Rigmor Kreyberg

Rigmor Kreyberg (født Skogland 24. september 1926 i Haugesund, død 9. desember 2010 i Oslo) var en norsk familieterapeut og skilsmisseforsker.  

Rigmor Kreyberg og Eva Irgens var blant de første til å drive med skilsmisseforskning i Norge og var de første som systematisk kartla samværspraksis etter skilsmisser i sin praksis ved Familierådgivningskontoret i Trondheim. De beskrev blant annet hvilke faktorer som virket inn på den samværsordningen som ble valgt. Rapporten vakte oppmerksomhet utenlands, og et ekstrakt ble presentert ved et internasjonalt seminar i København i 1983. De fulgte opp med «Samværspraksis. Rådgivning for separerte» i 1987, innkjøpt av Socialforskningsinstituttet i København i 1993. Deres arbeid har senere vært referert til i norsk såvel som i dansk skilsmisseforskning. Begge prosjektene ble støttet av Fylkeslegen i Sør-Trøndelag. Rapportene ble først utgitt av Familierådgivningskontoret i Trondheim og senere innlemmet i Forbruker- og administrasjonsdepartementet samling "Skilsmisseforskning i Norge" i 1988. 40 år senere har funnene fortsatt relevans.   

Etter ekteskapsloven av 1918 var partene pålagt å gjennomgå mekling før de fikk innvilget separasjon av fylkesmannen. Hensikten var å unngå oppløsning av ekteskap. Flere steder hadde familierådgivningskontorene oppgaven som meglere, men var etter hvert mer opptatt av forholdene etter en skilsmisse. Kreyberg ga offentlig uttrykk for at mange par trengte mer støtte og veiledning enn de fikk tilbud om, især av hensyn til barna. Obligatorisk megling som omfattet samværsordninger ble først innført ved lov i 1997. Da barneloven var oppe til revisjon i 1997, ble diskrepansen mellom forventet samarbeidsklima før og etter at skilsmissen var et faktum igjen trukket frem i debatten. Kreyberg gikk i sin praksis også offentlig ut med krav om prevensjonsveiledning i skolen og forslag om ekteskapsforberedende kurs for unge.

Bakgrunn 
Etter artium i 1945 kom Rigmor Skogland til Oslo og var sekretær for Trygve Haavelmo og Ragnar Frisch ved Universitetet i Oslo og som forretningsfører for fagbladet Stimulator, senere opptatt i Sosialøkonomen. Hun giftet seg med Hans Jacob A. Kreyberg i 1952. I 1954 fullførte hun Sosialskolen. Fra 1964 var hun ansatt som sosialkurator ved Kirkens familierådgivningskontor i Trondheim, og fra 1969 som familieterapeut.

Familierådgivning 
Som følge av en økning i kriminell aktivitet blant ungdom i Trondheim på 1960-tallet, tok hun til orde for at alle måtte sikres et tilbud etter ungdomsskolen.  

Et stort flertall av abortsøkende kvinner hadde ikke brukt prevensjon. I 1972 og 1973 stilte hun offentlig krav om prevensjonsveiledning i skolen, noe som på den tiden var et kontroversielt tema. Som medlem av Skolerådets komité var hun senere kritisk til formen undervisningen hadde fått. Hun var også med på å starte Kontor for seksuell opplysning (KSO) i Trondheim i 1973.   

Skilsmisseprosenten var på vei opp som følge av at mange giftet seg unge, blant annet fordi de ventet barn og/eller fikk økonomiske problemer. Ekteskapsforberedende kurs kom på dagsorden, ikke minst på grunn av de mange studentekteskap i Trondheim. Fra 1969 ledet hun kursserien «Ekteskap og familieliv» i regi av Studentersamfunnets frivillige undervisning i samarbeid med Familierådgivningskontoret, fra 1970 i regi av Friundervisningen. I 1980 arrangerte hun, med støtte fra Sosialdepartementet, strukturerte samtalegrupper for separerte småbarnsforeldre der ønsket var at begge foreldre skulle delta. Irgens og Kreybergs kartlegging av samværspraksis etter en skilsmisse, som senere ble bekreftet av andre, hadde vist at innsats i forhold til barn før skilsmissen hadde en klar sammenheng med kontakten med barna etter.  

Rigmor Kreyberg var i en årrekke foreleser ved Sosialhøgskolen i Trondheim. I 1979 talte hun til Husmorforbundet om kvinnebevegelsens betydning for kvinnens endrede rolle i familien i relasjon til familien som forbrukerfellesskap kontra produksjonsfellesskap. Hennes virksomhet innenfor familierådgivning representerte på flere områder et pionérarbeid som raskt ble fanget opp og fortløpende kommunisert til publikum via avisene. Hun var senere aktiv i Kvinner for fred.

Referanser 

Norske sosionomer