Business improvement district

Et business improvement district (BID) er et  samarbeid mellom offentlige og private aktører i et avgrenset geografisk område, der virksomheter med ulike eiere betaler en avgift for å finansiere felles prosjekter i området. En norsk beskrivelse av fenomenet vil kunne være «gatesenter», fordi det ofte handler om å gå sammen om å gjennomføre de samme tingene som senterledelsen på et kjøpesenter gjør, men som ofte er vanskelig å få til utendørs der eierforholdene er mer fragmenterte. En annen beskrivelse er «næringsområde med forbedringsmuligheter».

Økonomi 
I flere land er det lovpålagt å betale inn et bidrag til spleiselaget hvis man besitter eiendom i det avgrensede området, men i Norden er ordningene basert på frivillighet. I praksis er det derfor vanligere med innmeldingsbaserte næringsforeninger, sentrumsforeninger, gårdeierforeninger og bydelsforeninger enn formaliserte og strikt avgrensede distrikter med felles vektertjeneste i det avgrensede området og obligatorisk innbetaling basert på omsetning eller eiendomsverdi.

En vanlig sats for innbetaling til et BID-område er 6 prosent av eiendomsskatten. Hvis eiendomsskatten er 5 promille av verditakst blir medlemsavgiften i BID-organisasjonen da 0,3 promille av takst, som tilsier 300 kroner per million i eiendomsverdi og 3,3 milliarder i eiendomsverdi per million til BID. Innkrevingen skjer i noen land i offentlig regi, men det vil da være å anse som skatt og dermed et spørsmål for Finansdepartementet. Betalingsmodellen basert på størrelse sikrer på en bedre måte enn flat medlemskontingent at de store aktørene i området betaler mest. Tilsvarende vil det da være naturlig med en omsetningsbasert avgift for leietakere, i den grad de ikke dekkes via avgiften fra gårdeierne. I noen grad kan også beboere være med på å finansiere en BID, i så tilfelle vil det være mer naturlig å fakturere større sameier, borettslag og velforeninger enn enkeltstående husstander. Flertallet i styret i en BID vil vanligvis være eiendomsbesitterne, og det bør alltid være lokale myndigheter i styret. 

En vanlig strategiprosess for en BID vil være utvikling av en forretningsplan for en del år framover, som alle virksomheter og instanser i området får muligheten til å uttale seg om. Deretter forvaltes planen av BID-organisasjonen. Forretningsplanen vedtas med flertall, og hvordan flertall defineres kan variere. For å styrke planens tyngde kan den også vedtas i kommunestyret. Når planperioden går mot slutten vil det være naturlig å vedta plan for en ny periode, forutsatt at BID fungerer og dekker ønskede oppgaver bedre enn ved å fordele dem ut på andre aktører eller slutte med dem. I USA og Canada har rundt 99 prosent vedtatt å videreføre BID etter den første planperioden, noe som sier mye om ordningens gode effekt og popularitet.

Formål 
Tradisjonelt har bakgrunnen for å etablere et BID vært misnøye blant private selskaper med hvordan det offentlige utfører oppgaver knyttet til vedlikehold av bygulvet og ivaretakelse av sikkerheten. Markedsføring og oppgraderinger av fasiliteter på bakkeplanet kan være andre tiltak som samles i BID-organisasjonens budsjett. Samtidig er det om å gjøre å finne en oppgavefordeling der BID ikke går for langt i å overta kommunens oppgaver i en slik grad at BID primært blir et nyttig verktøy for kommuner som ønsker å redusere offentlige utgifter på bekostning av det lokale næringslivet. 

Konkrete mål på om en BID lykkes kan være vekst i handelsomsetning, flere arbeidsplasser og redusert kriminalitet. Blant typiske tiltak i BID-regi kan være fjerning av uønsket graffiti, vedlikehold av grøntarealer, gjennomføring av arrangementer, tiltak for hjemløse, utsmykking ved ulike høytider og organisering av varetransport. 

Et annet viktig formål med å etablere BID-områder har ofte vært at handel og aktivitet i området har stagnert, mens veksten har kommet i bilbaserte kjøpesentre langs hovedveiene, netthandel og grensehandel. I de landene som har lovfestet BID som ordning har det ofte vist seg effektfullt for å få store nasjonale og internasjonale kjeder til å bidra, mens flere har valgt bort ordninger basert på frivillighet. Særlig hoteller og restauranter har tradisjonelt vært mindre aktive enn butikker, selv om alle bransjene tjener på mer aktivitet og trygghet i området. 

Et vesentlig poeng med en BID er også at man kan samarbeide om anbud på tjenester som den enkelte virksomhet hver for seg vil oppnå dårligere priser på, og at man erkjenner at innendørs kjøpesentre med felles utleier har hatt noen store fordeler av samordningen sin som også handlegater og kontorområder med mer fragmenterte eierforhold bør prøve å gjenskape.

Nord-Amerika

Canada 
Den første kjente BID var Bloor West Village i Toronto, etablert i 1970 av lokalt næringsliv. Bare i Toronto er det nå over 80 slike soner innenfor bygrensene. Andre millionbyer som Montreal, Winnipeg og Calgary har mellom 10 og 20 soner, og i de byene hvor ordningene er tatt i bruk i full skala er det typisk ikke mer enn 30 000 til 50 000 beboere som sogner til hver BID. Mange steder har BID blitt sterke lobbygrupper som påvirker myndighetene til å investere i fortau, trær og benker og andre endringer som vurderes som nødvendige for å forbedre næringslivet i området.

USA 
I USA var New Orleans sentrum først ute i 1974, og i 2011 hadde det økt til over 1 000 slike områder i USA. New York har flest med 76, og der er det beregnet at de i gjennomsnitt investerer rundt 20 millioner kroner i sitt lokale nabolag årlig. Nesten alle de 50 største byene har et eller flere BID-områder. Av mindre steder utmerker Wisconsin seg, med 90 i delstaten og 25 bare i Milwaukee. Måten man går fram for å etablere en BID varierer fra lovgiver til lovgiver. I USA starter det normalt med at en gruppe virksomheter ber lokale myndigheter om å lage en BID. Deretter verifiserer myndighetene at majoriteten av virksomhetene i området faktisk ønsker dette. Til slutt vedtas loven som skaper BID-området, og da er det en forutsetning at det er åpnet for det på delstatsnivå først. Noen BID er satt opp til å ikke gå med overskudd, mens andre sågar er delvis offentlig styrte. En lønnet administrator ivaretar normalt den daglige ledelsen av en BID.

Sverige 
Nordens første BID var Gamlestaden i Göteborg, som ble etablert i 2001 som en gårdeierforening med inspirasjon av de mer lovfestede nordamerikanske variantene. Gamlestaden er et knutepunkt 3 km utenfor Göteborg sentrum der trikk og lokaltog møtes, og området har 10 000 beboere og 9 000 arbeidsplasser. I området som dekkes av foreningen inngår også omlandet i 2 km radius videre oppover de to elvene som møtes i Gamlestaden. BID Gamlestaden har rundt 50 næringsaktører og over 10 offentlige virksomheter, og rundt 1,2 millioner kroner i årlig budsjett. I styringsgruppen sitter også byens næringsforening og en del beboere.

Norge 
Et av områdene i Norge som mest kan minne om en BID er Oslobukta, som er navnet på et samarbeid mellom de mange nyetablerte næringsaktørene på gateplanet fra Barcode og operaen i Bjørvika til tuppen av Sørenga.

Norsk Sentrumsutvikling er en medlemsorganisasjon som har engasjert seg i å gjøre BID-modellen kjent i Norge, blant annet fordi mange byer sliter med at mange butikkdrivere og gårdeiere velger å stå utenfor de samarbeid som eksisterer for å løse felles oppgaver i byområdet. NSU er overbevist om at BID er en bedre løsning enn et sentrumsarbeid basert på frivillighet.

Storbritannia 
I England og Wales kom reguleringene som muliggjorde BID på plass i 2004, og året etter ble Kingston upon Thames den første. I 2014 var det 180 BID i drift i Storbritannia, og i 2018 hadde antallet passert 300. I England og Wales er det leietakerne som finansierer BID, ikke eiendomsbesitterne. For å etablere en BID må det være flertall for dette både blant antallet virksomheter og blant verdien de representerer. I Skottland er det også krav om 25 prosent valgdeltakelse blant virksomheter og verdien de representerer, men der får til gjengjeld også eiendomsbesittere delta. Reglene er ment å sikre småbedriftenes interesser. I Skottland eksisterer også BID Scotland, som er en nasjonal organisasjon som fungerer som en felles stemme inn mot myndighetene, samtidig som de enkelte BID-områdene får hjelp med å levere verdi til lokalsamfunnene sine og vekst til virksomhetene. Lokale grupper kan i Skottland få opptil en kvart million kroner i støtte til å etablere en BID. Reguleringene i Skottland er også tydelige på at BID ikke bare skal være for bykjerner, men også kan brukes i næringsparker, turistområder, landlige strøk og samarbeid innenfor enkeltbransjer som jordbruk. Det er etablert BID for over 30 skotske sentrumsstrøk og 3 næringsparker. I 2013 ble Sauchiehall Street den første BID utelukkende fokusert på virksomheter med mest vekt på kveldsøkonomi, og året etter ble Loch Ness og Inverness den første turistområde-BID. I 2016 ble det etablert en bransje-BID for East Lothians aktører innen mat og drikke.

Resten av verden 
BID finnes både i Sør-Afrika, Australia, New Zealand, Singapore, Irland, Nederland, Tyskland, Albania og Serbia. I Tyskland har 6 av 16 delstater etablert nødvendig lovverk for å kunne etablere BID, og det eksisterer blant annet i Flensburg og Hamburg.

Kritikk 
Mens BID har fått honnør for å bedre vilkårene for handel I fysiske butikker, har ordningen også fått kritikk. Systemet med at de store betaler mer enn de små, kan føre til at småaktører blir helt presset ut av området når leieprisene øker som følge av økt attraktivitet. Beboere og småbedrifter kan oppleve det som udemokratisk at pengesterke aktører drifter et strøk som om det var et kjøpesenter. Aktører som bekjemper fattigdom har også kritisert forvaltere av BID-områder for å være for tøffe med hjemløse som samler seg rundt virksomheter. Noen BID-områder har vært restriktive mot gatematvogner og folk som stiller seg opp i gatene for å selge billige suvenirer.

Økonomisk politikk