Virginia Hall

Virginia Hall Goillot (født 6. april 1906, død 8. juli 1982), kodenavn «Marie» og «Diane», var en amerikaner] som jobbet med Storbritannias organisasjon for hemmelige spesialoperasjoner, Special Operations Executive (SOE), og det amerikanske etterretningsorganisasjonen for stratigiske tjenester, Office of Strategic Services (OSS), i Frankrike under den andre verdenskrig. Målet til SOE og OSS var å drive spionasje, sabotasje og rekognosering i det okkuperte Europa mot aksemaktene, spesielt Nazi-Tyskland. Agenter fra SOE og OSS i Frankrike allierte seg med den franske motstandsbevegelsen og forsynte dem med våpen og utstyr med fallskjerm fra England. Etter den andre verdenskrig jobbet Hall for Special Activities Division i Central Intelligence Agency (CIA).

Hall var en banebrytende agent for SOE, og ankom Vichy-regimets Frankrike den 23. august 1941, den første kvinnelige agenten som tok opphold i Frankrike. Hun opprettet Heckler-nettverket i Lyon. I løpet av de neste 15 månedene ble hun «ekspert på støtteoperasjoner – organisering av motstandsbevegelser; forsynte agenter med penger, våpen og forsyninger; hjalp nedstyrte flyvere med å rømme; tilby trygge hus og medisinsk hjelp til sårede agenter og piloter.» Hun flyktet fra Frankrike i november 1942 for å unngå å bli tatt til fange av tyskerne.

Hun vendte tilbake til Frankrike som trådløs operatør for OSS i mars 1944 som medlem av Saint-nettverket. Hun jobbet på territorium som fortsatt var okkupert av den tyske hæren, Wehrmacht, og for det meste uten hjelp fra andre OSS-agenter, og leverte våpen, trening og veiledning til franske motstandsgrupper, spesielt i Haute-Loire hvor motstandsbevegelsen ryddet området for tyske soldater før ankomsten av den amerikanske hæren i september 1944.

Tyskerne ga henne kallenavnet «Artemis», og Gestapo anså henne som «den farligste av alle allierte spioner». Etter å ha mistet en del av venstre ben i en jaktulykke, brukte Hall en protese hun kalte «Cuthbert». Hun var også kjent som «Die hinkende Dame» av tyskerne og som «Marie av Lyon» av mange av SOE-agentene hun hjalp til. Da krigen tok slutt, ble hun tildelt fortjenestemedaljen Distinguished Service Cross. Hun var den første kvinnen og den første sivile som mottok denne æren under andre verdenskrig.

Liv virke

Tidlig liv 
Virginia Hall ble født i byen Baltimore i den amerikanske delstaten Maryland den 6. april 1906. Hennes foreldre var Barbara Virginia Hammel og Edwin Lee Hall. Hun gikk på pikeskolen Roland Park Country School og deretter Radcliffe College, også kun for kvinner, ved Harvard University og Barnard College ved Columbia University, hvor hun studerte fransk, italiensk og tysk. Hun gikk også på George Washington University, hvor hun studerte fransk og økonomi. Hun ønsket å fullføre studiene i Europa, så hun reiste kontinentet og studerte i Frankrike, Tyskland og Østerrike, og fikk til slutt en ansettelse som kontorist i konsulærtjenesten ved USAs ambassade i Warszawa i Polen i 1931.

Noen måneder senere flyttet hun til Smyrna (dagens Izmir) i Tyrkia. I 1933 snublet hun i et gjerde og skjøt seg selv i venstre fot ved et uhell mens hun var på fuglejakt. Etter å ha blitt diagnostisert med koldbrann, på randen av døden, som et siste forsøk ble beinet hennes amputert under kneet og erstattet med en protese av tre som hun kalte «Cuthbert». Hun jobbet deretter igjen som konsulær kontorist i Venezia og deretter i Tallinn i Estland.

Hall gjorde flere forsøk på å bli diplomat i USAs utenrikstjeneste, men kvinner ble sjelden ansatt. I 1937 ble hun avvist av det amerikanske utenriksdepartementet på grunn av en obskur regel mot å ansette mennesker med funksjonshemninger som diplomater. En appell om at hun skulle bli ansatt til president Franklin D. Roosevelt ble ikke fulgt. Hun trakk seg fra utenriksdepartementet i mars 1939, fortsatt en konsulær kontorist.

Andre verdenskrig 
Tidlig i den andre verdenskrig i februar 1940 ble Hall ambulansesjåfør for den franske hæren. Etter Frankrikes nederlag i juni 1940 tok hun veien til Spania hvor hun ved en tilfeldighet møtte en britisk etterretningsoffiser ved navn George Bellows. Bellows var imponert over henne og ga henne telefonnummeret til en «venn» som kanskje kunne hjelpe henne med å finne arbeid i England. Den vennen var Nicolas Bodington, som jobbet for den nyopprettede Special Operations Executive (SOE).

Leder for spesialoperasjoner 

Hall begynte i SOE i april 1941 og etter trening ankom Vichy-regimets Frankrike, ubesatt av Tyskland og nominelt uavhengig (men i praksis underlagt) på den tiden, den 23. august 1941. Hun var den andre kvinnelige agenten som ble sendt til Frankrike av SOEs F (Frankrike) seksjon, og den første som ble der i en lengre periode. (SOE F-seksjonen kom til sende 41 kvinnelige agenter til Frankrike under andre verdenskrig, hvorav 26 faktisk overleve krigen.) Halls dekkhistorie var som reporter for avisen New York Post som ga henne lisens til å intervjue mennesker, samle informasjon og fortellinger fylt med detaljer som er nyttige for militære planleggere. Hun baserte seg i Lyon. Hun oppga sin «moterikitge parisiske garderobe» for å bli mindre iøynefallende og endret ofte raskt utseende gjennom sminke og forkledning.

Hall var en pioner som hemmelig agent fra andre verdenskrig og måtte på egen hånd lære seg de «nøyaktige oppgavene med å være tilgjengelig, ordne kontakter, anbefale hvem de skulle bestikke og hvor de skulle gjemme seg, berolige de taggete nervene til agenter på flukt og føre tilsyn med distribusjon av trådløse sett.» Nettverket (eller kretsen) av SOE-agenter hun grunnla ble kalt Heckler. Blant rekruttene hennes var gynekologen Jean Rousset og Germaine Guérin, eieren av et framtredende bordell i Lyon. Guérin stilte flere trygge hus til rådighet for Hall og formidlet informasjon hun og hennes kvinnelige ansatte overhørte fra tyske offiserer som besøkte bordellet. Sammen med Jean Rousset var Guérin en del av Halls nettverk som bidro til å redde jøder, allierte piloter, spioner, radiooperatører og flyktninger.

Den offisielle historikeren til SOE er Michael R.D. Foot som sa at mottoet til enhver vellykket hemmelig agent var «dubito, ergo sum» («Jeg tviler, derfor er jeg»). Halls lange periode i Frankrike uten å bli tatt til fange illustrerer hennes forsiktighet. I oktober 1941 ante hun fare og nektet å delta på et møte med SOE-agenter i Marseille. Det viste seg å være både overvåkent og klokt: det franske politiet raidet og fanget et dusin agenter. Etter denne katastrofen var Hall en av de få SOE-agentene som fortsatt var på frifot i Frankrike og den eneste som kunne overføre informasjon til London. George Whittinghill, en amerikansk diplomat i Lyon som formelt var nøytral, tillot henne å smugle rapporter og brev til London i den diplomatiske posten.

Vinteren 1941–42 var forferdelig for Hall. I et brev sa hun at hvis SOE ville sende henne et såpestykke, ville hun bli «både veldig glad og mye renere». I fraværet av en trådløs SOE-operatør var hennes tilgang til den amerikanske diplomatiske posten den eneste måten de få agentene igjen på frifot i Frankrike hadde for å kommunisere med London. Hun fortsatte å bygge kontakter i Sør-Frankrike og hun hjalp til i de korte oppdragene til SOE-agentene Peter Churchill og Benjamin Cowburn og fikk store komplimenter fra begge. Hennes overvåkenhet fikk henne til å unngå kontakt med en SOE-agent sendt til Lyon ved navn Georges Duboudin og nektet å introdusere ham for kontaktene hennes. Hun betraktet ham som amatøraktig og slapp til sikkerheten. Da SOE-hovedkvarteret ga beskjed om at Duboudin skulle føre tilsyn med henne, ba hun SOE om å «ligg unna». Hun jobbet også så lite som mulig med den adelige og kontroversielle Philippe de Vomécourt, som selv om han var en autentisk fransk motstandsleder, hadde et slapt forhold til nødvendig sikkerhet og samtidig storstilte ambisjoner. I august 1942 møtte SOE-agenten Richard Heslop henne og beskrev henne som en «jente» (hun var da 36 år) som bodde i en dyster leilighet, men han stolte på henne for å lette kommunikasjonen med andre agenter. Skjønt, da en mistenksom Heslop krevde å få vite hvem «Cuthbert» var, viste hun ham det ved å banke trefoten mot et bordben og produserte en hul lyd.

En annen oppgave Hall tok på seg var å hjelpe britiske flyvere som var blitt skutt ned eller styrtet over Europa, til rømme og komme seg tilbake til England. Nedstyrte flyvere som fant veien til Lyon ble bedt om å gå til det amerikanske konsulatet og si at de var en «venn av Olivier». Denne «Olivier» var Hall og ved hjelp av bordelleieren Guérin og andre venner, fikk hun dem gjemt, matet og hjalp dusinvis av flyvere med å rømme Frankrike til det nøytrale Spania og derav tilbake til England.

Franskmennene ga henne kallenavnet «La Dame Qui Boite», og denne informasjon plukket tyskerne opp da de satte «Die hinkende Dame» på listen over mest ettersøkte allierte agentene i Frankrike. 

 Fengselrømning 
Hall fikk vite at de 12 agentene som ble arrestert av det franske politiet i oktober 1941 ble fengslet i Mauzacfengsel nær Bergerac. Den trådløse operatøren Georges Bégué smuglet ut brev til Hall fra fengselet og hun rekrutterte Gaby Bloch, kona til fangen Jean-Pierre Bloch, som en alliert for å planlegge en flukt. Bloch besøkte fengselet ofte for å bringe mat og andre ting til mannen sin, blant annet bokser med sardiner. Sardinboksene og verktøyene hun smuglet inn gjorde at Bégué kunne lage en nøkkel til døren til brakkene der fangene ble holdt. Virginia Hall som selv var for kjent til å besøke fengselet, men samlet trygge hus, kjøretøy og hjelpere. En prest smuglet en radio inn til Bégué, og han begynte å sende til London fra fengselet.

Fangene rømte fra fengselet den 15. juli 1942, og etter å ha gjemt seg i skogen mens en intens menneskejakt fant sted, møtte de alle Virginia  Hall i Lyon innen 11. august. Derfra ble de smuglet til Spania og derfra tilbake til England. Den offisielle historikeren til SOE, Michael R. D. Foot, kalte flukten «en av krigens mest nyttige operasjoner i sitt slag». Flere av rømningene vendte senere tilbake til Frankrike og ble ledere av SOE-nettverk.

 Tysk gjengjeldelse 
Tyskerne var rasende over flukten fra Mauzac-fengselet og det franske politiets slapphet med å tillate flukten. Gestapo oversvømmet Vichy-regimets franske områder med 500 agenter, og den tyske militære etterretningstjenesten Abwehr trappet også opp operasjonene for å infiltrere og ødelegge den nye franske motstanden og SOE-nettverkene. Tyskerne fokuserte på Lyon, sentrum for motstanden. Hall hadde regnet med kontakter hun hadde med det franske politiet for å beskytte henne, men under press fra tyskerne var politikontaktene hennes ikke lenger pålitelige.

I mai 1942 hadde Hall gått med på å få overført meldinger fra Glorianettverket (Réseau Gloria), en fransk drevet motstandsbevegelse med base i Paris, til SOE i London. Gloria ble infiltrert i august av en katolsk prest og Abwehr-agent ved navn Robert Alesch, og Abwehr fanget ledelsen. Alesch tok også kontakt med Hall i august, og hevdet å være en agent for Gloria og tilbød etterretning av tilsynelatende høy verdi. Hun var tvilende til Alesch, særskilt da hun fikk vite at Gloria var blitt ødelagt, men ble overbevist om hans bona fides («i god tro»), det samme var London-hovedkvarteret til SOE. Alesch var i stand til å trenge inn i Halls kontaktnettverk, også fange de trådløse operatører og sendte falske meldinger til London i hennes navn. Bourrée, Fabrice: «Gabrielle Jeanine Picabia, chef du réseau Gloria SMH», Musée de la résistance en ligne

 Flukt 
Den 7. november 1942 informerte det amerikanske konsulatet i Lyon til Virginia Hall at en alliert invasjon av Nord-Afrika var nært forestående. Som svar på invasjonen den 8. november dro tyskerne for å okkupere Vichy-regimets område. Hall forutså korrekt at en forfølgelse fra Gestapo og Abwehr ville bli enda mer alvorlig, og hun flyktet fra Lyon uten å fortelle det til noen, også hennes nærmeste kontakter. Hun rømte med tog fra Lyon til [[Perpignan[[ helt sør i Frankrike, og gikk deretter sammen med en guide over et fjellpass i Pyreneene til Spania, og dekket opptil 80 km over to dager med betydelig ubehag. Purnell (2019), s. 158–159.

Som nevnt hadde Hall gitt den kunstige foten sin navnet «Cuthbert», og hun signaliserte til SOE før flukten at hun håpet at «Cuthbert» ikke ville plage henne på veien. SOE forsto ikke referansen og svarte: «Hvis Cuthbert er plagsom, eliminer ham.» Etter ankomst til Spania ble hun arrestert av spanske myndigheter for ulovlig kryssing av grensen, men den amerikanske ambassaden sikret henne til slutt løslatelse. Hun jobbet for SOE en tid i Madrid, og reiste deretter til London i juli 1943 hvor hun stille ble gjort til æresmedlem av Order of the British Empire (MBE).«Virginia Hall MBE Medal Award», International Spy Museum

 Kontor for strategiske tjenester 

Da Virginia Hall var tilbake til London, nektet ledelsen i  SOE å sende henne tilbake til Frankrike som agent, til tross for hennes forespørsler om at de skulle gjøre det. Hun var kompromittert, sa de, og det var for stor risiko for henne. Hun tok imidlertid et trådløst radiokurs og kontaktet American Office of Strategic Services (OSS) om en jobb. Hun ble ansatt av Special Operations Branch med den lave rangen og lønnen til en sekondløytnant, og hun vendte tilbake til Frankrike den 21. mars 1944, og ankom med motorkanonbåt til Beg-an-Fry øst for Roscoff i Bretagne. Det kunstige beinet hennes hindret henne i å hoppe i fallskjerm.

OSS ga henne et forfalsket fransk identifikasjonskort i navnet til Marcelle Montagne. Kodenavnet hennes var «Diane». OSS-teamenes mål var å bevæpne og trene motstandsgruppene, som på fransk ble kalt Maquis, slik at de kunne gjennomføre sabotasje- og geriljaaktiviteter for å støtte den allierte invasjonen av Normandie, som skulle finne sted den 6. juni 1944. Rossiter (1986), s. 102–193. Hall var forkledd som en eldre kvinne, med grått hår og tennene nedfilt for å ligne en bondekvinne. Hun forkledde haltingen sin med å lene seg en gammel kvinnes stokk. Med henne var Henri Lassot, 62 år gammel mann, som var organisator og leder av det nye Saint-nettverket, det var en altfor radikal tanke at en kvinne kunne lede et SOE- eller OSS-nettverk av agenter. Hun var Lassots trådløse operatør. De var den fjerde og femte OSS-agenten som ankom Frankrike. Lassot hadde med seg én million franc, tilsvarende 5000 britiske pund; Hall hadde med seg 500 000 franc. Hall adskilte seg raskt fra Lassot, som hun karakteriserte som for pratsom og som en sikkerhetsrisiko, og instruerte kontaktene hennes om ikke å fortelle ham hvor hun var. Hun var klar over at aksenten hennes ville avsløre at hun ikke var fransk, og engasjerte en fransk kvinne, madame Rabut, til å følge henne og snakke for henne.

Fra mars til juli 1944 streifet Hall rundt i Frankrike sør for Paris, og poserte noen ganger som en eldre budeie og ved en anledning solgte hun ost hun hadde laget til en gruppe tyske soldater. Hun fant og organiserte nedslippsområde, etablerte flere trygge hus og opprettet og fornyet kontakter i motstandsbevegelsen, spesielt med Philippe de Vomecourt. Hun organiserte og forsynte våpen til flere motstandsgrupper på hundre mann hver i departementet Cher og kommunen Cosne. Hun forsøkte uten hell å organisere et rømning fra et fengsel for å få frihet for tre menn hun kalte nevøene sine, fanger av tyskerne i Paris. Hennes motstandsgrupper gjennomførte mange vellykkede småskalaangrep på infrastruktur og tyske soldater.F-Section, Saint Heckler (1944).

Hall fikk deretter jobben med å hjelpe maquisene, motstandsbevegelsen, i Sør-Frankrike med å trakassere tyskerne for således å støtte for den allierte invasjonen i sør, Operasjon Dragoon, som skulle finne sted 15. august 1944. I juli ble Hall beordret til å dra til avdelingen i Haute-Loire]], ankom 14. juli, oppga med forkledningen som gammel kvinne og etablerte hovedkvarteret sitt i en låve nær Le Chambon-sur-Lignon. Til tross for at hun hadde militær rang som sekondløytnant hadde hun som kvinne problemer med å hevde sin autoritet over motstandsgruppene og de selverklærte oberstene som ledet dem. Hun klaget til OSS-hovedkvarteret, «du sender folk ut tilsynelatende for å jobbe med meg og for meg, men du gir meg ikke den nødvendige autoriteten.»

Hun fortalte motstandslederne at hun ville finansiere dem og gi dem våpen under forutsetning av at de aksepterte få råd fra henne, men de lederne i deres arroganse fortsatte å være et problem. De tre flyladningene med forsyninger hun mottok i slutten av juli og pengene hun delte ut til utgifter, fikk deres motvillige samtykke.

De tre bataljonene av maquisards (omtrent 1500 mann) i hennes område gjennomførte en rekke vellykkede sabotasjeoperasjoner. En del av motstandsbevegelsen, Forces Françaises de l’intérieur (FFI), tvang de de tyske okkupantene til å trekke seg tilbake fra Le Puy-en-Velay og dra nordover sammen med resten av de tilbaketrekkende tyske styrkene. For sent hoppet et Jedburgh-team på tre menn, kalt «Jeremy», ned i fallskjerm den 25. august for å påta seg trening og forsyning av bataljonene. Hall kommenterte skjevt, «dette var etter at tyskerne hadde blitt likvidert i departementet Haute Loire og Le Puy frigjort.»

Hall og flere av de britiske og amerikanske militæroffiserene som jobbet for henne forlot Haute Loire og ankom Paris 22. september. Senere reiste hun og hennes OSS-agent Paul Golliot til Østerrike for å oppildne anti-nazistisk motstand der. Med nazistenes sammenbrudd vendte Hall og Golliot tilbake til Paris i april 1945. Hun skrev rapporter og identifiserte personer som hadde hjulpet henne og fortjente ros, og trakk seg deretter fra OSS.

Etterkrigstiden og døden 
Etter krigen besøkte Hall Lyon for å finne ut skjebnen til menneskene som hadde jobbet for henne der. Hennes nærmeste medarbeidere, bordelleieren Germaine Guérin og gynekologen Jean Rousset, var begge blitt tatt til fange av tyskerne og sendt til konsentrasjonsleirer, men de overlevde. Hun arrangerte 80 000 franc (400 britiske pund) kompensasjon fra Storbritannia for Guérin, men de fleste av hennes andre hjelpere mottok ingenting. Mange av menneskene hun kjente hadde ikke overlevd, blant annet de tre mennene hun hadde kalt «nevøer», som var blitt henrettet i Buchenwald. Robert Alesch, den tyske agenten og presten som hadde forrådt nettverket hennes i Lyon, ble tatt til fange etter krigen og henrettet i Paris den 29. januar 1949.

Hall begynte i Central Intelligence Agency (CIA) i 1947, som en av de første kvinnene som ble ansatt av det nye byrået. Som kvinne ble hun diskriminert, noe som CIA senere erkjente. Hun ble forbigått for forfremmelser, utmerkelser og arbeid som hun var kvalifisert for, til tross for støtten og innsatsen fra hennes overordnede som kjente arbeidet hennes direkte. Hun fikk en skrivebordsjobb som etterretningsanalytiker for å samle informasjon om sovjetisk inntrenging av europeiske land. Hun trakk seg i 1948, og ble deretter ansatt på nytt i 1950 for en annen skrivebordsjobb.

På 1950-tallet ledet hun igjen ultrahemmelige paramilitære operasjoner i Frankrike som en modell for å sette opp motstandsgrupper i flere europeiske land i tilfelle et sovjetisk angrep. Hun ble en «hellig» tilstedeværelse og den første kvinnelige operasjonsoffiseren i hele den skjulte aksjonsarmen til CIA, og et verdsatt medlem av Special Activities Division som støttet hemmelige-aktiviteter for å forhindre spredning av kommunisme i Europa. Hun mottok en dårlig resultatrapport fra en overordnet som aldri hadde overvåket arbeidet hennes. I 1966 trakk hun seg, ved den obligatoriske pensjonsalderen på 60.

I den hemmelige CIA-rapporten om karrieren hennes innrømmet CIA at hennes medoffiserer «følte at hun var blitt satt på sidelinjen – plassert i bakevje ettersom hennes omfattende erfaring overskygget hennes mannlige kolleger, som følte seg truet av henne,» og at «hennes erfaring og evner ble aldri riktig utnyttet.»

Mens Hall var i Haute-Loire, hadde hun møtt og blitt forelsket i en OSS-løytnant, Paul Goillot, som jobbet med henne. I 1957 giftet paret seg etter å ha bodd sammen av og på i årevis. De trakk seg tilbake til en gård ved landsbyen Barnesville i Maryland, hvor hun bodde fram til hun døde den 8. juli 1982. Hennes ektemann overlevde henne med fem år. Hun er gravlagt på kirkegården Druid Ridge Cemetery, Pikesville i Maryland.

Æresbevisninger 
General William Joseph Donovan tildelte personlig Virginia Hall medaljen Distinguished Service Cross, nest høyeste militærdekorasjon for soldater som viser ekstraordinært heltemot, i september 1945 som en anerkjennelse for hennes innsats i Frankrike. Dette var den eneste DSC som ble tildelt en sivil kvinne i andre verdenskrig. President Truman ønsket en offentlig tildeling av medaljen, men Hall trakk seg og uttalte at hun «fortsatt var operativ og mest ivrig etter å bli opptatt.» Hun ble gjort til æresmedlem av den britiske imperieordenen Order of the British Empire (MBE), og ble tildelt krigskorset Croix de Guerre med palme av Frankrike.

Virginia Halls verget seg for å snakke og skrive om sine opplevelsene fra andre verdenskrig, noe som førte til at hun gled inn i ubemerkethet i resten av livet, men hennes død og omtaler av hennes prestasjoner «utløste en ny nysgjerrighet» som vedvarte inn i det 21. århundre.

I 1988 ble navnet hennes lagt til Military Intelligence Corps Hall of Fame. De franske og britiske ambassadørene i Washington hedret henne i 2006, på 100-årsdagen for hennes fødsel. I 2016 ble et opplæringsanlegg for feltagent til CIA kalt Virginia Hall Expeditionary Center. CIA-museet gir fem operative individuelle seksjoner i sin katalog. Den ene er Virginia Hall; de andre fire er menn som fortsatte med å lede CIA. Hun ble innlemmet i Maryland Women's Hall of Fame i 2019.

Bøker 
Historien til Virginia Hall har blitt fortalt i flere bøker, blant annet:

 a non-fiction book for ages 12–18.
 a non-fiction book for ages 10 and older.

 
 audience: ages 14 and up.

Ytterlige lesning
 Hall, Roger Wolcott (ikke i stekt) nevnt henne i forbifarten i sin bok  (Opptrykk: )

 Binney, Marcus (2003): «Chapter 4: Virginia Hall», The Women Who Lived for Danger: The Women Agents of SOE in the Second World War. Bath: Chivers Press. ISBN 978-0-7540-1936-7. OCLC 1245993527; s. 135–169.

Filmer 
IFC Films ga ut A Call to Spy i oktober 2020, den første spillefilmen om Virginia Hall. Den hadde verdenspremiere på ]]Edinburgh internasjonale filmfestival]] i juni 2019, til minne om 75-årsjubileet for D-dagen. Hall er portrettert av Sarah Megan Thomas, og filmen er regissert av Lydia Dean Pilcher. Filmen vant deretter publikumsprisen i Canada. A Call to Spy hadde sin amerikanske festivalpremiere på Santa Barbaras internasjonale filmfestival i 2020, hvor den ble hedret med Anti-Defamation Leagues «Stand Up»-pris.

Referanser

Litteratur 

 Opptrykk 2004: OCLC 56550748. doi:10.4324/9780203496138. ISBN 978-0-203-49613-8.

 Gralley, Craig R. (mars 2017): «A Climb to Freedom: A Personal Journey in Virginia Hall's Steps» (PDF), Studies in Intelligence. Washington, DC: CSI. 61 (1): 1–5. OCLC 163640801.
  Partial preview of

Eksterne lenker 

 «Virginia Hall», Find a Grave

Spioner under andre verdenskrig
Spioner for Storbritannia
Spioner for USA
Spioner fra USA under andre verdenskrig
Franske motstandsfolk fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet CIA
Personer fra Baltimore
Personer tilknyttet Special Operations Executive