Den kontinentale kongressens president

Den kontinentale kongressens president (senere kjent som President for Konføderasjonens kongress) ledet Den kontinentale kongress, samlingen av delegater som utviklet seg til å bli USAs første nasjonale statsmakt under Den amerikanske revolusjon.

Presidenten var et medlem av Kongressen, valgt av de andre delegatene for å virke som en nøytral ordstyrer på Kongressens møter. Presidentvervet var i stor grad utformet som en seremoniell stilling uten mye innflytelse. Embetet var urelatert til det senere embetet som USAs president. Etter ratifiseringen av Konføderasjonens artikler (eng. Articles of the Confederation), den nye nasjonens første grunnlov i mars 1781, ble Den kontinentale kongress til Konføderasjonens kongress. Medlemmene av Den andre kontinentalkongressen ble - uten avbrudd - ført over som medlemmer av Konføderasjonens første kongress. Det samme gjorde embetet som president.

Fjorten menn tjenestegjorde som Kongressens president mellom september 1774 og november 1788. De kom fra ni av de opprinnelig tretten koloniene / delstatene: Virginia (3), Massachusetts (2), Pennsylvania (2), South Carolina (2), Connecticut (1), Delaware (1), New Jersey (1) og New York (1). Gjennomsnittsalderen (på det tidspunktet de ble valgt) var 47 år.

Rolle 
Kongressens president var - med hensikt - utformet som en stilling med liten myndighet. Den kontinentale kongressens medlemmer, som var redde for å konsentrere den politiske makten i én enkelt person, gav deres president enda mindre ansvar enn presidentene for underhusene i kolonienes lovgivende forsamlinger. Til forskjell fra enkelte av disse kunne for eksempel ikke Kongressens president sette den legislative dagsordenen eller foreta utnevnelser til komitéene. Presidenten kunne ikke møte utenlandske ledere privat. Slike møter ble holdt sammen med komitéer eller med hele Kongressen.

Presidentembetet var i stor grad en seremoniell stilling. Det var ingen lønn. Embetets primærrolle var å presidere over Kongressens møter, som innebar å fungere som en upartisk ordstyrer under debattene.

Da Kongressen oppløste seg selv og ble omdannet til Committee of the Whole (der alle delegatene i Kongressen var medlemmer) for å diskutere viktige saker, gav presidenten fra seg sin ordførerstol til formannen for Committee of the Whole. Likevel ble det reist kritikk mot at president Thomas McKean var blitt for mektig, fordi han på samme tid tjenestegjorde som Pennsylvanias høyesterettsjustitiarius. Ifølge historikeren Jennings Sanders var McKeans kritikere uvitende om maktesløsheten til stillingen som Kongressens president.

Presidenten var også ansvarlig for å ta seg av en stor del med offisiell korrespondanse, men kunne ikke svare på brev uten å bli beordret til det av Kongressen. Presidentene signerte også, men skrev ikke Kongressens offisielle dokumenter. Disse begrensningene kunne være frustrerende, fordi en delegat egentlig fikk mindre innflytelse da han ble valgt til president.

Historiker Richard B. Morris hevdet at - til tross for den seremonielle rollen - kunne enkelte presidenter utøve en viss innflytelse:

Kongressen og dens presidentskap ble mindre viktige etter ratifiseringen av Articles of Confederation og slutten på revolusjonskrigen. I økende grad nektet delegater, som var valgt til Kongressen, å tjenestegjøre, og Kongressen fikk vanskeligheter med å få skapt et quorum. President Hanson ønsket å fratre bare etter en uke i stillingen, men Kongressen manglet et quorum for å få valgt en etterfølger, så han fortsatte. President Mifflin fant det vanskelig å overbevise delstatene om å sende nok antall delegater til Kongressen for å ratifisere Paristraktaten i 1783. I seks uker i 1784 uteble president Lee fra Kongressen og beordret istedet Kongressens sekretær Charles Thomson om å sende ham alle dokumenter som trengte hans signatur.

John Hancock ble i november 1785 valgt til å tjenestegjøre som president en andre mandatperiode, selv om han da ikke satt i Kongressen og Kongressen var innforstått med at det var usannsynlig at han ville være tilstede. Han inntok aldri setet, henviste til dårlig helse, selv om han kan ha vært uinteressert i stillingen. To delegater, David Ramsay og Nathaniel Gorham, utøvde hans plikter under tittelen «formann». Da Hancock til slutt formelt fratrådte stillingen i juni 1786, ble Gorham valgt til ny president. Etter at Gorham trakk seg i november 1786, gikk det månedsvis før det ble tilstrekkelig antall medlemmer i Kongressen for å få valgt hans etterfølger. I februar 1787 ble general Arthur St. Clair valgt. Kongressen godkjente Northwest Ordinance under St. Clairs presidentskap og valgte ham til guvernør for Northwest Territory.

Da folk fra de ulike delstatene begynte å debattere den foreslåtte USAs grunnlov i de senere månedene av 1787, fant Konføderasjonskongressen seg redusert til samme status som et forretningsministerium. Der var ikke nok delegater nærværende for å få valgt St. Clairs etterfølger før 22. januar 1788, da Kongressens siste president, Cyrus Griffin, ble valgt. Griffin trakk seg fra stillingen 15. november 1788 etter at kun to delegater hadde møtt opp på Kongressens nye sesjon.

Embetets mandatperiode 
Før ratifiseringen av Konføderasjonens artikler hadde Kongressens presidenter mandatperioder uten en spesifisert lengde. Deres mandatperiode ble avsluttet da de gikk av, eller – dersom det ikke var en formell fratreden - da Kongressen valgte deres etterfølger. Da Peyton Randolph, som ble valgt i september 1774, til å presidere over Den første kontinentale kongressen, ikke kunne være tilstede de siste få dagene av sesjonen på grunn av dårlig helse, ble Henry Middleton valgt til å erstatte ham.

Da Den andre kontinentale kongressen trådte sammen i mai året etter, ble Randolph igjen valgt som president, men han vendte tilbake til Virginia to uker senere for å presidere over House of Burgesses (Virginias lovgivende forsamling). John Hancock ble valgt til å fylle det ledige embetet, men hans posisjon var litt vag, fordi det var uklart om Randolph hadde gått av eller var på permisjon. Situasjonen ble ubehagelig da Randolph vendte tilbake til Kongressen i september 1775. Noen delegater mente at Hancock burde ha gått av, men det gjorde han ikke. Saken ble først løst ved Randolphs plutselige bortgang oktober samme år.

Uklarhet fordunklet også avslutningen på Hancocks mandatperiode. Han forlot stillingen i oktober 1777 for det han trodde var en forlenget permisjon. Da Hancock vendte tilbake oppdaget han at Kongressen hadde valgt Henry Laurens til å erstatte ham. Hancock, hvis mandatperiode varte fra 24. mai 1775 til 29. oktober 1777 (en periode på  dager), var den  presidenten som tjente lengst.

Lengden på presidentens mandatperiode ble til slutt kodifisert gjennom artikkel ni i Konføderasjonens artikler, som bemyndiget Kongressen ''«til å utnevne én av dens medlemmer til å presidere; under den forutsetning at ingen person skal få lov til å tjenestegjøre i embetet som president i mer en ett år i løpet av en treårsperiode.»

Da Konføderasjonens artikler trådte i kraft i mars 1781 avholdt imidlertid ikke Den kontinentale kongressen valg på en ny president under den nye grunnloven. Istedet ble Samuel Huntington sittende mye lenger enn det som det nye rotasjonsprinsippet tillot. Den første presidenten som tjenestegjorde i en spesifisert mandatperiode på ett år var John Hanson (6. november 1781–4. november 1782).

Liste over presidenter 
Embetstidene, navnene og bakgrunnene til de som tjenestegjorde som Den kontinentale kongressens president:

Se også 
USAs historie (1776–1789)
Speaker i Representantenes hus i USA

Referanser

Siterte verker

Eksterne lenker 
"Other" Presidents  Presidentsusa.net 
The Articles of Confederation United States House of Representatives

USA
Politikere fra USA