Bruno Wüstenberg

Bruno Thomas Wilhelm Wüstenberg (født den 10. mars 1912 i Duisburg i keiserdømmet Tyskland, død den 31. mai 1984 i Freiburg im Breisgau i Vest-Tyskland) var en tysk katolsk titulærerkebiskop og diplomat for Den hellige stol (Pavestolen).

Liv og virke

Bakgrunn
Bruno Wüstenberg, var sønn av en bedriftsleder ved Kruppverket i Rheinhausen. Han studerte katolsk teologi etter endt utdanning fra gymnasiet i 1931, til å begynne med som bosatt i Collegium Albertinum ved Universitetet i Bonn. Sommersemesteret 1934 studerte han ved Universitetet i Freiburg. I 1936 kom Wüstenberg til presteseminaret i Bensberg, det senere kardinal Schulte-Haus.

Prest
Han ble presteviet den 3. mars 1938 i Kølnerdomen, sammen med 71 andre kandidater, av hjelpebiskop Joseph Hammels.

Tre uker etter at han ble presteviet, ga erkebiskopen av Köln, kardinal Karl Joseph  Schulte, han sin tillatelse til å gjøre pastoralt arbeid i bispedømmet Rottenburg, der fader Wüstenberg den 31. mars 1938 tok på seg kapellanstillinger, først i Ulm-Wiblingen og deretter i Ulm-Soflingen. Den 1. april 1939 ble han fristilt for å studere kanonisk rett ved Det pavelige gregorianske universitet i Roma, som han fullførte med en doktorgrad. Samtidig fullførte han studier ved Det pavelige diplomatiske akademi, med diplom i 1942.

Wüstenberg virket deretter fra 1945 til 1949 som leder av den tysktalende avdeling for krigsfanger i Vatikanets statssekretariat; deretter utnevnte pave Pius XII ham  til leder for avdelingen for tyskspråklige land i Statssekretariatet. I denne egenskap ga Wüstenberg – ubemerket av den bredere offentlighet – et betydelig bidrag til forsoning mellom den katolske kirke i Vest-Tyskland og det tyske sosialdemokrati, som ble en forutsetning for dannelsen av den store koalisjon mellom CDU/CSU og SPD i desember 1966.

Pavelig nuntius, titulærerkebiskop
Den 24. oktober 1966 var Wüstenberg den første tysker i etterkrigstidens kirkehistorie som ble nuntius. Pave Paul VI utnevnte ham  til titulærerkebiskop av Tyr og til apostolisk pro-nuntius til Japan. Han ble bispeviet den 11. desember 1966 i Kölnerdomen av erkebiskopen av Köln, kardinal Joseph Frings. Medkonsekratorene var den apostoliske nuntius til Tyskland, erkebiskop Corrado Bafile, og hjelpebiskop i Köln Wilhelm Cleven. Forbundspresident Heinrich Lübke, som var i slekt med Wüstenberg, deltok også i bispevigselsliturgien.

Etter syv år i Japan utnevnte pave Paul VI. Wüstenberg 19. desember 1973 som apostolisk delegat til Elfenbenskysten, Dahomey, Togo og Guinea. 

Den 17. januar 1979 ble han utnevnt til apostolisk nuntius til Nederland. Der måtte han forholde seg til en dypt splittet kirke og forberedelsene til den spesielle synode biskopene i Nederland la op til, der de mente at de skulle klare å bilegge splittelsen. 

I 1984 døde Wüstenberg i Freiburg som følge av en hjerneemboli. Han ble gravlagt på katedralkirkegården i Köln.

Wüstenberg var i kontakt med Otl Aicher på slutten av 1930-tallet. Han var også venn med Georg Hüssler, president for det tyske Caritas og Caritas Internationalis.

Fra tidlig i sin karriere hadde Wüstenberg etablert et stilfullt levesett; han tilhørte Romas beste golfklubb og kjørte Porsche. Han så for seg fortsatte sosiale eventyr på sune utenlandsposter og gjorde bruk av de sosiale fordeler som var tilgjengelige i det katolske miljø i Tokyo, gjorde seg til venns med president Felix Houphouët-Boigny i Elfenbenskysten, leide et privat band, benyttet sønnen av Italias mest fasjonable arkitekt til å bygge et kapell og hans egen residens.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:
 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Kardinal Giovanni Carlo Boschi (1715-1788) *1760
 Kardinal Bartolomeo Pacca (1756-1844) *1786
 Kardinal Francesco Serra Cassano (1783-1850) *1817
 Erkebiskop Joseph Maria Johann Nepomuk von Fraunberg (1768-1842) *1819
 Kardinal Johannes von Geissel (1796-1864) *1837
 Biskop Eduard Jakob Wedekin (1796-1870) *1849
 Kardinal Paul Ludolf Melchers (1813-1895) *1858
 Kardinal Philipp Krementz (1819-1899) *1868
 Kardinal Anton Hubert Fischer (1840-1912) *1889
 Kardinal Karl Joseph Schulte (1871-1941) *1910
 Biskop Bruno Wüstenberg (1912-1984) *1966

«Affäre Hochhuth»
Etter uroppførelsen av Rolf Hochhuths teaterstykke Der Stellvertreter den 20. februar 1963, der forfatteren anklager pave Pius XII for påstått taushet angående den nasjonalsosialistiske jødeforfølgelse, ble det gjentatte ganger fremført spekulasjoner om at Hochhuth var blitt forsynt med intern informasjon fra Vatikanet mens han forsket på sitt skuespillet i Roma. Biskop Alois Hudal ble gjentatte ganger nevnt som informant. I motsetning til dette avslørte Hochhuth i 1998 at sammen med pavens private sekretær, Robert Leiber, hadde Bruno Wüstenberg vært hans viktigste informant. 

Publisisten og historikeren Hansjakob Stehle tok opp dette noe senere i et svar og refererte til året 1986, der Hochhuth hadde utpekt Wüstenberg og Hudal som sine «hoved- og kronvitner» under et personlig møte.

I oktober 1999 bekreftet Frank Ager at Wüstenberg faktisk var informanten, siden han «av irritasjon over Pius XII ønsket å 'hevne' en forhindret karriere». Ett år etter tok også historikeren Michael F. Feldkamp opp dette temaet, men påpekte at Ager ikke hadde anført noen fildebelegg for påstanden. I 2007 utvidet imidlertid Feldkamp selv tesen om at Wüstenberg var informant: «Andre mistenkte den tyske presten i det pavelige statssekretariatet, Bruno Wüstenberg, som ville ta hevn fordi Pius XII aldri forfremmet ham på grunn av hans homoseksuelle tendenser.»

Referanser 

Tyske katolske biskoper
Pavelige nuntier
Ambassadører til Japan
Ambassadører til Elfenbenskysten
Ambassadører til Benin
Ambassadører til Togo
Ambassadører til Nederland
Linjen Rebiba
Personer fra Duisburg