Delta-binding

I kjemi er delta-bindingen (δ-bindingen) en kovalente binding, der fire lober av en involvert atomorbital overlapper fire lober av den andre involverte atomorbitalen. Denne overlappingen fører til dannelsen av en bindende molekylær orbital med to nodalplan som inneholder den indre nukleære aksen og går gjennom begge atomene.

Den greske bokstaven δ i navnet refererer til d-orbitalen, siden orbitalsymmetrien til δ-bindingen er den samme som den til den vanlige (4-lobede) typen d-orbitaler sett nedover bindingsaksen. Denne typen binding er observert i atomer som har okkupert d-orbitaler med lav nok energi til å delta i kovalent binding, for eksempel i organometalliske specier av overgangsmetaller. Noen rhenium-, molybden- og kromforbindelser inneholder en firedobbelbinding, bestående av en σ-binding, to π-bindinger og en δ-binding.

Orbitalsymmetrien til δ-bindende orbital er forskjellig fra den til en π-antibindende orbital, som har ett nodalplan som inneholder den internukleære aksen og et andre nodalplan vinkelrett på denne aksen mellom atomene.

δ-notasjonen ble introdusert av Robert Mulliken i 1931. Den første forbindelsen identifisert som å ha en δ-binding var kaliumoktaklordirhenat(III). I 1965 rapporterte Frank Albert Cotton at det var δ-binding som en del av rhenium-rhenium-firedobbelbindingen i [Re2Cl8]2−  ionet. Et annet interessant eksempel på en δ-binding er foreslått i cyklobutadienjerntrikarbonyl mellom en jern-d-orbital og de fire p-orbitalene til det festede cyklobutadienmolekylet.

Referanser 

Kjemisk binding