Antonio Añoveros Ataún

Antonio Añoveros Ataún (født 13. juni 1909 i Pamplona i Spania, død 24. oktober 1987 i Bilbao) var en spansk katolsk biskop, først av Cádiz og Ceuta, deretter av Bilbao. Han er mest kjent som en hovedperson i den såkalte «Añoveros-saken», en episode fra 1974 som markerte den alvorligste krise i forholdet mellom general Francos Spania og kirken. Selv om han under borgerkrigen sluttet seg til karlistene, er han hovedsakelig ansett som et av de mest liberale medlemmer av det spanske hierarki de siste årene av Franco-diktaturet; spesielt blant nasjonalister og separatister i Baskerland har han fortsatt et godt navn.

Liv og virke

Bakgrunn
Añoveros' fars familie stammer fra provinsen Madrid. Hans bestefar, Guillermo Añoveros Ribas (1817–1897), slo seg ned i Navarra på grunn av sine plikter som Carabinero de la Hacienda Nacional, det spanske tollvesenet. Biskopens far, Julio Añoveros Monasterio (1867–1939), ledet Tabacalera de Navarra, den lokale avdelingen av det spanske tobakksmonopolet, og virket for bystyret i Pamplona som sekretær for Junta de Benficienca de Navarra. Fra 1928 var han Teniente de Alcalde og presederte over Comisión de Benficienca; han ble også anerkjent som forfatter av artikler i lokale tidsskrifter. Antonios morsslekt kom fra sentrale Navarra; hans mor, Claudia Ataun Sanz (1881–1975), var opprinnelig fra Irurozqui. Paret hadde fire barn.

Antonio ble først utdannet ved maristbrødrenes kollegium i Pamplona. Etter å ha oppnådd bachelorgraden flyttet han til Aragon og studerte sivilrett ved universitetet i Zaragoza.Han var vitne til den økende bølge av militant sekularisering; fast bestemt på å konfrontere det, vendte han tilbake til sin fødeby og begynte på presteseminaret. Dette var på ingen måte en typisk beslutning. På denne tid sank antall prestekandidater på Pamplonaseminaret markant, fra 463 i 1930 til 370 i 1933.

Prest
Han ble ordinert til prest i 1933 og fikk en stilling i en menighet i Pamplona. På midten av 1930-tallet tok han på seg undervisningsoppgaver ved Pamplonas presteseminar og animerte den lokale Acción Católica.; han animerte AC også under krigen

Under borgerkrigen
Ved utbruddet av den spanske borgerkrig ble hans eldre bror, Julio Añoveros Ataún, med i den karlistiske Requetémilitsen; Antonio fulgte etter og stilte opp seg som kapellan for styrkene. Den nøyaktige enhet er ikke kjent; én forfatter hevder at han tjenestegjorde på sykehus og lignende fasiliteter, men også i en maskingeværbataljon. Han er registrert som å ha administrert sakramentene også til de republikanske soldatene. Añoveros var involvert i Valcardera-massakren, den nest største massehenrettelsen i Navarra.Han hevdet senere å ha blitt livredd av scenen og kalte dagen den verste i livet hans; han ble gråhåret over natten.[20] Ingen av de få vitneberetningene som er tilgjengelige – inkludert hans egen – noterer at han protesterte mot drapene. Noen forfattere hevder at det lokale hierarki var klar over og godkjente henrettelsene.

Før Enhetsdekretet (Decreto de Unificación, april 1937) var Añoveros fremtredende i planene som var utarbeidet av Junta Nacional Carlista de Guerra om hva som skulle bli gjennomført når de hadde inntatt Madrid. De så for seg dannelsen av kristningskolonner, enheter som var betrodd propaganda og organisering religiøse aktiviteter inntil de kirkelige strukturer var blitt reetablert i hovedstaden. Añoveros ble utsett til å lede Navarra-kolonnen, som skulle virke i Puerta del Sol-kvarteret. Disse planene ble kansellert av den politiske utviklingen i den nasjonalistiske leir; Añoveros fortsatte å tjene som feltkapellan og var på finne i karlisteners hjelpeenheter på Castellon-fronten i 1938. Han dukket opp i Madrid og utførte proselytiseringsaktiviteter etter at byen var blitt inntatt i 1939: han ble kjent som engasjert i distribusjon av «El Pensamiento Navarro», den eneste karlistiske dagsavis som ikke ble understilt det francoistiske propagandamaskineriet.

Videre prestelig løpebane
På et tidspunkt ble Añoveros visedirektør for La Verdad, et kirkelig ukeblad i Pamploma. Det er ikke helt klart når han sluttet som sogneprest for St. Nicholas i Pamplona; under krigen ble han offisielt delegert til Delegación de frentes y hospitales, en gren av Falangen som sørget for de sårede.

Ikkr tidligere enn i 1939 ble Añoveros nominert til representant for bispedømmet til Casa del Consiliario de Madrid. Etterpå ble han utnevnt til førstekapellan og professor ved Escuela Nacional de Mandos del Frente de Juventud, et institutt for å opplære de falangistiske ungdomskadrene. Dette oppdraget ble avsluttet i 1942, da han overtok menigheten Santa Maria i byen Tafalla sentrali i Navarra; han ble også utnevnt til direktør for det lokale Casa Sacerdotal Diocesana. Han gikk inn i lokalbefolkningens levende minne som en ung, sjarmerende og resolutt prest, som prøvde å tjene det fattige samfunnet som best han kinne. Han forble i stillingen til 1950.

Tidlig i 1950 forlot Añoveros Navarra og kom til Andalusia. Han ble utnevnt til domkannik i Málaga. Han ble etterhvert også rektor for presteseminaret, og hadde dessuten noen andre mindre oppgaver. Han fikk et tett samarbeid med den karismatiske  Málaga-biskopen Angel Herrera Oria, ble Añoveros i 1952 gjort til bispedømmets generalvikar.

Hjelpebiskop i Málaga
I 1952, promovert av Herrera Oria (som også fungerte som han hovedkonsekrator), ble Añoveros utnevnt av pave Pius XII til hjelpebiskop i Malaga; hans titulærbispedømme var Tabuda. Foruten hovedkonsekrerende biskop Ángel Herrera Oriaav Málaga, var det medkonsekrantene titulærbiskop Emeterio Echeverria Barrena som var prelat av Ciudad Real, og biskop Pablo Gúrpide Beope av Sigüenza.

Koadjutorbiskop av Cádiz og Ceuta
I slutten av 1954 flyttet han til Vest-Andalusia, og ble utnevnt til koadjutorbiskop av Cádiz og Ceuta. Her ble han sterkere influert den aldrende titulærbiskop Tomás Gutiérrez Díez.

Selv fra en velberget familie, hadde Añoveros utviklet en sterk interesse for sosiale spørsmål allerede da han var på seminaret i Pamplona; han videreførte dette for å animere Acción Católica, først under republikken og senere under borgerkrigen. I begge sine andalusiske embeder fortsatte han samarbeidet med Acción Católica, og ble også stadig mer involvert i veldedighet som bispedømmedelegat for karitativt virke. Han ble kjent for å vise stor interesse for de fattige, som ofte besøkte byens fattigere forsteder. På den tiden fungerte forholdet hans til den spanske regjering utmerket. Den tidligere karlistprest og mentor for falangistiske ungdomskadre deltok på begynnelsen av 1950-årene i  seremonier for å hedre Francisco Franco; et fotografi av Añoveros i vennlig ordveksling med El Caudillo ble preget avisforsidene da han overtok Cádiz-utnevnelsen. Noen kilder mener at rundt utnevnelsen til Cadiz og Ceuta ble foretatt noen administrative knep fra kirken side for å komme seg rundt Francos rett til å involveres i prosessen.

Andre Vatikankonsil
Før Andre Vatikankonsil var de spanske foreløpige innspill ganske beskjedne. Når det gjelder selve Kirken som tema, ble det redusert til en oppfording, ført av Añoveros sammen med Jaca-biskopen Ángel Hidalgo Ibáñez, om at læren om Kristi mystiske legeme fortjente mer utdyping. Under selve konsilet deltok han i alle de fire sesjoner fra 1962 til 1965. Selv om spanske biskoper som gruppe utgjorde en av de mest konservative blokkene i det samlede hierarki, landet Añoveros opp i konsilets midtfelt, og stilte seg verken på den reformistiske eller den konservative fløy. Hans bidrag til Vaticanum II var moderat.

Biskop av Cádiz og Ceuta
Etter biskop Tomás Gutiérrez Díez' død i 1964 etterfulgte Añoveros ham som ordinær biskop av Cádiz og Ceuta. Skjønt havn var borte i lange strekk da han deltok på Andre Vatikankonsil, ble han kjent for å ha styrt bispedømmet med sterk hånd., Hans viktigste bekymringer har vært seminaret og de sosiale spørsmål. Det var under på sitt Cádiz-Ceuta-oppdrag han fikk en landsomfattende anerkjennelse.

Inntil et tidspunkt så det ut til at Añoveros' fokus på fattigdom, urettferdighet, arbeidsforhold og sosiale spørsmål generelt var i tråd med syndikalistiske falangistiske synspunkter, men allerede da han hjalp Herrera Oria i Málaga, kjølnet hans forhold til Falangistbevegelsen. Añoveros' stadig mer uttalte støtte til katolske arbeidergrupperinger, Hermandad Obrera de Acción Católica (HOAC) og Juventud Obrera Cristiana de España (JOC), satte ham på kollisjonskurs med den offisielle politikk, spesielt ettersom organisasjonene utgjorde et alternativ og ble av et utfordrende format. Noen av gestene hans fremstod som manifestasjoner, som satte fattigdommens verden opp mot glamour og embetsverk. Også i sine prekener slo han an slike toner, for eksempel da han omtalte situasjonen til landbruksarbeidere i Andalusia og beklaget mangel på sosial samvittighet i de øvre samfunnslag. Men på den tid var biskop Añoveros forsiktig med å slå inn på den åpne konfrontasjons vei; i 1966 ledet han for eksempel Ceuta-feiringen i 1966 av 30-årsjubileet for «Convoy de la victoria».

Etter at den konservative kirkelige primas kardinal Enrique Pla y Deniel døde, ble Añoveros mer iherdig og tydelig innen det spanske episkopat. han var med på å utarbeide den fordømmelsen av de offisielle vertikale fagforeninger som ble offentliggjort av biskopskonferansen i juli 1968. Gradvis antok hans uttrykk i HOAC-bulletiner, prekener og hyrdebrev en stadig strengere tone;  noen referanser, som de om «de undertrykte», var ikke lenger forenbare eller kompatible selv med de mest fleksibelt anvendte offisielle styringslinjer. Bortsett fra hans fokus på sosiale spørsmål, tok Añoveros også til orde for en ny kirke animert av Det annet Vatikankonsil, og han han han også uttrykk for familieverdier i det som virket som å konfrontasjon mot en ny komsumpreget livsstil. Da sensuren på dette tidspunkt nesten var helt opphevet, ble prekenene hans i slutten av 1960-årene mye sitert i spansk presse; deres forfatter fikk en landsomfattende anerkjennelse. Han ble blant annet kåret til Årets person av det katalanske tidsskriftet Mundo i 1970.

Añoveros godkjente og støttet fenomenet «curas obreros» (arbeiderprester), og oppmuntret seminarister fra Cádiz til å påta seg arbeidsoppgaver i lokal industri. Dette, kombinert med hans fokus på sosiale spørsmål og jordnær profil av en «sognebiskop», førte til sammenligninger med Hélder Câmara, en eksponent for den latinamerikanske såkalte frigjøringsteologien, selv om Añoveros aldri innrømmet å ha tilsluttet seg det konseptet. Ved åvergangen til 1970-årene turde nog alle Spanias embetsmenn ha mistet enhver illusjon de kunne ha hatt om Añoveros; på et tidspunkt mistenkte politiet ham for å ha drevet en kommunistcelle og i 1971 regnet Dirección General de Seguridad ham, sammen med Vicente Enrique y Tarancón og Narciso Jubany, som del av «jerarquías desafectas».

Biskop av Bilbao, og «Caso Añoveros»
I desember 1971 ble Añoveros nominert til biskop av Bilbao. Han ble kortlistet som den eneste kandidat, en løsning i en tid var blitt brukt av Vatikanet for å omgå konkordatet og nekte det francoistiske Spania muligheten til å påvirke prosessen; det offisielle svaret fra regjeringen hevdet at regjeringen viste godvilje og samtykket. På den annen side hevder noen forskere at Franco faktisk 'ønsket' at Añoveros skulle lande i Bilbao, i håp om at bildet hans som en populær kirkeleder ville bidra til å roe ned den uregjerlige regionen. Denne versjonen synes bekreftet av det faktum at Consejo Presbiteral de Bilbao (bispedømmets presteråd) opprinnelig motsatte seg Añoveros' nominasjon, etter sigende bekymret for hans karlist- og falangist-fortid.

Añoveros identifiserte seg raskt som sympatisk stilt overfor den baskiske nasjonalisme. Han nektet å delta på offisielle høytideligheter sammen med francoistiske biskoper,  etablerte et godt samarbeid med den lokale og sterkt pro-baskiske geistlighet, og tok i forsvar forfulgte nasjonalistiske prester.  Han gjorde også sitt beste for å avspore rettssaker mot de som ble siktet for undergravende propaganda, som i en sak fra 1973 mot fire prester fra Portugalete.

En dårlig eller knapt i det hele tatt tilslørt konflikt med det francoistiske Spania eksploderte i februar 1974 da Añoveros utsendte et hyrdebrev med tittel El Cristianismo, Mensaje de Salvación para los pueblo.. Generelt gjengav den pavelige uttalelser, men på et tidspunkt og på et nesten æsopisk språk ba den om baskisk kulturell frihet og en endring i regjeringens politikk for regionale rettigheter.  Det er motstridende historieskriving om problemet;  noen forfattere anser ordlyden som feilkalibrert,] andre antyder at den kan ha vært ment som en test av offisielt erklærte gode intensjoner.

Dokumentet, utstedt to måneder etter at ETA-terrorister hadde myrdet Carrero Blanco, utløste den til da alvorligste krisen mellom Spania og kirken.  Carlos Arias' regjering beordret biskop Añoveros satt i husarrest, og sendte et fly til Bilbao for å fly ham ut i eksil, men noen biskoper truet med ekskommunikasjon av francoistiske embetsmenn til gjengjeld.  Franco, klar over den uoffisielle pavelige støtte til biskopen, ba om at den katolske kirkes primas, kardinal Marcelo González Martín, måtte megle. Med dette, og ikke minst ved det at Vatikanet sendte den pavelige diplomat Angelo Acerbi til Madrid i sakens anledning, førte til en overstyring av Arias, og til at krisen ble bragt til en slags løsning. Samtidig ble biskop Añoveros gitt en lang ferie.

Añoveros returnerte til Bilbao i løpet av de siste månedene av francoismen, men på den tiden led han allerede av hjerteproblemer og siden 1976 måtte han tilbringe lange perioder fraværende på grunn av behandling. I den opphetede pågående overgangsfasen unngikk han som best han kunne å ytre noe som kunne tolkes som meninger om politiske spørsmål, selv om han i embeds medfør pleide å møte nye offentlige tjenestemenn. Hans prekener og brev fokuserte snarere på kirken, understreket dens hellige natur og unnlot å åpne for sosiale rasjonaliseringer.

I 1977 ble han som æresbevisning utnevnt til fyrstassistent til den pavelige trone.

I 1978 trakk han seg på grunn av dårlig helse; og ble biskop emeritus av bispedømmet. Fra det øyeblikk forlot han det offentlige liv; tilbød seg å oppholde seg i Pamplona, men etter insistering fra lokalbefolkningen valgte han å forbli i Bilbao.  Fra 1984 var han i særlig alvorlig helsetilstand; i 1985 fikk han hjerneslag og døde på grunn av lungesykdom.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
 Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
 Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
 Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
 Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
 Biskop Eugène-Charles-Joseph de Mazenod (1782-1861) *1832
 Kardinal Joseph Hippolyte Guibert (1802-1886) *1842
 Kardinal François-Marie-Benjamin Richard de la Vergne (1819-1908) *1872
 Kardinal Pietro Gasparri (1852-1934) *1898
 Kardinal Gaetano Cicognani  (1852-1934) *1898
 Biskop Ángel Herrera Oria (1886-1968) *1947
 Biskop Antonio Añoveros Ataún (1909-1987) *1952

Litteratur
 Cristian Cerón Torreblanca, Las relaciones iglesia-estado en Málaga durante el franquismo 1936–1975, [i:] Baetica. Estudios de Arte, Geografía e Historia 31 (2009), pp. 479–491
 José Reig Cruañes, El caso Añoveros y la crisis de legitimidad, [in:] José Reig Cruañes, Opinión pública y comunicación política en la transición democrática [PhD Thesis Universidad de Alicante 1999], pp. 344–352
 Juan María Laboa Gallego, Los obispos españoles en el Concilio, [in:] Anuario de historia de la Iglesia 14 (2005), pp. 29–50
 Juan María Laboa Gallego, Los obispos españoles en el Concilio Vaticano II (1ª sesión), [i:] Miscelánea Comillas: Revista de Ciencias Humanas y Sociales 51/98 (1993), pp. 69–87
 Juan María Laboa Gallego, Los obispos españoles en el Concilio Vaticano II (2ª sesión), [i:] Miscelánea Comillas: Revista de Ciencias Humanas y Sociales 52/100 (1994), pp. 57–80
 Juan María Laboa Gallego, Los obispos españoles en el Concilio Vaticano II (3ª sesión), [i:] Miscelánea Comillas: Revista de Ciencias Humanas y Sociales 54/104 (1996), pp. 63–92
 Pablo Martín de Santa Olalla Saludes, Los gobiernos de Arias Navarro y la Iglesia (1974–1975), [i:] Miscelánea Comillas: Revista de Ciencias Humanas y Sociales 139 (2013), pp. 293–326
 Francisco Javier Torres Barranco, Los movimientos obreros especializados de Acción Católica de la Diócesis de Cádiz: JOC y HOAC. Una aproximación histórica y apostólica, [i:] Trocadero: Revista de historia moderna y contemporanea 27 (2015), pp. 101–121
 Evangelista Vilanova, Los  "vota" de los obispos españoles después del anuncio del Concilio Vaticano II (1959) [i:] Revista Catalana de Teologia  XV/2 (1990)

Referanser

Spanske katolske biskoper
Linjen Rebiba
Fødsler i 1909
Dødsfall i 1987
Personer fra Pamplona
Deltakere på Andre Vatikankonsil