Asma Jahangir

Asma Jilani Jahangir (1952–2018) var en menneskerettsaktivist og advokat fra Pakistan.

Jahangir ble fengslet i 1983 for å deltatt i kampen mot militærregimet til president Zia-ul-Haq. Hun førte også en aktiv kamp mot islamiseringspolitikken til ul-Haq, og forsvarte personer anklagd for blasfemi, kvinner som stod i fare for å bli æresdrept og religiøse minoriteter. I 1987 var hun med på å stifte den uavhengige Human Rights Commission of Pakistan (HRCP), og ledet organisasjonen i flere år.

Hun ble satt i husarrest under unntakstilstanden i Pakistan 2007. Hun ble den første kvinnelige president i Pakistans høyesterettsadvokatforening, noe som ble sett på som en seier for progressive krefter og kvinnerettigheter. Hun var visepresident for International Federation for Human Rights, FNs spesialrapportør for utenomrettslige henrettelser (1998–2004), for religions- og trosfrihet (2004–2010), og for menneskerettighetssituasjonen i Iran (2016–2018). Hun satt i FN-panelet for gransking av Sri Lankas brudd på menneskerettigheter, og dro på FN-oppdrag for å samle inn informasjon om israelske bosetninger. 

Jahangir mottok flere priser. I 2014 fikk hun Right Livelihood Award, sammen med den amerikansk IT-teknikeren og varsleren Edward Snowden, for sitt forsvar for menneskerettigheter i Pakistan under «svært vanskelige og komplekse situasjoner og stor personlig risiko». Jahangir ble posthumt tildelt Nishan-e-Imtiaz i 2018, Pakistans høyeste sivile utmerkelse.

Tidlig liv 
Jahangir ble født inn i en velstående familie i Lahore, 27. januar 1952. Hun var elev på pikeskolen Convent of Jesus and Mary. Jahangir fikk bachelorgrad fra Kinnaird College i Lahore, og i 1978 mottok hun bachelorgrad i juss fra Punjab University. Hun giftet seg med naboen og forretningsmannen Tahir Jahangir i 1974. Jahangirs første politiske handling var i 1968, da hun deltok i en kvinnemarsj som endte i en konfrontasjon med politiet.

Hennes far, Malik Ghulam Jilani, som var en tidligere embetsmann og politiker, hadde ofte sittet i fengsel for sin motstand mot Pakistans militære regimer. Mot slutten av 1971 ble faren arrestert igjen, denne gangen av Zulfikar Ali Bhuttos regjering. Bhutto anklagde Jilani for å «føre krig mot Pakistan». Faren var presidenten til Awami League i Vest-Pakistan, og hadde kritisert militærets handlinger mot dets tilhengere i Øst-Pakistan. Jahangir første opptreden i retten var for å representere sin far.

Hennes mor, Begum Sabiha Jilani (1927–2012), ble utdannet ved Forman Christian College i Lahore i en tid da høyere utdanning var uvanlig blant muslimske kvinner. Sabiha var banebrytende da hun startet en klesvirksomhet etter at hennes manns meninger og forvaring førte til konfiskering av familiens landeiendom i 1967.

Aktivisme 
Declan Walsh, som var avisen The Guardians korrespondent i Pakistan og Afghanistan fra 2004 til 2011, portretterte henne i en artikkel i 2007. Han skrev blant annet at Jahangir hadde vært en av de ledende skikkelsene i kampen for menneskerettigheter i Pakistan gjennom nesten 40 år, og at hun «har kjempet for mishandlede hustruer, reddet ungdommer fra dødsdom, vært forsvarer for folk som stod tiltalt for blasfemi, og søkt rettferdighet for ofre for æresdrap. Disse kampsakene har skaffet henne både beundrere og fiender i stort antall.» Sakprosaforfatteren og Asia-kjenneren William Dalrymple skrev en artikkel i The New Yorker i 2007 der han beskrev Jahangir som Pakistans «mest synlige og feirede – så vel som mest spottede – menneskerettighetsadvokat», og la til at hun har «brukt sitt yrkesliv til å kjempe for et sekulært sivilsamfunn, utfordre mullaene og generalene, og kjempe for rettighetene til kvinner som står i fare for å bli æresdrept og for religiøse minoriteter som anklages for blasfemi.»

Den indiske generalsekretæren i Amnesty International Salil Shetty karakteriserte Jahangir slik: «I flere tiår kjempet Asma tappert for de mest vanskeligstilte i Pakistan, ofte med stor personlig risiko. Hun gjorde seg til talskvinne for kvinner, barn, tvangsarbeidere, religiøse minoriteter, journalister, de forsvunne og så mange andre. Hun konfronterte urettferdighet hvor enn hun så det.»

Ifølge den pakistanske forfatteren og journalisten Ahmed Rashid ønsket Jahangir et Pakistan basert på landsfaderen Muhammad Ali Jinnahs visjon.

1980-årene

General Zia ul-Haq avsatte statsminister Zulfikar Ali Bhutto i 1977 i et militærkupp, og igangsatte islamisering av landet. Fram til da hadde landet vært «mer eller mindre sekulært», i tråd med Jinnahs ønsker. Jinnahs visjon om et «et anglifisert Pakistan» ble forlatt.  

Ifølge International Crisis Group oppstod den pakistanske kvinnebevegelsen som en reaksjon mot general Zia ul-Haqs islamiseringspolitikk, og især da hudud-dekretene. Hudud-dekretene erstattet deler av den pakistanske straffeloven med islamske rettspraksiser og straffer. Dette institusjonaliserte kvinnediskriminering på statlig nivå. Hudud-dekretene kriminaliserte samtykket sex mellom ugifte individer. Før endringer kom i 2006 risikerte voldtektsofre å bli anklagd for samtykket sex, og dermed selv bli rettsforfulgt. De strengeste straffene i hudud-dekretene for voldtekt kunne bare idømmes på grunnlag av vitnesbyrdene til fire muslimske [mannlige] «sannferdige» personer. Det krevdes også at disse vitnene ikke hadde begått «store synder», og at de hadde vært vitne til selve «penetrasjonen». Vitnesbyrden til kvinnelige ofre og kvinner generelt ble derfor tillagt ingen juridisk verdi. Mildere straffer kunne idømmes på grunnlag av kvinners vitnebyrd, men et fordomsfullt rettsvesen påla dem «ekstraordinært» bevisbyrde. Resultatet ble at kvinner sluttet å anmelde voldtekt grunnet faren for å bli rettsforfulgt for utroskap eller utukt, med henholdsvis steining til døden og offentlig pisking som de strengeste hudud-straffene. Nær halvparten av alle kvinnelige fengselsinnsatte var anklaget for utukt i 1988.  

Da ul-Haq bestemte seg for å håndheve religiøse lover i 1982, ledet Jahangir en protestmarsj i hovedstaden. Med det fikk hun tilnavnet «lille heltinne». Ifølge Jahangir gir religiøse lover «kvinner få rettigheter», og at de «må endres fordi Pakistan ikke kan leve i isolasjon. Vi kan ikke forbli lenket mens andre kvinner avanserer». Samme år ble hun advokat ved Lahore High Court.

Ul-haq islamiserte også de pakistanske blasfemilovene ved å legge til en rekke nye paragrafer, og blant annet ble det innført dødsstraff for blasfemi og ahmadiyyamuslimers religions- og trosfrihet ble kriminalisert.

Jahangir arbeidet mot hudud-dekretene og pakistanske blasfemilover og for kvinners, barns og religiøse minoriteters rettigheter. Hun var en av grunnleggerne av The Human Rights Commission of Pakistan (HRCP), og ble kommisjonens leder. HRCP forsvarte utro-anklagede kvinner og blasfemianklagede kristne og ahmadiyyamuslimer. Sammen med andre aktivister og advokater stiftet Jahangir og hennes søster Hina Jilani et advokatfirma i 1980. Dette var Pakistans første advokatfirma opprettet av kvinner. I 1981 oppstod Women's Action Forum (WAF), som Jahangir og Jilani bisto med å opprette. Ifølge Ahmed mobiliserte WAF mot det «de anså som en patriarkalsk, geistlig og tilbakegående implementering av islam.» Jahangir var en av lederne av Punjab Women Lawyers Association (PWLA). PWLA organiserte i 12. februar 1983 i Lahore, med deltakere fra WAF, en offentlig protest mot den foreslåtte Law of Evidence. Jahangir og andre WAF-medlemmer ble slått, utsatt for tåregass og arrestert av politiet. Law of Evidence reduserte verdien av kvinners vitnesbyrd til halvparten av menns.

I 1983 ble den blinde, 18 år gamle Safia Bibi voldtatt av sin arbeidsgiver og hans sønn. Hun ble gravid, og siktet for utukt og dømt til offentlig pisking, tre års fengsel og tusen rupees i bøter av en domstol i Sahiwal. WAF offentliggjorde hennes sak både innad i Pakistan og internasjonalt. Før ankesaken kunne begynne ble dommen avvist av den føderale shariadomstolen. Ifølge Hassan førte denne saken til at den pakistanske kvinnebevegelsen ble «meget sofistikert, med hensyn til organisering og koordinering». Samme år ble Jahangir satt i husarrest, og deretter i fengsel fordi hun kjempet for kvinnerettigheter og demokrati.

Jahangir var involvert i saker angående blasfemi og tvangsarbeid. På et WAF-seminar i 1986 utfordret Jahangir de geistliges monopolisering av islam. Hun poengterte at profeten Muhammad hadde vært en analfabet, og at det derfor «ikke var noen prestedømme-mur mellom en troende og Allah.» Hun ble anklaget av general Zia-ul-Haqs utnevnte parlament for å ha begått blasfemi. Denne tok derfor til orde for at hun skulle dømmes til døden.

Jahangir og hennes søster stiftet AGHS Legal Aid [Cell] i 1986, et senter for fri rettshjelp, det første av sitt slag i Pakistan. AGHS Legal Aid Cell har også bidratt til en rekke juridiske reformer siden 1990-årene. AGHS Legal Aid Cell drev også et krisesenter for kvinner, kalt «Dastak», i Lahore.

1990-årene
I 1990 avslo Jahangir statsminister Benazir Bhuttos forslag om at hun skulle stille til valg. I 1994 ønsket Bhutto at Jahangir ble Pakistans første kvinnelige dommer. Jahangir takket nei. Ifølge henne ville det være «hykleri å forsvare lover at jeg ikke tror på, som dødsstraff, blasfemiloven, lovene mot kvinner og lover i favør av barnearbeid.» Jahangir belyste også brudd på menneskerettighetene begått i politiets varetekt. I et brev til The New York Times skrev hun at «en kvinne er arrestert, voldtatt og seksuelt misbrukt hver dag i nærvær av kvinnelige konstabler som er hjelpeløse i slike situasjoner». Hun ble høyesterettsadvokat i 1992. I perioden 1992–1995 var hun Pakistans representant i Defence for Children Internationals styre.

Jahangir mottok en rekke trusler på grunn av sin aktivisme og menneskerettighetsarbeid, og spesielt etter å ha forsvart en 14 år gammel kristen gutt og to onkler av ham, som var anklaget for blasfemi. Utenfor Lahore High Court ble Jahangir angrepet av en mobb som ødela bilen hennes, overfalt sjåføren og truet henne på livet. Etter at Jahangir vant saken ble hennes familie angrepet. Voldsmenn brøt seg inn i deres bolig og de ble holdt som gisler med våpen. Da Jahangir ikke var tilstede prøvde angriperne å myrde Jahangirs svigerinne, men pistolen fungerte ikke og familien klarte å rømme.

I 1996 avgjorde Lahore High Court at muslimske kvinner må ha samtykke fra mannlige verger for å kunne gifte seg. Kvinner i ekteskap som var inngått uten vergers samtykke, risikerte å få sine ekteskap opphevet. Jahangir forsvarte kvinner som var kommet i en slik situasjon, og fremhevet ettervirkningene av domstolens avgjørelse: «Hundrevis har allerede blitt arrestert. Dette kommer rett og slett til å åpne opp slusene for trakassering av kvinner og jenter, fra deres familier og fra myndighetenes side. Domstolene har godkjent undertrykkelsen av dem. Flere tusen i tillegg, vil merke konsekvensene av dette.»

Jahangir og hennes søster tok saken til Saima Imran i 1999. Imran hadde søkt beskyttelse i Dastak fordi hun ønsket skilsmisse fra sin voldelige ektemann. Imran ble senere skutt og drept av sin familie. Drapet regnes som et æresdrap. Jahangir, hennes søster og krisesenteret mottok voldelige trusler tre dager etter drapet.

2000-årene

General Pervez Musharraf tok makten i et militærkupp i 1999.

I 2000 påpekte Jahangir at general Pervez Musharraf og den pakistanske regjering ikke kan bli ansett som forkjempere for menneskerettigheter i Kashmir når Pakistan bryter menneskerettigheter innenlands, og skrev: «En hinduistisk skatteinspektør blir lynsjet i nærvær av hærens personell for angivelig å ha kommet med en bemerkning om skjegget til en handelsmann. Straks etter blir den uheldige hinduistiske tjenestemannen arrestert for å ha begått blasfemi, mens handelsfolk og Lashkar-e-Taiba-aktivister ble tilbudt te under forhandlingene. Den sytti år gamle Mukhtaran Bibi og hennes gravide datter Samina vansmekter i Sheikhupura fengsel, etter falske anklager om blasfemi».

I 2002 ble hun tildelt Lisl and Leo Eitinger Prize (UiOs menneskerettighetspris). I den forbindelse holdt hun en forelesning ved Universitetet i Oslo.

Asma Jahangir tjenestegjorde som FNs spesialrapportør for utenomrettslige henrettelser (1998–2004) og for religions- og trosfrihet (2004–2010). Jahangir var blant de 29 ekspertene som utarbeidet Yogyakarta-prinsippene, et menneskerettighetsdokument som krever sikring av rettighetene til LHBT-personer og kjønnslikhet. 

I mai 2005 arrangerte Jahangir, HRCP, og andre organisasjoner en symbolsk maraton med både mannlige og kvinnelige deltagere i Lahore for å kaste lys på vold mot kvinner. 900 tilhengere av den islamistiske politiske alliansen Muttahida Majlis-e-Amal bevæpnet med skytevåpen, batonger og molotovcocktailer hadde tidligere angrepet deltagere i en maraton med både menn og kvinner i Gujranwala, og Musharrafs regjering snudde i spørsmålet om å tillate offentlige sportsaktiviteter med mannlige og kvinnelige deltagere. Jahangir og andre deltagere ble angrepet av politiet med batonger og forsøkt kledt nakne, etter ordre fra politimennenes sjefer. Jahangir uttalte: «Mange mennesker prøvde å dekke ryggen min fordi jeg kunne bare føle det, jeg ikke kunne se ryggen min. Da de satte meg i politibilen forsikret dem at mitt bilde ble tatt mens ryggen min var naken. Dette var bare for å ydmyke, dette var rett og slett bare for å ydmyke meg.»

I 2007 deltok Jahangir i advokatbevegelsen som kjempet for frie valg og et reelt demokrati. Pervez Musharraf erklærte unntakstilstand i november 2007. FNs høykommissær for menneskerettigheter, Louise Arbour, uttrykte bekymring over Musharraf-regjeringens arrestasjon av Jahangir og andre advokater, menneskerettighetsaktivister og dommere. Jahangir sendte en e-post fra sin husarrest på 90 dager, og bemerket at general Musharraf hadde mistet hodet. Musharraf arresterte progressive og sekulære individer, mens terrorister ble tilbudt våpenhvile og forhandlinger.

2010-årene

I 2010 ble Jahangir den første kvinnelige presidenten i Pakistans høyesterettsadvokatforening. Ifølge avisen Dawn var dette en seier for progressive krefter og kvinnerettigheter. Hun var også visepresident hos International Federation for Human Rights i perioden 2010-13. I 2012 dro hun på FN-oppdrag for å samle inn informasjon om israelske bosetninger.

NDTV (New Delhi Television) rapporterte 3. september 2013 at amerikanske etterretningsorganisasjoner hadde avdekket bevis for at pakistanske sikkerhetstjenestemenn ønsket å myrde Jahangir i India. Samtidig hadde ikke etterretningsorganisasjonene noen informasjon om denne planen var godkjent av ISI eller ikke. 

I 2014 engasjerte FN Jahangir som ekspert i granskingen av Sri Lankas brudd på menneskerettighetene.

I 2016 representerte Jahangir terrordømte som var dømt av militære domstoler i Høyesterett. Jahangir anket alle dommer avsagt av militære domstoler, inkludert dommer som medfører dødsstraff, men Høyesterett forkastet ankene enstemmig. I 2016 ble hun utnevnt til FNs spesialrapportør for menneskerettighetssituasjonen i Iran, et oppdrag hun fortsatte å ha fram til sin død i februar 2018.

18. januar 2017 holdt Jahangir et Amartya Sen-foredrag på London School of Economics. Hun etterlyste et liberalt narrativ som mottiltak til religiøs intoleranse, som hun mente påvirket institusjoner og politikk i hennes eget hjemland, så vel som i modne demokratier. Hun understrekte at det eksisterer «straffefrihet i stor skala» for forbrytelser begått i religionens navn, og at dette må løses på nasjonalt så vel som internasjonalt. Hun trakk fram intoleransen til Myanmars demokratiaktivist Aung San Suu Kyi som et eksempel, og viste til hennes manglende vilje til å beskytte rohingya-muslimene. Jahangir sa videre: «I 1986 fikk Pakistan blasfemiloven. Så mens vi hadde bare to saker om blasfemi før det året, har vi nå tusenvis. Det viser at man bør være forsiktig dersom man bringer religion inn i lovgivningen, fordi loven i seg selv kan bli et redskap for forfølgelse.» Jahangir var motstander av politisering av religion. Hun mente at terrorangrepet i 11. september 2001 i USA hadde ført til feilslutninger, blant annet ved å skjære alle muslimer over én kam. Videre hadde angrepet ført til religiøs intoleranse som svar på grusomhetene og krav om regimeskifter. Hun mente at polariseringen også hadde vanskeliggjort ytrings-, forenings- og forsamlingsfriheten i land som India og USA. Hun sa:   

Vi har aldri tatt de riktige lærdommene. Vi gikk aldri til roten av problemet. Når du begynner å politisere religion så leker du med ilden, og da blir du også brent. En annen lærdom vi ikke tok er at muslimer ikke er homogene. 

I desember 2017 ba Jahangir om opprettelsen av en parlamentarisk komité som skulle bringe på det rene hvem som stod bak Faizabad-protestene det året. Hun spurte: «Vi trenger å vite hvordan hæren ble en garantist i løpet av forhandlingene mellom regjeringen og demonstrantene. Hvorfor penger ble fordelt mellom demonstrantene.» Faizabad-protestene var ledet av en islamistisk organisasjon som ønsket å fjerne justisminister Zahid Hamid. Foranledningen var en endring i eden i valgloven som pakistanere må avlegge før de kan stille til valg. På grunn av denne endringen ble regjeringen til Nawaz Sharif oppfattet som ettergivende overfor ahmadiyyamuslimer, og justisminister Zahid Hamid ble beskyldt for å være ahmadiyyamuslim og for å ha gjort seg skyldig i blasfemi. Endringen ble trukket tilbake, men justisministeren gikk likevel av grunnet islamistenes protester i Faizabad og andre steder i landet. Eden avsverger Mirza Ghulam Ahmad, ahmadiyyamuslimenes messias.

Asma talte mot høyesterettsdommen som avsatte statsminister Naawaz Sharif i 2017. Medlemmer av militær etterretning deltok i det felles etterforskningsteamet som undersøkte anklagene om korrupsjon rettet mot Sharifs familie. Jahangir spurte dommerne retorisk om hva de ville ha syntes om Inter-Services Intelligence (ISI) og MI satt i Supreme Judicial Council. Jahangir kritiserte de militæres innblanding i politikken og rettssystemet, og påpekte at ytringsfriheten i Pakistan ikke tillater kritikk mot dem. Jahangir anbefalte den avsatte statsministeren om å søke lettelser for sin situasjon gjennom folket.

Ifølge den pakistanske magasinet Herald går «mange mennesker berserk hver gang hennes navn nevnes», og legger til at «ofte ville, ubekreftede påstander rettes mot henne.» HRCP generelt og Asma Jahangir spesielt ble anklaget for å være «'forrædere' og 'amerikanske agenter' som prøver å sverte Pakistan og ødelegge landets sosiale og politiske system i kvinnerrettigheters og ikke-muslimers rettigheters navn.» Herald bemerket at hennes stil i rettsrommet hadde en «beregnet aggresjon, humor og skarpe one-liners.»

Død 

Jahangir fikk hjerneslag som førte til hjerneblødning i Lahore den 11. februar 2018, og døde senere på sykehus 66 år gammel.
Hun etterlot seg sin ektemann, en sønn og to døtre. Jahangir ble bisatt ved Gaddafi Stadium i Lahore. Både menn og kvinner ba sammen under seremonien.

Ifølge den pakistanske nobelprisvinneren Malala Yousafzai var Jahangir en «frelser for demokrati og menneskerettigheter».

Bokutgivelser 
Jahangir har skrevet to bøker: The Hudood Ordinance:  a divine sanction?: a research study of the Hudood ordinances and their effect on the disadvantaged sections of Pakistan society. (1990) og Children of a Lesser God: Child Prisoners of Pakistan (1993).

Æresbevisninger 
Jahangir mottok flere priser. I 2014 fikk hun Right Livelihood Award, sammen med Edward Snowden, for sitt forsvar for menneskerettigheter i Pakistan under «svært vanskelige og komplekse situasjoner og stor personlig risiko.» Jahangir ble posthumt tildelt Nishan-e-Imtiaz i 2018.

Hun hadde også æresdoktorater fra Universitetet i St. Gallen (1998), Queens University (1998), og Amherst College (2003) og Pennsylvania State University (2016).

Se også
 Malala Yousafzai

Fotnoter

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Human Rights Commission of Pakistan
 AGHS Legal Aid Cell

Menneskerettighetsaktivister
Advokater
Pakistanere
Personer fra Lahore
Aktivister fra Asia