Dyrehodestolpene i Osebergfunnet

Dyrehodestolpene i Osebergfunnet er fem treskulpturer fra vikingtida med utskårne dyrehoder og lange halser. De krumme stokkene ble funnet i Oseberghaugen i dagens Tønsberg kommune i Vestfold, en gravhaug datert til år 834. Haugen inneholdt to ukjente kvinnelik, en mengde dyr, restene etter et vikingskip og et enestående rikholdig og velbevart gravgods. Osebergfunnet ble gravd opp i 1904, og de fire best bevarte dyrehodestolpene har siden 1957 vært utstilt i Vikingskipshuset på Bygdøy i Oslo.

Dyrehodeskulpturene er dekorert med snirklete relieffer i osebergstil, en tidlig form for dyreornamentikk i norrøn kunst. Stokkene er litt over en halv meter høye og utstyrt med bære- eller festeskaft nederst. Slike stolper er ikke kjent fra andre sammenhenger, og det er uklart hva de ble brukt til. Hodene forestiller trolig hunder, og det er blitt foreslått at skulpturene kan ha vært skremsler mot onde makter.

Utforming, bakgrunn og funksjon

Beskrivelse og navn
De frittstående stolpene i Osebergfunnet er skåret ut av naturlig bøyde stokker i hardt løvtre. Hodene er ulike, men alle er stiliserte framstillinger av mytologiske eller virkelige dyr med fryktinngytende kjefter og lange halser. To av stolpene er dekorert med sølvnagler.

Figurene ser ut til å være forma av forskjellige treskjærere («tresmeder»). De store hovedformene er prega av svungne linjer og dekoren av fine detaljer. Det individuelle særpreget tyder på stildannende utøvere som har brukt sin kunstneriske frihet innafor rammene av gitte konvensjoner og tradisjoner.

Arkeologen Haakon Shetelig, som var professor Gabriel Gustafsons faglige medarbeider under utgravinga, beskriver ornamentikken, bildekunsten og stilutviklinga for kunsthåndverket i jernalderen i Osebergfundet bind 3. I boka, som kom ut i 1920, ordner han dyrehodestolpene typologisk etter design og antatt håndverker, og han gir dem kallenavn etter utseende. Betegnelsene til Shetelig er siden stort sett beholdt:

«Det akademiske dyrehodet» («Akademikerens dyrehodestolpe») 
«Løvehodet» («Det forkjøla dyrehodet»)
«Den karolingiske dyrehodestolpen» («Karolingeren», «Hundehodet») 
«Det barokke dyrehodet» («Barokkmesterens første hode»). 
«Barokkmesterens andre hode» («Den siste dyrehodestolpen»)

Utgraving, konservering og utstilling 

Den arkeologiske utgravinga av Osebergfunnet var vanskelig. Treverket i haugen var godt bevart etter over  år i søkkvåt blåleire uten lufttilgang, men gjenstandene var hardt skadd under tunge masser av torv og stein og en leirgrunn som kan ha forskjøvet seg. Materialet var også ødelagt av noen som ikke lenge etter begravelsen har kommet seg inn i det teltforma gravrommet i båten. Derfra har de dratt ut de døde kvinnekroppene, skrin og andre personlige ting, kanskje som del av en ukjent gravskikk, kanskje som røvere på jakt etter smykker og verdisaker.

 
Etterarbeidet med systematisering og beskrivelser, og ikke minst restaurering og konservering av alle gjenstander og etterlevninger, ble svært omfattende. De første bevaringsmetodene med alun gjorde skade på flere av trearbeidene. Prepareringa jevna ut utskjæringene og viska bort detaljer, og skipa og mange av gjenstandene er blitt «sprø som knekkebrød». Det er håp om å finne måter å redde restene av de feilbehandla praktstykkene på, sjøl om det er umulig å gjenopprette farger og strukturer  slik de var da materialet ble gravd ut.

I 1957 ble stolpene flytta fra «Oseberg-salen» i Historisk Museum på Tullinløkka i Oslo, der de hadde blitt holdt våte i påvente av bedre konserveringsmåter, til den da nybygde «Osebergfløyen» av Vikingskipshuset. Fire av stolpene er utstilt i glassmonter der. Bruddstykkene etter den femte stolpen blir oppbevart i magasinet på museet. Shetelig omtaler denne som «det vakreste, finest utskårne dyrehode», men hodet var knust og stokken ødelagt. «Barokkmesteren» ble ødelagt da tanken den ble oppbevart i, sprang lekk under andre verdenskrig, og restene blir brukt til å forske på konserveringsmetoder. Det ble for øvrig tidlig skåret ut kopier av mange av gjenstandene fra funnet.

Opprinnelig betydning
Hensikten med de skulpturelle stokkene er ukjent. Stolpene har ingen åpenbar praktisk funksjon, men er neppe heller bare kunstverk uten symbolsk eller religiøs betydning. Gravgodset og dyra som ble ofra skulle sannsynligvis følge de døde kvinnene til Dødsriket og dekke de materielle behova deres i etterlivet. Figurer og mønstre på gjenstandene kan derfor sees på som både pynt for skjønnhetens egen skyld og bildeframstillinger av motiver henta fra vikingenes forestillingsverden.

Plassering i gravhaugen
Da «Løvehodet» og «Hundehodet» ble funnet i gravkammeret ombord i Osebergskipet, var de forbundet med et tau. Det gikk som en tømme gjennom gapet på den ene figuren og hadde en slags rangle og en krok av jern festa til seg. Tilsvarende rangler og kroker har blitt funnet i forbindelse med rideutstyr og kan være en forløper for dombjeller, kanskje med magisk kraft til å skremme bort onde makter. Stolpene var også utstyr med treskaft som stakk ut bak nederst på halsene, vel en halv meter lange (se fotografiet fra utgravinga). Skafta er trolig festeanordninger eller håndtak til å bære stokkene med. Også i motsatt ende av gravkammeret lå to stolper med tilsvarende skaft og rangle i jern, mens «Den akademiske dyrehodestolpen» lå foran masta i forskipet.

Tolkninger av hoder og dekor
Allerede i folkevandringstida ble udyr et vanlig motiv i den germanske kunsten, og dyrehodestolpene kan minne om drager og sjøormer. Hodene er likevel ofte blitt tolka som hunder, men også som løver og kattedyr, framstilt i et overdrevent dekorativt og stilistisk formspråk. Skulpturene kan også forestille dyr fra norrøn mytologi, men det er uklart hvilke det i så fall skulle være.

De merkelige gripedyra i relieffene kan synes å gjenta eller avspeile rovdyret som er framstilt i hodet. Disse gåtefulle figurene har kropper og lemmer som slynger seg i langtrukne buer, griper og biter seg sjøl, og rammene i dekoren, i innfløkte linjer og former, omtrent som valknuter og labyrinter. Dette har sannsynligvis gitt stokkene ytterligere kraft og betydning som magiske kultgjenstander. For øvrig består osebergstilens sammenfletta ornamentikk bare av dyrefigurer og abstrakte former og framstiller aldri planter eller bladverk.

Bruk av stolpene
De korte skafta som er festa til dyrehalsene nederst, tyder på at det er flyttbare skulpturer. De kan ha vært brukt i ritualer og seremonier, kanskje sammen med den staselige eikevogna i funnet. Stolpene kan ha blitt båret i opptog eller stått oppstilt, for eksempel festa i en vegg eller til et møbel, som utsmykning eller statussymbol ved et høysete. Seremoniene kan ha vært begravelser og andre riter der dyreskikkelsene har vært symbolske vokterfigurer for overgangene eller portene mellom vikingenes ulike verdner. De ornamentale stokkene kan ha blitt tillagt en magisk-religiøs kraft eller bare vært maktsymboler for å markere den sosiale eller religiøse lederposisjonen til de ukjente kvinnene i gravhaugen.

Dyrehodestolper er ikke kjent fra direkte omtale i sagalitteraturen.

Liknende dyre- og dragefigurer
Mange av gjenstandene i Osebergfunnet, og andre artefakter fra vikingtid og tidlig middelalder, er pynta med tilsvarende fantasifulle figurer, ornamentikk og geometriske mønstre. Liknende hoder pryder blant annet hjørnestolpene på osebergsledene.

Se også
 Osebergfunnet
 Osebergstil
 Norrøn kunst

Referanser

Eksterne lenker
 
 Vikingskiphuset (Kulturhistorisk museum) om dyrehodestolpene
 Treff på stikkordet «dyrehodestolpe» i Universitetsmuseenes fotoportal 

Arkeologiske artefakter i Norge
Kultur i Vestfold
Vestfolds historie
Vikingtiden i Norge
Tønsbergs historie
Norske skulpturer
Norrøn kunst