Entartete Kunst (utstilling)

Entartete Kunst (norsk: «utartet», «vanartet», «usunn», «degenerert kunst» eller «ukunst») var en mye omtalt propagandautstilling i det nazistiske Tyskland i 1937 der  modernistisk billedkunst ble utstilt under den nedsettende samlebetegnelsen og slagordet entartete Kunst. Ifølge de nasjonalkonservative nazistene hadde den mer eksperimentelle billedkunsten på 1900-tallet utviklet seg feil og  «utartet». Slik «degenerert kunst» ble ansett som både elitistisk og fordummende, latterlig dårlig, umoralsk, ideologisk nedbrytende og «utysk».

«Utstillingen degenerert kunst» (Die Ausstellung Entartete Kunst) åpnet i en galleribygning i parken Hofgarten i München 19. juli 1937. Dette var dagen etter åpningen av den årlige «store, tyske kunstutstillingen» (Grosse Deutsche Kunstausstellung) i det nybygde Haus der deutschen Kunst like ved. Det var hensikten at dette skulle være en motutstilling og kontrast som ledd i nazistenes kampanje mot modernismen i kunsten.

En vandreutstilling med arbeider fra samlingene ble siden sendt til andre byer. Ialt tre millioner mennesker besøkte disse utstillingene som gjestet tolv tyske og østerrikske byer fram til april 1941. Grosse Deutsche Kunstausstellung med «korrekt» kunst hadde i samme periode 400.000 besøkende.

Bakgrunn

Nazistene anklaget de «degenererte» kunstnerne blant annet for å være jøder, bolsjeviker eller avantgardister som var påvirket fra utenlandet. Da Adolf Hitler, leder i nazipartiet fra 1920 og diktatorisk rikskansler i Tyskland fra 1933 til 1945, selv var en ung, aspirerende kunstner i Wien, ble hans realistiske malerier avvist til fordel for mer kreative fremstillinger. Hitlers kunstideal var klassisk, og han ønsket en «arisk» og heroisk kunst i et tradisjonelt, naturalistisk og akademisk formspråk. Idémessig skulle motivene forherlige kraftfulle mennesker, edle helter, livet på landsbygda og familiesamhold. Malerstilen var glatt og konservativ, mens moderne formgrep ble hånet som uttrykk for en usunn utglidning.

Propagandaminister Joseph Goebbels fikk ideen til å arrangere en egen utstilling av «degenerert kunst» da han leste Säuberung des Kunsttempels: eine kunstpolitische Kampfschrift zur Gesundung deutscher Kunst im Geiste nordischer Art («Rensing av kunsttempelet; et kunstpolitisk kampskrift for gjenreisningen av tysk kunst i nordisk ånd») av maleren og kritikeren Wolfgang Willrich (1897–1948). Willrich hevdet i boken at kunstbransjen var korrupt og preget av bolsjevisme, anarki og «rød» forurensing. Boken var illustrert med kollasjer av kunsten Willrich kritiserte. Willrich var nøye med å identifisere kunstnere, tidsskrifter og museer som drev med den moderne kunsten han mislikte. Goebbels noterte 11. juni i dagboken: «Oppgaven er nødvendig, og jeg tar den på meg.» Hitler hadde flere ganger kritisert den moderne kunsten som Goebbels foretrakk. Goebbels tok med denne utstillingen initiativet i kulturpolitikken.

Goebbels hadde tidligere i 1937 vært involvert i propagandautstillingen «Gebt mir vier Jähre Zeit» («Gi meg fire år», Hitlers slagord fra 1933). som ble organisert av kunstnerne og skribentene Wolfgang Willrich og Walter Hansen (1869–1949), og skulle vise frem hva regimet hadde oppnådd. Utstillingen hadde en liten avdeling bildende kunst. Hansen og Willrich arbeidet nært sammen, og Hansen var kjent for sin innbitte antimodernistiske kunstsyn. Hansen ga i 1941 ut den antisemittiske boken Judenkunst in Deutschland («Jødekunst i Tyskland) med undertittelen Quellen und Studien zur Judenfrage auf dem Gebiet der bildenden Kunst. Ein Handbuch zur Geschichte der Verjudung und Entartung deutscher Kunst 1900 – 1933 
(«Kilder til og studier av Jødespørsmålet innen billedkunst. En håndbok i historien om jødifiseringen og degenerasjonen av tysk kunst 1900–1933») på Nordland Verlag. 

Nazistene satte i årene etter «tysk kunst» opp mot «utartet kunst» for å avfeie modernismen som «utysk». Rasistiske og nasjonalistiske ideer om  «folkefellesskap» (Volksgemeinschaft), «blod og jord» (Blut und Boden), germanere og ariere som «herrerase», og at fremmede folk ødela tysk og europeisk kultur, hadde få år tidligere kommet til uttrykk i Blodsvernloven av 1935. Et av slagordene på veggene i utstillingen var «I likhet med niggerifiseringen (die Verniggerung) av musikken og teateret, skal niggerifiseringen av billedkunsten utrydde folks raseinstinkt og bidra til å rive ned blodets grenser! ».

Arkivene viser at myndighetene beslagla omtrent 5000 malerier og 12.000 grafiske arbeider av 1400 kunstnere og fra 101 museer i løpet av 1937. Av dette ble 5300 arbeider tatt før utstillingen og over 11.000 etter utstillingen. Beslagene omfattet over 1000 verker av Nolde som sympatiserte med nazistene. Konfiskeringen av arbeidene til Franz Marc, som var krigshelt fra første verdenskrig, var særlig vanskelig for kommisjonen, og disse ble ikke tatt med da utstillingen flyttet fra München til Berlin. 

Beslaget ble gjennomført av en kommisjon ledet av Adolf Ziegler, Hitlers kunstrådgiver, selv maler og president i Reichskammer der bildenden Künste («rikskunstkammeret»), som valgte seg fem medlemmer: Wolfgang Willrich, Hans Schweitzer, Klaus Graf von Baudissin, Otto Kummer og Robert Scholz. Schweitzer laget propagandaplakater for naziregimet under pseudonymet «Mjölnir» og ble senere utnevnt til assisterende «rikskommissær for artistisk formgiving», Kummer representerte Bernhard Rusts departement for vitenskap, kultur og undervisning, mens Scholz var naziideologen Alfred Rosenbergs kunstekspert, anti-modernist i kunstsyn og en rotfestet rasist. 

Kommisjonen ble ivrigere og mer pågående etter utstillingen og arbeidet seg gjennom de fleste offentlige kunstsamlinger. Ziegler avviste imidlertid Baudissins mer ytterliggående forslag om også å konfiskere kunst i private samlinger. Hitler utstedte personlig en fullmakt til Zieglers kommisjon 4. august 1937 etter utstillingen åpnet i München og etter at kommisjonen hadde gjort en god del av arbeidet. Goebbels hadde gitt kommisjonen skriftlig oppdrag 30. juni 1937. Goebbels sørget for at det ble vedtatt og offentliggjort en lov 31. mai 1938 som legaliserte beslagene nesten ett år etter at de faktisk var gjennomført.

Etter utstillingen ble verken spredd på ulike måter. Herman Göring, ledende nazist og sjef for flyvåpenet før og under krigen, sikret seg noen personlig til sin residens Karinhall. Et knippe på 125 verker ble i 1939 solgt via en kunsthandler i Lucerne. Blant verker som slik ble reddet ut av Tyskland var selvportrett av Vincent van Gogh, verker av Picasso, Piet Mondrian og El Lisitskij. Brannvesenet i Berlin satte 20. mars 1939 fyr på nær 5000 arbeider (inkludert malerier, akvareller og grafiske trykk).

Utstillingen 

Entartete Kunst ble vist fra 19. juli til 30. november 1937 i de trange, mørke lokalene til arkeologisk institutt i parkanlegget Hofgarten-parken i München, en galleribygning som lå få hundre meter fra det da nybygde Das Haus der Deutschen Kunst. Utstillingen var kommet i stand etter initiativ fra propagandaminister Goebbels og utstillingsarbeidet ble ledet av Adolf Ziegler. 

Entartete Kunst omfattet 650 malerier, skulpturer og grafiske trykk av 112 kunstnere, hovedsakelig tyske, som var nitidig valgt ut fra 32 museer over hele landet.

Utstillingen var stuet sammen i ti dårlig opplyste rom i det arkeologiske museet i München. Verkene var ordnet tematisk i ni kategorier og ble presentert under overskrifter som «latterliggjøring av det guddommelige», «avdekking av jøderasens sjel», «fornærmelse mot tyske kvinner» og «galskap som metode». En kategori ble kalt «jødisk søppel» og abstrakt og konstruktivist kunst ble kalt «toppen av degenerert». Utstillingen var laget for å latterliggjøre kunsten definert som entartet. 

Verkene var trangt og rotete oppstilt, og utstyrt med nedlatende kommentarer og obscøne vitser. Guideheftet til utstillingen gjorde rede for bakgrunnen og gjentok det vanlige angrepet på jøder og bolsjeviker og unnskyldte samtidig de «ariske» kunstnerne hvis verk var utstilt. Heftet siterte angrep på moderne kunst fra Hitlers taler og utstillingen fremsto derfor som Hitlers personlige fordømmelse av kunstnere hvis kunst han anså som degenerert. Utstillingen var med vilje utformet for å fremkalle negative reaksjoner fra publikum. 

Utstillingen skulle håne den modernistiske kunsten, særlig dadaismen, ekspresjonismen og Neue Sachlichkeit. De «degenererte» bildene og skulpturene ble stilt ut sammen med fotografier av vanskapte mennesker og tegninger utført av psykisk utviklingshemmede. Kunstverkene var dessuten hengt opp på skrå og omgitt av politiske slagord og lapper som gjorde narr av kunstneren og arbeidene. Slik ville naziregimet latterliggjøre modernistisk kunst på en mest mulig pedagogisk måte og tydelig vise hvor syk og skadelig den var.

Hitler personlig betraktet de «utartede» kunsterne som talentløse og svikefule fordi kunsten deres ikke var selvforklarende og trengte kontekstualisering. Kunstnerne ble fremstilt som sjarlataner, rasemessig mindreverdig og mentalt avvikende.

Besøkstall

Utstillingen tiltrakk seg langt større publikum enn ordinære utstillinger av «anstendig» tysk kunst.  I løpet av de drøyt fire månedene Entartete Kunst ble vist i München, skal godt over to millioner ha vært innom, altså i gjennomsnitt 20 000 besøkende hver dag. Publikumstallet skal ha vært dobbelt så stort som for utstillingen av den høyverdige kunsten.

Den store, tyske kunstutstilling
18. juli 1937, dagen før Entartete Kunst ble presentert, åpnet partifører og rikskansler Adolf Hitler «Den store, tyske kunstutstilling» (Die Große Deutsche Kunstausstellung), en storslagen oppvisning i det nybygde kunstpalasset like ved. Dette var den første av i alt åtte årlige utstillinger fram til 1944  som skulle vise «det beste av tysk kunst»: tradisjonelle og angivelig tidløse akt- og sjangermalerier, stilleben, landskapsbilder og motiver fra både mytologi og industri såvel som framstillinger av «nye, rasereine mennesker» i overensstemmelse med den nasjonalsosialistiske estetikken.

Vandreutstilling

Massemønstringa ble sendt videre til 11 ulike byer i Tyskland og Østerrike (fra våren 1938 sammenslått til Grossdeutsches Reich), deriblant Berlin, Leipzig, Düsseldorf, Weimar, Halle, Wien og Salzburg. Utstillingene ble til sammen sett av over tre millioner mennesker fra 1937 til april 1941.

Eksempler fra utstillingskatalogen

Selv om verkene var avfotografert før åpningen, ble det lagd en utstillingskatalog først da bildene og skulpturene ble sendt videre til Berlin. Der ble de stilt ut i Berliner Kunsthalle, nazistenes kunsthall med adresse Königsplatz 4 (i dag Platz der Reublik), fra 26. februar til 8. mai 1938. Siden fortsatte verkene å turnere til og med 1941. Bildene under viser sider fra katalogen med fotografier av noen enkeltverk og nedvurderende kommentarer.

Kunstnere representert på Entartete Kunst

I Walter Hansens Judenkunst in Deutschland fra 1942 er kunstnere som var representert med verk på utstillingen i 1937, omtalt som «forfallskunstnere» (Verfallskünstler).

Jankel Adler
Ernst Barlach
Rudolf Bauer
Philipp Bauknecht
Otto Baum
Willi Baumeister
Herbert Bayer
Max Beckmann
Rudolf Belling
Paul Bindel
Theo Brün
Max Burchartz
Fritz Burger-Mühlfeld
Paul Camenisch
Heinrich Campendonk
Karl Caspar
Maria Caspar-Filser
Pol Cassel
Marc Chagall
Lovis Corinth
Heinrich Maria Davringhausen
Walter Dexel
Johannes Diesner
Otto Dix 
Hans Christof Drexel
Johannes Driesch
Heinrich Eberhard
Max Ernst 
Hans Feibusch
Lyonel Feininger
Conrad Felixmüller
Otto Freundlich
Xaver Fuhr
Ludwig Gies
Werner Gilles
Otto Gleichmann
Rudolph Grossmann
George Grosz
Hans Grundig
Richard Haizmann
Raoul Hausmann
Guido Hebert
Erich Heckel
Wilhelm Heckrott
Jacoba van Heemskerck
Hans Siebert von Heister
Oswald Herzog
Werner Heuser
Heinrich Hoerle
Karl Hofer
Eugen Hoffmann
Johannes Itten
Alexej von Jawlensky
Eric Johanson
Hans Jürgen Kallmann
Vasilij Kandinskij
Hanns Katz
Ernst Ludwig Kirchner 
Paul Klee
Cesar Klein
Paul Kleinschmidt
Oskar Kokoschka
Otto Lange
Wilhelm Lehmbruck
El Lisitskij
Oscar Lüthy
Franz Marc
Gerhard Marcks
Ewald Mataré
Ludwig Meidner
Jean Metzinger
Constantin von Mitschke-Collande
Laszlo Moholy-Nagy
Marg Moll
Oskar Moll
Johannes Molzahn
Piet Mondrian
Georg Muche
Otto Mueller
Erich Nagel
Heinrich Nauen
Ernst Wilhelm Nay
Karel Niestrath
Emil Nolde 
Otto Pankok
Max Pechstein
Max Peiffer-Watenphul
Hans Purrmann
Max Rauh
Hans Richter
Emy Roeder
Christian Rohlfs
Edwin Scharff
Oskar Schlemmer
Rudolf Schlichter
Karl Schmidt-Rottluff
Werner Scholz
Lothar Schreyer
Otto Schubert
Kurt Schwitters
Lasar Segall
Friedrich Skade
Fritz Stuckenberg
Paul Thalheimer
Johannes Tietz
Arnold Topp
Friedrich Vordemberge-Gildewart
Karl Völker
Christoph Voll
William Wauer
Gert Wollheim

I ettertid 

I forbindelse med «riksmusikkdagene» (Reichsmusiktagen) i Düsseldorf åpnet utstillingen Entartete Musik 24. mai 1938. Der ble «musikkbolsjevistiske» komponister som Hanns Eisler, Paul Hindemith, Arnold Schönberg og andre fordømt. De fleste verker av Bela Bartok, Vårofferet av Stravinskij og Tolvskillingsoperaen av Kurt Weill ble fordømt som moderne. Utstillingen rakket ned på jazz og atonal musikk, og hevdet at jøder og bolsjeviker dominerte tysk musikk i Weimar-republikkens tid. Utstillingen ble organisert av Hans Severus Ziegler, direktør for Deutsches Nationaltheater und Staatskapelle Weimar og bror av Adolf Ziegler.

I ettertid oppfattes forestillingen om den entartete kunst som en del av «det komplette manifest» for alle samfunnsområder innenfor nazismen.

Freie Universität Berlin har siden 2010 forsøkt å samle en liste over det meste av den beslagte kunsten og kunstnere som ble berørt utover de som ble uthengt i München.

Kunst og ukunst i Norge 

Norske nasjonalsosialister i Nasjonal Samling (NS) førte en liknende kulturkampanje mot «degenerert» kunst og kunstnere med kommunistiske sympatier under andre verdenskrig. Skillelinjene mellom «ekte» og «uekte» kunst gikk imidlertid litt annerledes i Norge enn i Tyskland. Edvard Munchs kunst ble betraktet som «utartet» i Tyskland, der 82 av arbeidene hans ble beslaglagt fra tyske samlinger i 1937; i Norge ble Munch hyllet som en mester i Norge og han hadde fire bilder med som «god» kunst på «Kunst og ukunst».

«Kunst og ukunst» var en kunstutstilling som ble arrangert av den NS-innsatte galleridirektøren og maleren Søren Onsager i Nasjonalgalleriet i Oslo i april og mai 1942 etter en «opprydning» i museet. Utstillingen viste norsk billedkunst som nazistene mente var mindreverdig og degenerert, den inneholdt blant annet et «redselskabinett», sammen med et bredt utvalg kunst myndighetene mente var god. «Kunst og ukunst» var et propagandatiltak som var direkte inspirert av kampanjene i Tyskland og av den store vandreutstillingen som først ble vist i München. Onsagers åpningstale ved utstillingen var dels en oversettelse av Hitlers tale ved åpningen av Entartete Kunst i 1937. Temaet ble fulgt opp med forsøk på å få i stand lignende utstillinger i Trondhjem, Bergen og Stavanger.

Norge var det eneste landet utenom Tyskland som arrangerte slike utstillinger.

Mot-utstilling i London 1938 
Som en motreaksjon mot den «barbariske kulturpolitikken» til det tyske nazistpartiet, ble «Tysk kunst i det 20. århundret» (Twentieth Century German Art) avholdt i London. Det skjedde i New Burlington Galleries fra 7. juli til 28. august 1938, året etter München-utstillingen. Motutstillingen ble i hovedsak arrangert av fire kvinner: Noel ‘Peter’ Gordon, en kunsthandler i London, Irmgard Burchard, en sveitsisk kunsthandler, og Edith Hoffmann og Charlotte Weidler, begge kunsthistorikere.

Kunsten ble skaffet til veie fra flere enn 90 tyske og jødiske samlere og kunstnere som levde i eksil i Vesten. Utstillingen omfattet omkring 270 arbeider fra 64 forfulgte kunstnere med tilknytning til Tyskland, deriblant Max Slevogt, Franz Marc, Otto Dix, Georg Grosz, Max Beckmann, Emil Nolde, Kathe Kollwitz, Max Pechstein, Alfred Kubin, August Mack, Oskar Kokoschka, Paul Klee, Edvard Munch, Ernst Ludwig Kirchner, El Lissitzky og Wasilij Kandinskij. Flere av bildene og skulpturene var til salgs.

«Tysk kunst i det 20. århundret» fikk godt besøk og mye presseomtale. Massemønstringen ble den tydeligste manifestasjonen av kritikken mot den nazistiske kampanjen mot ikke-naturalistisk samtidskunst. Den afroamerikanske sangeren Paul Robeson opptrådte under åpninga.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 
 Database "Entartete Kunst"; fra Forschungsstelle “Entartete Kunst”, Freie Universität Berlin

1937
Det tredje rike
Modernisme
Kunstutstillinger
 
Nasjonalsosialistisk kultur