Ashwagandha

Ashwagandha (Withania somnifera) er en helårlig eviggrønn buskvekst i søtvierfamilien (Solanaceae). Den omtales også som withaina og indisk ginseng, og noen kaller den dessuten «giftig stikkelsbær» og «vinterkirsebær». På tysk omtales den også gjerne som «sovebær» (Schlafbeere). I henhold til Urtekilden bør imidlertid ikke planten omtales som ginseng, fordi det kun er planter i slekten Panax som er ginseng.

Planten vokser naturlig i India, Midtøsten, og deler av Afrikas østkyst, så vel som i det sørlige Middelhavet. Flere andre arter i slekten Withania er morfologisk like. Plantens forskjellige deler brukes som urtemedisin i Ayurveda. Det finnes en lang tradisjon for denne bruken, men planten anerkjennes ikke som urtemedisinsk i EU.

Beskrivelse 

Ashwagandha er en kort, flerårig busk som vokser seg fra 30 til 150 cm høy. Grener strekker seg radielt fra en sentral stamme. Bladene er matt grønne, elliptiske, vanligvis opptil 10–12 cm lange. Blomstene er små, grønne og klokkeformede. Den modne frukten er oransje-rød.

Etymologi 
Artsnavnet somnifera betyr «søvndyssende» på latin. Navnet ashwagandha er en kombinasjon av sanskritordene «ashva», som betyr hest, og «gandha», som betyr lukt. Navnet gjenspeiler at roten har en sterk hestelignende lukt, og en noe ubehagelig smak.

Taksonomi 
Klassifiseringen som ashwagandha strekker seg ifølge Aurvedisk Farmakope opptil  år tilbake i tid. I vestlig taksonomi ble planten første gang klassifisert av Carl von Linné i 1753, under det vitenskapelige navnet Physalis somnifera i Species Plantarum, Tomus I, s. 182. Det spesifikke epitet, somniferum, er latin og betyr «søvnbringende». Den nye kombinasjonen, Withania somnifera, ble publisert av Michel Félix Dunal i Alphonse Louis Pierre Pyramus de Candolle : Prodromus Systematis Naturalis Regni Vegetabilis, vol. 13, 1. del, 1852, s. 453.

Kultivering 
Ashwagandha dyrkes i mange av de tørrere områdene i India. Den finnes også på Sri Lanka og i Nepal, Kina, og Jemen. Avarter forekommer dessuten naturlig i nesten hele det østlige Afrika, på Kanariøyene og Kapp Verde, i Spania, Hellas, og på Sicilia, Sardinia og Den arabiske halvøy, i Midtøsten og Sør-Asia, samt Kina og på Mauritius. Den trives naturlig i veikanter, i utmark og i ugresskorridorer. Den foretrekker tørr steinete jord med direkte sol, fremfor delvis skygge. For å formere den, kan det dyrkes fra frø tidlig på våren, eller fra skudd-stiklinger senere på våren.

Sykdommer og skadedyr 

Ashwagandha er utsatt for flere skadedyr og sykdommer. Bladene kan skades og misfarges av Alternaria alternata, som er den mest utbredte sykdommen, som forekommer i en alvorlig form i Punjab, Haryana og Himachal Pradesh. En nedgang i konsentrasjonen av de sekundære metabolittene oppstår som følge av denne «bladflekksykdommen». En trehopper lever av de apikale delene av stammen, noe som gjør dem grove og treaktige i utseendet og brune i fargen. Den karminrøde edderkoppmidden, Tetranychus urticae, er det mest utbredte skadedyret av planten i India. I de senere årene har planten vært vert for en invaderende «mealybug» (Phenacoccus solenopsis).

Fytokjemi 
De viktigste fenoliske bestanddeler er withanolider (som er triterpene laktoner), withaferin A, alkaloider, steroide laktoner, tropin, og cuscohygrine. Omtrent 40 withanolides, 12 alkaloider og mange sitoindosider har blitt isolert. Withanolider ligner strukturelt på ginsenosidene til Panax ginseng, noe som forklarer et vanlig navn på W. somnifera (indisk ginseng).

Tradisjonell medisin og førsyntetisk medisin 
Planten, spesielt roten, i tørket og pulverisert tilstand, eller som toniske ekstrakter fra roten, har blitt brukt i århundrer (påstander strekker bruken tilbake til opptil  år) i tradisjonell indisk medisin, deriblant Ayurveda. Plantens deler har også vært del av vestlig farmakope fra begynnelsen av 1800-tallet, i tråd med den økende kontakten med India.

Bruksområdet er variert. Pulver laget av tørkede røtter eller tonic med rot-ekstrakt inneholder steroidlaktoner og andre aminosyrer. Planten er derfor blitt brukt som en smertelindring, infeksjonshemming, og muskelbygger. Det sies også at den virker beroligende på nervene og hjelper med å fokusere og konsentrere, samtidig som den i denne sammenhengen sørger for lettere og raskere innsovning. Dette har ført til at planten ofte brukes som en generell behandling, gjerne i forbindelse med alderdomsplager.

Bladene og bærene i sin naturlige form, er direkte antiseptiske og moderat giftige om de inntas. De har blitt brukt som brekkmiddel siden de inneholder rikelig med bitterstoffer, noe som også sammen med alkaloidene har gjort dem til et effektivt middel mot lus og midd, og til en nyttig ingrediens for såpeproduksjon. Bladene, malt til en grøt brukes også omslag på åpne sår, hvor de viser en positiv effekt på legning.

Kliniske undersøkelser 
Komitéen for plantelegemidler (HMPC) hos Det europeiske legemiddelbyråets anerkjenner ikke tilgjengelige studier som tilstrekkelig til å føre planten opp på listen over urtemedisinske preparater som anses for å være trygge og ha tilstrekkelig dokumentert effekt. 

Resultatet av en studie utført på 18 frivillige viste at bare én erfarte negative virkninger av den laveste tilberedte dosen på  per dag i 10 dager. De 17 andre frivillige tålte dosering på inntil  per dag i 10 dager bra, og det ble rapportert signifikant reduksjon i kolesterol i tillegg til en viss reduksjon i kroppsfett.

Tester på dyr har vist at de tolererte stress bedre under behandling med doser av ekstrakter inntil . Det er likevel mulig at virkningen i disse forsøkene også kan forklares innholdet av stivelse i preparatet. Noen studier har antydet en mulig nytte mot generell utmattelse og for å øke koordinasjonsevne og muskelstyrke.
Omkring årtusenskiftet var det gjennomført få kliniske tester for å dokumentere virkningene, og selv om noen lovende resultater har blitt rapportert er en eventuell medisinsk virkning som et urtepreparat omstridt. Det finnes ikke dokumentasjon for at urten fremmer fruktbarhet hos menn, selv om en tidligere studie viste lovende resultater. Det finnes dyrestudier og andre studier som tyder på en anti-inflammatorisk virkning som overgår andre planter, som myrt, hageselleri, kamilleblom og ryllikslekta. Noen lovende resultater innen kreftforskning, i forbindelse med behandling av gikt, og behandling av rusmiddelavhengighet, har også ansporet forskning på plantens medisinske virkninger.

I Norge selges verken legemidler eller urtepreparater som inneholder bestanddeler av denne planten, som her regnes som et kosttilskudd. Bruk av kosttilskudd kjøpt i Norge faller inn under Mattilsynet, mens man er ansvarlig selv for å vurdere risikoen ved bruk av preparater kjøpt i utlandet.

Moderne bruksområder 
Både bladene, bærene og  røttene er blant de mest brukte legemidlene i ayurvedisk medisin. Bruken begrunnes av deres allsidige effekter og meget gode toleranse hos de fleste. Siden planten vokser vilt i området, er den også et rimelig alternativ. Plantens stilling innen indisk medisin kan sammenlignes med ginsengs posisjon innen kinesisk medisin. Den brukes blant annet til å lindre generelle alderdomsproblemer, impotens, betennelser, og mot søvnløshet . Tradisjonelt brukes ashwagandha også som et afrodisiakum. En kjærlighetsdrikk, som er tilberedt fra roten, hevdes å ha en seksuelt stimulerende effekt og føre til smidighet. Det brukes også i tantriske ritualer for å forlenge varigheten av ereksjonen.

I USA advares det mot å underlegge seg ayurvedisk medisin fordi det mangler god regulering av hvem som kan praktisere som behandlere, og at det noen ganger brukes preparater som inneholder giftige konsentrasjoner av tungmetaller.

Juridisk situasjon 
Juridisk sett kan planten i dag fritt selges som mat eller kosttilskudd i store deler av verden. Enkelte kantoner i Sveits har den fortsatt oppført på farmakopen, slik at plantens ekstrakt selges som et beroligende legemiddel mot insomnia, under navn som Aswal.

Jamfør EUs Novel Food Catalog, er planten ikke klassifisert som en ny matvare og er derfor klassifisert som en matvare. Under navnet Ashwagandha er roten og ekstraktene av den på markedet som kosttilskudd i EU. Omgangen med planten skiller seg ikke stort fra liknende planter, som ginseng, stri taigarot eller Rhodiola som alle selges som kosttilskudd.

Tysklands Bundesinstitut für Risikobewertung  har tidligere anbefalt å inkludere roten til Withania somnifera i deres VO1925 / 2006 / EG, vedlegg III, liste C. [10] Dette betyr at dennes sikkerhet ikke er tydelig dokumentert. Bivirkninger var heller ikke utstrakt dokumenterte på tidspunktet.

Referanser

Eksterne lenker 

Søtvierfamilien