Starogréčtina

Starogréčtina je prvá etapa vývinu gréčtiny. 

Starogréčtina môže označovať:
 v užšom zmysle len atické nárečie z 5. a 4. stor. pred Kr. (dodnes norma pre klasickú gréčtinu)
 v širšom zmysle: všetky grécke nárečia, ktorými sa hovorilo od prvých nálezov gréckeho písma okolo roku 800 pred Kr. (alebo teoreticky už od 1100 pred Kr.):
 do začiatku helenistického obdobia okolo roku 300 pred Kr., alebo
 ak ide o pojem z dvojice (trojice) pojmov starogréčtina (- stredoveká gréčtina) – novogréčtina: do cca 600 po Kr., čiže vrátane helenistickej gréčtiny (koiné) a ranobyzantskej gréčtiny

Tento článok je o gréckych nárečiach od 800 pred Kr. do 300 pred Kr. Ostatné pozri pod grécke jazyky.

Starogrécke nárečia 

Starogrécke nárečia sa štandardne delia takto:
 Západná skupina (=Dórske nárečia v širšom zmysle)
 severozápadná starogréčtina (nárečia na sever a severozápad od Korintského zálivu)
 dórčina (=dórske nárečia v užšom zmysle)- písala sa v ňom zborová poézia (Pindaros), neskoršie búkolská poézia
 Aiolská skupina
 egejská skupina/ázijská aiolčina (nárečie maloázijskej Aiolidy, sz. časti maloázijského pobrežia s ostrovom Lesbos)- v tomto nárečí vznikala prevažne osobná lyrika – básne Sapfó a Alkaia
 tesálčina
 boiótčina
 Iónsko-atická skupina
 atičtina – jazyk mladších dejepiscov (Tukydides), odborných spisov, rečníkov, filozofov (napr. Platón)
 iónčina (Eubója a grécke kolónie v Itálii; Kyklady; maloázijská Iónia)
 staroiónčina – dialekt Homérskej epiky
 novoiónčina – Herodotos a ďalšia historická próza
 Arkádsko-cyperská skupina
 arkádčina
 cyperčina
 pamfýlčina – zaraďovaná aj do západnej skupiny

Z achájskych nárečí sa nezachovali nijaké literárne pamiatky.

V helenistickom období (presnejšie okolo 300 pred Kr.) prevládol v celom helenizovanom svete atický dialekt, ktorý sa v zjednodušenej verzii stal "všeobecným jazykom" – grécky koiné dialektos.

Transkripcia starogréčtiny používaná na slovenskej Wikipédii sa nachádza v tejto tabuľke.

Iné projekty 

 
Gréčtina