Qataban

Qataban eller Kataban (katabansk; , romanisert: qtbn, Qatabān) var et sørsemittisk talende, førislamsk kongerike sør på den arabiske halvøy i området Jemen fra tidlig på 600 f.Kr. til omkring 300-tallet e.Kr. da det forsvant som selvstendig rike. 

Riket lå i området rundt Wadi Bayhan som ligger vest for Hadramaut og sør for Marib i nåværende Jemen. Hovedstaden var Timna, ved Krydderveien som strakk seg fra sørlige Arabia og nordover til Middelhavet. Wadi Bayhan var en av fire wadier som på den tiden dannet sentrum for større politiske enheter, nemlig Saba (riket i Marib), Qataban, Hadramaut og Ma'in (det mineiske rike).

Historie

Forhistorie 
Den tidligste menneskelige besetningen i regionen Qataban dateres til rundt 1900-tallet f.Kr. og besto av en neolittisk befolkning (bondesteinalderen). De eldste bosetningene i området Qatabān er fra 1000- til 900-tallet f.Kr.

Senere ankom flere bølger av semittisktalende innvandrere fra Levanten og Mesopotamia til Sør-Arabia, og brakte flere nye kulturelle elementer, blant annet tidlig keramikk som likevel synes å ha blitt avledet fra forskjellige kilder. De lokale og innkommende kulturene ga etter hvert opphav til den gamle sør-arabiske kulturen som Qatabān tilhørte.

Kongedømme 

Qataban hadde utviklet seg til en sentralisert stat sentrert rundt byen eller tettstedet Timna på slutten av 600- eller tidlig 500-tallet f.Kr. På et tidspunkt i løpet av denne tidlige perioden ble Qatabān styrt av to felles konger, henholdsvis ved navn Hawfiʿamm Yuhanʿim, sønn av Sumhuʿalay Watar, hvorav flere inskripsjoner er kjent, og Yadʿʾab sønn av Ḏamarʿali.

På slutten av 700-tallet f.Kr. var Qataban og det nærliggende kongeriket Hadhramaut opprinnelig allierte av kong Karibʾil Watar fra naboriket Saba, men snart brøt det ut fiendtligheter mellom Karib'il Watar og den katabanske kongen Yadʿʾab. I løpet av 500-tallet f.Kr., hadde Qatabān kommet under kontroll av Saba.[3][6]

Qataban gjenvant sin uavhengighet på slutten av 400-tallet f.Kr., hvoretter det avviste overherredømme til Saba og ble selv en av de dominerende rikene i den sør-arabiske regionen sammen med Ma'in og Hadhramaut.

Qataban var i stand til å erobre Ma'in, og begynte deretter på en vellykket ekspansjonistisk politikk mot Saba og erobret områder inntil Bab el-Mandeb fra sabaerne. Ved 200-tallet f.Kr. utfordret Qataban overherredømmet til Saba i sørlige Arabia. På et tidspunkt en gang rundt 100-tallet f.Kr. dannet Qataban en koalisjon med Hadhramaut, Radman, Maḏay og de arabiske nomadene mot sabaerne. I løpet av denne perioden tok kongene av Qatabān til seg titlene som mukarrib (bokstavelig  «forener»), brukt av lokale hegemonier i Sør-Arabia, og av malik («konge»).

I løpet av 100-tallet f.Kr. tapte Qataban den sørvestlige delen av sitt territorium da stammeforbundet med Himjar løsrev seg fra den rundt 110 f.Kr. og sluttet seg til Saba for å danne kongedømmet Saba og Ḏū-Raydān. Qataban begynte snart å avta, noe som gjorde slutt på den framgangen og posisjonen riket hadde hatt siden 400-tallet.

Den gresk-romerske forfatteren Plinius den eldre skrev at på tidspunktet for den mislykkede ekspedisjonen til Aelius Gallus til Sør-Arabia i 26 f.Kr., var katabanerne dyktige krigere.

Kongedømmet Qataban tok endelig slutt da Hadhramaut og Himjar delte territoriene seg imellom og annekterte dem på slutten av 100-tallet e.Kr.

Referanser

Litteratur 
 
 
Alessandro de Maigret. Arabia Felix, translated Rebecca Thompson. London: Stacey International, 2002. 

 
 Korotayev, Andrey (1995):  Ancient Yemen. Oxford: Oxford University Press, .
 Korotayev, Andrey (1996): Pre-Islamic Yemen. Wiesbaden: Harrassowitz Verlag, .
 Korotayev, Andrey (1997): «Socio-Political Conflict in the Qatabanian Kingdom? (A re-interpretation of the Qatabanic inscription R 3566)», Proceedings of the Seminar for Arabian Studies 27, s. 141–158.

Eksterne lenker 
 
«De fornsydarabiska inskrifterna» i Historiska museet i Stockholm av Jan Retsö, Fornvännen 88(3), s. 161-171

Oldtidsriker
Jemen