Jørgen Øvergaard

Jørgen Øvergaard (født 21. juni 1881 i Nes i Vest-Agder, død 2. juni 1953 i Oslo) var en norsk jurist og advokat.

Liv
Han var sønn av gårdbruker Ole Aanesen Øvergaard og Siri Jørgensdatter. Etter middelskoleeksamen i 1895 tok han eksamen fra telegrafskolen i Kristiania og i 1900 og var deretter telegrafassistent i noen år. Samtidig var han elev ved St. Hanshaugen gymnas og tok examen artium i 1904. Fra 1906 til 1909 var han ansatt som assistent og sekretær i Arbeidsdepartementet. Han studerte samtidig jus ved universitetet og ble cand. jur. i 1909. Deretter reiste han til utlandet (Tyskland, Frankrike og England) for å fortsette studiene med et stipend. Han fikk den juridiske doktorgraden i 1914 for en avhandling om livsforsikringskrav.

I 1916 gikk han i kompaniskap med Finn Erichsen som overrettssakfører. Han ble høyesterettsadvokat i 1922, og drev fra 1928 egen praksis. I 1939 søkte han på professoratet som var ledig etter Ragnar Knophs død, men Per Augdahl ble foretrukket. Senere deltok han i konkurransen om Jon Skeies professorat, men nådde ikke opp.

Fra 1916 var Øvergaard sekretær sekretær i den offentlige Trustkommisjonen, som avga innstilling i 1921. Han var formann i Blokade- og boikottkomiteen av 1931. Denne avga innstilling allerede året etter.

Øvergaard skrev flere rettsvitenskapelige avhandlinger i Tidsskrift for rettsvitenskap, og han utga bøkene Det straffbare bedrageri (1941), Norsk erstatningsrett (1942, 2. utgave 1951) og Lagrettens oppgave etter norsk straffeprosessrett (1942).

Litteratur
 Kaare Haukaas: «Øvergaard, Jørgen», i 

Norske advokater
Norske jurister
Personer fra Flekkefjord kommune