom Bertrandom Clarkom, čo bolo v tom čase neobvyklé a považované za miestny prejav rovnosti medzi rasami.

Vojvoda a vojvodkyňa mali dve deti: Alžbetu (rodinou nazývanú „Lilibet“), ktorá sa narodila v roku 1926, a Margarétu, ktorá sa narodila v roku 1930. Rodina žila radšej na Piccadilly 145, ako v jednom z kráľovských palácov.

Neochotný kráľ 

20. januára 1936 zomrel Juraj V. a Eduard nastúpil na trón ako kráľ Eduard VIII. Princ Albert a jeho traja bratia (nový kráľ, princ Henrich, vojvoda z Gloucesteru a princ Juraj, vojvoda z Kentu) sa počas vigílie kniežat posunuli a strážili telo svojho otca, keď ležalo v uzavretej rakve vo Westminster Hall. 

Pretože Eduard nebol ženatý a nemal žiadne deti, Albert bol následníkom trónu. O necelý rok neskôr, 11. decembra 1936, Eduard abdikoval, aby sa oženil s Wallis Simpsonovou, ktorá bola rozvedená s jej prvým aj druhým manželom. Eduardovi britský premiér Stanley Baldwin povedal, že nemôže zostať kráľom a popritom sa oženiť s rozvedenou ženou, ktorej obaja bývalí manželia stále žijú. Abdikoval a Albert, hoci sa zdráhal prijať trón, sa stal kráľom. Deň pred abdikáciou sa Albert vydal do Londýna za svojou matkou, kráľovnou Máriou. Do denníka si napísal: „Keď som jej povedal, čo sa stalo, zlomil som sa a vzlykal som ako dieťa.“

V deň Eduardovej abdikácie odstránil Oireachtas, parlament írskeho slobodného štátu, z írskej ústavy všetky priame zmienky o panovníkovi. Nasledujúci deň bol prijatý zákon o vonkajších vzťahoch, ktorý monarchovi poskytoval obmedzené právomoci (prísne na odporúčanie vlády) menovať diplomatických zástupcov pre Írsko a podieľať sa na uzatváraní zahraničných zmlúv. Vďaka týmto dvom aktom sa írsky slobodný štát stal v podstate republikou bez toho, aby sa zrušili jeho väzby na Spoločenstvo.

Po celej Británii sa šírili klebety, že Albert nebol fyzicky a psychicky schopný zvládnuť kraľovanie. Sám si z toho robil starosti. Nenašli sa nijaké dôkazy podporujúce fámu, že vláda uvažovala o jeho obídení v prospech jeho škandálmi sužovaného mladšieho brata Juraja.

Raná vláda 

Albert prijal meno „Juraj VI.“, aby zdôraznil kontinuitu so svojím otcom a obnovil dôveru v monarchiu. Začiatkom vlády Juraja VI. sa ujali otázky okolo jeho predchodcu a brata, ktorých tituly, štýl a postavenie boli neisté. Po abdikácii bol Eduard menovaný ako „jeho kráľovská výsosť princ Eduard“, avšak Juraj VI. mal pocit, že abdikáciou a zrieknutím sa nástupníctva Eduard stratil právo niesť kráľovské tituly vrátane „kráľovskej výsosti“. Pri urovnávaní problému bolo prvým Jurajovým kráľovským činom udelenie jeho bratovi titul „vojvoda z Windsoru“ v štýle „kráľovská výsosť“. Juraj VI. bol nútený kúpiť od Eduarda kráľovské sídla Balmoral Castle a Sandringham House, pretože išlo o súkromné nehnuteľnosti a neprechádzali k nemu automaticky. Tri dni po svojom nástupe, na svoje 41. narodeniny, udelil svojej manželke, novej kráľovnej, Podväzkový rád.  

Korunovácia Juraja VI. Vo Westminsterskom opátstve sa uskutočnila 12. mája 1937, v deň, ktorý bol predtým určený pre korunováciu Eduarda. V rozpore s tradíciou sa jeho matka kráľovná Mária zúčastnila na obrade ako prejav podpory svojmu synovi. V Dillí sa pre Juraja VI. nekonal žiadny Durbar, ako sa to stalo v prípade jeho otca, pretože náklady by predstavovali bremeno pre indickú vládu. Rastúci indický nacionalizmus spôsobil, že vítanie kráľovskej strany by bolo prinajlepšom tlmené, a dlhodobá neprítomnosť Británie by bola vo vypätom období pred druhou svetovou vojnou nežiaduca. Uskutočnili sa dve zámorské cesty, do Francúzska a do Severnej Ameriky, pričom obe sľubovali väčšie strategické výhody v prípade vojny. 

Rastúca pravdepodobnosť vojny v Európe dominovala rannej vláde Juraja VI. Kráľ bol ústavne viazaný na podporu zmierenia Hitlera s predsedom vlády Nevillom Chamberlainom. Keď kráľ a kráľovná pozdravili Chamberlaina po návrate z rokovania o Mníchovskej dohode v roku 1938, pozvali ho, aby sa s nimi objavil na balkóne Buckinghamského paláca. Toto verejné združenie monarchie s politikom bolo výnimočné, pretože miesto na balkóne sa tradične obmedzovalo len na kráľovskú rodinu. Chamberlainova politika voči Hitlerovi bola medzi širokou verejnosťou široko populárna, bola predmetom istej opozície v Dolnej snemovni, čo viedlo historika Johna Grigga k tomu, že označil správanie kráľa, keď sa tak prominentne spájal s politikom, za „najneústavnejší čin Britského panovníka v onom storočí“. 

V máji a júni 1939 kráľ a kráľovná absolvovali turné po Kanade a USA; bola to prvá návšteva vládnuceho britského panovníka v Severnej Amerike, hoci bol v Kanade úž pred jeho nástupom na trón. Z Ottawy ich sprevádzal kanadský predseda vlády William Lyon Mackenzie King, aby sa v Severnej Amerike predstavili ako kanadskí kráľ a kráľovná. Generálny guvernér Kanady Lord Tweedsmuir a Mackenzie King dúfali, že prítomnosť kráľa v Kanade preukáže princípy Westminsterského štatútu z roku 1931, ktorý dal úplnú suverenitu britským domíniám. 19. mája Juraj VI. osobne prijal a schválil poverovací list nového veľvyslanca USA v Kanade Daniela Calhouna Ropera; udelil kráľovský súhlas deviatim parlamentným návrhom zákonov; a ratifikoval dve medzinárodné zmluvy s Veľkou pečaťou Kanady.  

Cieľom tejto cesty bolo zmierniť silné izolacionistické tendencie severoamerickej verejnosti v súvislosti s vývojom napätia v Európe. Hoci cieľ cesty bol hlavne politický, aby atlantická sila podporila Spojené kráľovstvo v akejkoľvek budúcej vojne, verejnosť kráľa a kráľovnú prijala s nadšením. Obavy, že sa Juraj bude nepriaznivo porovnávať s jeho predchodcom, boli zbytočné. Navštívili svetovú výstavu 1939 v New Yorku a ubytovali sa u prezidenta Franklina D. Roosevelta v Bielom dome a na jeho súkromnom pozemku v Hyde Parku v štáte New York. Počas cesty sa medzi kráľom a kráľovnou a prezidentom vytvorilo silné priateľské puto, ktoré malo počas nasledujúcich vojnových rokov zásadný význam vo vzťahoch medzi USA a Spojeným kráľovstvom.

Druhá svetová vojna 

Po nemeckej invázii do Poľska v septembri 1939 vyhlásilo Spojené kráľovstvo a samosprávne Domínia okrem Írska vojnu nacistickému Nemecku. Juraj VI. a jeho manželka sa rozhodli zostať v Londýne napriek nemeckým bombovým útokom. Oficiálne zostali v Buckinghamskom paláci celú vojnu, aj keď zvyčajne strávili noci na hrade Windsor. Prvá noc Blitzkriegu v Londýne, 7. septembra 1940, zabila asi tisíc civilistov, väčšinou v East Ende. Kráľ a kráľovná 13. septembra len tesne ušli smrti, keď na nádvorí v Buckinghamskom paláci explodovali dve nemecké bomby, v čase, keď na ňom nachádzali. Kráľovná vzdorom vyhlásila: „Som rada, že sme boli bombardovaní. Cítim, že sa môžeme East Endu pozrieť do tváre.“ Kráľovská rodina bola zobrazená ako zdieľajúca rovnaké nebezpečenstvo a deprivácie ako zvyšok krajiny. V auguste 1942 bol v činnej službe zabitý brat kráľa, vojvoda z Kentu.

V roku 1940 nahradil Nevilla Chamberlaina na poste predsedu vlády Winston Churchill, hoci osobne by Juraj najradšej vymenoval lorda Halifaxa. Po počiatočnom zdesení kráľa nad Churchillovým vymenovaním lorda Beaverbrooka do kabinetu si vytvorili [Juraj VI. a Churchill] „najbližší osobný vzťah v modernej britskej histórii medzi panovníkom a predsedom vlády“. Každý september, štyri a pol roka, od septembra 1940, sa obaja muži súkromne stretali na obede, aby tajne a otvorene hovorili o vojne. Kráľ uviedol veľa z toho, o čom obaja diskutovali vo svojom denníku, ktorý je jediným existujúcim popisom týchto rozhovorov z prvej ruky.

Počas vojny uskutočňovali kráľ a kráľovná návštevy zvyšujúce morálku po celom Spojenom kráľovstve, keď navštevovali zbombardované miesta, továrne na muníciu a vojská. Kráľ navštívil vojenské sily v zahraničí vo Francúzsku v decembri 1939, v severnej Afrike a Malte v júni 1943, v Normandii v júni 1944, v južnom Taliansku v júli 1944 a v Nizozemsku v októbri 1944. Vďaka ich vysokému verejnému profilu a zjavne neúnavnému odhodlaniu si zabezpečili miesto ako symboly národného odporu. 

V roku 1945 davy kričali: „Chceme kráľa!“ pred Buckinghamským palácom počas osláv Dňa víťazstva v Európe. Kráľ vyzval Churchilla, tak ako to urobil aj s Chamberlainom, aby vystúpil s kráľovskou rodinou na balkóne na verejné uznanie. V januári 1946 predniesol Juraj prejav na OSN na svojom prvom zhromaždení, ktoré sa konalo v Londýne, a znovu potvrdil „našu vieru v rovnaké práva mužov a žien a veľkých i malých národov“.

Z impéria na Spoločenstvo 

Vláda Juraja VI. zaznamenala urýchlenie rozpadu Britského impéria. Štatút Westminsteru z roku 1931 už uznával vývoj nadvlády na samostatné zvrchované štáty. Proces transformácie z impéria na dobrovoľné združenie nezávislých štátov, známe ako Spoločenstvo (Commonwealth), sa po druhej svetovej vojne zrýchlil. Počas služby Clementa Attleeho sa Britská India stala v auguste 1947 dvoma nezávislými domíniami Indie a Pakistanu. Juraj sa vzdal titulu indický cisár a namiesto neho sa stal indickým a pakistanským kráľom. V januári 1950 prestal byť indickým kráľom, keď sa stala úplnou republikou v rámci Spoločenstva, a uznal svoj nový titul hlava Spoločenstva; pakistanským kráľom zostal až do svojej smrti. Spoločenstvo opustili ďalšie krajiny, napríklad Barma v januári 1948, Palestína (rozdelená medzi Izrael a arabské štáty) v máji 1948 a Írska republika v roku 1949.

V roku 1947 kráľ a jeho rodina absolvovali turné po južnej Afrike. Predseda vlády Juhoafrickej únie Jan Smuts čelil voľbám a dúfal, že sa z návštevy stane politický kapitál. Juraj bol však zhrozený, keď dostal od juhoafrickej vlády pokyn, aby si podávali ruky iba s bielymi, a svojich juhoafrických bodyguardov označil za „gestapo“. Napriek turné Smuts nasledujúci rok voľby prehral a nová vláda zaviedla prísnu politiku rasovej segregácie.

Choroba a smrť 
Stres z vojny sa podpísal pod zdravie kráľa, čo zhoršilo jeho nadmerné fajčenie a následný rozvoj rakoviny pľúc okrem iných chorôb vrátane artériosklerózy a Buergerovej choroby. Plánovaná tour po Austrálii a Novom Zélande bola odložená po tom, čo kráľ utrpel arteriálnu blokádu pravej nohy, ktorá hrozila stratou nohy a v marci 1949 bola liečená pravou bedrovou sympatektómiou. Jeho staršia dcéra Alžbeta, predpokladaná dedička, sa ujala kráľovských povinností, pretože sa zhoršoval zdravotný stav jej otca. Odložená tour bola reorganizovaná a miesto kráľa a kráľovnej vycestovali Alžbeta a jej manžel Filip, vojvoda z Edinburghu.

Kráľ bol dosť dobre zdravotne na tom, aby otvoril Festival Británie v máji 1951, ale 23. septembra 1951 podstúpil chirurgický zákrok, pri ktorom mu Clement Price Thomas odstránil celé ľavé pľúca po zistení zhubného nádoru. V októbri 1951 sa Alžbeta a Filip vydali na mesačné turné po Kanade; cesta sa kvôli chorobe kráľa o týždeň oneskorila. Na štátnom otvorení parlamentu v novembri prečítal kráľov príhovor z trónu lord kancelár lord Simonds. Jeho vianočné vysielanie z roku 1951 bolo zaznamenané v častiach a potom boli spoločne editované.

Dňa 31. januára 1952 sa kráľ napriek odporúčaniam svojich blízkych vydal na londýnske letisko, aby videl Alžbetu a Filipa na ich ceste do Austrálie cez Keňu. Bolo to jeho posledné verejné vystúpenie. O šesť dní neskôr, 6. februára ráno o 8:30 nášho času, ho našli mŕtveho v posteli v Sandringham House v Norfolku. Zomrel v noci na koronárnu trombózu vo veku 56 rokov. Jeho dcéra odletela z Kene späť do Británie ako kráľovná Alžbeta II.

Od 9. februára dva dni spočívala rakva Juraja VI. v kostole svätej Márie Magdalény v Sandringhame a potom 11. februára ležal vo Westminster Hall. Jeho pohreb sa konal v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor na 15. deň od smrti. Spočiatku bol pochovaný v Kráľovskej klenbe, kým ho 26. marca 1969 nepreložili do pamätnej kaplnky kráľa Juraja VI. v kaplnke svätého Juraja. V roku 2002, päťdesiat rokov po jeho smrti, boli v kaplnke vedľa neho uložené ostatky jeho vdovy, kráľovnej Alžbety, kráľovnej matky a popol jeho mladšej dcéry princeznej Margaréty, ktorá v tom roku zomrela.

Posolstvo 

Slovami labouristického člena parlamentu Georga Hardieho spôsobila abdikačná kríza z roku 1936 „viac pre republikánstvo ako päťdesiat rokov propagandy“. Juraj VI. napísal svojmu bratovi Eduardovi, že v dôsledku abdikácie neochotne nastúpil na „hojdací trón“ a pokúsil sa „znovu ho ustáliť“. Kráľom sa stal v čase, keď viera verejnosti v monarchiu bola na nízkom leveli. Za jeho vlády jeho ľud znášal vojnové útrapy a imperiálna moc bola narušená. Ako oddaný muž v rodine a preukázaním osobnej odvahy sa mu podarilo obnoviť popularitu monarchie.

George Cross a George Medal boli založené na návrh kráľa počas druhej svetovej vojny s cieľom uznať činy mimoriadnej statočnej statočnosti. Francúzska vláda mu v roku 1960 posmrtne udelila Ordre de la Libération, pričom medailu mu po roku 1946 udelil iba jeden z dvoch ľudí (druhým bol Churchill v roku 1958).

Colin Firth získal Cenu Akadémie pre najlepšieho herca za herecký výkon v roli Juraja VI. vo filme Kráľova reč z roku 2010, ktorý získal cenu Akadémie za najlepší film.

Tituly a štýly 
Juraj bol po celý svoj život držiteľom viacerých titulov ako postupný pravnuk, vnuk a syn panovníka.

 14. december 1895 – 28. máj 1898: Jeho Výsosť princ Albert z Yorku
 28. máj 1898 – 22. január 1901: Jeho kráľovská výsosť princ Albert z Yorku
 22. január 1901 – 9. november 1901: Jeho kráľovská výsosť princ Albert z Cornwallu a Yorku
 9. november 1901 – 6. máj 1910: Jeho kráľovská výsosť princ Albert z Walesu
 6. máj 1910 – 4. jún 1920: Jeho kráľovská výsosť princ Albert
 4. jún 1920 – 11. december 1936: Jeho kráľovská výsosť vojvoda z Yorku
 11. december 1936 – 6. február 1952: Jeho Veličenstvo Kráľ

Deti

Rodokmeň

Poznámky

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Králi Spojeného kráľovstva
Králi Írska
Protestantskí panovníci
Windsorovci
Britské osobnosti druhej svetovej vojny
Príslušníci Royal Air Force
Príslušníci Royal Navy
Nositelia Podväzkového rádu
Nositelia Radu čestnej légie
Osobnosti na austrálskych poštových známkach
Osobnosti na indických poštových známkach
Osobnosti na kanadských poštových známkach
Úmrtia na infarkt myokardu