Nisko-planen

Nisko-planen også kalt Nisko-prosjektet (tysk: Nisko-Aktion) var en tysk operasjon som gikk ut på å deportere jøder til et øde område ved byen Nisko området i Generalguvernementet i det okkuperte Polen i 1939. Deportasjonene ble stanset etter få dager da knapt 5000 (av rundt 80.000 planlagt) var deportert til et øde område uten husly og infrastruktur. Prosjektet ble avviklet i april 1940 og noen hundre overlevende reiste hjem. Jødene skulle gi plass etnisk tyske forflyttet fra andre områder. 

Operasjonen ble planlagt og iverksatt av Adolf Eichmann og Franz Walter Stahlecker under ledelse av Heinrich Himmler og Reinhard Heydrich. Prosjektet var ledd i en etnisk og demografisk omorganisering av Polen og regnes som en av forløperne for holocaust. Nisko-planen var typisk for den anti-jødiske politikken der et vagt men fast mål om «å bli kvitt jødene» samspilte med kreative initiativer fra ivrige tjenestemenn. Ifølge historikeren Alexander B. Rossino bidro Himmler og Heydrich ved å styre den anti-jødiske politikken i en mer brutal retning i 1939.

Bakgrunn 

Tyske styrker invaderte Polen 1. september 1939 og okkuperte hele landet øst til delelinjen mot området okkupert av Sovjetunionen. Elven  Bug ble østgrensen for tysk styre etter at sovjetiske styrker som avtalt besatte det østlige Polen 17. september. Hilter erklærte 8. oktober at de ønsket mest utviklede områdene i nord og vest (Danzig/Vestpreussen, Wartheland og Schlesien) skulle annekteres, germaniseres og integreres i riket. Øvrige deler av Polen ble kalt Generalguvernementet ble, under Hans Franks ledelse, etablert 8. oktober og omfattet byene Krakow, Warszawa, Kielce, Radom og Lublin med omland.  

I tale til Riksdagen 6. oktober sa Hitler at erobringen av Polen gjorde en etnisk reorganisering av Europa mulig. Fordi assimilering av den ikke-tyske lokalbefolkningen ble ansett som mulig skulle det angivelige problemet løses ved folkeforflytting. Hitler ba straks Heinrich Müller i gestapo rense Katowice for jøder fordi byen skulle innlemmes i Oberschlesien. Müller ga oppdraget videre til Eichmann og aksjonen ville være et første trinn i et jødefritt tysk rike. Himmler ble samtidig utnevnt til Reichskommissar für die Festigung deutschen Volkstums (RKFDV, rikskommissær for styrking av den tyske nasjon) med oppgave å bosette områder tømt for polakker og jøder, og Himmler involverte Reinhard Heydrich i det store prosjektet. 

Eichmann og Stahlecker skal tidlig i september 1939 ha snakket om muligheten for å deportere de jødene som ikke utvandret til det østlige Polen, Heydrich bifallt ideen. Heydrich utstedte ordre 7. september om at jøder med polsk statsborgerskap i riket skulle anholdes med sikte på deportasjon til uokkuperte delen av Polen (det vil si til sovjetisk område; tysk: festgenommenen Juden mitpolnischer Staatsangehörigkeit... in Gebiete des nicht zu besetzende übrigen Polen abzuschieben). Eichmann og Stahlecker møttes i Wien 10. september og diskuterte da politikk overfor jødene i Østerrike og Riksprotektoratet. Dette ledet til Nisko-planen. 

Heydrich krevde 21. september at jødene skulle samles i større byer ved jernbaneknutepunkt slik at de senere lett kunne deporteres; i denne forbindelse ble det skissert mulighet for jødereservat øst for Krakow eller i Lublin-området. Heydrich snakket 21-22. september (Eichmann var tilstede) med ledelsen for Einsatzgruppene og for hæren inkludert Walther von Brauchitsch om deportasjon av jøder og andre uønskede elementer, og om opprettelse av en «jødestat» under tysk styre «ved Krakow». Fordrivelse (tysk: abschiebung) av jøder over demarkasjonslinjen til sovjetisk-kontrollert område skulle fortsette. I slutten av september snakket Heydrich om et naturvernområde eller "riksgetto" øst for Warszawa og ved Lublin hvortil jøder kunne forflyttes fra de germaniserte distriktene.

Tyske planer for Polen innebar blant annet å tømme Danzig, Vestpreussen, Poznan og Schlesien for jøder. Jødene skulle forflyttes til Lublin-området i Generalguvernementet der det skulle opprettes et «reservat». Heinrich Himmler fikk ansvar og uinnskrenket myndighet for disse forflytningene. Lederne i naziregimet så for seg Generalguvernementet som et sted å dumpe flere millioner påvirket av bosettingsplanene. Wilhelm Keitel fremholdt at det gamle og nye riket måtte renses for jøder, polakker og «avskum». Etter at oppdelingen av Polen var fastsatt ble det innen RSHA enighet om å etablere en «riksgetto» i Lublin-distriktet. Ifølge Molotov-Ribbentropp-pakten skulle rundt  etnisk tyske (Volksdeutsche) forflyttes fra Øst-Europa og bosettes vest for delelinjen. De første entisk tyske fra Baltikum ankom Danzig 15. oktober 1939. Når Reinhard Heydrich og andre nazitopper snakket om å opprette reservater for jødene ga det inntrykk av å gi jødene et eget land. I praksis ville de konsentrere jødene i et område kontrollert av SS.

Heydrich, Eichmann og medarbeidere hadde siden sommeren 1938 drevet utvandringskontorer for jøder i Wien, Berlin og Praha. Jødenes mulighet til å utvandre ble mindre og mindre til krigen begynte i september 1939 da grensene ble stengt og det ble svært vanskelig for jøder å utvandre.

Gjennomføring 
Nisko-planen var et prosjekt igangsatt i oktober 1939 for å deportere jøder til et tenkt reservat ved byene Lublin og Nisko sørøst i det okkuperte Polen. Adolf Eichmann fikk 6. oktober oppdrag av gestapo-sjef Heinrich Müller å forberede fordrivelse av 70.000-80.000 jøder fra Katowice-distriktet over Wisła. Fordrivelsen skulle gi erfaring for større tiltak senere. Eichmann reiste 9. oktober til Ostrava (rett over grensen fra Katowice og med direkte jernbaneforbindelse) der Stahlecker på egen hånd hadde tenkt å deportere jøder fra riksprotektoratets grenseområder til Generalguvernementet, noe som førte til at Eichmann inkluderte Ostrava. Eichmann og Stahlecker pekte ut Nisko ved elven San nær demarkasjonslinjen som et passelig dumpested. Nisko lå i et relativt tynt befolket våtmarksområde nær jernbanen. De første togene gikk fra Katowice, Wien, Bielsko-Biala og Ostrava 17-18. oktober. Wien var ikke nevnt i Müllers ordre til Eichmann, mens transport fra Ostrava ifølge ordren bare gjaldt polske borgere som hadde søkt tilflukt der. Eichmann var tilstede da transportene ankom og holdt tale i sionistiske vendinger. Jødene kom til en ødemark uten noe å hjelpe seg med og det var totalt kaos. Ved Nisko var det ikke gjort noen forberedelser. Den tiltenkte transitleiren i Nisko var ikke på plass og de første deporterte ble sendt over San-elven og ut i våtmarkene for å sette opp enkle brakker. De mest egnede arbeiderne ble valgt ut og øvrige ble sendt østover til fots med beskjed om aldri å vende tilbake. Noen av de deporterte krysset demarkasjonslinjen med håp om trygghet på sovjetisk side. Denne behandlingen av de deporterte innebære at nazistene regnet med at en stor del ville dø i de ugjestmilde strøkene ved Nisko.

Eichmann regnet med at innen kort tid ville også jøder i Altreich bli omfattet av deportasjonene. Fra Nisko-reservatet så man for seg at jødene ville bli drevet over demarkasjonslinjen mot sovjetisk område. Eichmann hadde lagt plan for deportasjon av flere hundre tusen jøder fra Bøhmen, Mähren, Wien og selve Tyskland da Himmler stanset planen. Odilo Globocnik, SS-sjef i Lublin, skal i 1939 ha vært innforstått med at en stor andel av jødene i reservatet ville sulte ihjel. Bełżec utryddelsesleir ble senere anlagt i dette området.

Hitler og Himmler avlyste eller utsatte prosjektet samtidig som de første transportene gikk. SDs kontorer i Wien og Ostrava ble informert, men Eichmann ville ikke stanse transportene. I Wien drev Alois Brunner og Hans Günther deportasjoner som om de var i gang med fullstendig fjerning av byens jøder, men måtte stanse da hæren trengte all tilgjengelig transportkapasitet. De mange tusen jødene ved Nisko ble overlatt til seg selv og hadde blant annet vansker med å få tak over hodet. SS og politi jaget en del over delelinjen til sovjetisk område. Da væreforholdene om vinteren ble verre fikk jødene lov til å skaffe hjelp fra Lublin.

Innen utgangen av oktober 1939 var 4700 personer deportert til Nisko-området. I april 1940 ble virksomheten ved Nisko avviklet og de overlevende fikk reise hjem for egen regning, omkring 300 kom tilbake. Arthur Nebe, daværende sjef for kriminalpolitiet i Berlin, forsøkte å få Eichmann til å inkludere tre-fire jernbanevogner med sigøynere fra Berlin til Nisko; dette ble trolig ikke noe av.

Stans i deportasjonene 
Himmler ga ordre om å stanse prosjektet to dager etter at deportasjonene var i gang. Offisielt ble prosjektet stanset på grunn av tekniske problemer. Det er uklart hva som var den avgjørende grunnen til at deportasjonene ble stanse. 

Prosjektet kan ha blitt stanset fordi det ikke fantes transportmidler for en så omfattende forflytning, blant annet fordi hæren la beslag på transportkapasitet for å flytte styrker vestover. Behov for transportkapasitet til forflytning av etnisk polske fra Danzig/Vestpreussen til Generalguvernementet kan ha medvirket til at Nisko-prosjektet ble stanset. Deportasjoner fra Danzig-området og Warthegau fortsatte for å germanisere området og gi plass til etnisk tyske fra sovjetisk-kontrollerte baltiske stater. Himmler trengte plass i Danzig-området og Wartheland til etnisk tyske som kom østfra, mens deportasjoner fra Wien og Ostrava ikke bidro til å løse boligbehov for tilflyttende etnisk tyske. Militære hensyn ved et fremtidig angrep på Sovjetunionen kan ha spilt en rolle for at det ble avblåst.

Den tyske ledelsen i Generalguvernementet ønsket ikke flere jøder og forflytningen ble motarbeidet av Hans Frank, som var sivil administrator for området. Denne motstanden fra den lokale tyske administrasjonen kan ha medvirket til at prosjektet ble stanset. Hans Frank var motstander av den store planen om reservat ved Lublin. Frank ønsket å germanisere Generalguvernementet og deportasjon av jøder og polakker til Generalguvernement ødela hans plan. Frank ønsket ikke at området skulle være en dumpeplass og var rasende over det som skjedde ved Nisko. Frank ga ordre om å arrestere Eichmann om han viste seg i Generalguvernementet; Eichmann avfeide arrestordren som en barnslig spøk. 

Den store og raske tilstrømmingen til Lublin-området skapte store utfordringer med blant helse og sanitære forhold. Det hastverkelige og improviserte arbeidet medvirket trolig til at prosjektet feilet.

Den havarerte Nisko-planen kan ha medvirket til at regimet vurderte Madagaskar som alternativt deporteringssted. Senere i 1940 arbeidet Eichmann med Madagaskarplanen. Til Reinhard Heydrichs og Eichmanns frustrasjon ble heller ikke denne planen noe av.

Ettertiden

Himmler og Heydrich anså ikke Nisko-fiaskoen som et alvorlig tilbakeslag for nazistenes antijødiske politikk og Eichmanns karriere ble ikke skadelidende. Under rettssaken mot Eichmann i Jerusalem ble Nisko-planen trukket frem fordi dette prosjektet fremsto som Eichmanns eget påfunn. Aktor mente at ideen om å deportere jødene til Polen og drepe dem der dukket opp høsten 1939. Eichmann hevdet at Nisko var tenkt som et sionistisk prosjekt ved at jødene kunne få et selvstyrt område som gradvis kunne ta i mot alle Europas uønskede jøder. Ifølge Eichmanns fremstilling var dette en god løsning i og med at det ikkesom var mulig å opprette en jødisk stat i Palestina. 

Ifølge Gerhard Wolf var Nisko-prosjektet en radikalisering av nazistenes antijødiske ved at jødene ble spesielt skilt ut i bosettingspolitikken og ved at jøder i erobrede områder var målet for aksjonen. Ifølge Christopher R. Browning gjorde stans i Nisko-planen og Madagaskar-planen de nazistiske befolkningsplanleggerne åpne for stadig mer radikale tiltak. 

Den østerrikske historikeren Jonny Moser beskriver i Nisko. Die ersten Judendeportation (forlaget Steinbauer, 2012) hvordan Eichmann drev deportasjoner i strid med ordrer fra Berlin og hvordan Eichmann forsøkte å holde deportasjonene skjult for militære og sivile myndigheter i de okkuperte områdene.

Referanser

Litteratur 
 
 

Holocaust
Polens historie