Decodon verticillatus

Decodon verticillatus er en flerårig urt i kattehalefamilien som er utbredt i østlige Nord-Amerika.

Beskrivelse 

Stenglene kan bli opptil 3 m lange, men planten er sjelden høyere enn 90–120 cm. De buede stenglene kan slå rot der de har kontakt med marka, slik at planten danner tette bestander. Basis på stengelen er svampaktig dersom planten står i vann. Stengelen er 4- til 6-kantet og kan være glatt eller håret. Bladene sitter motsatt eller i kranser på 3 eller 4. De er elliptiske, tilspissede, helrandede, opptil 15 cm lange og 4 cm brede. Oversiden er glatt og mørkegrønn, og undersiden lysere og glatt eller håret.

De tvekjønnede blomstene sitter flere sammen i bladhjørnene. De har fem krøllete og purpurrosa kronblad og ett arr med griffel. Det er ti pollenbærere, som er rosa med hvit tipp og har tre ulike lengder. Begeret er kort og rørformet og har fem primære, eggformete tenner som står vekselvis med fem sekundære, linjeformete tenner. Under blomsterstandene sitter det to eller flere høyblad. Frukten er en rund kapsel, 5 mm i diameter, med mange frø som sannsynligvis kan flyte på vannet.

Utbredelse og økologi 
Decodon verticillatus vokser i sumper, myrer og langs kanten av innsjøer. Den står som regel ute i stillestående eller sakte rennende vann, men kan også vokse på fuktig grunn nær vannkanten. Arten er utbredt fra Nova Scotia og Maine i nord sørover til Florida og vestover til østlige Minnesota og østlige Texas.

Blomstene pollineres av honningbier, humler, svalestjerter og andre insekter. Kapslene etes av stokkand, rødfotand, blåvingeand, amerikakrikkand og brudeand. Bisamrotter liker den svampaktige undervannsstengelen.

Fossiler 
Slekta Decodon har bare én nålevende art, men fossiler viser at mangfoldet tidligere har vært større. De eldste fossilene er frø fra campanium for 73,5 millioner år siden som er funnet i Mexico. De neste amerikanske funnene er fra midtre eocen i Britisk Columbia og Oregon. På denne tida var det fortsatt landbruer som gjorde det mulig å krysse Nord-Atlanteren, noe som forklarer at Decodon fantes lengst vest i Europa i midtre eocen.

Den eldste europeiske arten har fått navnet Decodon gibbosus. I sein eocen og oligocen spredte slekta seg i Europa, og en ny art, Decodon vectensis, kom til. Etter at Turgajhavet tørket inn kunne Decodon vandre inn i Asia. To asiatiske arter er kjent fra oligocen, og i miocen var det ganske mange arter i verdensdelen. Fossiler fra pleistocen er ikke kjent fra Asia, så det ser ut som om slekta døde ut da klimaet ble tørrere og kaldere i begynnelsen av pleistocen.

Også i Europa var det en rekke arter i miocen, og slekta fantes da nordover til Danmark og Island. Nye arter oppstod i pliocen, og Decodon overlevde i Vest-Europa i hvert fall til midtre pleistocen. Utbredelsen var da antagelig amfiatlantisk, altså på begge sider av Nord-Atlanteren, men ikke andre steder. I Irland er det funnet et frø som ligner mye på den nålevende nordamerikanske arten i avsetninger fra forrige mellomistid, ipswichian. Dette funnet er ikke nevnt i oversikten over fossiler i Grímsson et al. (2012).

Referanser

Eksterne lenker 
 

Myrtales