Ishockey under Vinter-OL 1998 – Menn – Tropper

Troppene til herrenes ishockeyturnering under Vinter-OL 1998 inneholder samtlige fjorten tropper som ble tatt ut til OL-turneringen fra 7. til 22. februar 1998. Alle aldre er som de er ved starten av turneringen (8. februar 1998).

For første gang noensinne friga verdens største profesjonelle ishockeyliga, National Hockey League (NHL) sine spillere til å delta i OL. Ligaen avholdt en 17-dager lang pause for å akkomodere OL og la alle deres spillere konkurrere i turneringen. På grunn av dette ble turneringen omtalt som «århundrets turnering» og «drømmelagsturnering».

Turneringens innledende runde startet dagen før NHL-pausen trådte i kraft, hvilket betød at lagene kun kunne bruke de NHL-spillerne som allerede hadde spilt sin siste kamp innen pausen, hadde fått godkjennelse av sine respektive NHL-klubber og var med OL-troppen. Lagene kunne ikke gjøre endringer i OL-troppen før de eventuelt avanserte til neste runde. Dette betød at flere av lagene ikke kunne anvende sine NHL-stjerner på tross av at de var på plass i Nagano. Turneringsformatet fikk kraftig kritikk av blant andre Slovakia, som bare hadde to ledige plasser i troppen til Róbert Švehla og Peter Bondra mens de samtidig hadde fem NHL-spillere på tribunen til den avgjørende kampen mot Kasakhstan (Žigmund Pálffy, Jozef Stümpel, Miroslav Šatan, Pavol Demitra og Richard Zedník).

Deltakelse av NHL-spillere

Innen turneringen var det spekulasjoner om at National Hockey League (NHL) ville frigi spillerne for å de kan delta i OL. Den internasjonale olympiske komité (IOK) hadde i 1986 åpnet for at alle spillere kunne delta i OL fra og med 1988 uansett om de var amatører eller profesjonelle NHL valgte dog ikke å frigi spillerne til å delta i OL i 1988 eller i 1992 ettersom at vinter-OL avholdes i februar og dermed i midten av ligaens grunnserie.

I mars 1995 reiste Bettman til Genève for forhandlinger med IIHF-president René Fasel, IOK-president Juan Antonio Samaranch og direktøren for spillerorganisasjonen NHLPA, Bob Goodenow. Blant uenighetene som skulle løses var konkurransebestemmelser, spilleprogram og tilgangen til markedsavtaler. Hvor Bettman og Goodenow tidligere hadde vært rivaler under NHL-lockouten i 1994–1995 var det nå enighet mellom partene, og sammen med Fasel arbeidet de for å legge rammene for NHL-deltakelse i OL.

Fasel reiste deretter til San Diego sommeren 1995 for å selge ideen til NHL-spillerne. På tross av en viss bitterhet mot at IIHF hadde forhindret NHL-spillere i å spille i europeiske ligaer under NHL-lockouten ble spillerne overtalt til OL-deltakelse etter oppfordring av spillere som russiske Vjatsjeslav Fetisov og Igor Larionov (som hadde vunnet OL-gull med Sovjetunionen) og canadierne Eric Lindros og Paul Kariya (som hadde vunnet OL-sølv med Canada i henholdsvis 1992 og 1994).

Avtalen mellom IIHF og NHL skulle endelig vedtas på IIHFs halvårlige kongress i Budapest den 29. september 1995. Ikke alle nasjonale forbund var for NHL-spillernes deltakelse, og det mest åpenlyst skepiske forbundet var Hockey Canada. Forbundets direktør, Frank Lento, mente at OL-planen hadde blit forhandlet uten nok hensyn til de som måtte godkjenne den, og ved å vinne sølv i de siste to OL-turneringene mente Lento at Canada hadde en så stor bredde at de kunne samle konkurransedyktige OL-lag uten NHL-spillere. I sin tale til kongressen uttrykte Lento misnøye med å bli herset rundt av europeerne, en uttalelse som senere viste seg å tilbake mot Canada da den fikk flere europeiske forbund til å stemme for planen.

Avtalen mellom NHL, IIHF, NHLPA og ble underskrevet 29. september 1995 og presentert under en pressekonferanse med Bettman og Fasel den 2. oktober. Ligaen tok en 17-dager lang pause som startet etter at NHL-klubbene hadde spilte sine siste kamper den 7. februar 1998. NHL-spillerne vile reise til Japan den 8. og 9. februar, etter at OL hadde begynt og etter at de lavere seedede lagene allerede hadde spilt noen kamper i en kvalifiseringsrunden. Dermed kunne de lavere rangerte lagene først få sine NHL-spillere til disposisjon når de hadde spilt deres siste kamp innen OL-pausen. Kampene skulle spilles etter internasjonal banestørrelse (60 x 30 meter) i stedet for NHLs banestørrelse (61 x 26 meter) og anvende IIHFs regelverk (hvilket blant annet betød et forbud mot slagsmål og bruken av straffeslag i sluttspillet). Samtidig skulle alle kamper hvor mere enn 50 prosent av spillerne var NHL-spillere dømmes med NHL-dommere.

Nominasjonsprosess

Landslagsdrakter

Ordforklaring

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse
Den canadiske troppen ble offentliggjort den 29. november 1997 og besto av 23 spillere (tre målvakter, syv backer, tretten løpere).

Fjorten spillere som representerte Canada ved World Cup i ishockey 1996 var med i OL-troppen, og flere andre hadde også erfaring fra forskjellige VM- og Canada Cup-turneringer. Etter tapet til amerikanerne i finalen av World Cup i 1996 hadde mange lagt skylden på det canadiske laguttaket hadde for mange veteraner. General manager Bobby Clarkes laguttak reflekterte et fokus på fysikk og forsvarsspill fremfor fart og teknisk dyktighet og utelot flere veteraner fra World Cup-turneringen i 1996. Lagets største stjerne var 37-år gamle Wayne Gretzky, som skulle spille i sin første og siste OL-turnering. Philadelphia Flyers' power-forward Eric Lindros (194 cm og 109 kg) og Paul Kariya (Mighty Ducks of Anaheim) var blant lagets yngre stjernespillere som Clarke håpet på skulle ta sitt neste steg.

Flere aspekter av Clarkes laguttak var kontroversielt, blant annet valget å utelate veteranen Mark Messier (Vancouver Canucks) og valget av 24-årige Lindros som kaptein fremfor Gretzky. Clarke ble anklaget for favorisering ettersom at han også var general manager for Lindros' klubb Philadelphia Flyers. Men avgjørelsen ble tatt i samråd med de assisterende general managererne Bob Gainey og Pierre Gauthier. Den største overraskelsen i laguttaket var Rob Zamuner, en defensiv løper for Tampa Bay Lightning som Clarke omtalte som «den beste defensive løperen i NHL». Power-forwardsene Joe Nieuwendyk, Keith Primeau og Rod Brind'Amour, spillere som utmerker seg både gjennom sitt fysiske spill og målproduksjon, ble valgt på bekostning av mere mer teknisk dyktige spillere.

Clarke skisserte en plan om å spille med to offensive rekker, en defensiv rekker (da antatt å være Zamuner-Primeau–Trevor Linden) og en fjerderekke bestående av power-forwards. Gretzky skulle da være 13. løper men på tross av dette ha samme istid som de andre og ville bli brukt i overtallsspill. Trener Marc Crawford avvek fra disse prinsippene og fokuserte heller på rotasjon mellom fire jevnbyrdige rekker som alle hadde to offensive spillere og en mere defensiv spiller.

Deltakere med OL-erfaring
Ettersom at laget besto utelukkende av NHL-spillere var det kun to spillere i troppen som hadde tidligere OL-erfaring: Lindros (som hadde vunnet sølv i 1992) og Kariya (som hadde vunnet sølv i 1994). Med Kariyas forfall var det kun én spiller i troppen med tidligere OL-erfaring.

Frafall og utelatte spillere
På grunn av Canadas enorme bredde var det naturlig at mange talentfulle spillere ville bli utelatt fra den endelige troppen. Veteranen Messier ble utelatt etter å ha hatt en svak start på sesongen, mens flere spillere ble fravalgt på fokusset på fysikk og forsvarsspill, blant andre teknisk dyktige spillere som Mark Recchi (Montréal Canadiens) og Doug Gilmour (New Jersey Devils). Andre spillere som Adam Oates (Washington Capitals), Paul Coffey (Philadelphia Flyers) Claude Lemieux (Colorado Avalanche) og Ron Francis (Pittsburgh Penguins), som alle hadde spilt i World Cup i ishockey 1996, ble også utelatt. På backsiden var den mest overraskende utelatelsen Scott Niedermayer (New Jersey Devils).

Den 1. februar 1998 pådro Kariya seg en hjernerystelse etter en krysstakling av den amerikanske backen Gary Suter under en kamp mellom Mighty Ducks of Anaheim og Chicago Blackhawks. Det ble spekulert at taklingen ble gjort med vilje for å forhindre at Kariya deltok i OL. Det var opprinnelig forventet at Kariya skulle komme seg i tide til OL, men senfølgene av hjernerystelsen (postcommotiosyndrom; hans fjerde hjernerystelse på tre år) førte til at han måtte melde forfall. Han ble erstattet av Mark Recchi. Kariyas forfall ble møtt med skuffelse blant japanske hockeyfans på grunn av Kariyas japanske opphav.

Trenerstab
Hockey Canada-president Bob Nicholson utnevnte 48-årige Clarke som general manager for det canadiske OL-laget. Etter sin spillerkarriere hadde Clarke vært general manager for Philadelphia Flyers mellom 1984–1990 og siden 1995. Han hadde også vært general manager for Minnesota North Stars (1990–1992) og Florida Panthers (1993–94). Høydepunktene hadde vært tre Stanley Cup-finaler med Flyers (1985, 1987 og 1997) og én med Minnesota (1991). Han hadde også vært general manager for de canadiske lagene som vant Canada Cup i 1987 og 1991. Clarke ble assistert av Bob Gainey, general manager for Dallas Stars, og Pierre Gauthier (general manager for Ottawa Senators).

Marc Crawford ble valgt som hovedtrener for OL-laget. Crawford haddet vunnet Stanley Cup med Colorado Avalanche i 1996 og ble i 1995 tildelt Jack Adams Award for årets trener i NHL. Han ble assistert av Wayne Cashman, Andy Murray og Mike Johnston.

Tropp

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse
Den japanske troppen ble offentliggjort i desember 1997 og besto av 23 spillere (tre målvakter, syv backer, tretten løpere).

Japan ble vurdert til å være det svakeste laget i turneringen og var kun kvalifisert til turneringen som vertsnasjon. Selv om troppen var forholdsvist veltrent og spilte med motivasjon så ble spillernes manglende erfaring på toppnivå, spillernes lave høyde og vekt (177 sentimeter og 79 kilo i gjennomsnitt) samt manglende bredde på backsiden ansett som troppens største svakheter. Frem til 1998 hadde Japan stort sett spilt i B- og C-puljen ved ishockey-VM og spilte så sent som året før i C-VM. Det japanske laget ble derfor spådd til å ende sist i gruppen.

Blant lagets største profiler var backen Takayuki Kobori, som med sin høyde 185 sentimeter på og vekt på 98 kg var en av troppens fysisk største spillere. I forberedelse til OL-turneringen hadde japanerne også fått naturalisert seks spillere født og oppvokst i Canada (målvakten Dusty Imoo og løperne Ryan «Haruo» Kuwabara, Ryan «Kiyoshi» Fujita, Matt «Yoshikazu» Kabayama, Chris Yule og Steve Tsujiura) og to spillere født og oppvokst i Sverige (senterforwarden Shin Larsson Yahata og målvakten Jiro Nihei).

Deltakere med OL-erfaring
Japan deltok i den olympiske ishockeyturneringen for første gang siden 1980 og det var derfor ingen spillere i troppen med tidligere OL-erfaring. Den 33-årige lagkapteinen Toshiyuki Sakai og den 33-årige backen Atsuo Kudo var de eneste spillerne i troppen som tidligere hadde representert Japan i en OL-kvalifisering (kvalifiseringen til vinter-OL 1988). Sytten spillerne hadde representert Japan i tidligere VM-turneringer hvor femten av dem hadde senest spilt C-VM i Estland i 1997.

Trenerstab
Svenske Björn Kinding hadde vært landslagstrener for Japan siden 1996 mens canadieren Dave King hadde overtatt som general manager for laget i forbindelse med OL-turneringen. Kinding hadde tidligere vært hovedtrener for Rungsted IK i den danske ligaen, ledet SC Herisau til opprykk i Nationalliga B (1985–1987) og trent EHC Biel-Bienne (1987–1991) og EV Zug (1991–1994) i Nationalliga A. Han hadde også vært landslagstrener for Danmark fra 1983 til 1985. Kinding ble assistert av japanske Toru Itabashi.

King var i 1997 assistenttrener for Montréal Canadiens i NHL og hadde hatt en lang trenerkarriere på både amatør, profesjonelt og landslagsnivå. King hadde vært trener for juniorlaget Billings Bighorns i Western Hockey League og senere Saskatchewan Huskies (ishockeylaget til University of Saskatchewan) fra 1979 til 1982, hvor han ledet laget til en CIAU-mesterskapstittel i 1983. I 1980 ble han kåret til årets trener i CIAU (Father George Kehoe Memorial Award). Fra 1982 til 1983 var han hovedtrener for Canadas U20-landslag og vant ett VM-gull (1982) og en bronse (1983). Etter en sesong som assisttrener for Canadas A-landslag (hvor de tok bronse) overtok han i 1982 hovedtreneransvaret. I perioden 1982–1992 ledet han Team Canada ved sju VM- og tre OL-turneringer og vant to VM-sølv (1989, 1991) og ett OL-sølv (1992). Fra 1992 til 1995 var han hovedtrener for NHL-klubben Calgary Flames etterfulgt av en kort periode som landslagstrener for Japan fra 1995 til 1996.

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse
Den russsiske troppen ble offentliggjort i desember 1997 og besto av 23 spillere (tre målvakter, åtte backer, tolv løpere).

Da troppen ble offentliggjort var det større oppmerksomhet på de spillerne som ikke hadde blitt tatt ut. Ettersom at flere ledende NHL-stjerner boikottet landslaget i protest mot forholdene i det russiske ishockeyforbundet, måtte det russiske ishockeyforbundet stille med et svakere lag enn forventet.

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere
Flere av de russiske NHL-stjernene valgte å melde forfall til turneringen i protest mot forholdene i det russiske ishockeyforbundet: løperne Sergej Fjodorov, Igor Larionov, Vjatsjeslav Kozlov (alle tre fra Detroit Red Wings) og Aleksandr Mogilnyj (Vancouver Canucks); backene Sergej Zubov (Dallas Stars) og Vladimir Malakhov (Montréal Canadiens) og målvakten Nikolaj Khabibulin (Phoenix Coyotes). Khabibulin boikottet landslaget i protest mot at daværende landslagstrener Viktor Tikhonov hadde konfiskert hans gullmedalje som han vant som tredje målvakt under vinter-OL 1992.

Kovaljov måtte i januar 1998 gjennomgå en operasjon i kneeet og måtte derfor melde forfall til OL-turneringen. Han ble erstattet av Fjodorov etter at han hadde kontaktet Aleksandr Steblin, presidenten i det russiske ishockeyforbundet, og tilbudt å erstatte Kovaljov.

Trenerstab
Det russiske laget ble ledet av Vladimir Jurzinov, som hadde blitt valgt som ny landslagstrener høsten 1997. Jurzinov kom fra rollen som hovedtrener for TPS i finske SM-liiga, som han fra 1992 til 1997 hadde ledet til to mesterskapstitler (1993 og 1995) og ytterigere tre finaler (1994, 1996 og 1997). Før det hadde han også vært hovedtrener for Dinamo Riga og HK Dynamo Moskva i den den sovjetiske toppligaen. Han hadde også lang erfaring på internasjonalt nivå som en av Viktor Tikhonovs assistenttrenere fra 1975 til 1992.

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere
På grunn av turneringsformatet kunne ikke Slovakia gjøre endringer i OL-troppen før de eventuelt avanserte til finalerunden. Slovakerne kom med krass kritikk av formatet ettersom de bare hadde to ledige plasser i troppen til Róbert Švehla og Peter Bondra mens de samtidig hadde fem NHL-spillere på tribunen som ikke kunne brukes til den avgjørende kampen mot Kasakhstan (Žigmund Pálffy, Jozef Stümpel, Miroslav Šatan, Pavol Demitra og Richard Zedník). Tapet til Kasakhstan betød at avansementet til hovedrunden glapp for slovakerne, og NHL-spillerne på tribunen måtte reise hjem uten å ha spilt en eneste kamp.

Trenerstab

Tropp

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse
Den tsjekkiske troppen ble offentliggjort den 14. januar 1998 og bestod av 23 spillere (tre målvakter, sju backer, tretten løpere).

Det tsjekkiske laguttaket var preget av fiaskoen under World Cup i 1996, hvor et stjernespekket tsjekkisk lag uten kjemi ble ydmyket av et 1–7-tap til Tyskland og ikke nådde kvartfinalen. Spillere som Radek Bonk (–4 i pluss/minus) klarte aldri å integrere seg i den tsjekkiske troppen, mens førsterekken med Bobby Holík-Petr Nedvěd-Jaromír Jágr klarte ikke å produsere poeng, og sto med kun to mål og –4 og –5 i pluss/minus. Dette sto i kontrast til bare noen måneder før, hvor hadde ledet tsjekkerne til VM-gull i Wien.

Opp til OL-turneringen hadde det tsjekkiske trenerteamet dermed lært en lekse: det er det beste «laget» med det beste samspillet som vinner, ikke nødvendigvis et all-starlag bestående utelukkende av stjernespillere. Landslagstrener Ivan Hlinka og assistenttrener Slavomír Lener tok derfor ut en tropp kun bestående av tolv NHL-spillere ut av 39 mulige kandidater, hvilket var det laveste antallet av NHL-spillere i troppen blant de seks toppnasjonene. Resten av laget ble fylt med de beste tsjekkiske rollespillerne fra forskjellige europeiske ligaer som tsjekkiske Extraliga, svenske Elitserien og finske SM-liiga. Lagets to største stjerner var målvakten Dominik Hašek (Buffalo Sabres) og løperen Jágr (Pittsburgh Penguins). Den 32-årige NHL-backen Petr Svoboda (Philadelphia Flyers), som hadde hoppet av til Vesten i 1984, ble tatt ut til sitt første mesterskap på seniornivå.

Hlinka brukte psykologi for å bygge laget sitt. Laget skulle spille med en defensiv spillestil hvor rollespillerne fra de europeiske ligaene skulle supplere NHL-spillerne. Omvendt skulle NHL-spillerne påta seg større defensivt ansvar. For å gi en så dominerende høyrevingen som Jágr til å bruke egenskapene sine til det beste for laget, var det essensielt å finne en senter som kunne å tilpasse seg ham. Det overraskende valget falt på den 35-årige veteranen 	Vladimír Růžička, som ble utnevnt til kaptein. Růžička hadde vært en av stjernene på det tsjekkoslovakiske landslaget på 1980-tallet, men hadde ikke blitt tatt ut på landslaget på åtte år. Hlinka valgte også å sette sammen andrerekken med spillerne Martin Ručinský, Robert Reichel og Robert Lang, spillere som Hlinka hadde trent på HC Litvínovs juniorlag og som han håpet på ville ha god kjemi på isen.

Deltakere med OL-erfaring
Fire spillere hadde tidligere OL-erfaring. Kaptein Růžička hadde to tidligere OL-deltakelser (1984 og 1988) mens Robert Lang, Jiří Šlégr og Richard Šmehlík hadde én tidligere OL-turnering (alle 1992). Růžička var den eneste i troppen med OL-medalje, en bronse fra 1984.

Frafall og utelatte spillere
Med 39 tsjekkiske spillere i NHL for 1997/98-sesongen var det flere profiler som ble utelatt, blant andre de unge talentene Patrik Eliáš og Petr Sýkora og veteraner som František Musil. Bobby Holík hadde søkt om amerikansk statsborgerskap og var derfor jevnfør tsjekkisk lovgivning ikke spilleberettiget for Tsjekkia. Nedvěd, som hadde hoppet av til Vesten i 1989 og blitt canadisk statsborger, kunne heller ikke spille på det tsjekkiske landslaget da han hadde representert Canada ved vinter-OL i 1994. Bonk hadde etter World Cup-fadesen ikke noen tillit hos den tsjekkiske landslagsledelsen.

Det 22 år gamle NHL-talentet Václav Prospal (Philadelphia Flyers) hadde opprinnelig blitt tatt ut til OL-troppen men brakk beinet mens han kjempet om pucken med Lance Pitlick under en kamp mot Ottawa Senators 3. januar 1998. Han ble erstattet av et annet talent, 21 år gamle Milan Hejduk (HC IPB Pojišťovna Pardubice).

Trenerstab
48-årige Ivan Hlinka hadde returnert som tsjekkisk landslagstrener høsten 1996 etter at Luděk Bukač måtte gå av som følge av World Cup-fiaskoen. Etter avslutningen på sin meritterte spillerkarriere var Hlinka trener for HC Litvínov fra 1985 til 1994, med unntak av en kort periode i 1989 hvor han var trener for tyske EHC Freiburg. Han ble i 1992 tsjekkoslovakisk landslagstrener og ledet laget til OL-bronse og VM-bronse i 1992. Etter Tsjekkoslovakias oppløsning ledet han det tsjekkiske landslaget til ytterligere en bronsemedalje i 1993 før han gikk av i etterkant av den mislykkede VM-turneringen i 1994.

Tropp

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Beskrivelse

Deltakere med OL-erfaring

Frafall og utelatte spillere

Trenerstab

Kilder

Tropper

Belarus
Canada
Finland
Frankrike
Italia
Japan
Kasakhstan

Russland
Slovakia
Sverige
Tsjekkia
Tyskland
USA
Østerrike

Spillerstatistikk

Belarus
Canada
Finland
Frankrike
Italia
Japan
Kasakhstan

Russland
Slovakia
Sverige
Tsjekkia
Tyskland
USA
Østerrike

Se også
 Ishockey under Vinter-OL 2022
 Ishockey under Vinter-OL 2022 – Menn

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
  Wayback Machine.
 
 
 
 
 
  Wayback Machine.

Ishockey under Vinter-OL 1998