Eremittsnipe

Eremittsnipe (Tringa solitaria) er en trekkfugl i snipefamilien (Scolopacidae) og inngår i slekten Tringa, som består av 13 arter. Arten hekker i Alaska og Canada og overvintrer fra sør i USA og videre sørover gjennom Mellom-Amerika til det nordøstre Argentina i Sør-Amerika. Arten har besøkt Norge, men den er bare en tilfeldig gjest og hekker ikke her.

Taksonomi 
Man regner normalt med at eremittsnipe består som to underarter, men det finnes indikasjoner på at det kan være snakk om to arter. Nominatformen  inkluderer også rasene Totanus chloropygius; Totanus punctatus; Totanus caligatus; og Tringa macroptera.

Eremittsnipe og skogsnipe (T. ochropus) er trolig søsterarter. Disse to artene er også de eneste i slekten Tringa som bygger redet sitt i trærne.

Biologi 

Eremittsnipe er en slank fugl som blir  lang og typisk veier  (snittvekt ). Hannene veier i snitt  mindre enn hunnene.

Arten har mørk olivenbrun fjærdrakt på oversiden som er dekket av et fint mønster med små hvitaktige spetter. Strupen og buken er hvit, mens overbrystet, nakken, kinnene og hodet er hvitt og olivenbrunt spettet. Øynene er mørke og har en tynn hvit øyering. Nebbet er brunaktig olivengrønt innerst og blir gradvis mørkere til nærmest sort ytterst. Det er halvlangt (synlig culmen måler ), spisst og rett. De nedre ekstremitetene er relativt lange og tilpasset vading på flytevegetasjon og grunt vann. Tærne er lange og sprikende.

Arten eter mest insekter (spesielt larver av stikkmygg og fjærmygg), men fuglene supplerer også kostholdet med små krepsdyr, bløtdyr og frosker. Fuglene foretrekker små, stillestående vannbasseng, grøfter som skjærer gjennom myrer og våte fordypninger på enger. Foretrekker også dammer med flytende gjødsel, der de leter etter maten på matter av flytende vegetasjon. Om sommeren kan de også plukke små akvatiske dyr på tørre områder rundt kantene på stillestående bassenger og fra vannoverflaten.

Eremittsnipa er en langdistansetrekkfugl. Vårtrekket tar til fra månedsskiftet mars/april, topper seg fra midt i april til nær midten av mai, og er over mot slutten av mai. Høsttrekket begynner midt i juli, topper seg i første halvdel av august, og fortsetter ut oktober.

Pardannelsen skjer åpenbart like etter ankomst til hekkeplassene, men lite er kjent omkring denne prosessen. Arten legger redet til trær og gjenbruker gjerne gamle reir etter arboreale spurvefugler, spesielt etter vandretrost (Turdus migratorius), kanadatrupial (Euphagus carolinus), østkongetyrann (Tyrannus tyrannus), gråskrike (Perisoreus canadensis), og einersidensvans (Bombycilla cedrorum). Det er gjerne hannen som velger rede, etter at paret har inspiserte flere. Arten foretrekker reirplasser med nærhet til sump eller myr bestående av en blanding av vann og delvis død vegetasjon, ofte dekket av et lag med sphagnum eller andre moser, og helst innfor en avstand på 200 meter. Hunnen legger som regel fire egg, og bare sjelden tre eller fem, som begge foreldrene ruger. Begge kjønn har rugeflekker. Eggene har lysegrønn grunnfarge og er dekket av rødbrune eller lilla flekker. Lite mer er imidlertid kjent om rugetiden og klekkingen, annet enn at kyllingene er dunkledde og at foreldrene fjerner eggskallene etter klekking. I laboratorium klekkes eggene etter  dager.

Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020).

 Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
 Chionidi, slirenebbfugler
 Charadrii, lofugler
 Scolopaci (Limicoli), snipefugler
 Pedionomidae, slettevandrerfamilien
 Thinocoridae, rypesnipefamilien
 Rostratulidae, riksesnipefamilien
 Jacanidae, bladhønsfamilien
 Scolopacidae, snipefamilien
 Numeniinae, 
 Limosinae, 
 Calidrinae, 
 Scolopacinae, 
 Tringinae, 2 tribus, 5 slekter, 19 arter
 Phalaropodini, 2 slekter, 3 arter
 Tringini, 3 slekter, 16 arter
 Xenus, monotypisk
 Actitis, 2 arter
 Tringa, 13 arter
 T. ochropus, skogsnipe
 T. solitaria, eremittsnipe
 T. s. solitaria (nominatformen), hekker fra det østre Britisk Columbia til Labrador; overvintrer som regel lenger nord enn T. s. cinnamomea
 T. s. cinnamomea, hekker i Alaska og det vestre Canada; overvintrer som regel lenger sør enn T. s. solitaria
 T. brevipes, sibirvandresnipe
 T. incana, alaskavandresnipe
 T. semipalmata, willetsnipe
 T. flavipes, gulbeinsnipe
 T. erythropus, sotsnipe
 T. nebularia, gluttsnipe
 T. melanoleuca, plystresnipe
 T. totanus, rødstilk
 T. glareola, grønnstilk
 T. stagnatilis, damsnipe
 T. guttifer, sakhalinsnipe
 Turnici, springvaktelfugler
 Lari, måkefugler

Referanser

Eksterne lenker 
 

Snipefugler
Fugler formelt beskrevet i 1813
Dyr formelt beskrevet av Alexander Wilson