Leo Alexander

Leopold «Leo» Alexander (1905–1985) var en østerrikskfødt amerikansk psykiater og nevrolog. Han var sammen med Andrew Conway Ivy et hovedvitne under Legeprosessen, en av de etterfølgende Nürnbergprosessene. Aktoratets Telford Taylor og James McHaney baserte i stor grad saken på disse to ekspertvitnene. Han medvirket som ledd i Legeprosessen til utforming av «Nürnberg-kodeksen» (engelsk: Nuremberg Code; tysk: Nürnberger Kodex) for medisinsk etikk i forbindelse med forskning. Dommer Harold Sebring inkluderte disse 10 prinsippene i sitt avsluttende kommentar.

Bakgrunn 
Leopolod «Leo» Alexander ble født 11. oktober 1905 i Wien (i det daværende Østerrike-Ungarn) i en intellektuell, assimilert og velutdannet jødisk familie. Før første verdenskrig var Wien det store keiserrikets kosmopolittiske, moderne og multietniske sentrum. Wiens kulturliv satte preg på Leo Alexander i oppveksten. Omkring 10 % av byens innbyggere var jødiske og flere personer av jødisk bakgrunn gjorde seg bemerket i kultur, vitenskap og forretningsvirksomhet. Under Franz Josefs lange regjeringstid opplevde jødene frihet og relativ trygghet. En stor del av jødene var assimilert til tyskspråklig kultur og hadde antatt en tysk identitet. Politisk var en stor del av jødene i Wien sosialdemokratiske eller sosialliberale, og la vekt på innsats og kvalifikasjoner fremfor nedarvede privilegier. Ungdom av jødisk bakgrunn gjorde det godt i utdanningssystemet og opp mot 40 % av legestudentene var av jødisk bakgrunn. 

Leos far Gustav Alexander (1873–1932) var professor ved universitetet i Wien og en fremstående øre-nese-hals-spesialist kjent for å ha formulert «Alexanders lov». Gustav Alexander var også medisinsk rådgiver for det keiserlige hoff i Wien. Faren Gustav ble drept på åpen gate i Wien av en tidligere pasient. Gustav Alexander var venn av Paul Federn som hadde felles interesse for psykoanalyse (Federn var en nær venn av Sigmund Freud). Hans mor Gisela Rubel-Schäfer Alexander hadde doktorgrad i filosofi. Faren var streng og ufølsom overfor barna. Moren Gisela (1876-1932) var født Galicja helt øst i keiserriket. Hun arvet en betydelig formue som i utgangspunktet gjorde henne økonomisk uavhengig og som i Leos oppvekst ga familien bekvem tilværelse. Hun tapte en stor del av formuen i forbindelse med første verdenskrig og inflasjonen etter krigen. Leos oppvekst i et velstående og intellektuelt miljø ga ham mulighet til å utvikle interesser for arkeologi og kulturhistorie, og han drømte som gutt om å bli historiker med antikken som spesiale. I tenårene fikk han være med på uformelle visiter på sykehuset. Leo Alexander fullførte Abitur i 1923 og fullførte legestudiet i Wien i 1929. Han begynte som student under politisk og økonomisk urolige tider i Tyskland og Østerrike. Rasehygiene og eugenikk ble populært og noen av professorene argumenterte for at mentalt og fysisk funksjonshemmede burde steriliseres. Onkelen Robert Alexander utvandret til USA da situasjonen for jødene i Wien ble uholdbar.

Alexander behersket engelsk, tysk og mandarin samt italiensk, spansk og fransk. Han lærte engelsk, fransk og italiensk fra tidlig i tenårene, på gymnaset dessuten latin og gresk. Religion spilte en ubetydelig rolle i oppveksten. Leo Alexander hadde trolig en bar mitzvah i trettenårsalderen og lærte i den forbindelse trolig noe hebraisk.

Alexander ble statsborger av USA i 1938. Han døde 20. juli 1985 i Boston.

Virke

Tidlig karriere
Som legestudent publiserte han sitt første vitenskapelige arbeid i 1926. I studietiden fikk han særlig interesse for nevrologiske tilstander og var 1928 et semester hos Oskar Vogt ved det prestisjetunge Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft institutt for hjerneforskning (nå Max-Planck-Institut für Hirnforschung) i Berlin. Alexanders forskning skjedde innenfor fokus på arvelighet og eugenikk som var populært på den tiden. Da han studerte pasienter med schizofreni i Hessen-Nassau skjedde det trolig uten pasientenes samtykke. Han kartla blant annet en familie med 100 levende medlemmer der flere hadde vært pasienter på psykiatriske sykehus. Han avsluttet studien i Hessen-Nassau 20. januar 1933 og begynte på reisen til Beijing 1. februar (dagen etter at Hitler kom ble kansler). Alexander etablerte kontakt med institusjoner i Hadamar, Eichberg og Herborn; disse ble noen år senere del av nazistenes eutanasiprogram (Aktion T4) der tusenvis av pasienter ble avlivet. Ved Kaiser-Wilhelm-instituttet ble han kjent med Julius Hallervorden som senere drev forskning på hjerner tatt fra T4-offer. Etter legestudiet spesialiserte han seg i nevrologi og psykiatri hos Karl Kleist i Frankfurt am Main. Han fikk Rockefeller-stipend for å undervise i Beijing.

Til USA
I 1933 skulle Alexander returnere fra Kina til Frankfurt for å tiltre en stilling; Kleist advarte ham mot å komme til Europa under den rådende politiske situasjonen. Alexanders søster fikk samme advarsel. Kleist anbefalte ham å ble værende i Beijing. Med støtte fra William G. Lennox fikk Alexander i 1934 en stilling ved Worcester State Hospital i Boston. Han ble der kjent med Merrill Moore, en kjent psykiater og dikter.

I 1941 ble han associate professor ved Duke University. Da USA kom med i andre verdenskrig gikk han inn i tjeneste som lege i flyvåpenet og ble stasjonert i East Anglia. Alexander fokuserte på utmattelse hos personell i bombefly. Han hadde majors rang ved slutten av krigen.

Rettsoppgjøret i Tyskland

På grunn av språkunnskapene og østerriksk/tysk utdanning ble han utpekt til å medvirke til gransking av det tyske militæres medisinske arbeid under nazismen, spesielt innenfor nevrologi og relaterte fysiologiske områder. Alexander fikk alle fullmakter til å etterforske det han fant relevant. Dette arbeidet inngikk i den amerikanske militære administrasjonens omfattende gransking av Tyskland etter oppløsningen av det tredje riket.

Alexander kom til München 23. mai 1945, to uker etter kapitulasjonen. Han besøkte blant annet Ebensee konsentrasjonsleir. Han besøkte laboratorier, intervjuet overlevende fra konsentrasjonsleirene, møtte leger og deres assistenter, og leste rapporter fra medisinske eksperimenter utført i konsentrasjonsleirer inkludert kuldeforsøk i Dachau utført av Sigmund Rascher. Han innså at noen av forsøkene kunne ha militær verdi blant metoder for oppvarming av nedkjølte personer reddet opp fra sjøen. Alexander undersøkte det tyske flyvåpenets forsøk med rask og hurtig trykkforandring for flypersonell. Han la merke til at de tyske legene var ivrige etter å samarbeide med den amerikanske okkupasjonsmyndigheten og ville gjerne diskutere forskningen med amerikanske leger som de antok hadde lignende faglige interesser. På reise i Tyskland og Østerrike møtte han blant annet Hanna Reitsch og Charles Lindbergh. I brev til sin kone i USA beskriver han sjokket over alt han så. 

Han returnerte til London i slutten av juni og skrev en serie rapporter som (til hans skuffelse) ble stemplet «restricted» slik at de ikke ble offentliggjort. Han ble demobilisert i september 1945 og reiste hjem til USA. Han forble i reservestyrkene med graden oberst (colonel). Alexander ble utnevnt som medisinsk rådgiver for den amerikanske krigsforbryteretterforskningen. En stor del av de originale skriftlige bevisene på eksperimenteringene ble forsøkt ødelagt før de allierte frigjorde konsentrasjonsleirene. Betydelig skriftelig materiale ble senere avdekket fordi det hadde vært omfattende skriftlig kommunikasjon mellom leirene og Heinrich Himmler. Alexander sammenstilte etter krigen en rapport på 228 sider om kuldeforsøkene i Dachau, vedlagt i Alexanders rapport var en fullstendig rapport på 56 sider sendt til Himmler og signert legene Holzloehner, Rascher og Finke 21. oktober 1942.  

I 1945 ga han ut rapporten Public mental health practices in Germany. Alexander konkluderte med at det i Tyskland hadde skjedd en utglidning i legenes holdning og denne utglidningen var mulig fordi legene aksepterte ideen om at det fantes liv som ikke var verdt å leve. Etter krigen sørget han for at 40 polske fanger som hadde blitt mishandlet av Josef Mengele fikk behandling i USA.

Legeprosessen og Nürnberg-kodeksen

Han reiste tilbake til Tyskland i 1946 for å medvirke ved Legeprosessen. Alexander opptrådte som ekspertvitne blant annet 20. desember 1946 og viste for retten arr og varige men overlevende hadde fått etter eksperimenter. Alexander hadde på forhånd undersøkte skadene nøye og tatt detaljerte notater. Alexander briefet aktoratet om hva som ville bli presentert. De tiltalte var Alexanders tidligere kollegaer fra hans tid i Tyskland.

Det har i ettertid vært uklart om Nürnberg-kodeksen skulle tilskrives Alexander, dommerne eller Andrew Ivy. Alexander formulerte tidlige utkast av Nürnberg-koden i notater til Telford Taylor underveis i rettsprosessen. Evelyne Shuster konkluderte med at koden vokste frem av rettssaken der Alexander, Ivy og Sebring alle bidro. To dager før Legeprosessen ga Alexander et notat til Taylor med tittelen Ethical and Non-Ethical Experimentation on Human Beings (etisk og ikke-etisk eksperimentering på mennesker) der Alexander stillte opp tre etisk, juridiske og vitenskapelige krav til eksperimenter med mennesker. I april 1947 leverte Alexander et nytt notat med seks spesifikke betingelser for akseptable forsøk på mennesker. Dommerne brukte en god del av ordlyden i Ivys og Alexanders formuleringer, og tilføyde samtidig tydelig krav om forsøksdeltakernes informerte samtykke og deres rett til å trekke seg. Informert samtykke innebærer blant annet at deltakeren skal ha intellektuell evne til å forstå hva forsøket går ut på. Dommerne formulerte punkt 9 (rett til å trekke seg) som en rett og ikke bare som en retningslinje. Nürnberg-koden var juridiske nyskapinger innenfor pasientrettigheter. Ivy og Alexander hadde lagt til grunn at medisinsk etikk (basert på den hippokratiske ed) for lege-pasient-forhold kunne utvides til å omfatte medisinsk forskning. Den hippokratiske ed omhandler legens relasjon til pasienten og omhandler ikke medisinsk forskning og eksperimenter med mennesker. Alexander og Ivy mente at prinsippene de skisserte var i samsvar med etablert praksis. Alexanders vitnemål var blant annet basert på standarder som gjaldt i Tyskland før krigen. Ifølge Asbjørn Kjønstad ville de tiltalte ha blitt dømt etter norsk strafferett.

Senere karriere
Etter rettsprosessene i Nürnberg gjenopptak han sin medisinske praksis i Boston og ble professor ved Tufts University. I 1949 publiserte han artikkelen «Medical science under dictatorship» (New England Journal of Medicine) på bakgrunn innsikten i medisinsk forskning under nazismen. I 1948-1949 skrev han til sammen fem artikler basert på informasjon innsamlet i Tyskland med fokus hvordan medisinere medvirket til overgrepene under naziregimet. Alexander mente overgrepene utført av legestanden ikke var begrenset til utskudd, men at korrumperingen av faget var gjennomgående. Han forfattet til sammen rundt 300 artikler, bøker og kapitler innenfor mange tema blant annet om sklerose, reflekser, elektrosjokkterapi og medisinsk bruk av hypnose. Han var en periode president for Society for Medical Psychiatry. Han var rådgiver for politiet i Boston og medvirket til etterforskningen av morderen Boston Strangler.

Han advarte om at faren ved totalitære regimer ikke var eliminært selv om nazismen var slått ned. Overgrepene under nazismen var ikke unike for tyskerne og kunnskapen om dette burde være en advarsel til alle, mente han. Alexander observerte at blant annet massedrap som regel ble utført av grupper og mente at det gjorde det lettere for den enkelte å fraskrive seg ansvar og skyld.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Nevrologer fra USA
Psykiatere fra USA
Medisinsk etikk
Personer fra Wien