Mulasarvastivada

Mūlasarvāstivāda (sanskrit, tradisjonell kinesisk: 根本說一切有部, pinyin: Gēnběn shuō yīqièyǒu bù), ordrett «rot-sarvāstivāda», var en av de tidlige buddhistiske skolene i India. Deres opprinnelse og deres forhold til skolen sarvāstivāda forblir fortsatt stort sett uklart.

Klosterordenen til mūlasarvāstivāda, og dens klosterregler, har levd videre i tibetansk buddhisme. De bar røde kapper, og fikk stor innflytelse på skolene nyingma, sakya og kagyü, som bærer røde kapper den dag idag.

Mūlasarvāstivādavinaya

Klosterreglene i ulike skoler

Det var betydelig divergens i detaljene omkring klosterreglene hos de tidlige buddhistiske skolene, og derfor er den bevarte litteraturen hos de forskjellige skolene svært forskjellig. Theravādaskolens klosterregler er bevart i vinaya pitaka i pālikanonen. I den kinesiske buddhistiske kanon finnes klosterreglene fra fem av de tidlige buddhistiske skolene:

 (1) Mahāsāṃghikavinaya (T. 1425) fra skolen mahāsāṃghika ble oversatt til kinesisk av Fǎxiǎn og Buddhabhadra i årene 416–418 e.Kr.; store deler av denne teksten er også bevart på buddhistisk hybridsanskrit.
 (2) Mahīśāsakavinaya (T. 1421) fra skolen mahīśāsakāḥ ble oversatt til kinesisk i årene 423–424 av Buddhajīva fra Kashmir fra et manuskript som ble bragt fra Sri Lanka av Fǎxiǎn (法顯, 337–422).
 (3) Dharmaguptakavinaya (T. 1428) fra skolen dharmaguptaka; denne ble oversatt til kinesisk av Buddhayaśas og Zhu Fonian i årene 410–412 e.Kr.; det er bevart fragmenter av denne teksten på sanskrit og gāndhārī.
 (4) Sarvāstivādavinaya (T. 1435) fra skolen sarvāstivāda; denne ble oversatt til kinesisk av Kumārajīva (鳩摩羅什, 344–413) i årene 404–409 e.Kr.; det finnes flere fragmenter på sanskrit.
 (5) Mūlasarvāstivādavinaya (T. 1441–1457) fra skolen mūlasarvāstivāda; teksten ble for det meste oversatt til kinesisk av Yijing i årene 703-710 e.Kr.

Klosterreglene til Dharmaguptaka og Theravāda er de som ligger nærmest opp til hverandre, og mahīśāsakaskolens vinaya er nært beslektet med dharmaguptakavinaya.

Den kinesiske oversettelsen

I årene 703–710 e.Kr. foretok Yìjìng (義淨, 635–713) en oversettelse av teksten til kinesisk.

«Analyse av vinaya» (vinayavibhaṅga) tilsvarer tekst # 3 i den tibetanske oversettelsen, og består av 50 bokruller. Teksten ble oversatt av Yìjìng i «sūtraenes oversettelseshall» (翻經院, fān jīng yuàn) i klosteret Dà-jiàn-fú (大薦福寺, dà-jiàn-fú sì) i det 4. året av Jǐnglóng (景龍) – i året 710 e.Kr., under Tangdynastiet.

Teksten fokuserer på 249 klosterregler for munker. Oversetteren Yìjìng merket seg at teksten bærer sterke likheter med «vinaya i ti resitasjoner» (十誦羯磨比丘要用, shísòng lǜ) som tilhørte skolen sarvāstivāda. Det er likevel ikke den samme vinayateksten.

Teksten tar i bruk en omfattende mahāyānaterminologi og benytter esoteriske og tantriske trylleformularer. På dette punkt avviker den både fra «vinaya i ti resitasjoner», såvel som fra «vinaya i fire deler» (四分律, sìfēn lǜ) fra skolen dharmaguptaka. Den er således en typisk blanding mellom lærdommer fra de tidlige buddhistiske skolene og mahāyānaskolen, noe som var typisk for området Nālandā i det østlige India.

Klosterreglene i Tibet
Klosterreglene (vinaya) til mūlasarvāstivāda er bevart i Kangyur (བཀའ་འགྱུར, wylie: bka'-'gyur) i den tibetanske buddhistiske kanon. Disse klosterreglene utgjør første seksjon av Kangyur, og denne seksjonen bærer kort og godt tittelen vinaya  eller ‘dul ba (འདུལ་བ།). Tekstsamlingen er også omtalt som «skrifter om klosterregler, tilhørende den første [dreining av] hjulet [av Buddhas ord]» (འཁོར་​ལོ་​དང་​པོར་​གཏོགས་​པ་​འདུལ་​བ་​ལུང་​གི་​སྐོར།, 'khor lo dang por gtogs pa 'dul ba lung gi skor).

Klosterreglene fordeler seg på syv eller åtte tekster som ble oversatt i det første tiår av 800-tallet av tibetaneren Palgyi Lhünpo,  Jinamitra fra Kashmir, Vidyākaraprabha fra India, Sarvajñadeva fra Kashmir, Dharmākara fra Kashmir og den tibetanske buddhisten Chokro Lüi Gyaltsen. Originaltekstene var etter alt å dømme på sanskrit. Oversettelsen ble finlest og redigert av Vidyākaraprabha og tibetaneren Kawa Paltsek.

Disse tekstene omfatter klosterreglene, deres historie og kommentarer til dem. De inneholder også detaljer om alle reglene for munker, nonner og kvinnelige noviser, såvel som for lekmenn (upāsakas) og lekkvinner (upāsikās). De inneholder en rikdom av detaljer om historien, biografiene og fortellende nedtegnelser som viser hvordan hver enkelt regel oppstod. Tekstenes historiske og kulturelle materiale har paralleller til en betraktelig mengde med sūtra'er, avadānaer og andre verker og avsnitt i Kangyur, og dette utgjør nesten en kanonisk litteratur i seg selv.

Vinayatekstene til andre buddhistiske skoler enn mūlasarvāstivāda finnes ikke i tibetansk oversettelse, og de synes heller ikke å ha eksistert i Tibet. Mens de lærde strides om hvorvidt mūlasarvāstivāda var en egen skole, som var adskilte seg fra sarvāstivāda, så er det et faktum at klosterreglene til mūlasarvāstivāda utgjorde en distinkt litterær sjanger. Denne litteraturen er mange ganger lengre enn noen av de andre fire vinayasamlinger som finnes på kinesisk.

Tekstsamlingen består av syv eller åtte tekster (Toh. 1–7a) som fyller de 13 første bind i Derge Kangyur og Narthang Kangyur (se nedenfor). De er arrangerte i  «de fire klasser med vinayatekster» (འདུལ་བ་ལུང་སྡེ་བཞི་,  'dul ba lung sde bzhi): Grunnlaget for vinaya (Toh. 1), analyse av vinaya (Toh. 2–5), seksjon med mindre spørsmål om vinaya (Toh. 6) og fremtredende beretning om disiplin (Toh. 7–7a).

Vinayavastu: «Seksjoner om vinaya»
Den første av «de fire klasser med vinayatekster» består av teksten Vinayavastu (འདུལ་བ་གཞི་, ‘dul ba gzhi) eller «seksjoner om vinaya». I Dergé Kangyur opptar denne teksten de fire første bindene, og den er inndelt i 17 kapitler eller seksjoner (vastu, tibetansk: གཞི, gzhi). Hver enkelt seksjon handler om et spesielt aspekt av klosterlivet. Teksten tilsvarer Theravādaskolens og pāḷikanonens khandhaka, som er andre del av vinaya pitaka; sistnevnte består av 22 seksjoner eller kapitler.

Både khandhaka og vinayavastu omhandler det buddhistiske felleskapets ritualer, formelle prosedyrer, og disiplinære tiltak som sørger for orden og sosial koherens. Begge tekstene gir detaljer om klær, mat, husly og medisiner blant munkene og nonnene. Vinayavibhaṅga, som er den andre klassen med vinayatekster, beskriver på sin side eder og regler som styrer den enkeltes individuelle adferd. Den sistnevnte tilsvarer sūtravibhaṅga i pāḷikanonen.

Omkring 80% av vinayavastu er bevart på sanskrit i Gilgitmanuskriptene. Også sanskritversjonen består av 17 seksjoner.

I årene 700–711 e.Kr – fra det 1. året av Jiǔ shì (久視) til det 2. året av Jǐng yún (景雲), foretok Yìjìng (義淨, 635–713) en oversettelse av Vinayavastu til kinesisk. Oversettelsen har syv kapitler, som tilsvarer kapitlene 1–4, 6, 8 og 17 i den tibetanske versjonen. Den tibetanske oversettelsen er således mer komplett enn den kinesiske. I den kinesiske buddhistiske kanon er kapitlene presentert som syv adskilte tekster.

I Taishō shinshū daizōkyō (大正新修大藏經) eller «tripiṭaka publisert under Taishōperioden», ofte forkortet Taishō (大正), befinner den seg i bind 23 og 24 som tekstene nr 1444–1450. Bind 22–24 utgjør «vinaya-avdelingen» (律部, lùbù).

I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 37 som tekstene nr 1389–1395. Vi har også oppgitt bind, bokruller og etui i den xylografiske utgaven fra 1236–1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사).

I den nyere Peking-utgaven Zhōnghuá dàzángjīng (大日本續藏經) befinner den seg i bind 39 som tekstene nr 966–971.

I katalogen som ble publisert av Bunyiu Nanjio (1849–1927) i 1883, omtales syvende kapittel som tekst nr 1123; de øvrige kapitlene er fraværende. De seks første kapitlene finnes i tekstsamlingen Dainippon zokuzōkyō (大日本續藏經, forkortet som Zokuzōkyō eller 卍), mens det syvende er fraværende.

Oversettelsen til Yìjìng er beskrevet av Heirman (2008) og Kishino (2013).

1. Pravrajyāvastu: «Seksjon om å vandre fremover»
Den første seksjonen beskriver hvordan klostertilværelsen oppstod. Riten om «å vandre fremover» (sanskrit: pravrajyā) består av den formelle avvisning av livet i en husholdning og inngangen i en buddhistisk orden. På pāḷi kalles dette skrittet pabbajjā, og på tibetansk kalles det rabjung (རབ་བྱུང་།, rab byung). Kapittelet beskriver hvordan dette skrittet startet som en enkel og åpen invitasjon av Buddha, og deretter utviklet seg til et gjennomtenkt rituale med adgangskriterier som kunne oppfylles av munker med tilstrekkelig kunnskap og pålitelighet.

Kapittelet består av tre deler. Den første delen («Śāriputra») forteller om den åndelige søken til Buddhas disipler Śāriputra  og Maudgalyāyana. Den gir den historiske bakgrunnen for fremveksten av den buddhistiske orden mot et bakteppe av andre munkeordener som var aktive i det østlige Ganges-bassenget i det femte århundre f.Kr.

I pravrajyāvastu kalles Śāriputra for Upatiṣya (ཉེ་རྒྱལ།, nye rgyal) og Maudgalyāyana kalles for Kolita (པང་ནས་སྐྱེས།, pang nas skyes). De var de fremste av Buddhas disipler, men i begynnelsen var de begge unge braminer, som var velbevandret i de vediske skrifter og som var spådd en lys fremtid. Upatiṣya var en brilliant fortolker av Vedaene, mens Kolita var en talentfull lærer som var forventet å etterfølge sin far som kongelig prest eller purohita (མདུན་ན་འདོན་པ།, mdun na ’don pa) for kongen av Rājagṛha. De to møttes og ble kjent under en fest for nāgákongene Giri og Valguka. Der ble de begge enige om å søke medlemskap i en orden av forsakelse (རབ་བྱུང་།, rab byung) etter å ha fått foreldrenes samtykke.

De to søkerne sikret seg audiens hos seks ledende tīrthika-lærere, men fant at den praksis og filosofi de underviste i var ødeleggende. Deretter møtte de læreren Sañjayin eller Śāstā Sañjayin (སྟོན་པ་ཡང་དག་རྒྱལ།, ston pa yang dag rgyal) som hadde «trukket seg tilbake inn i forsakelse». De var imponerte og sluttet seg til hans orden etter å ha hørt hans filosofi. Den gikk ut på at «dharma er sannhet og ikke-vold; den fredfulle, tidløse, udødelige og konstante tilstand er brahman». Om ikke lenge døde imidlertid Sañjayin og de to må fortsette på sin vei.

Den første delen innledes med en opptegnelse av krigene mellom kongedømmene Anga og Magadha, fortsetter med å beskrive Buddhas fødsel og omtaler brahminene Māṭhara (གནས་ལེན་གྱི་བུ།, gnas len gyi bu) og Tiṣya (སྐར་རྒྱལ།, skar rgyal). Sistnevnte var en Lokāyata-filosof fra Dakṣiṇa. Først etter 30 sider om krig og genealogi, møter vi de to hovedpersonene. I de 17 seksjoner av den tibetanske Vinayavastu er det innvevd en av de mest omfattende biografier av Buddha som er tilgjengelig på noe språk. Disse første tilsynelatende avledninger, er derfor starten på en episk fortelling som tar form over de 2436 sider av Vinayavastu i Dergè Kangyur. Forfatterskapet er ukjent, men kapittelet har en sammensatt natur og må være komponert av flere forfattere.

Den andre delen beskriver de tre utviklingsstadiene i opptaksritualet: (a) Buddhas første informative invitasjon (b) den tidlige rite uten de strenge opptakskriterier som kom senere og (c) det moderne rituale eller vartamānakalpa (ད་ལྟར་བྱུང་བའི་ཆོ་ག, da ltar byung ba’i cho ga). Opptak av kvinner er omtalt i Vinayakṣudrakavastu (Toh. 6).

Et kort mellomspill med tittelen «utspørring av upāsena» (ཉེ་སྡེ།, nye sde) formulerer vilkårene for den nye munkens lærlingeplass under en eldre munk. Det formulerer også vilkårene for når en munk er moden til å bli lærer og selv fungere som foresatt eller upādhyāya (མཁན་པོ།, mkhan po) eller som instruktør eller ācārya (སློབ་དཔོན།, slob dpon).

Den opprinnelige rite var svært enkel. Postulanter, i dette tilfelle Upatiṣya og Kolita, spurte Buddha om å tilsluttes ordenen. Gjennom den enkle invitasjonen «Kom munker. Lev det hellige liv eller brahmacarya (ཚངས་སྤྱོད།, tshangs spyod)», ble postulantene akseptert. Denne enkle invitasjonen er kjent som «ordinering ved å si: Kom munker !» eller ehibhikṣukā upasaṃpadā (དགེ་སློང་ཚུར་ཤོག་གི་བསྙེན་པར་རྫོགས་པ།, dge slong tshur shog gi bsnyen par rdzogs pa). Men etter hvert som buddhismen fikk flere tilhengere, ble det mindre praktisk for Buddha å ordinere hver postulant. Å se og møte Buddha personlig, innebar for mange en lang og strevsom reise. Da Buddha hørte om en postulant som hadde dødd på veien, fikk det buddhistiske fellesskapet (saṃgha) tillatelse til å foreta ordinasjon eller upasaṃpadā (བསྙེན་པར་རྫོགས་པ།, bsnyen par rdzogs pa). Dette tidlige rituale blir kalt purākalpa (སྔོན་གྱི་ཆོ་ག, sngon gyi cho ga) eller den tidlige rite.

Den nye riten krevde at postulantene sendte en forespørsel til det lokale saṃgha tre ganger, hvoretter en tjenestegjørende munk reiste til det lokale saṃgha og behandlet forespørselen. Forsamlingen viste sitt samtykke ved å forbli i taushet, og postulanten ble formelt innlemmet i ordenen og ble ordinert.

Den tidlige rite opptok nye medlemmer uten bestemmelser for å lære dem opp. Den nye riten løste et logistisk problem uten å hjelpe nye medlemmer i å etablere en moralsk kodeks og en ny livsstil. Enkelte nye munker manglet følelsen av dekorum og oppførte seg dårlig. Lokale brahminer og husmenn klaget endog over å bli trakkasert av munkene. De nye munkene kom til byen for å be om almisser, uryddig og ukorrekt kledd, snakket skingrende med høye stemmer, oppførte seg vilt, og krevde at de ble matet.

Når en munk ble syk og døde av mangel på pleie, følte de eldre munkene en forpliktelse til å handle. Grove forsømmelser gjorde at det buddhistiske fellesskapet ba Buddha om å gripe inn. Etter litt overveielse skapte Buddha stillingene foresatt og instruktør.

Men igjen fant munkene seg selv i et dilemma, fordi de ikke visste hvordan de skulle akseptere og ordinere postulanter. Det ble derfor laget en lengre og mer formell rite med strengere adgangskriterier, ordinering og en inndeling i (a) legmenn eller upāsaka (དགེ་བསྙེན།, dge bsnyen), (b) noviser eller śrāmaṇera (དགེ་ཚུལ།, dge tshul) og munker. Denne rite er den som har blitt fulgt til denne dag, og som er kjent i tradisjonen som «den nåværende tidens rite» eller vartamānakalpa (ད་ལྟར་བྱུང་བའི་ཆོ་ག, da ltar byung ba’i cho ga).

Den tredje delen («Tīrthikas») beskriver omstendighetene som førte til det moderne rituale. Tīrthikas (མུ་སྟེགས་ཅན།, mu stegs can) var religiøse og filosofiske ordener som var samtidige med den tidligste buddhismen, deriblant jainismen, jaṭilaene, ājīvikaene og cārvākaene. I Gilgit-manuskriptene kalles de tīrthya. Begrepet refererte opprinnelig til ikke-brahmanistiske asketordener som stod utenfor det hinduistiske samfunn. Śrāmaṇyaphala sūtra (som finnes både på sanskrit, pāḷi, kinesisk og tibetansk) gir en mer detaljert beskrivelse av disse seks ordeners filosofi.

Orientalistene knytter flere av tīrthika-lærerne til spesifikke historiske personer: Jñātiputra (གཉེན་གྱི་བུ་གཅེར་བུ།, gnyen gyi bu) er bedre kjent som Mahāvīra, lederen av Nirgrantha eller digambararetningen og den siste tirthankara; Gośālīputra (གནག་ལྷས་ཀྱི་བུ།, gnag lhas kyi bu) var en prominent leder for ājīvikaene; Pūraṇa (རྫོགས་བྱེད།, rdzogs byed) har blitt kalt den fremste av 500 ājīvikaer, selv om filosofien som tilegnes ham verken ligner på Gośālīputra's fatalisme eller på digambararetningen som buddhister noen ganger omtaler som ājīvikaer.

De ekskluderende kriteriene, som anses for å være «hindringer eller antarāyikadharma (བར་ཆད་ཀྱི་ཆོས།, bar chad kyi chos) for ordinasjon», forklares alle gjennom opprinnelseshistorier (nidāna, gleng gzhi). Denne tredje delen forteller historien om Saṅgharakṣita (དགེ་འདུན་འཚོ།, dge ’dun ’tsho) som forklarer hvorfor nāgaer (vesener som kan anta menneskelig form) ikke har adgang til den buddhistiske orden. I en historie om Saṅgharakṣita og en nāga-munk, er det innbakt flere mindre opprinnelseshistorier, deriblant om hva en administrator kan forventes å gjøre rede for og hvorfor en munk ikke skal undervise uten først å bli bedt om å gjøre det.

Denne seksjonen inneholder også flere avadānas – didaktiske historier eller «karmiske historier» som forklarer en gitt omstendighet i lys av tidligere handlinger og hva som frembragte den. Èn av avadānaene forteller om hvordan en form-skiftende nāga antar menneskelig form og forvandles til en munk. Andre forteller om hva som skjer med munker som kjemper om maten, som ødelegger det buddhistiske felleskapets eiendom, og som holder tilbake mat og drikke fra andre munker.

En vedisk seers sarkastiske bemerkning om buddhistiske munkers tilbøyelighet til å forkynne ved den minste provokasjon, blir påskuddet for at Saṅgharakṣita forkynner Nagaropama sūtra. Videre blir Saṅgharakṣita's bestrebelser om å etablere buddhismen i nāga'enes land en mulighet til å diskutere «de fire āgama'er» i sūtra pitaka. Sammenflettingen av sjangre viser hvordan teksten er et sammensatt collage, hvor historier, sūtraer og klosterdisiplin veves inn i en instruerende fortelling.

Den 31. oktober 2018 publiserte Padmakara Translation Group en engelsk oversettelse av den tibetanske pravrajyāvastu. Dette var første gangen den tibetanske versjonen ble oversatt til et vestlig språk. I 1983 publiserte Helmut Eimer og Frank-Richard Hamm en kritisk analyse av den tibetanske versjonen på tysk, men de foretok ingen oversettelse.

I 1939 publiserte Nalinaksha Dutt en kopi av sanskrit-teksten til Vinayavastu, gjengitt i devanāgarīskrift, herunder Pravrajyāvastu. Teksten var hentet fra Gilgitmanuskriptene som ble oppdaget i 1931. I 1967 og 1970 publiserte Dr. Sitansusekhar Bagchi en tilsvarende sanskrit-tekst i to bind med tittelen मूल्सर्वास्तिवादविनयवस्तु – Mūlasarvāstivādavinatavastu.

Vinayavibhaṅga
Den andre seksjonen handler om en analyse av vinaya, herunder 364 eder (Toh. 4) for nonner og 253 eder (Toh. 2) for munker. I tillegg omtales 26 eder for noviser, 8 eder for fasting og 5 eder for lekmenn og lekkvinner. Tekst nr 3 og nr 5 gir detaljerte forklaringer på hvorfor forskjellige regler i klosterdisiplinen oppstod.

Vinayakṣudrakavastu
Den tredje seksjonen består av den sjette teksten. Det dreier seg om mindre spørsmål om vinaya, som ikke er dekket av de 17 kapitler i Vinayavastu. Denne teksten kan derfor betraktes som et «langt tilleggskapittel» til de 17 kapitlene.

Vinayottaragrantha
Den fjerde seksjonen består av Vinayottaragrantha, den syvende teksten (Toh. 7). Dette er en samling av omkring ti underseksjoner, som muligens har vært uavhengige tekster. De sørger for forsterkede forklaringer på klosterreglene og deres historie. Det finnes to versjoner av teksten i tibetansk oversettelse, som her er nummererte Toh. 7 og Toh. 7a. Den andre versjonen er den mest komplette. Den første inneholder bare spørsmålet til Upāli, mens den andre inneholder samme tekst sammen med en mengde andre. Kolofonene og katalogen til Derge Kangyur antyder at begge versjoner ble bevart fordi det var forskjellige grader av autentifisering av deres respektive innhold.

Den kinesiske versjonen

Den tibetanske versjonen

Referanser

Kilder

Nettsteder

Bøker og tidsskrifter

 
 Yamagiwa Nobuyuki (2003). "Recent Studies on Vinaya Manuscripts". Journal of Indian and Buddhist studies 52 (1), 339-333 
 Satoshi Hiraoka (1998). "The Relation between the Divyavadana and the Mulasarvastivada Vinaya". Journal of Indian Philosophy 26 (5), 419-434

Sarvāstivāda
Vinaya
Kangyur
Taishō Tripiṭaka (bind 22-24)