De ti sikh-guruer

De ti sikh-guruer var de første ti religiøse ledere innen sikhismen, og de eneste som innehadde tittelen guru (sanskrit, m., गुरु). De ti guruer virket i perioden 1469 til 1708.

Beskrivelse
Den første var Guru Nanak, selve religiongrunnleggeren, som før sin død i 1539 etablerte den tradisjon som tillot guruen selv å utpeke den som skulle etterfølge ham etter sin død. Guru Nanak utpekte Angad Dev, og framhevet at en guru overførte ånd «som et lys tenner et annet».

Gurutittelen ble etterhvert arvet innen én familie, frem til Gobind Singh endret hele systemet.

Guruene var først åndelige ledere, men i konflikt med mogulriket fikk noen av dem også en rolle som militære ledere. Guru Ardjan og Guru Tegh Bahadur ble henrettet av mogulherskerne, og blir sett på som martyrer i sikhismen.

Gobind Singh, den tiende og siste menneskelige guru, døde i 1708 som følge av et mordanslag. Han hadde utpekt den hellige skrift Guru Granth Sahib (også kalt Ādi Granth = «ur-boken») til sin etterfølger og til «evig guru». Boken Guru Granth Sahib ble dermed den åndelige leder for sikeane, mens et valgt råd, panth, stod for det verdslige styret.

Ordet «sikh» betyder opprinnelig disippel, læresvenn, og alle sikher følger en guru, en åndelig lærer eller rettleder. Det gjelder også i tiden etter 1708, skjønt på den måte som er forklart over.

Oversikt over guruene

Skjematisk fremstilling

Slektstre

Kilder 
 «Guru.» Encyclopædia Britannica. 2009. Encyclopædia Britannica Online. 12 Oct. 2009

Referanser

Guruer