Modrá bridlica

Modrá bridlica alebo glaukofanit alebo glaukofánová bridlica je premenená hornina typická pre vysokotlakovú a nízkoteplotnú metamorfózu, ktorá predstavuje fáciu modrých bridlíc.

Termín glaukofanit zaviedol roku 1888 chorvátsky geológ Mihal Kispatič. Termín modrá bridlica zaviedol v roku 1962 Američan Edgar Bailey.

Vznik 

Modré bridlice sú príznačné pre subdukčnú metamorfózu, ktorá je spojená so zánikom oceánskej zemskej kôry. Horniny sú pri týchto procesoch vystavené nízkym teplotám v rozmedzí 200500 °C, ale stredným až vyšším tlakom 618 kbar. Tieto podmienky zodpovedajú hĺbkam okolo 1518 km. Ich protolitom sú najčastejšie mafické horniny, zriedkavejšie i pelitické alebo kremenno živcové.

Prípadným pokračovaním subdukcie a zvýšeniu teploty nad 500 °C dochádza k vzniku eklogitov. Častým javom sprevádzajúcim modré bridlice je dekompresia a nárast teploty, čo má za následok následnú retrográdnu metamorfózu do fácie zelených bridlíc. V novovzniknutých zelených bridliciach môžu potom byť nájdené relikty lawsonitu a glaukofánu, alebo pseudomorfózy klinozoisitu s albitom a paragonitom po lawsonite.

Minerálne zloženie a vlastnosti 
Najvýznamnejším horninotvorným minerálom modrých bridlíc je glaukofán, sodný amfibol s často primiešaným crossitom alebo riebeckitom. Bežnou prímesou sú epidot, rutil, kremeň a iné. Pre modré bridlice je veľmi typická asociácia glaukofanitu s paragonitom, ktorá vzniká reakciou:

 albit + chlorit + kremeň → glaukofán + paragonit + voda

Výskyt 
V Českom masíve sú modré bridlice prítomné v oblasti Krkonoší, kde majú typickú lokalitu výskytu pri Železnom Brode. Na Slovensku sú modré bridlice pomerne zriedkavé. Možno ich nájsť v príkrove Bôrky blízko Štítnika a Hnúšte, Hačavy, Bôrky, Lúčky a na Radzime.

Využitie 
Modré bridlice nemajú pre národné hospodárstvo žiadne významné využitie.

Referencie

Iné projekty 

Premenené horniny

he:צפחה#צפחות כחולות