Rímske cisárstvo

Rímske cisárstvo (lat. Imperium Romanum) bol porepublikásky štát v starovekom Ríme. Zahŕňalo územie okolo Stredozemného mora v Európe, severnú Afriku a západnú Áziu, a vládli v ňom cisári. 

Prvým cisárom sa stal Octavianus. Keď porazil Antónia, dal sa voliť každý rok konzulom a stal sa natrvalo jediným vládcom Ríma dňa 16. januára 27 pred Kr.. Titul Augustus v preklade znamená „Vznešený“. Oficiálne zmenil len svoje meno: Imperator Caesar Augustus, Divi Filius. Súhrn prijatých plných mocí, úradov a pôct, ktoré z neho spravili monarchu, si udržal až do smrti. Stal sa zakladateľom prvej dynastie rímskych cisárov.

Premena republiky na cisárstvo či principát, ako sa jeho prvé štádium označuje, bol zložitý proces. Cisárstvo si zachovalo, najmä vo svojej prvej fáze, mnohé prvky republikánskeho zriadenia, aj keď v pozmenenej podobe. Zachoval sa v ňom senát, ktorý sa považoval za najvyšší orgán. Naďalej sa schádzali ľudové zhromaždenia, zachoval sa aj konzulský úrad, úrad tribúnov ľudu, prétorské, edilské a iné úrady. Nič sa nezmenilo ani na inštitúcii rímskeho občianstva ani na postavení jednotlivých spoločenských tried a skupín ani na ekonomických základoch života.

Okrem toho si Augustus vytvoril cisárske úrady, ktoré sa stali základom neskoršej byrokratickej správy ríše. Rovnakú autoritu ako mal v Ríme sa snažil Augustus zabezpečiť aj Rímu vo svete. Za oficiálny program svojej zahraničnej politiky vyhlásil Pax Romana: rímsky mier“ t. j. mier nanútený a zabezpečený presilou rímskych zbraní. Najväčšie zahraničnopolitické úspechy zaznamenal na východe.

Prvé obdobie sa nazýva principát, cisár sa delí o moc so senátom. Jeho vznik bol dôsledkom neschopnosti riešiť krízové javy republikou. Sústredenie moci v rukách jednotlivca sa ukázalo byť prijateľným východiskom.
Prvým cisárom sa stal Gaius Iulius Caesar Octavianus, prezývaný Augustusvznešený. Dodržiaval niekoľko republikánskych koreňov ako tribunát, zaručoval mu zákonodarnú moc a osobnú nedotknutosť, cenzúra mu umožnila vylúčiť zo senátu opozíciu, funkcia prekonzula bola spojená s najvyšším vojenským vedením, úrad najvyššieho pontifika mu dodal vážnosť v náboženskej oblasti. O republikánskych koreňoch cisárskej moci svedčí aj titul princeps, podľa neho sa nazýva prvé obdobie cisárstva.

Bezpečnosť ríše a jej územný rozmach boli v rukách rímskej armády. Tvorilo ju 25 légií po šesťtisíc vojakov a pomocné zbory rozmiestnené najmä na pevnosťami chránenej hraničnej líniiLimes Romanus.
Po Augustovej vláde na čelo ríše nastúpil Tiberius. Začiatok jeho vlády je poznamenaný vzburami légií na Rýne a na Dunaji. Vzbúrenci ponúkli Germanikovi, Tiberiovmu adoptívnemu synovi cisársku hodnosť. On ju síce odmietol, ale v Tiberiových očiach sa nezbavil podozrenia a bol poverený zvláštnou diplomatickou úlohou na východe, pri plnení ktorej zomrel za nejasných okolností.
Za Tiberia sa prestali schádzať volebné ľudové snemy a dosadzovanie úradníkov sa stalo cisárovou záležitosťou. Veľkú moc tu však získali prétoriáni, ktorí boli zhromaždení do jedného tábora na okraji Ríma.

Vydal zákon o urážke cisárovho majestátucrimen laesae maiestatis. Tento zákon stíhal každého, kto bol obvinený z velezrady proti cisárovi alebo sa výrokom alebo činom dotkol jeho osobnosti. Tento zákon sa stal obľúbeným a aj v neskorších dobách dosť používaný, za cisára Nera sa dokonca vzťahoval na každého, komu sa nepáčili cisárove básnické výtvory.
Od roku 26 n. l. sa usadil na ostrove Capri, odkiaľ spravoval ríšu písomnými rozkazmi. Príčiny jeho odchodu z Ríma nie sú úplne jasné. K svojmu rozhodnutiu však asi dospel pod dojmom neutešených pomerov v Ríme, kde stretával skryté nepriateľstvo. Zomrel roku 37 n. l. Až po jeho smrti sa zistili kladné rysy jeho vlády ako vzorná administratíva a premyslené hospodárenie.

Tiberiovým nástupcom sa stal Germanikov syn Gaius Caesar. Meno Caligula dostal od vojakov, s ktorými býval v dobe, keď jeho otec bol veliteľom rímskej armády. Svoju činnosť zamieril na senát, ktorý sa za jeho moci stal len bezvýznamnou inštitúciou.
Upevnil a rozšíril cisársky kult. Caligula žil veľmi hýrivým životom a začali sa u neho prejavovať známky šialenstva, pokladal sa za vtelenie niektorého boha a vyžadoval, aby sa mu vzdávali božské pocty.
Veľmi vyprázdnil štátnu pokladnicu a ríšu priviedol až na pokraj hospodárskej katastrofy. Bol zavraždený vlastnými prétoriánmi.
Jeho nástupcom sa stal strýko Claudius, dosadený prétoriánmi. Dovolil, aby mestské úrady v Ríme mohli zastávať i rímski občania pochádzajúci z provincií. Tejto cti, ako vieme z Tacitových letopisov, sa ako prvým dostalo Galom. Udeľoval tiež rímske občianstvo, čím napomáhal k likvidácii privilegovaného postavenia Itálie.
Upevnil rímske právo.

Do pomerov na cisárskom dvore tiež zasahovali cisárovné. Bol štyrikrát ženatý. Agrippina, posledná Claudiova manželka, sa snažila zaistiť následníctvo Neronovi, svojmu synovi z prvého manželstva. Presvedčila Claudia a on mu dal prednosť pred vlastným synom Brittanikom. Roku 54 Agrippina svojho manžela otrávila a Nero bol uznaný za cisára.
Začiatok vlády Nera vzbudzoval nádeje na vytvorenie harmonických vzťahov medzi cisárom a senátom. Prvé roky jeho vlády patrili k šťastnému obdobiu v dejinách ríše, bolo to však zásluhou jeho radcov. Po ich smrti sa Nero začal meniť. Stal sa krutým, nedôveroval svojmu okoliu a mal vlastné nekritické presvedčenie o svojom umeleckom nadaní.

Roku 55 dal odstrániť Brittanika a roku 59 dal podnet k vražde svojej matky.
Vo svojom nešťastí, že ľudia málo oceňujú jeho diela, dal roku 64 zapáliť Rím, aby získal námet na báseň o horiacej Tróji. Zásluhou toho sa začalo veľké prenasledovanie kresťanov, pri ktorom tiež zomreli sv. Peter a Pavol. Dal vybudovať „nový Rím“.
Zosilňovala sa nespokojnosť s vládou cisára a roku 65 vyvrcholila pokusom o násilné odstránenie cisára. Bolo však prezradené a jeho iniciátori boli popravení alebo prinútení k samovražde.
Nero sa pustil do posilňovania svojej vlády. Zabavil pozemky v severnej Afrike a stal sa zakladateľom cisárskych domén v tejto časti ríše.
Vyžadoval božské pocty, čím upevňoval cisársky kult.
Odpor proti jeho vláde však stále rástol. Senát prehlásil Nera za verejného nepriateľa. Cisár, ktorý nemal inú možnosť, spáchal roku 68 samovraždu. Vymrela ním julsko-klaudijská dynastia.

Keďže Nero nenechal nástupcu, mal ho vyvoliť senát. Nedokázal sa však dohodnúť a tak voľba cisára pripadla na armádu. To viedlo k rýchlemu striedaniu cisárov v krátkej dobe, tzv. „rok štyroch cisárov“ na prelome dvoch rokov.
Z boja o moc nakoniec víťazne vyšiel Flavius Vespazianus, zakladateľ novej flaviovskej dynastie. Keďže bol vrchným rímskym veliteľom a bojoval s povstalcami v Judei, vládnuť mu pomáhal jeho syn Titus.
Začal prísnu daňovú politiku a kontrolovanie štátnych výdajov, čím sa mu podarilo obnoviť stabilitu ríše. Provinciálom udeľoval rímske občianstvo a stávali sa tiež členmi senátu.

Po odchode svojho otca začal vládnuť jeho syn Titus Vespazianus.
Povstanie v Júdsku potlačil a zrovnal Jeruzalem so zemou. Trvalou pamiatkou na toto víťazstvo je Titov víťazný oblúk postavený v Ríme.
Roku 70 postavil Koloseum. Odohrávali sa tu boje s gladiátormi a neskôr sem aj hádzali kresťanov.
Po výbuchu sopky Vezuv zanikli mestá Pompeje a Herkulónium.
Po Titovi nastúpil na trón jeho brat Domitianus Vespazianus. Jeho vláda pripomína dobu vládnutia Caligulu a Nera. Neľútostné prenasledovanie odporcov, tvrdá politika voči senátu a vymáhanie božských pôct.
Nového cisára zvolil senát a bol to Marcus Cocceius Nerva, sedemdesiatročný starec. Pretože sám patril k senátorom, obnovil vzťahy medzi cisárskou mocou a senátom. Zaviedol poriadok do politického života.

Zavrhol dynastický princíp obsadzovania cisárskeho trónu. Bez ohľadu na príbuzenský vzťah vybral najschopnejšieho z vojensko-politických činiteľov a za následníka trónu ho predurčil adopciou. Takto, v snahe nakloniť si armádu, prijal za vlastného syna Marka Ulpia Traiana.
Markus Ulpius Traianus sa stal prvým adoptívnym cisárom. Za jeho vlády sa začali v cisárskych službách uplatňovať jazdci.
K ríši tiež pripojil Dákov a výnosné dácke bane sa stali novým zdrojom cisárovho príjmu. Pripojil tiež nabatejské kráľovstvo a označil ho ako Arábiu, pridal aj Arméniu, Asýriu a Mezopotámiu. Rímske impérium sa stalo najväčším v svojich dejinách, cisár však pri návrate z víťazného ťaženie v Kilikii zomrel.
Na trón nastúpil jeho adoptívny syn Hadrianus. Zanechal však expanzívnu politiku a tak sa rímske impérium zmenšilo.
Upevnil však vojenské hranice ríše, ako napr. Limes Romanus. Bolo budované ako široké opevnené pásmo medzi rímskym a barbarským svetom. Opieralo sa o Dunaj a okolo neho boli tábory a pozorovacie veže.

Po ňom na trón nastúpil Antoninus Pius. Sústredil sa na upevňovanie vnútorných vzťahov v ríši. Adoptoval si Marca Aurelia.
Už zo začiatku vlády Marca Aurelia došlo k ťažkostiam na východe. Napätie medzi rímskou a parthskou ríšou prerástlo v konflikt. Vedením ťaženia bol poverený Lucius Verus, jeho adoptívny brat, ktorý bol až do konca života Marcovým spoluvladárom.
Neskôr došlo tiež k nepokojom na strednom Dunaji, ktoré sa označujú ako markomanské boje. Marcus Aurelius volal do zbrane tiež otrokov. Nakoniec sa mu podarilo zvíťaziť a za Dunajom zriadil dve provincieMarkomaniu a Sarmatiu.

Vojenské akcie zasiahli tiež slovenské územie. Na Slovensku sa odohrala i známa epizóda „zázračného dažďa“, ktorý zachránil vyčerpané rímske jednotky pred smrťou smädom. Rimania dosiahli až dnešného Trenčína. Na oslavu víťazstva vytesali vojaci nápis„Logaricio“, ktorý sa zachoval dodnes na skale Trenčianskeho hradu.
Marcus Aurelius prehlásil svojho syna Commoda za spoluvládcu a zakrátko nečakane zomrel.
Commodus sa snažil, aby na Dunaji bol čo najrýchlejšie uzavretý mier. Bol tiež nadšeným obdivovateľom gladiátorských hier a pokladal sa za vtelenie boha. Bol krutý a o štátne problémy sa nezaujímal. Roku 192 bol zabitý a jeho pamiatka bola prekliata.
Po jeho smrti došlo k boju o moc, kde sa vystriedalo niekoľko cisárov.

Nakoniec bol nastolený vojenský veliteľ Lucius Septimius Severus. Patril k energickým panovníkom. V popredí jeho pozornosti bola armáda. Prišlo tiež k rozkvetu mnohých provincií. Senát bol skoro úplne zbavený vplyvu. Na istú dobu bola prekonaná hospodárska a zahraničná politická kríza. Po jeho smrti sa však všetko zrútilo.
Jeho syn a nástupca na tróne, Marcus Aurelius Antoninus, volaný Caracalla, vydal výnos, ktorým sa dávalo rímske občianstvo všetkým slobodným obyvateľom ríše. Rímske občianstvo takto prestalo byť privilégiom. Caracalla sa takto snažil zvýšiť daňové príjmy, ktoré prichádzali do štátnej pokladne od plnoprávnych občanov. Začali sa však prehlbovať sociálne rozdiely medzi slobodným obyvateľstvom. Urodzené vrstvy sa tešili z rôznych výhod, nižšie vrstvy boli na tom často ako otroci.
Po ňom na trón nastupuje Alexander Severus. Je vykresľovaný ako ideálny cisár. Na východe došlo k upevnenie perzskej ríše. Jej panovníci sa usilovali o boj s rímskou ríšou. Víťazstva boli striedavo na obidvoch stranách.

Alexander bol napokon zavraždený a jeho nástupcom sa stal jeho vrah Maximinus Thrax. Jeho vládou začína hlavné obdobie krízy. Senát si nedokázal udržať svoj vplyv a ku slovu sa stále viac dostávala armáda.
V poľnohospodárstve bol nedostatok pracovných síl. Poklesla i remeselná výroba, čo sa prejavilo zásobovacími problémami, stúpajúcimi cenami a infláciou. Zdražovala tiež doprava a bola ohrozená bezpečnosť na cestách.

Od roku 260 bola nastolená vláda Gallienusa. Pokúsil sa posilniť armádu, k ničomu to však neviedlo.
Galia sa osamostatnila a neskôr sa pridala i Británia a Hispánia. Na rímske územie tiež začali prenikať Góti. Katastrofou sa tiež stala smrť správcu východných oblastí. Nahradila ho jeho manželka, ktorá svoju moc využila k tomu, aby východná oblasť spolu s Egyptom sa stala nezávislá od rímskej ríše. Prehlásila sa za jej kráľovnú. Tým sa Rímu uzavreli obchodné cesty vedúce na východ.
Nastáva nové obdobie cisárstva, tzv. dominát. Jej charakteristickým rysom bola absolutistická vláda cisára, ktorého výlučné postavenie odzrkadľuje aj titul „dominus et deus“„pán a boh“.

Vznik dominátu sa spája s menom panovníka Diokleciána. Uvedomil si, v akom stave sa nachádza ríša. Vytvoril tetrarchátsystém 4 spoluvládcov. Ríšu rozdelil na 4 prefektúry, 12 diecéz a viac než stovku provincií.
Zaviedol novú menusolidy.
Do vojska povolal aj Germánov.
Veľmi prenasledoval kresťanstvo a známe sú aj jeho „krvavé edikty“1. zrúcať všetko bohoslužobné, 2. a 3. chytiť hierarchiu, 4. povinnosť obetovať. Za jeho vlády tiež vzniklo slovo „martýri“, mučeníci, ktorým označovali kresťanov.

Po ňom nastupuje na trón Konštantín a vydáva milánsky ediktzrovnoprávnenie náboženstiev.
Nastáva vláda Valentiniána a posledný pokus udržať stredodunajskú hraniculimesobnovovaním pevností.
Po ňom vláda Gratiana, ktorý sa ako prvý z kresťanských cisárov vzdal funkcie najvyššieho pontifika a na popud milánskeho biskupa dal odstrániť sochu bohyne víťazstvaVictorie zo senátu, čo sa chápe ako symbolický koniec pohanskej doby.
Vládne tiež Theodosius I.posledný vládca nad celou ríšou. Povýšil kresťanstvo na štátne náboženstvo a zakázal olympijské hry.

Rímske impérium sa delí na Západorímsku a východorímsku ríšu. Prichádzajú Huni. Na Katalánskych poliachvíťazstvo Rimanov. Góti sa delia na Vizigótov a Ostrogótov. Východorímska ríša bojuje s Ostrogótmi pri Adrianopolevíťazstvo Ostrogótov, Západorímska ríša bojuje s Vizigótmi a na čas ovládnu Rím. V roku 476 zaniká Západorímska ríša.
Vláda posledného východorímskeho cisára Justiniána.

Pozri aj 
 Zoznam rímskych cisárov

Staroveký Rím