Salome (opera)

Salome, Op. 54, er en opera i en akt av Richard Strauss. Librettoen er av Hedwig Lachmanns tyske oversettelse av det franskspråklige stykket Salomé fra 1891 av Oscar Wilde, redigert av komponisten. Strauss viet operaen til sin venn Sir Edgar Speyer.

Operaen er berømt (på tidspunktet for premieren, beryktet) for "dansen med de syv slør". Den siste scenen blir ofte hørt som et konsertstykke for dramatiske sopraner.

Komposisjon 
Oscar Wilde skrev opprinnelig sin Salomé på fransk. Strauss så stykket i Lachmanns versjon og satte umiddelbart i gang med en opera. Stykkets formelle struktur var velegnet til musikalsk tilpasning. Wilde selv beskrev Salomé som å inneholde "refrenger hvis tilbakevendende motiver gjør det til et musikkstykke og binder det sammen som en ballade".

Strauss komponerte operaen til en tysk libretto, og det er denne versjonen som har blitt allment kjent. I 1907 laget Strauss en alternativ versjon på fransk (språket til det originale Oscar Wilde-stykket), som ble brukt av Mary Garden, verdens mest berømte forkjemper for rollen, da hun sang operaen i New York, Chicago, Milwaukee, Paris og andre byer. Marjorie Lawrence sang rollen både på fransk (for Paris) og på tysk (for Metropolitan Opera, New York) på 1930-tallet.

Fremførelseshistorikk  

Kombinasjonen av kristne bibelske temaer, det erotiske og det morderiske, som tiltrakk Wilde til fortellingen, sjokkerte operapublikumet fra dens første oppføring. Noen av de opprinnelige utøverne var veldig tilbakeholdne med å håndtere materialet som skrevet, og Salome, Marie Wittich, "nektet å utføre "dansen med de syv slør"", og skapte dermed en situasjon der en danser steppet inn for henne. Denne presedensen har i stor grad blitt fulgt, et tidlig bemerkelsesverdig unntak er Aino Ackté, som Strauss selv kalte "den eneste Salome".

Salome ble først oppført på Königliches Opernhaus i Dresden den 9. desember 1905, og innen to år hadde den blitt gitt i 50 andre operahus.

Gustav Mahler kunne ikke få Wien-sensurens samtykke til å få den fremført; derfor ble den ikke gitt ved Wiener Staatsopera før i 1918. Den østerrikske premieren ble gitt ved Graz Opera i 1906 under komponistens ledelse, med Arnold Schoenberg, Giacomo Puccini, Alban Berg og Gustav Mahler i publikum.

Salome ble utestengt i London av Lord Chamberlains kontor frem til 1907. Da den ble gitt sin premiereopptreden i Covent Garden i London under Thomas Beecham den 8. desember 1910, ble den modifisert, til stor irritasjon for Beechams og senere til hans fornøyelse.

Premieren i USA fant sted på en spesiell forestilling i Metropolitan Opera med Olive Fremstad i tittelrollen med dansen fremført av Bianca Froehlich den 22. januar 1907. De blandede anmeldelsene oppsummerte: "at musikere var imponert over kraften som komponisten viste", men "historien er motbydelig for det angelsaksiske sinn." Etterpå, under press fra velstående beskyttere, ble ytterligere forestillinger avlyst " og den ble ikke fremført der igjen før i 1934. Disse beskytterne bønnfallte den besøkende Edward Elgar om å lede innsigelsene mot verket, men han nektet blankt og sa at Strauss var "tidens største geni".

I 1930 deltok Strauss i en festival viet musikken hans i Théâtre des Champs-Élysées, og dirigerte Salome den 5. november i en versjon med litt redusert orkestrering (diktert av orkestergravens størrelse).

I dag er Salome en veletablert del av operarepertoaret; det er mange innspillinger. Den har en typisk varighet på rundt 100 minutter.

Roller

Orkestrering  

Strauss komponerte Salome for følgende stort orkester:

pikkolofløyte, 3 tverrfløyter, 2 oboer, engelsk horn, heckelfon, 5 klarinetter, bassklarinett, 3 fagotter, kontrafagott

6 valthorn, 4 trompeter, 4 tromboner, tuba

5 pauker, skarptromme, basstromme, cymbaler, triangel, tam-tam, tamburin, kastanjetter, glockenspiel, xylofon

celesta, harmonium (utenfor scenen), orgel (utenfor scenen)

2 harper, 16 førstefioliner, 16 andrefioliner, 10–12 bratsjer, 10 celloer, 8 kontrabasser

Orkestreringen inneholder flere noter for strykere og treblåsere som ikke kan spilles fordi de ligger for lavt; Strauss var klar over dette.

Handling  

En storslått terrasse i Herodes-palasset, som ligger over bankettsalen. Noen soldater lener seg over balkongen. Til høyre er det en gigantisk trapp, til venstre, bak, en gammel sistern omgitt av en vegg av grønn bronse. Månen skinner veldig klart.

Narraboth stirrer fra en terrasse i Herodes palass inn i festsalen på den vakre prinsessen Salome; han er forelsket i henne, og apoteoserer henne, til stor frykt for pasjen til Herodias. Profeten Jochanaans stemme blir hørt fra hans fengsel i palass-sisternen; Herodes frykter ham og har beordret at ingen skal kontakte ham, inkludert Jerusalems yppersteprest.

Lei av festen og dens gjester, flyr Salome til terrassen. Når hun hører Jochanaan forbanne moren (Herodias), blir Salomes nysgjerrighet vekket. Palassvaktene vil ikke respektere hennes ordrer om å hente Jochanaan til henne, så hun flørter med Narraboth for å få han til å bringe Jochanaan foran henne. Til tross for ordrene han har mottatt fra Herodes, gir Narraboth endelig etter når hun lover å smile til ham.

Jochanaan kommer ut av sisternen og roper profetier om Herodes og Herodias som ingen forstår, bortsett fra Salome når profeten refererer til moren. Etter å ha sett Jochanaan blir Salome fylt med overveldende lyst for ham, og berømmer den hvite huden hans og ber om å få ta på den, men han avviser henne. Hun roser så det svarte håret hans, og ber igjen om å få ta på det, men blir avvist igjen. Til slutt ber hun om et kyss fra Jochanaan's lepper, Narraboth, som ikke orker å høre dette, begår selvmord. Når Jochanaan returneres til brønnen, forkynner han frelse gjennom Messias.

Herodes kommer inn, etterfulgt av kona og hoffet. Han sklir i Narraboths blod og begynner å hallusinere. Han hører vingeslag. Til tross for Herodias innvendinger, stirrer Herodes lystig på Salome, som avviser ham. Jochanaan trakasserer Herodias fra brønnen og kaller hennes incestuøse ekteskap med Herodes syndig. Hun krever at Herodes knebler ham. Herodes nekter, og hun håner frykten hans. Fem jøder krangler om Guds natur. To nasarenere forteller om Kristi mirakler; på et tidspunkt nevner de Jairus datters oppstandelse fra de døde, noe som Herodes synes er skremmende.

Herodes ber om at Salome skal spise sammen med ham, drikke med ham; hun nekter indolent to ganger og sier at hun ikke er sulten eller tørst. Herodes ber deretter Salome om å danse for ham, "Tanz für mich, Salome", selv om moren motsetter seg. Han lover å belønne henne med hjertets ønske - selv om det er halve hans kongerike.

Etter at Salome har undersøkt løftet hans, og han sverger å ære det, forbereder hun seg på "dansen med de syv slør". Denne dansen, veldig orientalsk i orkestrering, får henne til å fjerne de syv slørene sakte, til hun ligger naken ved hans føtter. Salome krever da hodet til profeten på et sølvfat. Moren kakler av glede. Herodes prøver å fraråde henne ved å tilby juveler, påfugler og templets hellige slør. Salome står fortsatt på sitt krav om Jochanaans hode, og tvinger Herodes til å tilslutte seg kravene. Etter en desperat monolog av Salome, kommer en bøddel ut av brønnen og leverer det avskårne hodet slik hun ba om.

Salome erklærer nå sin kjærlighet til det avskårne hodet, kjærtegner det og kysser lidenskapelig profetens døde lepper. Forferdet beordrer Herodes soldatene sine: "Drep den kvinnen!" De skynder seg fremover og knuser Salome under skjoldene.

Musikk  
 
Musikken i Salome inkluderer et system med ledemotiver, eller korte melodier med symbolske betydninger. Noen er tydelig assosiert med karakterer som Salome og Jochanaan (døperen Johannes). Andre er mer abstrakte i betydningen. Strauss bruk av ledemotiver er kompleks, med både symbolikk og musikalsk form underlagt tvetydighet og transformasjon. Noen ledemotiver, spesielt de som er knyttet til Herodes, endrer seg ofte i form og symbolsk betydning, noe som gjør det nytteløst å knytte dem til en bestemt betydning. Strauss ga navn til noen av ledemotivene, men ikke konsekvent, og andre har tildelt en rekke navn. Disse navnene illustrerer ofte tvetydigheten til visse ledemotiver. For eksempel har Gilmans etiketter en tendens til å være abstrakte (som "lengsel", "sinne" og "frykt"), mens Otto Roese er mer konkret (han kalte Gilmans "frykt"-ledemotiv for "Herodes skala"). Når det gjelder det viktige ledemotivet knyttet til Jochanaan, som har to deler, kalte Gilman den første delen "Jochanaan" og den andre delen "profeti", mens Roese merker dem omvendt. Etiketter for ledemotivene er vanlig, men det er ingen endelig autoritet. Derrick Puffett advarer mot å lese for mye i slike etiketter. I tillegg til ledemotivene er det mye symbolsk bruk av musikalsk farge i operaens musikk. For eksempel høres en tamburin hver gang det refereres til Salomes dans.

Harmonien til Salome bruker utvidet tonalitet, kromatikk, et bredt spekter av nøkler, uvanlige modulasjoner, tonal tvetydighet og polytonalitet. Noen av hovedpersonene har nøkler knyttet til seg, som Salome og Jochanaan, og det samme gjør noen av de store psykologiske temaene, som begjær og død.

Innspillinger av Salome (utvalg)

Litteratur 

 Gilman, Lawrence (1907). Strauss''' Salome: A Guide to the Opera, with Musical Illustrations. J. Lane.
 John, Nicholas (2011). Salome/Elektra: English National Opera Guide 37. Oneworld Classics. ISBN 978-0714544380
 Kennedy, Michael (2001). The New Penguin Opera Guide''. New York: Penguin Putnam. ISBN 0-14-029312-4.

Referanser

Eksterne lenker 

 

 Partitur hos International Music Score Library Project

Operaer på tysk
Komposisjoner av Richard Strauss
Uroppføringer av musikk i 1905
Operaer fra 1900-årene
Operaverk basert på skuespill