Mirza Bashir-ud-Din Mahmood Ahmad

Mirza Basheer-ud-Din Mahmood Ahmad () (12. januar 1889–7. november 1965), var den andre kalifen (, khalīfatul masīh al-thāni), lederen for verdensomspennende Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn og den eldste sønnen til Mirza Ghulam Ahmad fra hans andre kone, Nusrat Jahan Begum. Han ble valgt som den andre kalifen til Mirza Ghulam Ahmad på 14. mars 1914 i en alder av 25, dagen etter bortgangen av hans forgjenger Hakim Noor-ud-Din.

Valget av Mahmood Ahmad som den andre kalifen førte til en splittelse av trossamfunnet. En av partene avsto fra å inngå troskapspakten med ham på grunnlag av forskjell i forståelsen av teologi og etterfølgerskap; og hadde nok også opphav i personligetskonflikter. Han ledet Ahmadiyya-retningen i islam i mer enn et halvt århundre og er kjent for å ha etablert nesten hele den organisatoriske strukturen til trossamfunnet. Dette inkluderer grunnleggelse av fem hjelpeorganisasjoner, formell etablering av Majlis al-Shura (Rådgivende organ), konsolidering og formalisering av trossamfunnets finansielle systemet og å lede omfattende misjonsaktivitet utover det indiske subkontinentet. Han er også kjent for sin eksegese av Koranen bestående av ti bind, kalt Tafsīr-e-Kabīr. Som en velkjent taler var Mahmood Ahmad også en politisk aktiv figur, spesielt før delingen av India. Han var en av de som var med på å grunnlegge All India Kashmir Committee og ble også den første presidenten for denne komiteen. Komiteen ble dannet for å etablere og sikre sivile rettigheter for muslimene i Kashmir.  Etterfulgt av delingen av India og etableringen av Pakistan sørget han for en trygg utvandring av ahmadimuslimer fra Qadian til den nye staten, og oppbygging av en ny tettsted på på et tørt og fjellaktig landområde kjøpt av trossamfunnet i 1948. Denne byen, kalt Rabwah, ble nå det administrative hovedkvarterer for Ahmadiyya muslimsk trossamfunn. En 26 bindssamling av hans verker kalt Anwārul Uloom inneholder over 800 skrifter og foredrag. I tillegg til disse er flere tusen prekener. Mahmood Ahmad blir betraktet av Ahmadiyya muslimsk trossamfunn som Musleh Ma'ood (Den utlovede Reformatoren) og "Den utlovede Sønnen" som Mirza Ghulam Ahmad forutsa at Gud vil skjenke ham.

Oppvekst, utdannelse og tjeneste 
Mirza Basheer-ud-Din Mahmood ble født den 12. januar 1889 hos Mirza Ghulam Ahmad og Nusrat Jahan Begum i Qadian. Det er det samme året da Ghulam Ahmad grunnla Ahmadiyya muslimsk trossamfunn ved å akseptere troskapspakten fra sine etterfølgere. På grunn av kronisk sykdom klarte ikke Mahmood Ahmad å fullføre grunnutdanning eller delta i videregående opplæring. sin ungdomstid forble han et aktivt medlem i trossamfunnets tjeneste ved å grunnlegge et tidsskrift med tittelen Tash'hīzul Az'hān og fulgte sin far på mange av hans reiser. Da Mirza Ghulam Ahmad gikk bort den 26. mai 1908 var Mahmood Ahmad 19 år gammel. Den neste dag, 27. mai 1908, inngikk han sin troskapspakt med Hakeem Noor-ud-Din som ble valgt til å etterfølge Mirza Ghulam Ahmad som den første kalif. Etter bortgangen av sin far fortsatte Mahmood Ahmad å studere Koranen, Sahih Bukhari, Masnavi og medisin under veiledning av Noor-ud-Din, som han fikk utviklet et nært vennskap med. Noor-ud-Din ble etter hvert bli en av de som hadde størst innflytelse på Mahmoods liv. Han begynte også å skrive artikler for trossamfunnets forskjellige tidsskrifter og engasjerte seg ofte i teologiske diskusjoner med forskjellige lærde fra trossamfunnet. Mahmood Ahmad besøkte Egypt og Arabia i september 1912. I løpet av denne reisen utførte hans også Hajj - pilegrimsferden til Ka'ba i Mekka. Da han vendte tilbake til Qadian i juni 1913, startet han en avis med tittelen Al-Fazl.{{tr]] Innenfor trossamfunnet har denne avisen fungert og fortsatt fungerer som et middel til moralsk oppdragelse av medlemmene, utdannelse i islam og bevaring av trossamfunnets historie.

Kalifatet 
Den 13. mars 1914 døde Khalifatul Masih I, Hakeem Nōr-ud-Din, kort tid etter klokka 2 om ettermiddag i Qadian, India. Dagen etter ble testamentet til Noor-ud-Din, som han hadde betrodd Muhammad Ali Khan – et fremtredende medlem av trossamfunnet, lest høyt i Noor-moskeen etter Asr-bønn. Etter å ha knapt avsluttet opplesningen av Noor-ud-Din sitt testament, følte medlemmer av trossamfunnet at Mahmood Ahmad var den som best oppfylte kriteriene for en etterfølger slik testamentet hadde beskrevet, og begynte å kalle Mahmood Ahmad til å ta imot Bai'ah (troskappakten). Siden han var uforberedt, vendte han seg til Maulvi Syed Sarwar Shah og sa: "Maulvi Sahib, denne byrden har plutselig og uventet falt på meg, og jeg kan ikke engang huske formulering til Bai'at. Vil du instruere meg i det?". Han tok imot Bai'at av de fremmøtte og gjentok ordene etter Syed Sarwar Shah. Etter at eden var avlagt, ba han en stillebønn og holdt en kort tale. Mirza Basheer-ud-Din Mahmood Ahmad ble valgt som Khalifatul Masih II den 14. mars 1914. Under hans ledelse ble omfanget av misjonsaktiviteter utviklet videre og Madrasa Ahmadiyya ble etablert opp til universitetsnivå. I løpet av sin periode etablerte han 46 utenlandske misjonsstasjoner og grunnla Anjuman Tahrīk-e-Jadīd, som samlet inn midlene fra medlemmer av Ahmadiyya muslimsk trossamfunn for opplæring av misjonærer, og fikk dem sendt til forskjellige land over hele verden. Mahmood Ahmad sørget også for å bygge moskeer de fleste steder der misjonshus ble etablert. Utgivelsen av magasiner og tidsskrifter ble også igangsatt på forskjellige språk. Han startet også oversettelsen av Koranen til engelsk med en detaljert kommentar til fordel for engelsktalende nasjoner.

Splittelsen 

Kort tid etter bortgangen til Hakim Nur-ud-Din i 1914 ble eksisterende ideologiske og administrative forskjeller mellom Mahmood Ahmad og andre fremtredende ahmadimuslimer synlige. Som et resultat satte en gruppe seg imot hans ledelse. Denne gruppen ble ledet av Maulana Muhammad Ali, og avsto fra å inngå troskapspakten med Mahmood Ahmad. Disse forlot til slutt Qadian og flyttet til Lahore, noe som førte til en fullstendig løsrivelse og dannelsen av Lahore Ahmadiyya Movement. Selv om det har blitt hevdet at personlighetskonflikter mellom dissentere og Mahmood Ahmad var på grunn av sistnevntes relative ung alder, uerfarenhet og dårlig akademisk bakgrunn, var forskjeller mellom Muhammad Ali og hans tilhengere i hovedsak knyttet til forståelse av profetdømme til Mirza Ghulam Ahmad — og følgelig statusen til muslimer som ikke aksepterte ham — så vel som den formen ledelsen skulle ha innen trossamfunnet, altså kalifens autoritet kontra Anjuman (det utøvende rådet) sitt autoritet.

Om profetdømme 
Ahmadiyyamuslijmer er generelt enige i troen på at Mirza Ghulam Ahmad både var Den utlovede Mahdi og Messias som Muhammad hadde forutsagt å vise seg ved den siste tiden, og at hans profetiske egenskaper verken var uavhengige eller kunne skilles fra Muhammad sitt profetiske oppdrag. Muhammad Ali mente imidlertid at den type profedømme som Ghulam Ahmad beskrev med henvisning til seg selv ikke gjorde ham til en profet i den tekniske forstand av ordet som brukt i islams terminologi, den gjorde ham til intet annet enn en helgen,  og at mystikere innenfor islam hadde på samme måte beskrevet liknende opplevelser av profeti og sitt forhold til Muhammad før Mirza Ghulam Ahmad.. Følgelig, i motsetning til de fleste islamske grupperingene som forventer at Jesus skal komme tilbake, stadfester Lahore Ahmadiyya det absolutte opphør av profetdømme, og mener at ingen profeter kan komme etter Muhammad, verken en som tidligere har vært, slik som Jesus, eller en ny..

I motsetning til dette mente Mahmood Ahmad at Mirza Ghulam Ahmad sitt krav på være Messias og hans rolle var kvalitativt forskjellige fra kravene til helgener i islam som gikk bort før ham. Hans status av å være profet var basert på kun en refleksjon av Muhammad uten noen ny lov, skjønt helt underordnet Muhammad, og det gjorde ham teknisk sett til en profet uavhengig av hvilket type profetdømme eller adjektiver som ble anvende for å kvalifisere den. Følgelig mener Ahmadiyya muslimsk trossamfunn at profetdømme skjenket som et resultat av perfekt lydighet og selvutslettelse i hengivenhet overfor Muhammad, er teologisk mulig, selv etter Muhammad. Det anerkjenner likevel kun advent av en slik utlovet figur som skulle vise seg ved den siste tiden. Denne skal ha vist seg i form av Ghulam Ahmad i samsvar med profetier fra diverse hellige skrifter fra forskjellige religioner. En slik profet-status, skjønt den ikke er uavhengig, er likevel teknisk klassifisert som profetdømme siden det innebærer at et individ får kunnskap om det skjulte, forutsier fremtidige hendelser og kalles en profet av Allah.

Om andre muslimer 
Et nært forbundet stridspunkt handlet om statusen til muslimer som ikke aksepterte Ghulam Ahmads krav. Muhammad Ali og hans støttespillere forkastet på vilkårlig grunnlag uttalelser om vantro (Kufr) knyttet til dem, og lagde et skille mellom de som var nøytrale i kontroversen og de som aktivt avviste og motarbeidet Ghulam Ahmad, eller erklærte ham som vantro eller kjetter. Førstnevnte kunne ikke på noen måte kalles vantro (kafir), mens sistnevnte bare var skyldige i å avvise et bestemt bud fra den islamske læren — nemlig det budet som gjelder å tro på Den utlovede Messias — som ville gjøre dem til fasiq (den som går bort fra den rett vei) i motsetning til vantro, altså den som har manglende tro på et grunnleggende læresetning av troen, og som ville ha ekskludert dem fra det muslimske samfunnet (Ummah). Muhammad Ali avviste ideen om å erklære hele den muslimske ummah som vantro, et begrep som ifølge ham ikke kunne gjelde vilkårlige ikke-ahmadimuslimer, noe han beskyldte Mahmood Ahmad for å gjøre.

Mahmood Ahmad på den andre siden benyttet seg av en annen type topologi av vantro — nemlig den som eksisterer utenfor islam, og ikke den som medfører utestengelse fra islam. Og basert på denne mente Mahmood Ahmad at muslimer som ikke aksepterte Mirza Ghulam Ahmad sitt krav hørte til denne kategorien av vantro, og at å forkaste ham ville til slutt medføre fornektelse av Muhammad. Mahmood Ahmad anvendte de brede konnotasjonene og bruken av det arabiske ordet kafir for å understreke at hans bruk av begrepet vantro i tilknytning til slike muslimer ikke innebar sitt demotiske betydning, men heller betegnet den doktrinære forskjellen og var ment å uttrykke at bare ahmadimuslimer var sanne muslimer. For ham var slike muslimer som ikke hadde akseptert en utpekt av Gud (ma'mur minallah) i islam, verken fornektere av Gud eller Muhammad. De var derfor fortsatt en del av det muslimske samfunnet, og var bare muslimer i den forstand at de tilhørte Muhammads ummah, og hadde slik sett rett til å bli behandlet som medlemmer av det muslimske samfunnet (mu'ashira). Men dette ifølge ham var ikke det samme som å si at de var muslimer, og ikke vantro. Han mente derfor at ikke-ahmadimuslimer kunne klassifiseres som vantro, men innenfor islams ansvarsområde og ikke i den forstand at de hadde en annen religion enn islam; og videre at Ahmadiyya muslimsk trossamfunn kunne ikke si noen dom om deres skjebne i det hinsidige og aldri proaktivt skulle uttrykke denne oppfatningen av dem.  Selv om han nektet å anerkjenne krav fra ytre krefter om at trossamfunnet skulle akseptere at begrepet kafir ikke gjaldt for ikke-ahmadimuslimer, fastholdt Mahmood Ahmad at slike muslimer ikke ble ansett som utenfor islams favn..

Om etterfølgelse 
Mot slutten av 1905 utga Mirza Ghulam Ahmad en kort avhandling som forutsa hans død med tittelen Al-Wasiyyat (eller Testamentet) der han etablerte Sadr Anjuman Ahmadiyya (Ahmadiyya sentrale råd), et utøvende organ opprettet for å administrere trossamfunnet, samt samle inn og distribuere midler til støtte for forkynnelse av islam. Ghulam Ahmad ledet dette rådet selv fram til sin død i 1908. Etter hans bortgang ble Hakim Nur-ud-Din enstemmig valgt til å etterfølge ham og ledet dette rådet som utnevnt president. Muhammad Ali og hans støttespillere mente at Ghulam Ahmad i Testamente hadde utpekt rådet som en rådgivende institusjon til å være hans etterfølger og stedfortreder. Siden de se på ideen om at en person skulle ha absolutt autoritet i trossamfunnet og kreve total lydighet fra det som autokratisk, forkastet de ideen om khilāfah (kalifatet) i trossamfunnet. De foretrakk det de anså som et mer demokratisk system etablert av Mirza Ghulam Ahmad selv, og ga følgelig rådet som et administrativt organ myndighet over trossamfunnet. Ingen personer hadde makt til å tilbakekalle de avgjørelser som ble vedtatt av flertallet i rådet, og disse skulle forbli i høysetet og bindende, noe de trodde var i tråd med Ghulam Ahmads instruksjoner for å administrere trossamfunnet etter hans bortgang. Videre mente de at siden lederskapet av trossamfunnet ikke lenger var guddommelig utnevnt etter Ghulam Ahmads bortgang, hadde også plikten til å inngå troskapspakten til hans etterfølgere falt bort, og var nå en frivillig handling.

I motsetning til den foregående tilnærmingen, mente Mahmood Ahmad, som ble valgt som den andre etterfølgeren (kalif) og leder for trossamfunnet dagen etter bortgangen av Noor-ud-Din, at Ghulam Ahmad hadde sett for seg et system med guddommelig ordinert kalifat for å etterfølge ham, i likhet med det som ble etablert etter Muhammad sin bortgang, under hvis ledelse rådet skulle operere. Følgelig foretrakk han en sentralisert autoritet gjennom kalifatsystemet som etter hans syn, var religiøst uunnværlig og som det var nødvendig at trossamfunnet inngikk troskapspakt med.. Ghulam Ahmads etterfølgere ble ifølge ham og Hakim Noor-ud-Din fortsatt utnevnt av Gud og det fordret derfor lydighet fra trossamfunnet.. Dette, hevdet han, kom tydelig fram fra Testamentet så vel som Ghulam Ahmads andre verk. Dessuten var det en ordning som ifølge ham hadde eksistert gjennom hele perioden med Noor-ud-Dins ledelse, siden Noor-ud-Din ikke bare omtalte seg selv som Khalīfatul-Masīh (dvs. kalifen til Messias), men også gjorde det klart at det var Gud som hadde skjenket ham dette embetet, og ikke støttespillerne til Muhammad Ali. Ahmadiyya muslimsk trossamfunn grunnfester følgelig sin religiøse og organisatoriske autoritet til kalifen som Ghulam Ahmads guddommelig valgte etterfølger..

Ikke-samarbeidsbevegelsen 

Mahmood Ahmad ble en viktig politisk skikkelse i India før uavhengighet, og hadde tette forbindelser med ledelsen av All-India Muslim League. Etter Tyrkias nederlag under den første verdenskrig i 1919, fikk dette en dyp innvirkning på muslimene i India. Det ble arrangert All India Muslim Conference i Lucknow for å diskutere Tyrkias fremtidig eksistens. Mahmood ble invitert til å være med, men kunne ikke møte opp personlig. Han skrev imidlertid et hefte med tittelen The future of Turkey and the duty of Muslims som ble lest opp på konferansen.

Mahmood var vanligvis i mot aktivitetene til Kalifat-bevegelsen som arbeidet for å forsvare det osmanske kalifatet, søkte å presse den britiske regjeringen og beskytte det osmanske rike. Denne bevegelsen ble etter hvert en stor del av ikke-samarbeidskampanjen. Mahmood hevdet at bevegelsens aktiviteter var i strid med islams lære, og ville til slutt vise seg å være skadelig for muslimene. Han understreket fraværet av krav og forhold der islam tillater ikke-samarbeid med myndigheter, og foreslo i stedet et positivt engasjement med britene for å dempe fordommer mot islam. Han kritiserte også valget av Mohandas Gandhi som leder for bevegelsen, og irettesatte de muslimske lederne for å henvende seg til en ikke-muslim for sin sak.

Interreligiøs forståelse 

I 1919 utnevnte også Mahmood Ahmad en rekke unge talentfulle ahmadimuslimer til å forske på verdens største religioner. Videre holdt han en rekke offentlige foredrag om emner Behovet for religion  og Hvordan fred avhenger av islam i fremtiden. For å fremme forståelse og harmoni mellom hinduer og muslimer, foreslo han i 1920 at hinduer skulle sende tjue studenter til Qadian for å studere Koranen, og sendte to muslimske studenter selv til visse hindusentra for å studere vedaene. Han holdt også foredrag om Koranens eksegese for ahmadimuslimske menn og kvinner.

Forbedringer til Sadr Anjuman Ahmadiyya 

I 1919 gjorde Mahmood Ahmad også visse forbedringer knyttet til Sadr Anjuman Ahmadiyya (Det sentrale utøvende organet). Han opprettet systemet med separate avdelinger innenfor Anjuman, slik som utdanning, økonomi, litteratur og generelle saker. Hver avdeling ledes av en sekretær, kalt Nāzir.

Senere endringer inkluderer etablering av avdelingen for eksterne saker, og initiering av systemet for provinsiell Amārat, først bare innenfor Punjab. Amiren i hver provins var direkte underlagt kalifen til Ahmadiyya muslimsk trossamfunn.

Etablering av Majlis Shūra 

In 1922 etablerte Mahmood Ahmad Majlis Shura eller Det rådgivende organet i Ahmadiyya muslimsk trossamfunn. Majlis (organet) består av folkevalgte representanter fra ulike deler av trossamfunnet som samles en gang i året for å gi råd og mening om saker som blir lagt frem for dem. Den endelige avgjørelsen overlates imidlertid til kalifen. På internasjonalt nivå blir rådet ledet av kalifen selv. Hovedformålet med organet er å gi kalifen råd om viktige saker knyttet til økonomi, prosjekter, utdanning og andre spørsmål som angår trossamfunnets medlemmer. Kalifen kan kommentere, utstede instruksjoner, kunngjøre sine avgjørelser om forslagene i løpet av saksbehandlingen eller kan utsette saken til nærmere gjennomgang. I de fleste saker aksepterer imidlertid kalifen flertallets råd. På nasjonalt nivå ledes rådet av ʾAmīr (nasjonal president/leder). Når prosessen er avsluttet, sendes anbefalingene til kalifen for godkjenning som han kan akseptere, avvise eller gi en delvis aksept.

Arya Samāj sin Shuddhi-kampanje 

Tidlig på tjueårene igangsatte Arya Samāj (en hinduistisk reformbevegelse) Shuddhi misjonskampanje. Hensikten med kampanjen var å omvende folk tilbake til hinduismen, især de som hadde valgt å gå over til andre trosretninger (i de fleste tilfeller til islam). Dette gjaldt spesielt en gruppe innenfor Rajputene, kalt Malkanas. Shuddhi-kampanjen var vellykket til en viss grad med sine aktiviteter mellom 1922 og 1923 og var mest aktiv i områdene rundt Agra og i Punjab. Da Mahmood Ahmad ble klar over denne aktiviteten lanserte han en motkampanje ved å sette opp et nettverk av misjonærer som hadde som oppgave å forkynne islams lære for mennesker bosatt i Uttar Pardesh og hindre at folk konverterte til hinduismen gjennom opplysningsarbeid.

I 1923 sendte han en delegasjon bestående av ahmadimuslimer til dette området for å hindre fremgangen av Shuddi-kampanjen. Denne aksjonen bidro til at han fikk økt popularitet blant den mulsimske eliten i India. Da Arya Samāj møtte stor motstand, kunngjorde de i september 1923 nedleggelse av Shuddi-bevegelsen. Presidenten for Bhartiya Hindu Shuddhi Sabha, Swami Shraddhanand, ble senere knivstukket av en muslimsk fanatiker, Abdul Rasheed, i 1926. I den siste delen av tjueårene og begynnelsen av trettiårene ble det i henhold til Mahmood Ahmads direktiver arrangert forskjellige samlinger og møter på tvers av det indiske subkontinentet til minne om livet til profeten Muhammad. Disse samlingene ble kjent som Jalsa Seeratun-Nabi som både muslimer og ikke-muslimer deltok på. Dette er en praksis som Ahmadiyya muslimsk trossamfunn fortsetter med den dag i dag.

Reisen til Midtøsten og Europa 
 
I 1924 besøkte Mirza Mahmood Ahmad forskjellige land i Midtøsten og Europa sammen med 12 eminente ahmadimuslimer. He reiste fra Port Saeed til Kairo og derfra til Jerusalem, Haifa og Akkā. Han reiste til Damaskus med tog der han rapporteres å ha trukket til seg mye omtale så vel som motstand. Her diskuterte han kunngjøringene til Mirza Ghulam Ahmad med ledende forskere, og holdt ulike møter med det intellektuelle samfunnet i Damaskus. Den 16. august 1924 nådde han Italia og forble i Roma for 4 dager. Han besøkte også Frankrike og England hvor han holdt mange foredrag, holdt møter og ble intervjuet av mange journalister.

Ankomst i London 
Ved ankomst til London fortsatte han direkte til Ludgate for å oppfylle en profetisk hadith som refererer til Bāb al-Lud (porten til Lud). og ledet omtrent 300 muslimer i en lengre bønn utenfor inngangen til St. Pauls katedral. Hans innlegg om Ahmadiyyat - den sanne islam ble lest opp i Wembleys i forbindelse med Conference of Living Religions i 1924  der han hadde blitt invitert av arrangørene til å representere islam. I London la han også grunnsteinen til Fazl moske, en begivenhet som fikk stor omtale. Byggingen av denne moskeen ble fullført i 1926, og kostnaden for hele bygget ble helt og holdent dekket av trossamfunnets kvinner. Senere besøkte han også byen Pevensey for å gjennomføre en rituell etterligning av Vilhelm Erobreren i den tro hans at besøk innebar en mystisk betydning i tilknytning til oppfyllelsen av det åndelige i tråd med en visjon han hadde sett før sin avreise. Mens han var i Brighton besøkte han også minnesmerke for de falne indiske soldater som kjempet fra Storbritanias side under første verdenskrig. Dette minnesmerke er kjent som Chattri i Brighton. Her ledet Mahmood Ahmad sine ledsagere i bønn på området foran Brighton Pavilion.

All India Kashmir Komite 

Mahmood Ahmad søkte å samle  muslimske ledere med forskjellige meninger på en felles plattform, og enhet og samlet arbeide for muslimer i Kashmir. Han er kjent for å ha lykkes med dette oppdraget. I 1931 ble en komite kalt All India Kashmir Committee etablert for å kjempe for sivile rettigheter til muslimer i Kashmir, og motarbeide deres undertrykkelse. Mahmood Ahmad ble utvalgt som den første presidenten for denne komiteen, og navnet hans for denne stillingen ble foreslått av Muhmmad Iqbal, en av Pakistans landsfedre. Mahmood Ahmad prøvde å takke nei til dette vervet på grunn av den store arbeidsbyrden han hadde som kalif for Ahmadiyya muslimsk trossamfunn, men komiteens medlemmer insisterte på det måtte være han som skulle kle dette vervet. Komiteen rettet oppmerksomheten til muslimer i Kashmir mot å erverve høyere utdanning, og Mahmood Ahmad selv ga praktisk hjelp i denne sammenheng. Videre oppfordret komiteen muslimene i Kashmir til handel, forretningsvirksomhet og aktiv deltakelse i politikken.

Komiteen møtte etter hvert imidlertid stor motstand fra Det indiske kongresspartiet og Majlis-e-Ahrar-ul-Islam sin kampanje mot Ahmadiyya muslimsk trossamfunn. Majlis-e-Ahrar hevdet at komiteen hadde blitt etablert av Ahmadiyya trossamfunnet for å spre sin lære og ideologi, og motsatte seg derfor lederskapet til Mahmood Ahmad. Mahmood Ahmad på sin side svarte på disse beskyldningene i en tale han holdt for en samling i 1931, og rådet Ahrar i følgende ordelag:

Mahmood Ahmad sa fra seg presidentskapet i 1932 på grunn av agitasjoner fra Ahrar-partiet.

Forfølgelse 

Majlis-e-Ahrar-ul-Islam var en kortvarig separatistisk politisk bevegelse bestående av folk som tidligere støttet det osmanske kalifatet. De var uenige med Det indiske kongresspartiet på visse punkter og skilte seg fra dem. Kort tid etterpå kunngjorde de dannelsen av deres eget parti på et møte i Lahore i 1931. Ahrar var fritt finansiert av Kongresspartiet og arbeidet også mot politikken til Muslim League. De erklærte at deres mål var å veilede Indias muslimer knyttet til nasjonalisme så vel som religion, og motsatte seg voldsomt det Ahmadiyya muslimske trosamfunnet i India på politisk nivå. I 1931 arrangerte de en rekke konferanser og en sterk lovlig protest i nærheten av Qadian der de rapporteres å ha ansporet hat mot Ahmadiyya trossamfunnet. Disse konferansene resulterte i hendelser med alvorlig forfølgelse av ahmadiyyamuslimer; mange er rapportert å ha blitt angrepet, slått og steinet. En rekke steder ble også deres hus plyndret og deres moskeer okkupert. Mahmood Ahmad rådet alle ahmadimuslimer til ikke å gjengjelde, instruerte dem til å rette sin konsentrasjon enda mer mot bønn, og forklarte at det å gå gjennom perioder med forfølgelse var uunngåelig for trosamfunnet.

Tahrik-e-Jadid - Den nye ordningen 

I 1934 hevdet Mahmood Ahmad å ha blitt guddommelig inspirert il å lansere en tofoldig ordning for etablering av utenlandske misjonsstasjoner og den moralske opplæringen til ahmadimuslimer. Dette initiativet oppfordret medlemmene av trossamfunnet til å melde seg frivillig til misjonsarbeid, og til å donere penger til et spesielt fond for forkynnelse av islam i fremmede land. I løpet av kalifatet til Mahmood Ahmad ble 46 slike misjonsstasjoner opprettet i forskjellige deler av verden utenfor India og Pakistan.

Tahrik-e-Jadid og Waqf-e-Jadid – "Den nye ordningen" og "Den nye vielsen" –  ble opprinnelig sett på som en åndelig kamp mot undertrykkerne ahmadimuslimer. Begge ordningene stilte en rekke krav og begrensninger som å leve enkle liv, begrensninger knyttet til matforbruk, gjenbruk av klær, osv .; et midlertidig forbud mot alle former for luksus og underholdning. Disse oppfordret medlemmer av trossamfunnet til å vie sin tid og midler for deres tros sak. Med tiden produserte disse ordningene en enorm mengde med litteratur til forsvar for islam generelt og Ahmadiyya-troen spesielt. Midlene ble også brukt til opplæring og utsendelse av Ahmadiyya-misjonærer utenfor det indiske subkontinentet og deres underhold. Som en del av dette utnevnte Mahmood Ahmad fem (5) menn til å kartlegge Punjab for å finne ut den beste måten å spre Ahmadiyya-læren på. For første gang ble det etablert en organisert metode for å trene medlemmer av samfunnet for å bli misjonærer. Mahmood Ahmad talte til opposisjonen fra Ahrar i følgende ordelag:

I tillegg til å administrere proselytiseringen hadde ordningen også ansvaret for et mer internt aspekt, nemlig å oppfordre medlemmer av trossamfunnet til å vie sine liv til undervisning og moralsk oppdragelse av ahmadimuslimer på fjerntliggende steder i India. Senere ble permanente verv etablert knyttet til disse ordningene. Ordningene har vist seg å vokse til internasjonale proporsjoner under ledelsen av senere kalifer til Ahmadiyya muslimsk trossamfunn.

Etablering av Ahmadiyya i Norge 

I 1956 ble Syed Kamal Yousuf sendt av Mahmood Ahmad til Sverige for å fungere som misjonær for Ahmadiyya muslimsk trossamfunn i Skandinavia. Før hans ankomst hadde misjonæren i Tyskland ansvaret for spredningen av islam og Ahmadiyya i Skandinavia. I begynnelsen av 1957 gikk noen unge gutter over til Ahmadiyya-retningen i islam, og sammen dannet de Norges første muslimske menighet. En av disse guttene var Truls Bølstad som fikk det muslimske navnet Noor Ahmad. Hans fikk svar på sitt troskapspakt fra Mahmood Ahmad den 19. mars 1957.

Hjelpeorganisasjoner 

Etter hvert som antall medlemmer og arbeidsoppgaver knyttet til trossamfunnet fortsatte å vokse, etablerte Mahmood Ahmad separate hjelpeorganisasjoner basert på alder og kjønn. Lajna Amaa’ illah for kvinner over femten (15) år ble etablert i 1922 og Nasiratul Ahmadiyya for jenter mellom 7 og 15 år ble opprettet i 1938. Menn ble delt inn i tre grupper, Khuddam-ul Ahmadiyya for unge menn i alderen femten til førti, og Atfalul Ahmadiyya for gutter i alderen syv til femten, ble begge etablert i 1938. Ansarullah for menn over førti år ble opprettet i 1940. Hovedmål til Mahmood Ahmad med å opprette disse hjelpeorganisasjonene var at trossamfunnet skulle fortsette å opprettholde et høyt aktivitetsnivået, både når det gjelder den religiøse og moralske opplæringen av medlemmene, og i tilknytning til forkynnelsen av islam. Videre ble trossamfunnet organisert på denne måten for at dets medlemmer skulle være i stand til å jobbe mer fritt og komfortabelt innenfor sine respektive sfærer og aldersgrupper.

Hijri-Shamsi kalendar 

Den gregorianske kalenderen baserer seg på solens bevegelser og tar utgangspunkt i Jesu fødsel, mens Hijri-kalender er basert på månens bevegelser og tar utgangspunkt i utvandringen av Muhammad fra Mekka til Medina som fant sted i 622 etter vår tidsregning.

I 1940 under direktiver og tilsyn av Mahmood Ahmad, ble en ny kalender utarbeidet etter mye forskning og beregninger. Denne kalenderen, Hijri-Shamsi (Sol-Hijri) kalenderen. Selv om denne kalenderen er basert på solens bevegelser, begynner den med utvandringen av Muhammad i stedet for Jesu fødsel. Ifølge denne metoden tilsvarer 2021 1400 Hijri-Shamsi (forkortet HS), det vil si at det er gått 1 400 år siden utvandringen av Muhammad fra Mekka til Medina. Tidsrammen for hver måned og antall måneder i denne kalenderen er den samme som for den gregorianske kalenderen (månemåneden er noen dager kortere enn den solmåneden). Hver måned i Hijri-Shamsi kalenderen tar utgangspunkt i en viktig begivenhet fra islams tidlige historie:

 Sulh (fred): January
 Tabligh (forkynnelse): February
 Aman (beskyttelse): March
 Shahadat (martyrium): April
 Hijrat (Utvandring): May
 Ehsan (velvilje): June
 Wafa (lojalitet): July
 Zahoor (opptreden): August
 Ikha (brorskap): September
 Tabook (Tabuk ekspedisjonen): October
 Nabuwat (propetdømme) November
 Fatah (seier): December

Den utlovede Sønnen 

I en rekke offentlige samlinger over hele India i 1944 gjorde han krav på å være "Den utlovede Sønnen" som hans far Mirza Ghulam Ahmad hadde forutsagt. Han forklarte i flere av arrangementene holdt forskjellige steder i India at denne kunngjøringen var basert på åpenbaringer og drømmer han hadde hatt. Han gjorde det klart at han ikke var den eneste utlovede sønnen, men at også andre 'utlovede sønner' ville vise seg i samsvar med profetiene, noen selv etter flere århundre. Han forutsa også at han ville komme tilbake, i form av en annen utlovet sønn, for å reformere verden i en tid da sjirk (polyteisme) ville ha blitt utbredt.

Han iverksatte også oversettelsen og publiseringen av Koranen til forskjellige språk. Hans ti-bind store eksegese av Koranen – Tafsir-e-Kabir – er en fullstendig kommentar til Koranen. Hans visdom og intellektuell kapasitet av religiøse og sekulære fag var godt kjent blant lærde kretser. Han holdt en rekke berømte foredrag om forskjellige emner i utdanningsinstitusjoner, og disse ble fulgt av den tidens intellektuelle og ledere.

Utvandring til Pakistan 

Etter Pakistans uavhengighet i 1947 holdt han omhyggelig tilsyn med utvandringen av Ahmadiyya trossamfunnets medlemmer fra Qadian til Pakistan. På hans befaling ble 313 menn, inkludert to av hans sønner, igjen for å beskytte stedene som var hellige for ahmadimuslimer. Disse mennene ble siden kjent som dervisjer fra Qadian. Etter utvandringen bosatte mange av medlemmene seg først i Lahore, og det var først i 1948 at Ahmadiyya muslimsk trossamfunn fikk kjøpt seg et karrig og tørt område fra den pakistanske staten. Byen Rabwah ble bygget på dette landområde under kalifens ledelse. Rabwah utviklet seg raskt til å bli trossamfunnet nye hovedkvarter. I Pakistan holdt Mahmood Ahmad en rekke foredrag om Pakistans fremtid med hensyn til:

 forsvar
 jordbruk og industri
 skogbruk
 Husdyr
 Mineralutvinning
 Økonomisk vekst
 Utvikling av land- og marinestyrker

Opptøyer i 1953 

I 1953 var det flere agitasjoner mot ahmadimuslimer der det ble avholdt gateprotester, politiske samlinger og inflammatoriske artikler ble publisert. Disse agitasjonene medførte at 2000 ahmadimuslimer mistet livet. Som en følge av dette ble det etablert krigsrett, og det føderale kabinettet ble avskjediget av generalguvernøren.

Mirza Mahmood Ahmad kom med følgende kunngjøring:

 “Gud,den allmektige, har etablert Ahmadiyya Jama'at. Dersom disse menneskene vinner, vil vi innrømme at vi var på feil vei, men om vi er på rett vei, vil de helt sikkert mislykkes.” (Al-Fazl, 15. februar 1953).

Attentat 

Den 10. mars 1954 klarte en mann å plassere seg i første raden bak Mahmood Ahmad da han skulle lede 'Asr bønn. Umiddelbart etter at bønnen var avsluttet, sto mannen opp og angrep ham ved å stikke ham to ganger med en dolk i nakken nær hodet. Han pådro seg alvorlige skader, men overlevde. Etter å ha kommet seg delvis, reiste han til Europa for videre medisinsk og kirurgisk behandling på grunn av konstant ubehag og uro. Etter kort opphold i Libanon, reiste Mahmood Ahmad videre til Sveits via Athen og Roma. Han fortsatte sin reise og fikk medisinsk behandling i Zürich, Nederland, Hamburg og London. Etter konsultasjoner med legene ble det konkludert at knivspissen hadde brutt og bygd seg inn i halsvenen, og at det ikke skulle gjøres noe forsøk på å fjerne den.

I løpet av sine reiser fikk Mahmood Ahmad også muligheten til å inspisere de forskjellige misjonsstasjoner til Ahmadiyya muslimsk trossamfunn i Europa. Han fikk dessuten besøkt Venezia og Østerrike. I London arrangerte Mahmood Ahmad en konferanse med alle trossamfunnets misjonærer stasjonert i Europa og besøkte også forskjellige andre europeiske land.

Bortgang 

Over tiden fortsatte Mahmood Ahmads helse med en langsom, men langvarig prosess med progressiv tilbakegang. Han gikk bort 8. november 1965, klokka 02.20 om natten i Rabwah, Pakistan. Etter at Mirza Nasir Ahmad ble valgt som den 3. kalifen til Ahmadiyya muslimsk trossamfunn, Khalifatul Masih III, ledet han begravelsesbønnen til Mirza Mahmood Ahmad. Begravelsesbønnen ble holdt den 9. november 1965 og over 50 000 mennesker tok del i den. Han ble gravlagt i Bahishti Maqbarah i Rabwah ved siden av sin mor, Nusrat Jahan Begum.

Foredrag og verk 

Følgende er en liste over noen av hovedverkene til Mirza Mahmood Ahmad:

 Tafsir-e-Kabir (Den omfattende eksegesen)
 Tafseer-e-Sagheer (Den korte eksegesen)
 Introduksjon til studiet av Den hellige Koranen
 Invitasjon til Ahmadiyya
 Gaven til kongene
 Den nye verdensorden basert på islam
 Det økonomiske systemet i islam
 Muhammad i Bibelen
 Haqeeqat al-Nabuwwat (Sannheten om profetdømme)
 Ser-e-Roohani (Den åndelige reisen)
 Ahmadiyya - den sanne islam
 Den relle revolusjonen
 Fazail al-Qur'an (Koranens fortreffelighet)
 Muhammad - kvinners frigjører
 Hindustan ke Siyasi Masael ka hal (Løsningen på Indias politiske utfordringer)
 Hasti-ye Bari Ta'ala (Guds eksistens)
 Malaykatullah (Guds engler)
 Forløste Jesus menneskeheten?
 Sannheten om splittelsen
 Veien til søkerne
 Allahs ihukommelse
 Profeten Muhammads liv
 Hadhrat Ahmad
 Kalam-e-Mahmood (Samling av Mahmoods poesi)

Familie, ekteskap og barn 
Mirza Mahmood Ahmad var den eldste sønnen til Mirza Ghulam Ahmad fra hans andre kone, Nusrat Jahan Begum. Han hadde tre brødre og to søstre i tillegg til to halv-brødre fra hans fars første kone, Hurmat Bibi. Mahmood Ahmad giftet seg syv ganger, men hadde aldri mer enn fire koner på et tidspunkt i henhold til islams lære. Han fikk totalt tjueåtte barn fra alle sine koner, fem av disse barna døde i barndommen. Gjennom ekteskapet med Amtul Hayy i 1914 ble han også svigersønn til Hakim Noor-ud-Din, den første kalifen til Ahmadiyya muslimsk trossamfunn.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 

 The English Writings of Hazrat Khalifatul Masih II
 Life Sketch of Mirza Basheer-ud-Din Mahmood Ahmad
 Audio Addresses of Hazrat Khalifatul Masih II
 The Life of Hadhrat Khalifatul Masih II (ra)

Islam
Ahmadiyya
Bashir-ud-Din Mahmood Ahmad
Geistlige personer innen islam
Familien til Mirza Ghulam Ahmad
Fødsler i 1889
Dødsfall i 1965