Mirza Ghulam Ahmad

Mirzā Ghulām Ahmad (13. februar 1835 – 26. mai 1908) var en indisk religiøs leder og grunnleggeren av Ahmadiyya-retningen i islam. Han hevdet å være guddommelig utnevnt som Den utlovede Messias og Mahdi - en metaforisk gjenkomst av Jesus (mathīl-iʿIsā), som oppfyllelsen av profetier i islam så vel som Mujaddid (hundreårig gjenoppliver) av det 14. islamske århundre.

Født i 1835 i Qadian, vokste Ghulam Ahmad opp til å bli en forfatter og debattant for islam. Kort tid etter at han fylte førti år, døde faren hans og omtrent på dette tidspunktet mente han at Gud begynte å kommunisere med ham. I 1889 tok han imot første troskapsed fra førti av sine følgere i Ludhiana og dannet et trossamfunn basert på det han hevdet var en guddommelig befaling. idet han fastsatte ti betingelser for innvielsen, og derved etablerte Ahmadiyya muslimsk trossamfunn. Trossamfunnets oppdrag, ifølge ham, var å gjenetablere Guds absolutte enhet, gjenoppstandelse av islam gjennom den moralske reformasjonen av samfunnet langs islamske idealer, samt global utbredelse av islam i sin opprinnelige form. I motsetning til det vanlige kristne og muslimske synet at Jesus (eller Isa) fortsatt lever i himmelen og skal komme tilbake ved tidens ende, hevdet Ghulam Ahmad at Jesus hadde faktisk overlevd korsfestelsen og døde en naturlig død. Han reiste i store deler av Punjab for å forkynne sine religiøse ideer og fikk samlet masse støtte gjennom en kombinasjon av et reform program og sine åpenbaringer, som han hevdet å ha mottatt fra Gud. Derved tiltrakk han en stor følgermasse allerede i hans levetid, så vel som en betydelig andel motstand, især fra de muslimske lærde. Han er kjent for å ha engasjert seg i utallige offentlige debatter og dialoger med kristne misjonærer, muslimske lærde og hindu vekkelsespersoner.

Ghulam Ahmad var en produktiv forfatter og skrev mer enn nitti bøker om forskjellige religiøse, teologiske og moralske emner mellom publisering av det første bindet til Barahin-e-Ahmadiyya (Beviser for Ahmadiyya eller Beviser på Ahmads lære, hans første store verk) i 1880 og sin død i mai 1908. Mange av hans skrifter bærer en polemisk og apologetisk tone til fordel for islam, og søker å etablere islams overlegenhet som religion gjennom logisk argumentasjon, ofte ved å formulere sine tolkninger av islams lære. Han gikk inn for og forsvarte en fredelig forkynnelse av islam. Samtidig argumenterte han ettertrykkelig mot å tillate militær jihad under de rådende omstendighetene i denne tidsalder. Da han døde, hadde han fått mer enn 400 000 tilhengere, spesielt i de forente provinsene, Punjab og Sind. Han hadde klart å bygge opp en dynamisk religiøs organisasjon med et utøvende organ og en egen trykkeri. Etter sin død ble han etterfulgt av sin nære venn og følger Hakīm Noor-ud-Dīn som antok tittelen Khalīfatul Masīh (kalifen til Messias).

Selv om Ghulam Ahmad blir hedret av ahmadimuslimer som den utlovede Messias og Imam Mahdi, forblir likevel Muhammad den sentrale skikkelsen i Ahmadiyya muslimsk trossamfunn. Ghulam Ahmad sitt krav om å være en underordnet (ummati) profet i islam har forblitt et sentralt og kontroversielt punkt mellom hans tilhengere og andre muslimer, som mener at Muhammad er den siste profeten.

Slektskap og familie 
Slektskapet til Mirza Ghulam Ahmad gjennom hans forfedre skan spores tilbake til Mirza Hadi Beg, en etterkommer av Mogul Barlas-stammen.  I 1530 utvandret Mirza Hadi Beg fra Samarkand (idag Usbekistan) sammen med et følge på to hundre personer bestående av sin familie, tjenere og følgere. De reiste gjennom Samarkand og bosatte seg til slutt i Punjab i India der Mirza Hadi grunnla en bosetning som i dag er kjent under navnet Qadian i regjeringstiden til den første mogulkeiseren Babar..  Alle i hans familie var registrert som moguler i de britiske regjeringsregistrene i India, mest sannsynlig på grunn av de høye posisjonene de besatte i Mogulriket og domstolene. Mirza Hadi Beg ble tildelt et stort landområde bestående av sytti (70) landsbyer og utnevnt som Qadi (dommer) for Qadian og omegn.

Senere ble dette området mistet til sikhene i stridigheter som pågikk i området. I 1834 under regjeringstiden til Maharaja Ranjit Singh ble Mirza Ghulam Murtaza invitert til å flytte tilbake til Qadian, og store deler av landområde som tilhørte hans forfedre ble levert tilbake til ham. Mirza Ghulam Murtaza, faren til Mirza Ghulam Ahmad, var lojal mot den britiske regjeringen i India og tjenestegjorde for regjeringen i forskjellige kapasiteter. Selv om store deler av hans eiendommer ble annektert, hadde han likevel stor lokal innflytelse, og eiendomsrett i Qadian og syv (7) tilstøtende landsbyer.

Livet

Oppvekst og utdannelse 
Mirza Ghulam Ahmad ble født fredag, den 13. februar 1838 i Qadian, Punjab, India barnet som overlevde i en tvillingfødsel hos en velstående mogul familie. Han ble født i Sikhriket i tiden til Maharaja Ranjit Singh. Han lærte seg å lese den arabiske teksten av Koranen, grunnleggende arabisk gramatikk og persisk fra en lærer ved navnet Fazil-e-Illahi. I en alder av 10 hadde han en lærer som het Fazl Ahmad. Når han var 17 eller 18 år gammel, lærte han fra en lærer som het Gul Ali Shah. I tillegg studerte han noen bøker om medisin fra sin far, Mirza Ghulam Murtaza, som var kjent for å være en dyktig lege.

For å etterkomme sin fars ønske, arbeidet Ghulam Ahmad fra 1864 til 1868 som kontorist i Sialkot. Her kom han i kontakt med kristne misjonærer som han ofte debatterte med. Etter at han vendte tilbake til Qadian, fikk han i oppgave av sin far å ha tilsyn med en del eiendomssaker. Gjennom hele denne tiden var Ahmad kjent som en sosial eneboer fordi han ønsket å tilbringe mesteparten av sin tid i ensomhet med å studere religiøse bøker og be i den lokale moskeen. Etter hvert som tiden gikk begynte han å engasjere seg mer og mer med kristne misjonærer, især når det gjaldt å forsvare islam mot kritikken fra disse. Han konfronterte dem ofte i offentlige debatter, spesielt de som var bosatt i byen Batala.

I 1886 holdt noen ledere fra Arya Samaj diskusjoner og debatter med Ghulam Ahmad om sannheten til islam og forespurte ham et tegn som kunne bevise at islam var en levende religion. For å be spesielt for dette formålet og for å søke guddommelig veiledning, reiste Ghulam Ahmad til Hoshiarpur, som han hevdet var i tråd med guddommelig befaling. Her tilbrakte han førti dager i ensomhet, en praksis kjent som chilla-nashini. Han reiste sammen med tre av sine feller til et lite to-etasje hus som tilhørte en av hans følgere. Her ble han alene i et rom hvor hans ledsagere brakte ham maten og forlot rommet uten å prate med ham siden han stadig var i bønn og sine egne tanker. Han forlot hus kun på fredag og benyttet seg da av en forholdsvis forlatt moske for å gjennomføre Jumu'ah (fredagsbønn). Det er i løpet av denne perioden at Gud skal ha gitt ham det glade budskapet om en fremragende sønn.

Tar imot trosskapspakten 

Ghulam Ahmad hevdet å være guddommelig utnevnt som reformator så tidlig som i 1882, men tok ikke imot noen troskapspakt med sine følgesvenner. I desember 1888 kunngjorde han at Gud hadde befalt at hans etterfølgere skulle inngå Baiʿah eller Bai'at (arabisk: بَيْعَة‎, troskapspakt) med ham. I januar 1889 publiserte han en pamflett som kunngjorde de ti betingelsene som enhver som inngikk troskapspakt med ham skulle leve ved for resten av livet. 23. mars 18890 grunnla han Ahmadiyya trossamfunnet ved å ta imot troskapspakten fra førti disipler. Den formelle måten på å bli med i Ahmadiyya muslimsk trossamfunn inkluderte å holde hender og gi et løfte, selv om fysisk kontakt ikke alltid er nødvendig. Denne måten å gjennomføre troskapspakten på fortsatte i hele hans liv, og har fortsatt også etter hans død av hans kalifer.

Kunngjøring 
Mirza Ghulam Ahmad hevdet at han var den utlovede Messias og Mahdi. Han hevdet å være oppfyllelsen av forskjellige profetier som finnes i verdensreligionene angående gjenkomst av deres grunnleggere. Etterfølgere av Mirza Ghulam Ahmad sier at han aldri hevdet å være den samme fysiske Jesus som levde for to tusen år siden. Mirza Ghulam Ahmad hevdet at Jesus døde en naturlig død, i motsetning til den tradisjonelle muslimske tankegangen at Jesus ble legemlig reist opp til himmelen, og den tradisjonelle kristne troen om Jesu korsfestelse. Han hevdet i sine bøker at det var et generelt forfall i det islamske livet og et stort behov for en messias. Han argumentert at slik som Jesus viste seg i det 14. århundre etter Moses, slik må også den utlovede Messias, det vil si Imam Mahdi, vise seg i det 14. århundre etter Muhammad.

I sitt verk Tazkiratush-Shahadatain, har han skrevet om oppfyllelsen av forskjellige profetier. I dette verket har han opptelt en rekke profetier og beskrivelser fra både Koranen og hadith om Mahdis komme og beskrivelsene av hans tidsalder. Disse inkluderer påstander om at han er fysisk beskrevet i hadith og viste til mange andre tegn; noen av dem av bredere omfang, slik som fokus på verdensbegivenheter som skulle finne sted på visse tidspunkter, visse forhold som skulle være synlige i det muslimske samfunnet, og endrede sosiale, politiske, økonomiske og fysiske forhold.

Tiden etter kunngjøringen 
Med tiden ble Mirza Ghulam Ahmads påstand om å være Mujaddid (reformator) i hans tid mer eksplisitt. I et av sine mest kjente og roste verk, Barahin-e-Ahmadiyya, et omfangsrikt verk, hevdet han å være islams messias. Muslimer har hevdet at Jesus vil komme tilbake i det samme legemet i den siste tid. Mirza Ghulam Ahmad, på en annen side, hevdet at Jesus faktisk hadde overlevd korsfestelsen og døde av alderdom mye senere i Kashmir, stedet han hadde utvandret til. Ifølge Mirza Ghulam Ahmad var den utlovede Mahdi en symbolsk referanse til en åndelig leder, og ikke til en militær leder i form av Jesus Kristus, slik som mange muslimer tror. Med en slik erklæring forkastet han også ideen om en væpnet jihad, og argumenterte for at forholdene for en slik jihad med sverd ikke er til stede i denne tidsalder. Derimot det som kreves nå er å forsvare islam gjennom pennen og tungemål. Mirza Ghulam Ahmad skrev to bøker kalt Tuhfa-e-Qaisariah (Gaven til keiserinnen) og Sitara-e-Qaisariah (Keiserinnens stjerne) der han inviterte Dronning Victoria til å omfavne islam og forlate kristendommen.

De religiøse lærdes reaksjon 
Noen religiøse lærde vendte seg mot ham, og av andre ble han ofte stemplet som en kjetter. Men mange religiøse lærde roste ham også, deriblant Sir Syed Ahmed Khan og Maulana Abul Kalam Azad som roste ham for hans forsvar av  islam. Etter hans død beskyldte motstanderne ham for å jobbe for den britiske regjeringen på grunn av hans standpunkt knyttet til væpnet jihad, og fordi hans påstand om å være Mahdi ble fremsatt omtrent samtidig som Mahdi av Sudan (Muhammad Ahmad).

Etter hans påstand om å være den utlovede Messias og Mahdi forberedte en av hans motstandere fatwa mot Mirza Ghulam Ahmad, og erklærte ham en kafir, en bedrager og en løgner. Fatwaen ga tillatelse til å drepe ham og hans etterfølgere. Denne ble tatt med over hele India og ble signert av rundt to hundre religiøse lærde.

Noen år senere reiste en fremtredende muslimsk leder og lærd, Ahmed Raza Khan, til Hedsjas for å samle inn synspunktene til de religiøse lærde i Mekka og Medina. Han samlet meningene til disse lærde i sitt arbeid kalt Hussam ul Harmain. I denne ble Ghulam Ahmad igjen stemplet som frafallIen. Den enstemmige enigheten blant religiøse lærde var at Ghulam Ahmad sin tro var blasfemisk og tilsvarte frafall, han måtte derfor straffes med fengsel, og om nødvendig henrettes.

Reisen til Delhi 

I 1891 reiste Ghulam Ahmad til Delhi, som da ble sett på som et sentrum for religiøs læring og hjemsted for mange fremtredende religiøse ledere. Formålet med reisen var å skille mellom det han mente var sannheten fra løgnen. Han utga en annonse hvor han inviterte lærde til å godta hans kunngjøring, og delta i en offentlig debatt med ham om Jesu liv og død, især gjaldt det Syed Nazeer Husain (1805–1901) som da var en ledende religiøs. lærd. Han foreslo også tre avgjørende betingelser for en slik debatt:

 Politiet skulle være til stede for å opprettholde ro og orden
 Debatten skulle skje i skriftlig form, for å sikre dokumentasjon på det som ble sagt
 Temaet for debatten skulle kun handle om Jesu død

Til slutt kom debatten i stand, og Ghulam Ahmad reiste sammen med tolv av sine disipler til Jamia Masjid (hovedmoskeen) i Delhi, hvor rundt 5000 mennesker var samlet. Før debatten kunne begynne, utbrøt det en diskusjon om betingelsene, noe som førte til konklusjonen om at debatten ikke skulle handle om Jesu død, men påstandene til Mirza Ghulam Ahmad. Han forklarte at hans krav om å være denne tidens reformator, den utlovede Messias og Mahdi, bare kunne diskuteres etter at Jesu død var bevist. Dette fordi mange anså Jesus for å være levende og at han siden vil stige ned til jorden med sitt jordiske legeme. Bare når denne trossetningen var tilbakevist, kunne man diskutere hans krav om å være Messias.

Som følge av dette oppsto det bråk blant folkemengden. Mirza Ghulam Ahmad ble informert om at motparten hevdet at hans tro var i strid med islam og at han følgelig var en vantro; derfor var det ikke riktig å diskutere med ham med mindre han klargjorde sin tro. Ghulam Ahmad skrev ned sin tro på et papir og fikk lest den opp, men på grunn av jamringen blant folket kunne den ikke høres. Da politimesteren så at publikum holdt på å komme ut av kontroll og at vold var nært forestående, ga han ordre om å spre publikum, og debatten kunne følgelig ikke finne sted. Noen dager senere fant det sted imidlertid en skriftlig debatt mellom Mirza Ghulam Ahmad og Maulwi Muhammad Bashir fra Bhopal, som senere ble publisert.

Ghulam Ahmad er kjent for å ha reist mye over hele Nord-India i løpet av denne perioden av sitt liv, og gjennomført ulike debatter med innflytelsesrike religiøse ledere.

Utfordring til motstandere 
Ghulam Ahmad utga en bok kalt Det himmelske dekretet hvor han utfordret sine motstandere til en åndelig duell angående spørsmålet om at om noen var muslim eller ikke, ville bli avgjort av Gud basert på de fire kriteriene som var lagt fram i Koranen, nemlig at en sann og oppriktig troende vil ofte motta gledelig budskap fra Gud, at han/hun vil bli gitt bevissthet om skjulte saker og fremtidige hendelser fra Gud, at de fleste av hans/hennes bønner vil bli oppfylt og at han/hun vil overgå andre når det gjaldt å oppnå forståelsen av nye, finere punkter, finesser og dypere betydninger av Koranen.

Sol- og måneformørkelsen 
Etter kunngjøringen av hans krav om å være Messias og Mahdi, krevde hans motstandere at han skulle fremlegge det himmelske tegnet beskrevet i tradisjonen tilskrevet Imam Muhammad al-Baqir fra det 7. århundre, også kjent om Muhammad bin Ali, hvor et bestemt tegn er angitt om fremtreden av Mahdi:Ahmadimuslimer mener at at denne profetien ble oppfylt i 1894 og igjen i 1895, omtrent tre år etter at Ghulam Ahmad proklamerte seg som den utlovede Mahdi og Messias, med måneformørkelser og solformørkelser i løpet av Ramadan-måneden, i henhold til Ahmadiyya-tolkningen av profetien sitert ovenfor. Ghulam Ahmad erklærte at disse var tegn på hans sannhet og var oppfyllelsen av tradisjonen eller profetien av Muhammad: «The eclipses being a sign of the Mahdi are also mentioned specifically in the Letters of Rabbani by Ahmad Sirhindi».

Vitenskapelige historiske kilder viser at disse formørkelsene fant sted på følgende datoer:

Rettssak 
I 1897 ble Ahmad saksøkt av den kristne misjonæren Henry Martyn Clark (1857–1916). Søksmålet ble behandlet ved distriktsdomstolen som ble ledet av kaptein Montagu William Douglas i byen Ludhiana. Anklagen gikk ut på at Ahmad hadde hyret en mann med navnet Abdul Hameed til å myrde Clark. Ahmad ble imidlertid ikke pågrepet av politiet, og dommeren, kaptein Douglas, frifant ham for anklagen.

Den åpenbarte prekenen 
I året 1900, i forbindelse med Eid ul-Adha, sies det at han skal ha gitt en times lang preken uten forberedelse på arabisk hvor han forklarte meningen med og filosofien bak konseptet «offer». Denne hendelsen feires som en av de viktigste begivenhetene i Ahmadiyya-trossamfunnets historie. Preken ble skrevet ned i samtid av to av hans disipler, og ble senere kjent som Khutba Ilhamiyya, altså den åpenbarte eller inspirerte prekenen. I litteraturen til Ahmadiyya trossamfunnet hevdes det at i løpet av denne prekenen var stemmen til Mirza Ghulam Ahmad forandret, og han så ut til å være i en transe, som om han var i grepet av en usett hånd, og som om en stemme fra det ukjente talte gjennom ham. Etter at prekenen var avsluttet, gikk Ahmad ned i en knelende stilling kalt Sajdah, og resten av menigheten fulgte etter, som et tegn på takknemlighet overfor Gud.

Ghulam Ahmad skrev senere:

Utfordringen til John Alexander Dowie 

I 1899 hevdet John Alexander Dowie, en skotskfødt amerikansk prest, å være forløper for Kristi gjenkomst. Ghulam Ahmad utvekslet en serie brev med ham mellom 1903 og 1907 hvor han utfordret ham til en bønneduell.  Begge skulle be til Gud om å avsløre den som var en falsk profet. Ghulam Ahmad skrev:Dowie takket nei til utfordringen, og kalte Mirza Ghulam Ahmad for "en tåpelig mann i India, en mohammedansk Messias". Ghulam Ahmad forutsaUtfordringen med "bønneduell" ble stilt av Mirza Ghulam Ahmad i september 1902. Dictionary of American Biography sier at etter å ha blitt avsatt under et opprør der hans egen familie var involvert, forsøkte Dowie å gjenvinne sin autoritet via rettsdomstolene uten å lykkes, og at han kan ha vært et offer for en eller annen form for mani, ettersom han led av hallusinasjoner under sin siste sykdom. Dowie døde før Ghulam Ahmad i mars 1907.

Møte med Agapemone-samfunnet 
I september 1902 hevdet pastor John Hugh Smyth-Pigott (1852-1927) at han var Messias og erklærte også å være Gud mens han talte til kirken kjent som "Paktens Ark" i Clapton i London. Denne kirken ble opprinnelig bygget av Agapemone-samfunnet, en religiøs bevegelse grunnlagt av den anglikanske presten Henry James Prince.

Da nyheten om hans kunngjøring nådde India, ble en disippel av Mirza Ghulam Ahmad ved navnet Mufti Muhammad Sadiq kjent med den og skrev til Pigott. Her informerte han ham om kunngjøringen til Ghulam Ahmad og ba om mer informasjon om hans krav. Pigott svarte ikke direkte, men det ble mottatt et brev fra sekretæren hans sammen med to annonser, den ene med tittelen "Noahs Ark".

Mirza Ghulam Ahmad skrev så selv til Pigott, og informerte ham om at et slikt blasfemisk forslag, nemlig at han selv var Gud, sømmet seg ikke mennesker. Videre formante Ghulam Ahmad at Pigott i fremtiden skulle avstå fra å gjøre slike krav, ellers vil Gud selv ødelegge ham. Denne meldingen ble sendt i november 1902. Aviser i Amerika og Europa publiserte Mirza Ghulam Ahmads varsel til Pigott.

Joshua Schwieso, en sosiolog, sier:Tazkirah, en bok som inneholder en samling av verbale åpenbaringer, drømmer og visjoner som ble skjenket Mirza Ghulam Ahmad, inneholder en profeti om Pigott:

"20. november (torsdag) Ved iherdig bønn med dyp konsentrasjon i tilknytning til Pigott, så Den utlovede Messias i en drøm noen bøker hvor det var skrevet tre ganger: Tasbeeh, Tasbeeh, Tasbeeh [Hellighet er for Allah], og mottok deretter en åpenbaring:Mirza Ghulam Ahmad forklarte så denne åpenbaringen slik:De som hørte Pigotts påstand reagerte opprinnelig umiddelbart med sinne og vold, noe som gjorde det umulig for ham å forbli i London. Pigott flyttet deretter til Spaxton i Somerset.

Forskere har kommentert at etter flyttingen til Spaxton;og at:En plakett innskrevet på latin som ble funnet blant hans personlige eiendeler lyder: Homo Sum. Humani Nihil A Me Alienum Puto. Oversettelsen av denne teksten som er nedtegnet bak på pendelen lyder: "Jeg er et menneske. Ingenting som ligner menneskeheten anser jeg for å være fremmed for meg".

Smyth-Pigott døde i 1927 og hevdet aldri igjen å være guddom i løpet av livet til Mirza Ghulam Ahmad.

Siste reise 
Mot slutten av 1907 og begynnelsen av 1908 hevdet Mirza Ghulam Ahmad å ha mottatt flere åpenbaringer som informerte ham om hans nær forestående død. I april 1908 reiste han til Lahore med sin familie og følgesvenner. Her holdt han mange foredrag. Det ble arrangert en bankett for innflytelsesrike og høyt stående personer hvor Ghulam Ahmad, på forespørsel, talte i to timer. Her forklarte han sine kunngjøringer, læresetninger og innvendinger som ble reist og fortsatt reises mot hans personlighet. Det var også her han prekte og veklta viktigheten av fred og forsoning mellom hinduer og muslimer. Han fullførte sitt siste verk med tittelen Et budskap om fred  dagen før han gikk bort.

Bortgang 
Mirza Ghulam Ahmad var i Lahore i huset til Dr. Syed Muhammad Hussain (som også var hans lege), da han som følge av sin alderdom og svakhet gikk bort den 26. mai 1908. Hans legemet ble deretter fraktet til Qadian og ble begravet der han tidligere hadde hevdet at en engel hadde vist ham han ville bli begravet.

Giftemål og barn 

Mirza Ghulam Ahmad giftet seg to (2) ganger. Hans første kone var hans kusine på farens side og het Hurmat Bibi. Senere skilt de seg og levde hver for seg en lang tid. Ved tiden for hans andre giftemål, ga Hurmat Bibi ham tillatelsen til å bo med sin andre kone, og bestemte seg for skilsmisse.

Barn 
Med sin første kone, Hurmat Bibi, fikk han to sønner:

 Mirza Sultan Ahmad (1853–1931)
 Mirza Fazal Ahmad (1855–1904)

Med sin andre kone, Nusrat Jahan Begum, fikk han ti barn:

Fem av barna død i en ung alder:

 Ismat (1886–1891)
 Bashir (1887–1888)
 Shaukat (1891–1892)
 Mubarik (1899–1907)
 Amtul Naseer (1903–1903)

Fem av barna vokste opp og levde et langt liv:

 Mirza Basheer-ud-Din Mahmood Ahmad (1889–1965)
 Mirza Bashir Ahmad (1893–1963)
 Mirza Sharif Ahmad (1895–1961)
 Nawab Mubarika Begum (1897–1977)
 Nawab Amtul Hafeez Begum (1904–1987)

Arven 
Til tross for at Mirza Ghulam Ahmad fikk mye motstand, spesielt fra muslimske ledere, på grunn av sin messianske krav og kunngjøring, fikk han ikke bare negativ omtale. Mange ledende muslimske lærde, teologer og fremtredende journalister som levde i hans samtid eller hadde kommet i kontakt med ham lovpriste ham, tross sine teologiske forskjeller, for hans personlige karakter, arbeidet for islam og måten hans argumentasjon mot forkynnere av andre religioner.

Læren om at Jesus overlevde korsfestelsen, vandret mot øst på jakt etter de israelske stammene som hadde bosatt seg der, og at han døde en naturlig død på jorden, slik det ble foreslått av Ghulam Ahmad, har vært en kilde til pågående motstand fra den kristne kirken siden denne trossetningen utfordrer kristendommens kjernetro, og å akseptere denne ville ha opphevet læresetningene som frelseslære og oppstandelse, de to viktigste læresetningene i kristendommen. Vestlige forskere og historikere har erkjent dette som et av trekkene ved Ghulam Ahmads arv.

Ghulam Ahmad var den første til å foreslå at Jesus foretok en reise til India etterfulgt av korsfestelsen og den første  - andre enn lokalbefolkningen - til å identifisere Roza Bal helligdommen i Kashmir som Jesu grav. Disse ideene har blitt utviklet videre siden hans død i lys av påfølgende funn, både av ahmadiyyamuslimer og enkeltpersoner uavhengige av Ahmadiyya muslimsk trossamfunn. Dette synet forblir imidlertid kontroversielt, slik at det støttes av noen og forkastes av andre. Antropologisk forskning ser ut til å bekrefte en kobling mellom Israels tapte stammer og folkene i Sør / Sentral-Asia, især gjelder det pashtunere i Afghanistan og folket i Kashmir. Dette er i tråd med forslaget Ghulam Ahmad legger fram i sin bok Jesus i India, og også av andre. Funn fra genetiske bevis ser derimot ut til å være tvetydige Jesu overlevelse fra korsfestelsen og hans naturlige død har blitt et viktig element i Ahmadiyya teologien, og ahmadimuslimer har publisert mye om dette emnet.

En rekke moderne muslimske lærde og muslimske intellektuelle ser ut til å tilpasse seg til ideen om at jihad i utgangspunktet er en fredelig religiøs innsats snarere enn hovedsakelig (eller ubetinget) en militaristisk kamp - en idé som er i tråd med standpunktet Ghulam Ahmad tok i dette henseende allerede i 1894. En rekke muslimske lærde har ment og mener at Jesus er død - i tråd med kunngjøringen av Ghulam Ahmad, mens en annen del har uttrykt sin forvirring i denne saken. De fleste muslimers ortodokse holdning til dette spørsmålet har likevel ikke endret seg.

En av de viktigste kildene til motstand mot Ghulam Ahmad, både i hans levetid og i etterkant, skyldes hans bruk av begrepene nabi (profet) og rasool (budbringer) når han refererer til seg selv. De fleste ikke-ahmadimuslimer anser Muhammad for å være den siste i profetrekken, og mener at Ghulam Ahmad sin bruk av disse begrepene er et brudd på begrepet Profetdømmets endelighet. Hans etterfølgere deler seg i to deler i denne sammenheng. Ahmadiyya muslimsk trossamfunn, som de aller fleste ahmadiyyamuslimer hører til, mener at Ghulam Ahmad sin status av å være en underordnet profet til Muhammad ikke på noen bryter Profetdømmets endelighet. Dette fordi Ghulam Ahmad sin profetiske status er både underordnet og uskillelig fra Muhammad sin profet status, samtidig som den er i samsvar med skriftlige profetier om Messias' komme i islam. Denne gruppen ledes for tiden av den femte kalif etter Ghulam Ahmad som bærer tittelen Khalifatul Masih, en institusjon som skal ha blitt etablert like etter hans død. Lahore Ahmadiyya-bevegelsen utgjør en liten brøkdel av ahmadiyyamuslimer og har en allegorisk forståelse av disse begrepene i tilknytning til Ghulam Ahmad. Denne gruppen ble dannet i 1914 da en rekke fremtredende ahmadimuslimer skilte seg fra trossamfunnet kort tid etter valget av Mirza Mahmud Ahmad som andre kalif. Denne gruppen administreres av en gruppe mennesker kalt Anjuman Ishaat-e-Islam ("bevegelsen for forkynnelse av islam"), ledet av en emir.

Trossamfunnet etablert av Ghulam Ahmad – ofte ansett som en islamsk religiøs respons på den utbredte kristne og Arya Samaj-misjonsaktiviteten i det 19. århundre i India, og av dets tilhengere som legemliggjøring av den utlovede renessansen av islam – har siden dets etableringen vokst i organisatorisk styrke og i sitt misjonsprogram under ledelse av kalifatet. Selv om Ahmadiyya muslimsk trossamfunn har spredt seg til mer enn 200 land og territorier i verden, og teller anslagsvis 20 millioner, har responsen fra vanlige muslimer overfor trossamfunnet vært stort sett vært negativt. Dette skyldes at vanlige muslimer ser på Ghulam Ahmad som en falsk messias og hans lære som kjettersk, særlig læren om at han var en profet.

Pakistan er den eneste staten som spesifikt krever av alle pakistanske muslimer å forkaste Ghulam Ahmad som bedrager og hans tilhengere som ikke-muslimer når de søker om pass eller nasjonalt ID-kort. Trossamfunnets medlemmer kan heller ikke avgi stemme ved valg, da valgdeltakelsen krever at de erklærer seg selv som ikke-muslimer.

Se også 

 Ahmadiyya kalifatet
 Ahmadiyya fredspris

Litteratur 

 The Essence of Islam, Islam International Publications, Ltd.; 2nd edition (2004), 
 Iain Adamson: Ahmad, The Guided One, Islam International Publications, 1990, revised 1991.
 Yohanan Friedmann, Prophecy Continuous – Aspects of Ahmadi Religious Thought and Its Medieval Background; Oxford University Press (2003) 
 Jesus in India, Ahmadiyya Muslim Foreign Mission Department, 1978, ; Original Masih Hindustan Mein, Oriental & Religious Publications Ltd., Rabwah (Online)
 
 S. R. Valentine, 'Islam & the Ahmadiyya Jama'at', Hurst & Co, London/New York, 2008

Referanser

Eksterne lenker 
 Nettstedet til det internasjonale Ahmadiyya muslimsk trossamfunn (engelsk/urdu)
 Nettstedet til Ahmadiyya muslimsk trossamfunn i Norge (norsk)
 Nettstedet til Lahore Ahmadiyya bevegelsen (engelsk/urdu)
 Fullstendig liste over alle verkene til Mirza Ghulam Ahmad (engelsk)
 Nettstedet til Ahmadiyya-samfunnet på arabisk (arabisk)

Islam
Ahmadiyya
Religionsstiftere
Personer fra Gurdaspur District i Punjab