Tredreiing

Tredreiing, eller svarving, er teknikker for forming av et roterende emne ved avsponing på en dreiebenk av forskjellig type ved hjelp av ulike typer håndholdte eller fastmonterte eggverktøy. Håndverket utføres av en tredreier men også andre yrkesgrupper som blokkmaker, hjulmaker, møbelsnekker med videre. Produktene er som regel, men ikke alltid, runde.
 
Tredreiing er brukt til å lage alt fra boller og skåler, hjulnav, rokker og blokker til møbeldeler og arkitektoniske detaljer.
Dreiiebenkene kunne være av forskjellige typer og av varierende størrelse. Dreiing kan foregå ved diskontinuerlig rotasjon, hvor det kun skjer avsponing når emnet dreies i én retning, eller kontinuerlig rotasjon. Der dreiingen har etterlatt seg spor, kan vi se om en gjenstand er dreid ved den ene eller andre metoden. Tredreiing som metode er kjent i Euro-Asia og Nord-Afrika tilbake til eldre jernalder, og fra tidligmoderne tid i Afrika sør for Sahara og i Sør- og Nord-Amerika.

Diskontinuerlig rotasjon

Dreiing ved diskontinuerlig rotasjon finnes på hånddrevne buebenker og stroppebenker og fotdrevne vippebenker. Øst-asiatiske hånd- eller fotdrevne drivaksel-stroppebenker (Shaft-type strap-lathe), utgjør en separat tradisjon.

Under dreiing på Buebenken skjer rotasjonen ved at en drar en snor festet både rundt arbeidsstykket og til begge ender av en pinne fram og tilbake. 

Stroppebenken, kjennetegnet ved at en hjelper drar en snor surret rundt arbeidsstykket fram og tilbake, finner vi avbildet i et egyptisk hellenistisk gravkammer fra kort etter 332 f.kr. Den viser to menn som dreier en møbel-del mens en tredje fullfører en liknende del, trolig med en tverrøks. En beskrivelse av Theophilus Presbyter fra første fjerdedel av 1100-tallet beskriver et tilsvarende oppsett. Dreiing på stroppebenk er demonstrert som tradisjonshåndverk i Nord-Afrika inn å vår tid.

Dreiing på vippebenk, en fotdrevet svarvestol med fotbrett og en fjærende stokk forbundet med et snøre eller rem, kan føres tilbake til 1200-tallet. Den eldste kjente illustrasjonen er en fransk illuminasjon fra 1200-tallet. Blant europeiske land var typen i bruk i Norge til inn på 1900-tallet, på Irland var den siste dreieren aktiv inn på 1960-tallet og i Romania er den dokumentert på 1990-tallet. Vippebenken har i løpet av den siste generasjonen fått en renessanse. Arbeidsstykket roterer diskontinuerlig: Svarveren setter jernet til emnet når han legger press på fotbrettet og når han slipper opp roterer det motsatt vei. Emnet ble holdt fast mellom faste jernspisser festet i to vanger, hvorav den ene var flyttbar. Om emnet var langt ble snøret slått et par tre ganger rundt selve emnet, men kortere emner ble forbundet med en spindel som snøret ble slått rundt.

Kontinuerlig rotasjon
I tidligmoderne tid kom det benker der hånd- eller fotkraft ble omsatt til en sirkelbevegelse via en krank, eller en hjelper sveivet et et svinghjul, koblet til arbeidsstykket via belter. Vannkraft, og seinere andre kraftkilder var passet godt til dreiing ved kontinuerlig rotasjon.

Referanser

Litteratur 
 
 
 
 
 
 
 
 

Teknikk
Håndverk
Immateriell kulturarv