Ælfgifu av Shaftesbury

Ælfgifu av Shaftesbury, også kjent som St. Elgiva (død 18. mai 944)  var Edmund I av Englands første kone (939–946). Hun fødte to fremtidige konger, Edwy (955–959) og Edgar (s. 959–975). Likesom sin mor Wynflaed, hadde hun en tett særlig tilknytning til nonneklosteret Shaftesbury (i Dorset), grunnlagt av kong Alfred. Her ble hun begravet og snart kanonisert. Ifølge en tradisjon som oppstod en gang før den normanniske invasjon i 1066, er hennes festdag 18. mai – den tradisjonelt overleverte dødsdato.

Liv og virke

Familiebakgrunn 

Ælfgifus mor var sannsynligvis en kvinne med tilkytning til Shaftesbury Abbey kalt Wynflaed (også Wynnflæd eller Wynflæd). En viktig ledetråd kommer fra et dokument skrevet av kong Edgar hvor han bekreftet tildelingen av en eiendom ved Uppidelen (Piddletrenthide i Dorset) gjort av hans bestemor (ava) Wynflæd til Shaftesbury . Hun kan vel være nonnen (religiosa femina) av dette navn i et charter datert 942 og bevart i klosteret. Det registrerer at hun mottok og hentet en håndfull eiendommer i Dorset fra kong Edmund, nemlig Cheselbourne og Winterbourne Tomson, som på en eller annen måte endte i lokalsamfunnets besittelse. 

Da det ikke kjennes til verken far eller søsken, har ytterligere spekulasjoner rundt Ælfgifus bakgrunn vært avhengig av morens identitet, hvis relativt uvanlige navn har ført til spekulasjoner. H.P.R. Finberg foreslår at hun var den Wynflæd som utferdiget et testamente angivelig en gang i midten av det 10. århundre etter Ælfgifus død. Personen som utarbeidet testamentet hadde mange eiendommer spredt over Wessex (i Somerset, Wiltshire, Berkshire, Oxfordshire og Hampshire), og var tett forbundet med nonnene i Wilton og Shaftesbury, som begge var kongelig opprettede klostre. På dette grunnlag er det blitt foreslått en rekke familiemedlemmer til Ælfgifu, som en søster kalt Æthelflæd, en bror Eadmær, og en bestemor Brihtwyn. 

Der er ingen forskerkonsensus om Finbergs forslag. Simon Keynes og Gale R. Owen peker på at det ikke er tegn på kongelige slektninger eller forbindelser i Wynflæds testamente, og Finbergs antagelser om Ælfgifus familie står derfor på ustabilt grunnlag. Andrew Wareham er mindre bekymret over dette og foreslår at forskjellige slektskapsstrategier kan redegjøre for det.  Mye av spekulasjonen om slektskapet mellom personen som har skrevet testamentet og Ælfgifu, kommer av antall år Wynflæd i så tilfelle har overlevd sin datter. På bakgrunn av dette har David Dumville av palaeografiske årsaker avvist den konvensjonelle dateringen angitt til 950 for testamentet, som han anser for spekulativ og for tidlig (og at en Wynflæd stadig levde i 967).

Ekteskap
Kildene angir ikke datoen for Ælfgifus ekteskap med Edmund. Den eldste sønnen Eadwig, som neppe hadde nådd myndighetsalderen ved sin tiltredelse i 955, kan ha blitt født rundt 940, noe som gir oss en meget snever terminus ante quem (senest mulige dato) for forlovelsen. Selv om Ælfgifu som mor til to senere konger, viste seg å være en viktig kongelig sengeledsager, er det intet strengt moderne bevis for at hun noensinne ble innviet som dronning. I et dokument av tvilsomt opphav fra 942–946 beskrives hun som kongens konkubine (concubina regis), men senere i århundret blir hun omtalt som dronning (regina) i krøniken av Æthelweard. 

Mye av Ælfgifus berømmelse kan spores til hennes tilknytning til Shaftesbury. Hennes samfunnsengasjement kan utledes av et dokument fra kong Æthelred, datert 984, hvori det angis at klosteret utvekslet den store eiendom i Tisbury (Wiltshire) med kong Edmund i bytte for Butticanlea (uidentifisert). Ælfgifu mottok det fra sin mann og hadde til hensikt å testamentere det tilbake til nonnene, men det var ennå ikke skjedd (hennes sønn Eadwig krevde at Butticanlea ble returnert til den kongelige familie først). 

Ælfgifu døde før sin mann i 944. I begynnelsen av det 12. århundre skrev William av Malmesbury at hun led av en sykdom de siste par år av sitt liv, men det kan ha vært en vis forvirring omkring detaljene i Æthelgifus liv som et resultat av et forfalsket dokument fra 11. eller 12. århundre (se nedenfor).  Hennes kropp ble begravet og innesluttet ved nonneklostret.

Helgenkåring 
Ælfgifu ble æret som helgen straks etter sin begravelse ved Shaftesbury. Æthelweard rapporterer at mange mirakler var funnet sted ved graven i hans tid, og disse hadde tilsynelatende tiltrukket lokal oppmerksomhet. Lantfred av Winchester, som skrev i 970-årene og derfor kan kalles det tidligst kjente vitne til hennes kult, forteller om en ung mann fra Collingbourne (muligvis Collingbourne Kingston, Wiltshire), som i håp om å bli kurert for blindhet reiste til Shaftesbury og holdt vake ved hennes grav. Det som førte ham dertil var hennes ry som «den ærverdige St. Ælfgifu [...] ved hvis grav mange syke personers kropper mottar medisin ved Guds allmakt». 

Trass i den fremtredende nye kult omkring Edward Martyren fortsatte hennes kult å blomstre i det senere angelsaksiske England, som det fremgår av hennes opptagelse på en liste over helgeners hvilesteder. 

Ælfgifu blir kalt helgen (Sancte Ælfgife) i D-teksten til den angelsaksiske krønike (midten av 1000-tallet) på det punkt hvor den krøniken angir Eadwig og Edgars kongelige foreldre. Hennes kult kan ha vært fremmet og brukt til å forbedre status for den kongelige slekt og mer snevert for hennes etterkommere.  Lantfred tilskriver hennes helbredende kraft både hennes egne fortjenester og hennes sønn Edgars. Det kunne være på grunn av hennes bånd til det myrdede barnebarn Edward Martyren at hans levninger i 979 blev gravd opp og stedt til hvile i Shaftesbury under stor seremoni og oppsyn av ealdorman Ælfhere.   

Ifølge William av Malmesbury ville Ælfgifu i hemmelighet frelse dem som offentlig ble idømt alvorlige dommer; hun ga dyrt tøy til de fattige, og hun hadde også profetiske og helbredende krefter. 

Ælfgifus berømmelse ved Shaftesbury synes å ha formørket den første abbedisse, kong Alfreds datter, Æthelgifus, omdømme<ref name="ftn23"> Yorke: : Nunneries and the Anglo-Saxon Royal Houses, s. 77. </ref> kanskje så mye at William av Malmesbury skrev motstridende om klostrets tidlige historie. I Gesta regum identifiserer han korrekt den første abbedisse som Alfreds datter, som etterfulgte Asser, selv om han gir henne navnet Ælfgifu (Elfgiva), mens han i Gesta pontificum krediterer Edmunds kone Ælfgifu med opprettelsen. Enten skrev William ut fra motstridende kilder, eller det var hans mening å si at Ælfgifu gjenetablerte klostret.  Under alle omstendigheder ville William ha hatt adgang til lokale tradisjoner i Shaftesbury, da han sannsynligvis skrev et nå tapt metrisk Vita for samfunnet – et fragment som han tok med i sin Gesta pontificum: 

 Referanser

 Primærkilder 
 Angelsaksiske chartre 
 S 514 (AD 942 x 946), gir kong Edmund jord.  Arkiv: Canterbury. 
 S 850 (AD 984), King Æthelred tildeler eiendommer til Shaftesbury.  Arkiv: Shaftesbury. 
 S 744 (AD 966).  Arkiv: Shaftesbury. 
 S 485 (AD 942).  Arkiv: Shaftesbury. 
 S 1539 , udg. og tr.  Dorothy Whitelock: Angelsaxon Wills .  Cambridge studier i engelsk juridisk historie.  Cambridge, 1930. pp.   10-5 (med kommentar, s.   109-14). 
 Angelsaksisk krønike (MS D), ed.  D. Dumville og S. Keynes, den angelsaksiske krønike - En samarbejdsudgave .  Vol. 6.  Cambridge, 1983. 
 Æthelweard: Chronicon , ed. og tr.  Alistair Campbell, Chronicle of Æthelweard .  London, 1961. 
 Lantfred of Winchester: Translatio et Miracula S. Swithuni , red. og tr.  M. Lapidge, Cult of St Swithun.  Winchester Studies 4.  The Anglo-Saxon Minsters of Winchester 2. Oxford, 2003. 252-333. 
 På hvile steder af engelske helgener, ed.  F. Liebermann, Die Heiligen Englands.  Angelsächsisch und Lateinisch.  Hannover, 1889. II nr. 36 (s.   17-8). 
 William of Malmesbury: Gesta Pontificum Anglorum , ed. og tr.  M. Winterbottom og RM Thomson, William of Malmesbury.  Gesta Pontificum Anglorum Historien om de engelske biskopper .  OMT. 2 vol. (Vol 1: tekst og oversettelse, vol. 2: kommentar).  Oxford: OUP, 2007. 
 William of Malmesbury: Gesta Regum Anglorum , ed. og tr.  RAB Mynors, RM Thomson og M. Winterbottom, William of Malmesbury.  Gesta Regum Anglorum.  De engelske kongers historie  .  OMT. 2 vol: vol 1.  Oxford, 1998. 

 Sekundærkilder 
 Ælfgifu 3   Hentet 2009-3-27. 
 Dumville, David.  "English Square Minuscule Script: Mid-århundrede faser" Anglo-Saxon England ; 23 (1994): 133-64. 
 Finberg, HPR De tidlige chartre i Wessex .  Leicester, 1964. 
Owen, Gale R. “Wynflæd's wardrobe.” Anglo-Saxon England 8 (1979): 195–222.
Thacker, Alan. “Dynastic Monasteries and Family Cults. Edward the Elder's sainted kindred.” In Edward the Elder, 899-924, ed. N. J. Higham and David Hill. London: Routledge, 2001. 248–63.
Wareham, Andrew. "Transformation of Kinship and the Family in late Anglo-Saxon England." Early Medieval Europe; 10 (2001). 375–99.
Yorke, Barbara. Nunneries and the Anglo-Saxon Royal Houses. London, Continuum, 2003.

Ytterligere litteratur
 Fod, Sarah.  Sløvede kvinder . 2 vol: vol. 2 (Female Religious Communities i England, 871-1066).  Aldershot, 2000. 
 Jackson, RH "The Tisbury landskaber givet til Shaftesbury kloster af de saksiske konger."  The Wiltshire Archaeological and Natural History Magazine 79 (1984): 164-77. 
 Kelly, SE Charters of Shaftesbury Abbey .  (Angelsaksiske Charters; 5.  ) London, 1996. 
 Keynes, Simon.  "Alfred the Great og Shaftesbury Abbey."  I studier i Shaftesbury Abbeys tidlige historie , ed.  Laurence Keen .  Dorchester: Dorset County Council , 1999. 17-72. 
 Murphy, E. "The Nunnery, Alfred Built at Shaftesbury."  Hatcher Review'' ; 4 (1994): 40-53.

Engelske dronninger
Engelske helgener
Dødsfall i 944