Emil Boleslav Lukáč

Emil Boleslav Lukáč (* 1. november 1900, Hodruša-Hámre – † 14. september 1979, Bratislava) bol slovenský básnik, prekladateľ, evanjelický kňaz a učiteľ; výrazný predstaviteľ básnického neosymbolizmu.

Životopis 
Študoval v Strhároch, v rokoch 1906 – 1910 v Hodruši, v rokoch 1910 – 1918 na lýceu v Banskej Štiavnici, neskôr pokračoval v rokoch 1918 – 1922  na Evanjelickej bohosloveckej fakulte a Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a v rokoch 1922 – 1924 študoval protestantské bohoslovie a filozofickú fakultu v  Paríži. V roku 1928 sa venoval štúdiu evanjelickej teológie na fakulte v Lipsku, až napokon v roku 1934 získal doktorát z filozofie.

Ako kňaz pôsobil len krátko, keď bol v rokoch 1922 – 1924 kaplánom vo viacerých slovenských mestách (Martin, Modra, Brezno). V roku 1924 pôsobil ako generálny tajomník evanjelickej a. v. cirkvi na Slovensku pre odbor mládeže, v rokoch 1926 – 1933 bol učiteľom slovenského jazyka na Hudobnej a dramatickej akadémii, v rokoch 1933 – 1947 bol profesorom na Dievčenskom reformovanom gymnáziu. V predvojnovom období začal byť tiež politicky činný. V rokoch 1936 – 1939 bol poslancom Národného zhromaždenia v Prahe, v období Slovenského štátu bol poslancom Slovenského snemu, v rokoch 1947 – 1950 pracoval na Povereníctve školstva a osvety. V rokoch 1950 – 1955 pôsobil v Literárnom múzeu Janka Jesenského a v rokoch 1955 – 1966 bol korektorom v Západoslovenských tlačiarňach. Potom sa venoval výhradne literárnej činnosti.

Okrem bežných povolaní bol celý život činný tiež v oblasti literatúry. V roku 1924 sa stal zakladateľom Spolku slovenských spisovateľov, kde bol neskôr v rokoch 1933 – 1938 tiež tajomníkom. V roku 1940 založil časopis Tvorba, ktorý aj do roku 1944 viedol. K časopisu sa vrátil v rokoch 1948 – 1950, kedy preň pracoval ako redaktor, no nebolo to jeho jediné pôsobenie v literárnej redakcii. Ako redaktor pracoval vo viacerých časopisoch: v roku 1920 to boli Národné noviny, v rokoch 1924 – 1934 redigoval časopis Nový rod, v roku 1928 redigoval časopis Mladé Slovensko, neskôr to boli časopisy LUK, Slovenské smery a iné.

Tvorba 
Prvé verše začal písať už počas štúdií v Bratislave. V tomto období napísal prvé verše, ale tiež prekladal z francúzskej moderny (Charles Baudelaire) a maďarskej (Endre Ady) poézie, neskôr sa venoval tiež prekladom z nemeckej, orientálnej, ruskej a anglickej literatúry. Okrem prekladom a vlastnej tvorby sa tiež venoval posudzovaniu, opravovaniu a korigovaniu tvorby mladších slovenských spisovateľov, pričom často publikoval mnohé ich prvotiny.

Okrem písania poézie sa venoval i publicistike, kde uverejňoval svoje drobné články, komentáre, recenzie, ale i rozsiahlejšie state a štúdie z oblasti literatúry, sociálnej sféry, či k filozoficko-náboženskej a politickej problematike. 

Neosymbolizmus

Ako nemanželské dieťa sa vedel vciťovať do bôľov a smútkov iných ľudí, preto mu ostal najbližší symbolizmus a najbezpečnejšou istotou mu bol domov. Svojou tvorbou sa stal vedúcim predstaviteľom neosymbolizmu v slovenskej medzivojnovej poézii. Nadväzuje na tradície symbolizmu a sprostredkúva tak skôr pesimizmus, smútok, melanchóliu a tragiku. Autor sa vyznačuje prvkami relfexie, hĺbavosti, meditácie a uvažovania. Bol ovplyvnený hlbokým kresťanským presvedčením. Využíva paradoxy, kontrast a protiklasy. Vplyv na jeho tvorbu malo aj  priateľstvo so slovenským spisovateľom Vladimírom Royom; zo starších autorov ho ovplyvnila tvorba najmä Pavla O. Hviezdoslava či Martina Rázusa.

___
 
V roku 1936 sa stal organizátorom I. kongresu slovenských spisovateľov v Trenčianskych Tepliciach. Po roku 1948 padol do nemilosti a do poézie sa vrátil až v polovici 60. rokov. Napriek tomu mu bol v roku 1976 udelený titul zaslúžilý umelec.

Tri obelisky /Rázus, Lukáč, Rúfus/je názov dokumentárneho filmu STV Bratislava o tvorbe troch významných slovenských spisovateľov /scenár Miloš Kovačka, réžia Fedor Bartko, 1999/.

Dielo

Básnické zbierky 
 1922 – Spoveď
 1925 – Dunaj a Seina je druhá zbierka neosymbolistického básnika Emila Boleslava Lukáča. Vracia sa do čias štúdií v Paríži. Básne sú postavené na konfrontácii domova a sveta. Porovnáva rodnú Hodrušu s Parížom. Cudzina pôsobí nepriateľsky, nehostinne, zatiaľ čo domovina je mravnou silou a istotou. Bližší mu je dedinský spôsob života. Signálnou básňou zbierky je Hnus z veľkomesta (z lat. Taedium urbis).
 1926 – Hymny k sláve Hosudarovej
 1928 – O láske neláskavej: O diele:
 1929 – Spev vlkov a iné básne
 1929 – Križovatky
 1934 – Elixír
 1934 – Hymny (druhé vydanie Hymny k sláve Hosudarovej)
 1938 – Moloch
 1944 – Bábel
 1949 – Záhrada útechy (výber prekladov z európskej poézie)
 1967 – Óda na poslednú a prvú
 1969 – Parížske romance
 1978 – Srdce pod Kaukazom

Preklady 

 1929 – Cesta krížová (Paul Claudel)
 1929 – Múdrosť vína (Omar Chajjám)
 1933 – Trofeje (Pierre de Ronsard)
 1941 – V mladých srdciach (Endre Ady)
 1951 – Apoštola (Sándor Petőfi)
 1967 – Génius orlom (Victor Hugo)
 1968 – Kvapky z perlete (Paul Valéry)
 1976 – Spoveď Dunaja (Sándor Petőfi)

Výbery 

 1936 – Básnická tvorba 
 1946 – Dies irae 
 1965 – Hudba domova 
 1966 – O láske neláskavej
 1976 – Tvoj tanec žeravý 
 1980 – Pokoj zemi tejto

Ostatné diela 

 1928 – Viliam Figuš-Bystrý: Detvan, libreto k opere
 1943 – Kam ho položili?

O ňom
 Letz, J.: E. B. Lukáč. Slovenská kresťanská filozofia 20. storočia a jej perspektívy, 2010, s. 268 – 271, 332 – 333.

Narodenia v 1900
Úmrtia v 1979
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Slovenskí prekladatelia
Poslanci Snemu Slovenskej republiky
Česko-slovenskí zaslúžilí umelci
Slovenskí evanjelickí kňazi
Slovenskí pedagógovia
Osobnosti z Hodruše-Hámrov