Adamostenus

Adamostenus er en slekt av biller som plasseres i underfamilien øyekortvinger (Steninae) i den artsrike familien kortvinger (Staphylinidae).

Utseende 
Små (2 – 8 mm), slanke biller, lett kjennelige på de store og utstående fasettøynene. Kroppen er som oftest tett og grovt punktert. Hodet er vanligvis bredere enn brystskjoldet (pronotum). Hele sidene av hodet er dekt av de store, halvkuleformede fasettøynene. Pannen har ofte lengdefurer. Antennene er relativt korte og har de to innerste og de tre ytterste leddene ganske kraftige, mens leddene innimellom er ganske tynne. Kjevene kan skytes ut under hodet for å fange bytte, en anordning som ligner den som finnes hos øyenstikker-nymfer. Brystskjoldet (pronotum) er lengre enn bredt, bredest omtrent på midten, og har ofte en mer eller mindre tydelig lengdefure langs midtlinjen. Dekkvingene er av varierende lengde, oftest kraftig punkterte, gjerne med en innbuktning nær ytterhjørnene. Bakkroppen er ganske lang og mer eller mindre sylindrisk. De fremste ryggleddene har ofte én eller flere lengdekjøler. Beina er middels lange og slanke. Bak-leggene hos hannene har ofte en spiss tagg på innsiden nær spissen. Hos mange arter er et av fotleddene delt i to lapper. Bilder av noen arter kan finnes her:

Levevis 
Øyekortvingene er rovdyr som fanger spretthaler og andre smådyr. De store øynene gjør at de har godt syn og hjelper dem finne byttet. Munndelene kan skytes fram. Øyekortvinger kan finnes i de fleste miljøer på landjorden, men er særlig artsrike på gressmarker og på litt fuktige steder. Noen arter som lever ved vann kan seile på vannflaten ved å skille ut et vannavstøtende stoff som driver dem fremover.

Utbredelse 
Gruppen er utbredt i Europa og Afrika.

Systematisk inndeling 
Arten blir ofte plassert som en underslekt i den store slekten Stenus.

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
 Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
 Underfamilien øyekortvinger Steninae Macleay, 1825
 Slekten Adamostenus Özdikmen & Darilmaz, 2008
 Adamostenus aestivus (Naomi, 1988) - Japan
 Adamostenus algiricus (Puthz, 1994) - Algerie
 Adamostenus arabicus (Saulcy, 1865) - Midtøsten til Kina
 Adamostenus audax (Sahlberg, 1900)- Sverige, Finland, Russland. Nordlig art.
 Adamostenus auriger (Eppelsheim, 1893) - Øst-Asia
 Adamostenus benefactor (Ryvkin, 1985) - Øst-Asia
 Adamostenus bifoveolatus (Gyllenhal, 1827) - Europa til Sibir
 Adamostenus binaghii (Puthz, 1970) - Italia
 Adamostenus binotatus (Ljungh, 1804) - vidt utbredt i Palearktis
 Adamostenus butrintensis (Smetana, 1959) - Tyrkia
 Adamostenus canescens (Rosenhauer, 1856) - Europa, Nord-Afrika
 Adamostenus claritarsis (Puthz, 1971)- Europa til sentral-Asia
 Adamostenus depressus (Puthz, 1973) - Øst-Asia
 Adamostenus flavipes (Stephens, 1833) - Europa, Nord-Afrika
 Adamostenus ganglbaueri (Bernhauer, 1905) - Europa, Midtøsten
 Adamostenus israel (Puthz, 1972) - Israel, Syria
 Adamostenus kryzhanovskii (Puthz, 1977) - Øst-Asia, Nord-Amerika
 Adamostenus languidus (Erichson, 1840) - Europa, Nord-Afrika
 Adamostenus latitarsis (Sharp, 1889) - Japan
 Adamostenus leprieuri (Cussac, 1851) - Europa, Nord-Afrika
 Adamostenus monachus (Bernhauer, 1905) - Albania, Hellas
 Adamostenus nitidiusculus (Stephens, 1833) - Europa
 Adamostenus niveus (Fauvel, 1865) - Holarktisk
 Adamostenus pallitarsis (Stephens, 1833) - vidt utbredt i Palearktis
 Adamostenus paludicola (Kiesenwetter, 1858) - Europa, Midtøsten
 Adamostenus paracanescens (Puthz, 1972) - Goergia, Tyrkia
 Adamostenus picipennis (Erichson, 1840) - Europa, Nord-Afrika
 Adamostenus picipes (Stephens, 1833) - Europa, Midtøsten
 Adamostenus pubescens (Stephens, 1833) - Holarktisk
 Adamostenus salinus (Brisout de Barneville, 1863) - Sør-Europa, Nord-Afrika
 Adamostenus tardus (Puthz, 1970) - Italia, Spania
 Adamostenus transformis (Puthz, 1977) - Frankrike, Spania
 Adamostenus umbratilis (Casey, 1884) - Holarktisk
 Adamostenus wuesthoffi (Benick, 1941) - Øst-Europa, Sentral-Asia

Eksterne lenker 
 

Øyekortvinger
Biller formelt beskrevet i 1987