Pipilotti Rist

Pipilotti Elisabeth Rist (født Elisabeth Charlotte Rist 1962) er en sveitsisk billedkunstner, best kjent for sin eksperimentelle videokunst og installasjonskunst. Arbeidene hennes har vært vist både på soloutstillinger og ved internasjonale biennaler, og hun har mottatt flere priser for sin kunst.

Bakgrunn og utdannelse 
Rist vokste opp i Grabs, en sveitsisk by i Rhindalen nær den østerrikske grensen. Faren er lege – og moren lærer.

«Lotti» var kjælenavnet hennes da hun var barn. Hun identifiserte seg tidlig med sin barndoms helt, Astrid Lindgrens Pippi Langstrømpe, og i 1982 begynte hun å bruke navnet Pipilotti Rist.

Hun studerte grafisk formgivning, illustrasjon og fotografi ved Universität für angewandte Kunst Wien (1982–1986) og audiovisuell kommunikasjon og video ved Schule für Gestaltung Basel (1986–1988).

Karriere 
Rist produserte sin første video mens hun fortsatt studerte: I'm Not the Girl Who Misses Much (1986). Tittelen er hentet fra en linje i Beatles-sangen «Happiness is a warm gun». Allerede i denne første videoen leker og eksperimenterer hun med mediet. Hun hopper opp og ned og faller ut av klærne sine mens hun gjentar linjen «I'm Not the Girl Who Misses Much».

«Fra hennes tidlige musikk-videoer til de senere oppslukende projeksjonsmiljøer, er Rists unike kunstneriske vokabular forankret i populærkultur, teknologi og historisk feministisk videokunst.Originaltekst: From her early music-video-style works to her later immersive projection environments, Rist’s unique artistic vocabulary is rooted in popular culture, technology, and historical feminist video art»

Hun bruker flere uttrykksformer i kunsten, og blander gjerne flere medier. I perioden 1988–1994 spilte hun i rocke- og performancebandet Les Reines Prochaines (De kommende dronningene), og utviklet samtidig et uttrykk i videoene sine som er nær musikkvideoer. Hun opptrer ofte selv i sine egne videoer og synger gjerne lydsporet. I tillegg til videoer bruker hun andre uttrykksformer, som installasjoner. I disse stiller hun gjerne opp kameraer og skjermer, plassert på humoristisk vis i lokalene, som del av utstillingene.
«Hennes fascinerende verk omslutter seerne i sensuelle, fargerike kaleidoskopiske projeksjoner som forener den naturlige verden med det teknologisk sublime. Rist refererer til kunsten sin som en 'forherligelse av evolusjonens vidundere', og opprettholder en dyp følelse av nysgjerrighet som gjennomsyrer hennes utforskninger av fysiske og psykologiske opplevelser. Arbeidene hennes bringer seerne inn i uventede, altoppslukende møter med teksturene, formene og funksjonene i det levende universet rundt oss.originaltekst: «Her mesmerizing works envelop viewers in sensual, vibrantly colored kaleidoscopic projections that fuse the natural world with the technological sublime. Referring to her art as a 'glorification of the wonder of evolution,' Rist maintains a deep sense of curiosity that pervades her explorations of physical and psychological experiences. Her works bring viewers into unexpected, all-consuming encounters with the textures, forms, and functions of the living universe around us.»»Rists kunst kan oppleves surrealistisk, flere av verkene hennes er store og godt synlige i bybildet, som da hun i 2000 skapte en serie på 16 ett-minutt lange videosegmenter som ble vist på den største videoskjermen i Times Square i New York. Samlingen av videoer besto av nærbilder av ansiktet hennes, som var filmet mens hun kom med poetiske, filosofiske og politiske uttalelser. Verket var bestilt av New York Public Art Fund. 

Et annet eksempel på et godt synlig verk er installasjonen «Hip lights» som ble vist i London i 2011: 300 hvite underbukser, i tre ulike størrelser, belyst innenfra, ble hengt opp langs Themsens sørlige bredd i forbindelse med utstillingen We all come from between our mother's legs som hun hadde samtidig i Hayward Gallery.

Utstillinger og installasjoner (utvalg) 

 1984 – Første soloutstilling
 1995 – Kunstverein, Hamburg 
 1996 – Museum of Contemporary Art, Chicago
 1998 – SITE Santa Fe
 2000 – Montréal Museum of Fine Arts
 2001 – Museo Nacikonal Centro de Arte Reina Sofía, Madrid
 2004 – San Francisco Museum of Modern Art
 2007 – Centre Georges Pompidou, Paris
 2008 – Museum of Modern Art, New York

Hun har mottatt flere priser for sin kunst og arbeidene hennes har vært vist ved internasjonale gruppe- og kollektivutstillinger: Venezia-biennalen (1993, 1999 og 2005), São Paulo-biennalen (1995), Lyon-biennalen for samtidskunst (1997), Berlin-biennalen (1998), International Bienial Exhibition ved SITE Santa Fe (1999), Sydney-biennalen (2000) og International Triennenial of Contemporary Art,Yokohama (2005).

Priser (utvalg) 
 1997 – Premio 2000 award ved Venezia-biennalen for videoen «Ever Is Over All».
1998 – finalist for the Hugo Boss Prize.
2009 – Joan Miró Prize
 2012 – Harper's Bazaar China Art Prize
 2013 –  Zurich Festival Prize
 2014 – Prix Meret Oppenheim

Referanser og noter

Eksterne lenker 
 
 

Sveitsiske kunstnere
Videokunstnerere