Rajčiak jedlý

Rajčiak jedlý (iné názvy pozri nižšie; lat. Solanum lycopersicum, staršie aj Solanum esculentum, Lycopersicon esculentum  alebo Lycopersicon lycopersicum) je druh z rodu ľuľok (Solanum). Staršie bol tento druh dlhú dobu zaraďovaný do rodu rajčiak (Lycopersicon), ktorý je dnes zrušený a začlenený do rodu ľuľok.

Do rodu ľuľok patrí napríklad aj zemiak. Rod ľuľok patrí do čeľade ľuľkovité, do ktorej patrí napríklad aj mandragora alebo petúnia.

Slovenské názvy 
Slovenské názvy tohto druhu sú: 
rajčiak jedlý,
ľuľok rajčiakový, 
rajčiak ; 
staršie: rajčiak obyčajný, 
ľuľok rajčiak; 
mimo taxonómie, ľudovo (hovorovo) alebo zastarano: paradajka ; 
mimo taxonómie alebo ľudovo (hovorovo): rajčina; 
zastarano: rajské jablko, 
rajské jabĺčko [v starých textoch v podobe: rajské jablčko], 
paradajské jablko, 
u Reussa: pasvice potravní.

Plod tohto druhu sa volá rajčiak a mimo odbornej botaniky aj rajčina alebo paradajka.. V potravinárstve sa plod označuje aj ako tomat, pričom toto slovo v spojení "v tomate" (napr. sardinky v tomate) môže znamenať aj rajčiakový pretlak.

Slová rajčiak a rajčina vznikli skrátením názvu rajské jablko, ktorý vznikol pravdepodobne doslovným prekladom nemeckého názvu Paradiesapfel (rajské jablko). Slovo paradajka je skomolenina rakúskeho slova Paradeiser [vyslov: paradajzr], ktoré vzniklo pridaním koncovky -er k staršiemu juhonemeckému slovu Paradeis (v dnešnej nemčine Paradies) znamenajúcemu raj (čiže slovo Paradeiser vlastne znamená úplne doslova "rajčiak").

Opis

Rastlina a listy 
Rastliny rajčiaka jedlého sú jednoročné, dvojročné a v zriedkavých prípadoch i trvalé rastliny, ktoré najskôr vyrastajú rovno zo zeme, v neskoršom štádiu vývoja však majú sklon k plazivosti. Jednotlivé stonky tejto rastliny môžu dosahovať dĺžku až . Blízko miesta vyrastania majú stonky priemer 10 až , sú zelené, majú jemné ochlpenie a smerom ku koncom majú väčšinou akoby plstenú pokrývku. Ochlpenie sa skladá z jemných trichómov, ktoré môžu mať dĺžku až .

Sympodiálne jednotky majú väčšinou tri listy, internódie sú dlhé 1 až , príležitostne aj dlhšie. Listy bývajú usporiadané nepárne a prerušovane. Môžu dorastať až do dĺžky 10 až  a ich šírka je 7 až . Stopka listu má dĺžku 1,2 až , príležitostne môže byť aj dlhšia.

Listy hlavnej rastliny vytvárajú dohromady tri až štyri páry (niekedy ich môže byť aj päť). Majú eliptický tvar, ich základňa je šikmá. Okraje listov bývajú najmä v blízkosti miesta ich vyrastania ozubené alebo vrúbkované. Vrúbky sú však len veľmi jemné, hrubšie vrúbkovanie sa vyskytuje iba zriedkavo. Konce listov sú zašpicatené. Bočné lístky rajčiaka jedlého bývajú dlhé 2 až  a široké 0,8 až . Rastú na stopkách, dlhých 0,3 až .

Medzi hlavnými listami rajčiaka jedlého vyrastá 6 až 10 ďalších listov. Tie sú dlhé 0,1 až  a široké 0,1 až .

Súkvetie a kvety 
Súkvetie je dlhé až ; pozostáva z 10 až 15 kvetov, ktoré sú väčšinou nerozdelené. V zriedkavých prípadoch sa môžu kvety deliť do dvoch vetiev. Stonka kvetov je kratšia ako  a podobne ako klasické stonky tejto rastliny, je ochlpená. Vonkajšia časť stonky býva oddelená. Rajčiak je väčšinou  guľatý a sladký.  Nemá špecifickú arómu.

Puky sú dlhé 0,5 až  a široké 0,2 až . Majú kónický tvar a pred rozkvitnutím spolovice vyčnievajú z kalichových lístkov. Kalichy sú v čase kvitnutia veľmi jemné a na ich konci sa nachádzajú kalichové lístky, dlhé až . Tieto lístky sú vytvarované lineárne. Smerom dopredu sú zašpicatené a bývajú pokryté dlhými a krátkymi, jednoduchými, jednoradovými trichómami. Svetložlté, päťramenné kvety majú priemer 1 až , často sa skladajú z viacerých vrstiev. Niektoré druhy rajčiaka jedlého môžu mať aj viaccípe kvety. Stonky koruny sú dlhé 0,2 až .

Tyčinky kvetov sú prirastené k stredu kvetu a majú dĺžku 0,6 až  a šírku 0,2 až . Majú úzky, kónický tvar a sú rovné. Peľnice rajčiaka jedlého sú dlhé 0,4 až  a na konci majú sterilný prívesok, ktorý je dlhý 0,2 až  a nikdy netvorí viac ako polovicu celkovej dĺžky peľnice. Semenníky v kvetoch sú kónické a jemne ochlpené. Čnelka je dlhá až  a má priemer menší ako . Väčšinou nevyčnieva nad tyčinky. Blizna má na konci hlavičku a je zelenej farby.

Plody a semená 
Plody merajú väčšinou priemer 1,5 až . Pri kultivovaných rastlinách môžu byť veľké až . Väčšinou sú guľaté a rozdelené na dve komory. Tvar a počet komôr sa však môže líšiť v závislosti od odrody rajčiaka. Po dozretí sú plody červenej farby, môžu však byť aj žlté alebo tmavo-oranžové. Spočiatku majú taktiež mierne ochlpenie, po dozretí však chĺpky opadnú. Stonky plodov sa pri dozrievaní plodov predĺžia až na 1 – , pri odrodách s väčšími plodmi často i zhrubnú. Plody rastú buď pozdĺž rastliny, alebo sa mierne odchyľujú od rastliny. Kalich sa na plode vždy zväčší a kalichové lístky vyrastú do dĺžky 0,8 až . Lístky sa často skrúcajú smerom dozadu.

Plody obsahujú veľký počet semien. Tie sú dlhé 2,5 –  a široké 1,5 až . Hrúbka dosahuje maximálne . Sú usporiadané do elipsy. Na jednej strane sa semienka rozširujú, na opačnej strane sú zašpicatené.

Ovocie vs. zelenina 

Z botanického hľadiska je rajčiak ovocie – bobuľa, pozostávajúca zo semenníka, spolu s ich semenami, kvitnúcej rastliny. Paradajka sa však považuje za „kulinársku zeleninu“, pretože má oveľa nižší obsah cukru než kulinárske ovocie; bežne sa používa ako súčasť šalátu alebo hlavného jedla, a nie ako dezert. Paradajky nie sú jedinou potravinou s touto nejednoznačnosťou; kapie, uhorky, zelené fazuľky, baklažány, avokáda a rôzne druhy tekvíc (napríklad aj cukety) sú botanicky ovocie, ale používané ako zelenina.

Obsahové látky 
Plody rajčiaka jedlého tvorí z viac ako 90% voda, 5% sacharidy a 2,5% bielkoviny. Má vysoký podiel vlákniny a neobsahuje takmer žiadne tuky. Zrelé plody rajčiaka jedlého sú bohaté na betakarotén a vitamín C, v menšej miere obsahuje aj vitamín B, lykopén, chróm a draslík. Zelené nedozreté plody môžu spôsobiť otravu organizmu.

Pôvod 
Rajčiak jedlý pochádza zo Strednej Ameriky a Južnej Ameriky, pričom divorastúce formy rajčiaka sa vyskytujú od severu Čile po Venezuelu. Najväčšia rozmanitosť kultúrnych foriem sa nachádza v Strednej Amerike. Tam ich kultivovali Aztékovia a Mayovia, približne od roku 200 pred naším letopočtom. Pri vykopávkach južne od mesta Mexiko, v jaskyniach v údolí Tehuacán sa našli misky so zvyškami zeleniny (aj paradajok). Práve Mexiko je pravdepodobne miesto, kde sa začal rajčiak domestikovať.

Rajčiak doviezol do Európy v roku 1496 Krištof Kolumbus, konkrétne to bolo do Španielska a Portugalska. Práve na základe toho, že bol do Európy dovezený, sa rajčiak jedlý považuje za neofyt.

Počiatočné opisy rastliny pochádzajú z prvej polovice 16. storočia, predovšetkým z Talianska. V roku 1544 popísal Pietro Andrea Matthioli túto rastlinu najskôr ako Pomi d'Oro (zlaté jablko) a v roku 1554 zaviedol latinský názov Mala aurea. Ostatné prvé opisy a nákresy rastliny pochádzajú od Georga Oelingera – (1553), Leona Hart Foxa – (1561) a Conrada Gesnera – (1561). Pretože v tejto dobe ešte nebol zaužívaný žiaden jednotný systém vedeckého pomenovávania rastlín, vyskytuje sa rajčiak vo vtedajšej literatúre aj pod mnohými inými názvami. Bol to napríklad názov mala peruviana, Pomi del Peru (peruánske jablko), Poma aurea, Pomme d'amour, pomum Amoris  (jablko lásky), alebo zložené názvy ako Poma Amoris Fructo luteo alebo Poma Amoris Fructo rubro.

Už na začiatku roka sa v botanike zaviedlo pripojenie tejto rastliny k rodu Solanum, často sa teda začal vyskytovať názov Solanum pomiferum. V roku 1694 použil Joseph Pitton de Tournefort prvýkrát názov Lycopersicon. Carl von Linné vo svojej práci Species plantarum opäť zaradil Rajčiak jedlý k rodu Solanum a opísal kultivovaný rajčiak názvom Solanum lycopersicum. Divorastúci rajčiak dostal názov Solanum peruvianum.

V 17. a 18. storočí bol rajčiak považovaný najmä za okrasnú rastlinu, je známych len niekoľko prípadov využitia tejto rastliny v medicíne. Anglický preklad knihy The Complete Herbal však uvádza, že v roku 1719 sa Rajčiak jedlý používal najmä v Taliansku. Koncom 18. storočia sa rajčiaky začínajú používať v bežnej kuchyni.

Okolo roku 1900 sa rajčiak rozšíril už aj do Nemecka a používal sa prevažne v južnej časti Nemecka na prípravu štiav, polievok a rôznych šalátov.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Literatúra 
 Iris E. Peralta, Sandra Knapp & David M. Spooner: Solanum lycopersicum. In: Solanaceae Source, 9. August 2008
 John Paul Jones: Compendium of Tomato Diseases. American Phytopathological Society, 1991. ISBN 978-0-89054-120-3
 G. Marinetti: Guide pratique pour la culture de la tomate en hor sol, 1992, S. 1 – 28
 C. Wonneberge et al.: Gemüsebau Verlag Eugen Ulmer, Stuttgart, 2004. ISBN 3-8001-3985-5

Ľuľkovité
Ovocie
Bobule