Status Quo (Jerusalem og Betlehem)

Status Quo (hebraisk: סטטוס קוו, arabisk: الوضع الراهن) er en forståelse mellom trossamfunnene hva angår ni delte religiøse hellige steder i Jerusalem og Betlehem. Andre hellige steder i Israel og Palestina ble ikke ansett å være omfattet av Status Quo, ettersom i hvert tilfelle styringsmyndigheten for en religion eller et trossamfunn er i anerkjent eller effektiv besittelse av det.

Ordningen stammer fra en firman (et dekret) gitt av den osmanske sultan Osman III i 1757 som preserverte delingen av eierskap og ansvar på forskjellige kristne hellige steder. Ytterligere firmaner gitt i 1852 og 1853 bekreftet at ingen endringer kunne foretas uten at alle seks kristne samfunn var samstemte om saken; disse firmaner vant internasjonal anerkjennelse i artikkel 9 i Parisfreden (1856). 

Uttrykket «Status Quo» ble først benyttet relatert til De Hellige Steder i Traktaten i Berlin i 1878.

Oppsummeringen utarbeidet av L.G.A. Cust i 1929, The Status Quo in the Holy Places, ble standardteksten om denne saken,  og detaljene ble ytterligere formalisert av United Nations Conciliation Commission i 1949, etter den arabisk-israelske krig fra 1947 til 1949.

Historie

Først under Romerriket, og etter dets deling av Østromerriket, ble disse østlige steder først omtvistet i århundrene etter år 1054, da Vest- og Østkirken var offisielt adskilte. Etter det første korstog ble den katolske kirke vokter (custos) av kirkene i Jerusalem. Med korsfarerstatenes fall og Det osmanske rikes fremvekst, vekslet disse steder mellom den katolske (latinske) og de ortodokse (greske) kirker, avhengig av hvem som kunne utvirke en gunstig firman fra den osmanske «Høyporten» ved den aktuelle tid, ofte ved regelrette bestikkelser. Voldelige sammenstøt kunne også forekomme. Det var ingen enighet om dette spørsmål, skjønt det var oppe til drøftelser i forhandlingene om Karlowitztraktaten i 1699.

Under Den stille uke i 1757 tok ortodokse kristne over en del av den fransiskanskkontrollerte kirke, og det var muligens dette som foranlediget sultan Osman III til å utstede et dekret i 1757 som dannet basis for status quo. I årene før Krimkrigen (1853–1856) presset Napoleon III sultanen til å ugyldiggjøre dette 1757-status quo til fordel for den katolske kirke, noe som var med på få Nikolaj I av Russland til å erklære krig til fordel for den ortodokse kirkes rettigheter. Dette førte til sultan Abdülmecid Is 1852- og 1853-firmaner som fikk internasjonal anerkjennelse i artikkel 9 i Parisfreden (1856) som lot status quo intakt. De eksisterende områdedelinger ble befestet blant trossamfunnene, og traktaten fastslo at «Gjeldende status quo vil opprettholdes og helligdommene i Jerusalem, enten de er felleseie eler eksklusivt av de greske, latinske eller armenske samfunn, skal alle forbli for alltid i deres nåværende skikk». Trass i denne erklæring var det ingen omforent definisjon av status quo, og det førte noen ganger til meningsforskjeller.

Trass i uenigheter om hvem som skulle kontrollere alle aspekter ved disse steder, er Status Quo forblitt i det store og hele intakt siden 1700-tallet av.

Uttrykket «Status Quo» ble første gang brukt om Det Hellige steder i artikkel 62 i Traktaten i Berlin i 1878.

Stedene

Ifølge United Nations Conciliation Commission, er Status Quo applisert til ni hellige steder i Jerusalem og Betlehem, som Cust deler inn i tre kategorier:

Omtvistet mellom kristne trossamfunn
 Den hellige gravs kirke og tilliggende, Jerusalem
 Deir es-Sultan på toppen av Den hellige gravs kirke, Jerusalem
  Jomfru Marias grav, Jerusalem
  Fødselskirken, Betlehem
  Melkegrottekapellet, Betlehem (ingen nedtegnelser eksisterer)
  Kapellet på hyrdenes marker, (ingen nedtegnelser eksisterer)

Omtvistet mellom kristne og muslimer
 Himmelsfartskapellet, Jerusalem

Omtvistet mellom jøder og muslimer
  Vestmuren, Jerusalem
 Rakels grav, Betlehem

Lignende: Davids grav og Nattverdssalen
 Davids grav og Nattverdssalen: Disse var ikke del av Status quo-arrangementet under det britiske Palestinamandatet, men ikke desto mindre var de i en lignende situasjon, idet de er omtvistet mellom katolikkene som har bygget dagens struktur, og muslimene (den osmanske sultan konfiskerte dem fra fransiskanerne) og de jødiske og israelske institusjonene som tok kontrollen med dem i 1948.

=='Immovable ladder==
Den såkalte immovable ladder''' (ikke flyttbare stige) under et vindu i Gravkirken, laget av tre av libanonseder, har stått på den samme plassen siden status quo ble etablert i 1757, med unntak av å ha blitt midlertidig flyttet på to ganger. Stigen kalles ikke flyttbar (immovable) grunnet bestemmelsen i Status Quo at ingen geistlig av de seks kirker har lov til å flytte, omplassere eller endre noen eiendeler uten samtykke fra de andre fem.

Etter det forskjellige kilder havder, tilhørte stigen opprinnelig en murer som drev på med restaureringsarbeider i Gravkirken. Jerome Murphy-O'Connor skriver at «stigen dukket opp på en tid da osmanerne skattla kristne geistlige for hver gang du forlot eller gikk inn i Gravkirken». Katolikkene tilpasset seg ved å etablere overnattingsmulighet inne i kirken. O'Connor fortsetter:
«The window, ladder and ledge all belong to the Armenians. The ledge served as a balcony for the Armenian clergy resident in the Holy Sepulchre, and they reached it via the ladder. It was their only opportunity to get fresh air and sunshine. At one stage, apparently, they also grew fresh vegetables on the ledge».

Den første nedtegnelsen om stigen er i en gravering fra 1728 av Elzearius Horn. I 1757, samme året som Status Quo ble introdusert, nevnte den osmanske sultanen Abdul Hamid I stigen i en firman, og ettersom alt var å bli la «som det var» ifølge det kongelige dekret, måtte stigen stå som den var den også. En litografi fra 1842 av David Roberts viser også stigen slik plassert. Det eldste fotografi som viser stigen er fra 1850-årene. Mot slutten av 1800-tallet ble stigen brukt for å frakte mat til de armenske munkene som tyrkerne holdt fengslet. Tyrkiske kilder nevner at stigen ble benyttet av armenske munker når de vasket vinduer ovenfor avsatsen.KIYAMET (KEMAMET) KLİSESİ (Turkish)  FATIH KURTOGLU. Postert 26. november 2018. Den bysantinske korniss som stigen støttes mot er blitt benyttet av almenheten under festivaler.

Under sin pilegrimsferd til Det hellige land i 1964 beskrev pave Paul VI stigen som et synlig symbol på den splittede kristenhet. I 1997 skal stigen angivelig ha blitt trukket inn gjennom vinduet og gjemt bak et alter av en protestantisk kristen som ville «make a point of the silliness of the argument over whose ledge it is.» Den ble bragt tilbake noen uker etterpå, og en rist ble innsatt i vinduet. I 2009 ble stigen satt mot venstre vindu i en kortere tid for så å bli satt tilbake til rett sted igjen.

Se også
Davids grav, ikke under status quo, men med sin egen muslimske waqfSimultaneum
Status Quo (Israel)

 Fotnoter 

Referanser

Litteratur
 
 
 Marlen Eordegian (2003), "British and Israeli Maintenance of the Status Quo in the Holy Places of Christendom", International Journal of Middle East Studies'', Vol. 35, No. 2 (May, 2003), pp. 307–328

Eksterne lenker
  L. G. A. Cust's 1929 summary of the Status Quo history and regulations, with plans and photos 
 Custody of the Holy Land, Status Quo – a short overview
 Aviva and Shmuel Bar-Am, "1,000 years of rivalry – and a little bit of harmony – at the Church of the Holy Sepulcher", in Times of Israel, 7 September 2012

Arkeologiske steder i Det hellige land
Arkeologiske steder på Vestbredden
Arkeologiske steder i Israel
Kristne hellige steder
Islamske hellige steder
Jødiske hellige steder
Gamlebyen i Jerusalem