Blendingsmaling

Blendingsmaling, også kjent som razzle dazzle (i USA) eller dazzle kamuflasje (i Storbritannia) var en type kamuflasje brukt på skip under første verdenskrig, og til en viss grad også brukt under andre verdenskrig og senere. Det var den britiske kunstneren Norman Wilkinson som oppfant denne typen kamuflasje. Utgangspunktet for kamuflasjemaling av denne typen er bruken av komplekse geometriske mønstre i kontrasterende farger som dels overlapper hverandre, dels bryter hverandres linjer.

I motsetning til andre former for kamuflasje brukes ikke blendingsmaling for å skjule, men for å gjøre det vanskelig å bedømme målets rekkevidde, hastighet og kurs. Norman Wilkinson forklarte i 1919 at intensjonen opprinnelig kun var å villede fienden om kursen til det aktuelle skipet, og dermed forlede fienden til å innta en dårlig skyteposisjon.

Blendingsmalingen som Wilkonson hadde oppfunnet ble først tatt i bruk av det britiske admiralitetet, og deretter av USAs marine. Hvert skips blendingsmønster var unikt, slik at fienden ikke skulle kunne fastslå hvilke klasser de enkelte skipene tilhørte. Derfor ble det prøvd ut et utall ulike blendingsdesign, med i beste fall varierende grad av beviser på at man lyktes i å villede fienden på denne måten. Så mange faktorer var involvert at det var umulig å fastslå hvilke som var viktige, og om noen av fargevalgene var effektive. Eksperimenter ble utført på fly i begge verdenskrigene med liten suksess.

Flere kunstnere ble oppmerksomme på marinens bruk av dazzle-mønstre, og blant annet Picasso hevdet at det var kubister – en kunstretning han selv var en del av – som hadde oppfunnet dem. Edward Wadsworth, som hadde ansvaret for kamufleringen av over 2000 skip under første verdenskrig, brukte etter krigen sine erfaringer fra krigsinnsatsen til å male en serie bilder av skip med blendingsmønstre. Også Arthur Lismer malte en bildeserie med kamuflasjemalte skip som hovedmotiv.

Referanser 

Kamuflasje
Sjøkrigføring