Michal Miloslav Hodža

Michal Miloslav Hodža (* 22. september 1811, Rakša, okr. Turčianske Teplice – † 26. marec 1870, Český Tešín, Rakúsko-Uhorsko) bol slovenský národný buditeľ, evanjelický kňaz, básnik, jazykovedec, zakladajúci člen Matice slovenskej, reprezentant slovenského národného hnutia v 40. rokoch 19. storočia (člen „trojice“ ŠtúrHurbanHodža); brat Ondreja Hodžu a strýko Jána Miloslava Hodžu a slovenského politika, štátnika a publicistu Milana Hodžu.

Životopis

Predrevolučné roky 
 

Pochádzal z roľnícko-mlynárskej slobodníckej rodiny (otec Ján, matka Mária, rodená Hrianková). Študoval v Rakši, Mošovciach, na gymnáziu v Banskej Bystrici (kde ho ovplyvnila téza profesora literatúry G. Kocha o slovenčine ako pramatke slovanských jazykov) a Rožňave, potom v rokoch 18291832 pokračoval štúdiom teológie na evanjelickom kolégiu v Prešove a v rokoch 18321834 študoval teológiu na evanjelickom lýceu v Bratislave. Počas štúdia v Bratislave začal pracovať v Spoločnosti reči a literatúry československej, pričom v rokoch 18331834 bol taktiež zástupcom predsedu spoločnosti (podpredseda). V rokoch 18341836 pôsobil ako vychovávateľ v Rakši a Podrečanoch. V rokoch 18341837 pokračoval v štúdiu teológie vo Viedni, kde bol v roku 1837 ordinovaný na evanjelického kňaza a až do roku 1866 pôsobil ako evanjelický farár v Liptovskom Mikuláši. Koncom 30. rokov navrhol vydávať poučné a náučné časopisy (Krasomil, Vedomil tatranský, Slovenské noviny, Slovenská včela). Bol spolutvorca Prosbopisu liptovského seniorátu o znovuzriadenie Katedry reči a literatúry českoslovanskej na lýceu v Bratislave. V roku 1840 bol dekanom liptovského seniorátu a vyslancom na dištriktuálne konventy, o rok neskôr člen redakcie evanjelického Spěvníka. V roku 1842 sa definitívne usadil na fare v Liptovskom Mikuláši. V tom istom roku bol členom posolstva slovenských evanjelických vzdelancov k rakúskemu cisárovi. V lete roku 1843 sa stretol so Štúrom a Hurbanom v Hlbokom, kde spolurozhodoval o podobe spisovnej slovenčiny, a taktiež o vydávaní slovenských novín. Na ďalšej schôdzi, zvolanej tentokrát do Liptovského Mikuláša v dňoch 26. augusta – 28. augusta 1844, založili kultúrno-vzdelávací spolok Tatrín a Hodža sa stal jeho prvým predsedom.

Revolučné roky 
Počas revolúcie v rokoch 18481849 mal veľkú zásluhu na uskutočnení schôdze národovcov 10. mája – 12. mája 1848 v Liptovskom Mikuláši, ktorá v prítomnosti Štúra a Hurbana schválila 14 bodov Žiadosti slovenského národa, ktorá obsahovala návrhy na riešenie postavenia slovenského národa v rámci Uhorska. Po vyhlásení stanného práva, ktoré bolo priamou reakciou na žiadosť, sa ako predná osobnosť národného odboja rozhodol odísť do Prahy, aby sa vyhol policajnému stíhaniu. Tu sa aktívne zúčastnil na rokovaniach Slovanského zjazdu a zapojil sa do letných príprav na ozbrojené slovenské povstanie. Stal sa členom prvej Slovenskej národnej rady, taktiež bol i aktívnym účastníkom slovenských dobrovoľníckych výprav v rokoch 18481849 po boku cisárskych vojsk, hoci nesúhlasil so Štúrom a Hurbanom, aby sa veci riešili otvoreným vojenským konfliktom.

Porevolučné roky 
Po porážke maďarského povstania sa vrátil do Liptovského Mikuláša a v rokoch 18491850 bol stoličným notárom Liptovskej župy. Nesúhlasil s podporou maďarských kruhov, čo vyústilo do jeho rozhodnutia vzdať sa úradu a pokračovať novými akciami v národnobuditeľskom programe tak v cirkvi, ako i v spoločnosti a kultúre. To mu však prinieslo len nové konflikty a dokonca i fyzické násilie proti nemu. V rokoch 18631867 bol zakladajúcim členom a výborníkom Matice slovenskej. V roku 1866 sa stal vikárom patentálnej evanjelickej cirkvi v Martine, no nakoľko sa podieľal na tzv. patentálnych bojoch, t. j. zápase o tzv. patent (cisárske nariadenie o usporiadaní cirkevných pomerov), bol suspendovaný a nútený opustiť faru. Od roku 1867 žil na penzii v exile v Tešíne, kde sa venoval iba literárnej činnosti. Začiatkom roka 1870 ochorel a krátko nato i zomrel. Pochovaný bol v Tešíne, no v roku 1922 boli jeho pozostatky z Tešína prevezené do Liptovského Mikuláša.

Rodinný život 
V roku 1842 sa oženil s Kornéliou Kellnerovou (18201906), pochádzajúcou z Liptovského Mikuláša z rodiny lekárnika Jána Juraja Kellnera. Spolu mali 5 detí – syn Cyril (bol právnikom) a štyri dcéry: Marína Miloslava, Božena, Ľudmila a Oľga. Božena (18471936) sa v roku 1868 v Trnave vydala za právnika a národného buditeľa Vendelína Kutlíka. Kornélia Hodža-Kellnerová je pochovaná na bratislavskom Cintoríne pri Kozej bráne.

Jazyk 
Spočiatku patril k obhajcom biblickej češtiny ako spisovného jazyka, ale od druhej polovice 30. rokov ju už vo svetskej literatúre nepoužíval. Potom obhajoval nový spisovný jazyk. Podieľal sa na kodifikácii stredoslovenčiny a na založení spolku Tatrín. Jeho názory na pravopis sa líšili od Štúrových radikálnych reforiem (Hodža chcel zachovať ä, y, dvojhlásky, rozlíšenie l a ľ na konci základného tvaru minulého času, písanie d, t, n, l pred e, i bez mäkčeňa), no napriek tomu sa plne postavil za nový spisovný jazyk, ktorý bránil pred stúpencami biblickej češtiny. V roku 1852 boli Hodžove pripomienky akceptované a Martin Hattala ich zahrnul do Krátkej mluvnice slovenskej.

Hodža venoval tri diela slovenskému jazyku (Dobruo slovo Slovákom, súcim na slovo, spis na obranu slovenčiny; Epigenes slovenicus (Potomok slovenský) a Větín o slovenčině).

Hodžove argumenty pre prijatie spisovnej slovenčiny boli viac romanticko-mesianistické a kodifikovanie slovenčiny vnímal ako obnovu praslovančiny, matky všetkých slovanských jazykov, uvádza Slovenský biografický slovník.

Tvorba 
Svoje prvé diela začal prednášať na schôdzkach Spoločnosti reči a literatúry československej ešte počas stredoškolských štúdií. Dôležitým dielom sa pre neho stala prednáška o československej reči, ktorá vyšla v almanachu Plody v roku 1836. Zúčastnil sa tiež prípravných prác na vydaní Zpěvníka, do ktorého prispel 43 pôvodnými piesňami.

Napísal epickú báseň Matora, filozoficko-básnickú esej Slavomiersky a skladbu Vieroslavín. Začiatkom štyridsiatych rokov bol členom redakcie nového evanjelického Spevníka, do ktorého sám prispel 43 pôvodnými piesňami.

Filozoficko-teologické postoje 
Podľa Rudolfa Dupkalu možno zaradiť Hodžu do romanticko-mesianistického prúdu filozofovania, v ktorom dominovali vplyvy kresťanskej teológie, črty schellingovsko-baaderovskej teozofie, iniciatívy poľskej a ruskej romantickej filozofie a myšlienkové postupy Amerlingovej diasofie. Veda, resp. vedenie (vrátane filozofického vedenia) má podľa Hodžu, pripomína Dupkala, zmysel len v prepojení na svedomie a vieru. Len rozumom nemožno odhaliť ani podstatu človeka, ani podstatu sveta. Podľa Hodžu je podstata človeka i sveta prístupná iba viere lebo pravda sa nachádza až za hranicami rozumu – v náboženskej skúsenosti. Hodžu možno zaraďovať medzi mesianistov (jeho mesianizmus sa metodologicky opiera o teistickú modifikáciu Herderovej vízie budúcnosti Slovanov, čo je vplyv Kollára a Šafárika, a kresťanskú koncepciu dejín spásy) aj preto, že veril v predstavu, že Slovania majú znovu nájsť a vrátiť Krista do duchovného života Európy, odkiaľ ho vypudila jeho slovami "osveťanská veda Svetoducha". Podľa Hodžu majú Slovania  vytvoriť nové sústavy umenia a vied na princípe Kristovej lásky a pravdy. Ako ďalej uvádza Dupkala, Hodža je mesianisticky presvedčený, že Slovanom prináleží v historickom vývine ľudstva osobitné miesto a poslanie.

Dielo 
 1836 – Meč krivdy, epická báseň
 1838 – Úvod Sl. B. Kazatele do Cirkwe ewangelické Wrbicko-Swato-Mikulášské a Průwod téže Cjrkwe...
 1845 – Šenk pálenčený (Andraščík)
 1845 – Něpi Pálenku, to ge „nezabi“. Kázeň, ktorú mau dňa 9. brezna 1845, w Nědělu smrtnú wo Wrbicko-swato-Mikulášskom Chráme Kň. M.M. Hodža..., kázeň
 1847 – Dobruo slovo Slovákom, súcim na slovo, spis na obranu slovenčiny
 1848 – Epigenes slovenicus (Potomok slovenský) (Orol tatránski)
 1848 – Hlas k národu slovenskému, proklamácia
 1848 – Větín o slovenčině
 1848 – Der Slowak (Slovák), spis určený neslovanskej verejnosti, ktorú informuje o požiadavkách slovenského národa a slovenskom národnom hnutí
 1856 – Matora, lyricko-epická báseň v 30 kapitolách (zverejnených bolo len časť)
 1859 – Šlabikár
 1860 – Prvá Čítanka pre slovenské evanjelické a. v. školy
 1862 – Slavomiersky, pokus o filozoficko-básnickú esej (zverejnená až v roku 1907 (Slovenské pohľady) )
 1862 – Dohowor o tom, čo sä robi w Cirkwi ewanjelickej augspurgského wyznania, wedený w Cirkwi ewanj. a.w. Wrbicko-Swäto-Mikulášskej, brožúra
 1862 – Dohovor druhy o tom, čo sa robí v Cirkvi Evanjelickej augšpurského vyznania...
 1863 – Protestant proti protestantským unistům v církvi evanjelické a.v. v Uhřích. Sv. 1
 1866 – Unterthänigsten Promemoria über die Kirchlichen Angelengenhaiten in Ungarn bei den Slowaken der ev. lut. Confesions
 1911 /1912 – Vieroslavín, cyklická báseň v piatich častiach (vyšlo len 100 slôh):
 Mojslav
 Rodoslav
 Vlastislav
 Miroslav
 Vekoslav
 Elegie u hrobu Napoleona
 Polonofil
 Noc křivdy
 Slavění jara
 Leander

Pamiatky 
 písomná pozostalosť v LAMS,
 pomenovanie námestí a ulíc v slov. mestách a obciach
 podobizne od P. Bohúňa (1862), J.B. Klemensa (1846)
 pamätné tabule v Liptovskom Mikuláši

Referencie

Literatúra 
 Slovenský biografický slovník

Iné projekty

Externé odkazy 
 Záznam o narodení a krste v matrike v evanjelickej farnosti Mošovce
 Plné texty diel M. M. Hodžu
 

Štúrovci
Slovenskí národní buditelia
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Slovenskí evanjelickí kňazi
Slovenskí jazykovedci
Spisovatelia romantizmu
Patentalisti
Osobnosti na česko-slovenských poštových známkach
Osobnosti na slovenských poštových známkach
Osobnosti z Rakše
Osobnosti Evanjelického kolégia v Prešove