17. mai-grunnloven

17. mai-grunnloven ble vedtatt av Norges første grunnlovgivende forsamling – Riksforsamlingen på Eidsvoll – den 17. mai 1814. Samme dag valgte forsamlingen prins Christian Frederik til Norges konge. Han var tronarving til Danmark og Norge, stattholder siden mai 1813, og fra 19. februar norsk regent. 17. mai-grunnloven varte i nesten 6 måneder før den ble endret av et nytt overordentlig Storting høsten 1814 etter forhandlinger med svenske utsendinger. Etter å ha vedtatt Novembergrunnloven valgte Stortinget den Sveriges konge Karl II til konge av Norge.

Ved Kieltraktaten av 14. januar 1814 måtte Frederik VI av Danmark og Norge avstå Norge til Sveriges konge og hans etterfølgere. Grunnloven av 17. mai 1814 sluttførte et halvt års norske bestrebelser på å trosse denne tronoverføringen og erklære norsk selvstendighet. Sverige godtok ikke Norges nye grunnlov eller valget av Christian Frederik som konge. I slutten av juli 1814 gikk svenske tropper til angrep på Norge for å hevde bestemmelsene i Kieltraktaten. Norge ble tvunget til å inngå en avtale om våpenhvile 14. august 1814 i Moss – Mossekonvensjonen. I tråd med Mossekonvensjonen ble det valgt et overordentlig Storting som kom sammen 7. oktober 1814, og som 4. november 1814 vedtok en revidert grunnlov. Novembergrunnloven var i hovedsak identisk med 17. mai-grunnloven, men endringer som var nødvendige for å inngå i en personalunion med Sverige under en felles konge.

Bakgrunnen for 17. mai-grunnloven 

Under forhandlingene om Kielfreden i desember 1813 foreslo den svenske generalen og tronfølgeren Karl Johan først en ren innlemmelse av Norge som et slags krigsbytte - og kompensasjon for tapet av Finland i Napoleonskrigene. Det første svenske forslaget til artikkel 4 sa at de norske amtene «skall hädanefter med full äganderätt och suveranitet tillhöra konungariket Sverige och därmed förbliva införlivade».

Traktatens endelige artikkel 4 bestemte derimot at Norge skulle være et «Konunga-Rike» og «skola hädanefter under full ägo och öfwerherrskap tillhöra Hans Maj:t Konungen af Swerige, och utgöra ett Konunga-Rike förenadt med Sverige». Etter den endelige traktaten skulle Norge altså være et eget kongerike, men i union med Sverige som den svenske konges eiendom. Mye tyder på at Karl Johan hadde fått rapporter fra Norge om anti-svenske holdninger og om de nasjonale selvstendighetsønsker og krav som hadde utviklet seg der. Det var derfor Karl Johan som selv endret tekstforslagene og ga løfter om en egen grunnlov.

I den endelige traktaten forpliktet Sverige seg til å anerkjenne de lover og friheter nordmennene hadde på den tid da freden ble sluttet. For nordmennene betydde det at man startet den avgjørende runde av selvstendighetskampen med Kieltraktatens garanti om videreføring av et norsk universitet, et nasjonalt rettsvesen med en ny Overkriminalrett, regional administrasjon under fire stiftamtmenn, en de facto sentralbank og eget pengevesen, og en norsk forsvarshær på inntil 30 000 mann ledet av overveiende norske offiserer.

Men hverken parlament eller regjering var innført i Norge før traktaten ble inngått, og det lå ikke håndfaste løfter om en så utstrakt suverenitet i selve avtalen.

Traktatens artikkel 16 bestemte at begge lands konger umiddelbart skulle utstede proklamasjoner til innvånerne i de land som var avstått og «indbyde dem til med Rolighed at modtage deres nye Souverainers Tropper, som maatte komme ind i deres Land». I tråd med dette utstedte Frederik VI et åpent brev  datert 18. januar 1814 om «Norges Afstaaelse til Sverrig». Men Sverige kunne foreløpig ikke sette militær makt bak verken danskekongens avståelse eller sin egen proklamasjon om maktovertakelse i Norge, som med stattholder Christian Frederiks velsignelse ble trykt i avisen Tiden den 5. mars. Han mottok 16. januar brev om at Kongen hadde avstått Norge og at danske sendebud var på vei til Kiel for å forhandle om vilkårene.
 
Den 24. januar ankom brevet som informerte om Kieltraktaten og kongens avståelse av Norge til svensk suverenitet. Uten Kongens samtykke tok Christian Frederik til orde for norsk reisning mot unionsplanene. Han var formelt ikke lenger dansk stattholder, han tok rollen som norsk opprørsleder. Han mente gjennom sin arverett til den dansk-norske trone å ha rett til den norske trone. Den 7. februar mottok han brev med Frederik VIs samtykke til å sette i gang det norsk opprøret mot union med Sverige. Kiel-traktatens 28 artikler ble i sin helhet trykt i Tiden den 10. mars 1814. Ifølge artikkel 4 var kongeriket Norge «med fuld Eiendomsret og Souverainitet» avstått til den svenske konge, slik at det for framtiden skulle danne «et Kongerige forenet med det Svenske».

Mens Karl Johan hele våren 1814 var opptatt med avslutningen av Napoleonskrigene, tok Christian Frederik og ledende nordmenn initiativ til å motsette seg Kieltraktaten og arbeide for norsk selvstendighet. Den norske oppstanden åpnet muligheten for at begge land med tiden igjen kunne forenens under Oldenborg-dynastiet. Internasjonalt press om å etterleve Kieltraktaten bidro derimot utvilsomt til Christian Frederiks konklusjon om å oppgi arverettsargumentene og søke en konstitusjonell veg til den norske trone, slik også professor Georg Sverdrup oppfordret ham til under Notabelmøtet på Eidsvoll 16. februar. Notabelmøtet endte med krav om at Norge skulle bli et uavhengig og konstitusjonelt kongedømme - ikke et arvekongedømme utfra Christian Frederiks arverett. Det ble også bestemt å velge representanter til en grunnlovgivende forsamling i april.

Riksforsamlingens statsrettslige tenkning 
Ved å begrense kjøpmannsstandens representasjon i Eidsvollsforsamlingen i april, sikret Christian Frederik at de svenskvennlige i handelsstanden kom i kraftig mindretall når de valgte representantene skulle utforme sin grunnlov og velge konge. Eidsvollsmennene var til dels radikale og tungt forankret i tidens opplysningsfilosofi og radikale ideer om folkesuvereniteten og konstitusjonelt monarki. Men de endte likevel med å vedta en grunnlov som gjenskapte Christian Frederiks arverett gjennom å etablere et norsk arvekongedømme, og holde døren åpen for gjenforening med Danmark som konstitusjonelt monarki i framtiden.

De relativt mange juristene ved Notabelmøtet i februar og ved Grunnlovsforsamlingen i april-mai, hadde studert under professor Johan Friedrich Wilhelm Schlegel i København, som anså folkesuverenitets-begrepet som en kontraktsbasis for eneveldet. Men mange av Eidsvollsmennene var også inspirert av suverenitetstankene til Jean-Jacques Rousseau. Også Sverre Bagge og Knut Mykland konkluderte at den norske elite var oppdatert i samtidens tenking omkring folkesuverenitet, og fast bestemt på å avvise Christian Frederiks arvekrav under Notabelmøtet.
 
Ifølge Rousseau kunne folket ikke frasi seg suvereniteten. Eidsvollsmennene mente, ifølge Sejersted, at kong Frederik VI kunne frasi seg suvereniteten over Norge, men at han ikke hadde noen fullmakt til å overføre suvereniteten over Norge til en annen konge. Både tankene til Schlegel og Rousseau pekte her i retning av at kongen ved å frasi seg suvereniteten over Norge, tilbakeførte den til det norske folket som alene hadde mandat til å gi den videre. Eidsvollsmennene valgte i mai å gi den videre til Christian Frederik og gjøre kongemakten arvelig.

Sverre Bagge og Knut Mykland legger stor vekt på betydningen av at Norge fikk valgt et eget storting, vedtatt en egen grunnlov, etablert en egen regjering og et konstitusjonelt monarki, allerede før Karl Johans krigsvante soldater kunne sendes til Norge for å sette ut i livet hovedbestemmelsen i Kieltraktaten om innlemmelse av Norge. Men de forklarer likevel gjennombruddet for en norsk grunnlov med Karl Johans egne løfter om en norsk konstitusjon, og summen av de løfter og internasjonale forhold han måtte ta hensyn til i en forsiktig tilnærming til maktovertakelsen.

Norges første grunnlov var inspirert av USAs uavhengighetserklæring i 1776, den franske revolusjonen i 1789, den svenske regjeringsform av 1809 og den spanske konstitusjon fra 1812, og var blant Europas mest «mest radikale, demokratiske og liberale» konstitusjoner på den tiden;

derimot mindre av det styresystemet som var utviklet i England, parlamentarisme. Den var tydelig inspirert av opplysningstidens idealer, da særlig Charles Montesquieus lære om maktfordeling.

Grunnloven varte bare i et knapt halvår. Etter en kortvarig krig med Sverige ble Norge tvunget inn i personalunion med Sverige. I henhold til Mossekonvensjonen av 14. august abdiserte Christian Frederik 10. oktober, og Stortinget reviderte Grunnloven for å muliggjøre unionen med Sverige 4. november 1814. Høsten 1814 ble derfor betydelige deler av grunnloven omskrevet i tråd med svenske krav, og Novembergrunnloven ble godkjent av den nye Kongen og satt i kraft. Bestemmelsene og personalunion og maktfordelingen mellom norske og svenske statsinstitusjoner ble videre nedfelt i Riksakten av 1815.

Sveriges forhold til 17. mai-grunnloven 
Sverige anså fra første stund Kieltraktaten som den rettslig bindende avtalen som la basis for det svenske overherredømme over Norge i unionstiden, og Mossekonvensjonen som en pragmatisk presisering og praktisk regulering av Kieltraktatens bestemmelser om at Norge skulle innlemmes i Sverige. Det var aldri på tale å godta 17. mai-grunnloven, fordi den etablerte en total norsk selvstendighet som var uforenlig med å innlemme Norge i en personalunion under svensk ledelse. Krigen med Sverige sommeren 1814 medførte likevel at svenskene måtte godta hovedprinsippene i Grunnloven, men krevde revidert alt som handlet om kongemakt og suverenitet med henblikk på forening av de to kongerikene under en, svensk konge.

Da unionen i større grad ble utfordret fra norsk side, utviklet den svenske rettsprofessor Oscar Alin ved Uppsala universitet den såkalte Lydrikesläran som også påvirket Sveriges syn på Novembergrunnloven.

De anså det norske Stortinget som rebeller som gjorde opprør mot sin lovlige svenske konge og stat. Når Karl Johan likevel gjennom Mossekonvensjonen anerkjente Eidsvoll-grunnloven som fundament, og at fremtidige, større avgjørelser som gjaldt Norge skulle godkjennes av Stortinget, mente Alin at slike innrømmelser lå innenfor Kongens rett å gi, uten at det av den grunn endret noe på Norges status eller at Norge av den grunn ble en suveren stat.
I tråd med Alins hovedoppfatning om at Kieltraktaten etablerte unionen, mente han dermed at den norske Grunnloven ikke var en selvstendig norsk konstitusjon, men det første norske unionsdokumentet. I forlengelsen av dette fulgte det at ingen endring av den norske grunnloven kunne skje uten gjennom forhandling mellom Norge og Sverige - et syn som aldri fullt dominerte svensk politikk, men som sent i unionstiden avfødte et krav fra svenske konservative om at Sverige skulle foreta en fullstendig revisjon av grunnloven.

Mot dette synet stod Jamlikhetsteorin, hvor Uppsala-professoren Herman Ludvig Rydin, professor Hans Forssell og de norske rettslærde Torkel Halvorsen Aschehoug, Ludvig Aubert, og Bredo Morgenstierne mente at endringen var substansiell og innebar at Norge ikke ble avhendet til Sverige, bare til den svenske kongen og hans etterkommere.

Kongen skulle være felles, men de to landene var ellers suverene og likeverdige, ifølge dette synet. Rydin og den norske professor Ludvig Aubert mente sågar at Kieltraktaten ikke forpliktet Norge til å gå i union med Sverige - det forpliktet Norge bare til å bryte foreningen med Danmark og anerkjenne svenskekongen som Norges konge. Ludvig Aubert bekreftet det synet som de mest radikale juristene målbar i 1814.

Ludvig Aubert anså Eidsvollsmennene som lovlig myndighet og krigen som legitim, og at Mossekonvensjonen innebar en ny, internasjonalt bindende traktat mellom to suverene stater. Ved å godta kongevalg, innrømmet den svenske kongen gjennom Mossekonvensjonen at han var å betrakte som en fremmed fyrste, som innrømmet Stortinget retten til å velge konge - og satte sin lit til å bli valgt. Til alt overmål lot svenskene det gjenstå for Stortinget å ratifisere Mossekonvensjonen i oktober, hvilket jo Stortinget teoretisk sett kunne unnlate å gjøre. De norske rettslærde mente at Sverige gjennom Mossekonvensjonen oppga bestemmelsene i Kieltraktaten, og erstattet denne med en ny, folkerettslig bindende avtale som det var Stortingets rett å enten godta eller forkaste. Forhandlingene innebar i seg selv en svensk anerkjennelse av Norge som en suveren stat.

17. mai-grunnloven og November-grunnloven - sammenligning av tekstene 

I det nedenstående er gjengitt teksten i både 17. mai-grunnloven og Novembergrunnloven. De enkelte paragrafer er gjengitt samt opplysninger om paragrafer i 17. mai-grunnloven som ble endret når Novembergrunnloven ble vedtatt.

Endringer fra 17. mai-grunnloven til November-grunnloven 
Tabellen viser teksten i alle paragrafer i 17. mai-grunnloven og November-grunnloven samt indikerer hvilke paragrafer som ble endret i 17. mai-grunnloven.

17. mai-grunnloven, overskrift og underskrivere 
17. mai-grunnloven har overskriften Constitution for Kongeriget Norge, og avsluttes etter paragrafene med navn på alle som har underskrevet.   
Paa Rigsforsamlingens Vegne

C.M.Falsen H.M.Krohg Christie 
Præsident. Vice-Præsident Secretair.

Vi undertegnede Kongeriget Norges Repræsentanter, erklære herved denne Constitution, som af Rigsforsamlingen er antaget, for Kongeriget Norges Grundlov, hvorefter alle og enhver sig have at rette. Dets til Bekræftelse under vor Haand og Seigl.
Eydsvold d: 17de May 1814.

Aggershuus Amts Deputerede. Peder Anker  C:M:Falsen Christensen 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Aggershuske Ridende Jæg. Corps Ditto Skarpskytter Regiment  
VC:Sibbern FWStabell ZMellebye 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Arendals Deputation Artillerie-Corpset  
Alexand: Chr: Møller Motzfeldt H: Haslum 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Bergen Byes Deputerede WFKChristie Fredrik Meltzer J: Rolfsen JRein 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Søndre Bergenhuus Amt AvWSKoren GBJersin BASGierager 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Nordre Bergenhuus Amt Irgens NNielsen  PHiermand 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Bergenhusiske Regiment OEHolck.  NJSLoftesnes 
(L. S.) (L. S.)
Buskeruds Amt F. Schmidt Johan Collett. Christopher Hoen 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Bratsberg Amt Løvenskiold. PJCloumann Tallev Olsen Huvestad 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Christiania  Christiansand  
GSverdrup Omsen. N: Wergeland  O:C:Mørch 
(L. S.)  (L. S.) (L. S.)
Christians Amt LWeidemann. Stabel. ALysgaard 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Christiansund Dramen Friderichshald 
John Moses. Nicolaj Schejtli. CADahl 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Friedrichsstad Hedemarkens Amt   
Andreas Michael Heiberg. Bendeke A.Kiønig OOEvenstad 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Holmestrand Jarlsberg Grevskab   
H. H. Nysom  HWedel-Jarlsberg GPBlom O:R:Apeness 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Ingenieur Brigaden Kongsberg Kragerøe 
A:Sibbern P Steenstrup C: Hersleb Horneman 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Laurvig  Laurvigs Grevskab  
Diriks I. Hesselberg AndGrønneberg O. Amundrød 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Lister Amt Gabriel Lund junior Erichstrup TJLundegaard. 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Mandals Amt Osmund Lømsland Erich Jaabech Sywert Eeg 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Molde Moss 
F:Motzfeldt G. Wulfsberg 
(L. S.) (L. S.)
Nedenæs Amt J.Aall junior Grøgaard Thor R: Lilleholth 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Nordenfjelske Infanteri Regiment  Norske Jeger Corps  
Capitaine Prydz Helge Waagard. Fleischer N: Dyhren 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Oplandske Infanterie Regement  Porsgrund 
D: Hegermann Sergeant Haraldstad Jørgen Aall 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Raabøigelaugets Amt Thomas Bryn ETSLande Ole Knudsen Tvedten 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Romsdals Amt    Røraas 
HMKrohg J:Stub Elling Walbøe Richard Floer 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Smaalehnenes Amt  Schien 
PHount John Hansen Did: Cappelen 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Stavanger Bye   Stavanger Amt 
PV. Rosenkilde Oftedahl. C.Mølbach ARegelstad 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Søe-Deffensionen J.S.Fabricius  TKonow P:Johnsen Even Thorsen 
   med ført Pæn 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Søndenfieldske Infanterie-Regiment  Søndenfieldske Dragon-Regiment  
DPetersen Ole Svendsen P. Ramm PBalke 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.) 
Tellemarkske Infanterie Regiment  Trondhjems Bye  
E. Høyum G.Røed. ARogert Peter Schmidt jr 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Søndre Trondhjems Amt J:HDarre ARambech. L:L:Forsæth 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Nordre Trondhiems Amt Christian Midelfart Hjeronymus Heyerdahl Sivert Bratberg 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Første Trondh. Inf. Regiment  Andet Trondhjemske Regiment  
Wasmuth Daniel Schevig Jacob Lange Helmer Giedeboe 
(L. S.) (L. S.) (L. S.) (L. S.)
Trondhiemske Dragon Corps  Tønsberg 
F:Heidmann. PJErtzgaard. Carl Stoltenberg 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)
Westerlenske Inf. Regiment  Øster Risøer 
Just Ely. OB Bercheland H:Carstensen 
(L. S.) (L. S.) (L. S.)

Vi Christian Frederik af Guds Naade, og efter Rigets Constitution Norges Konge, Prinds til Danmark, Hertug til Slesvig, Holsteen, Stormarn, Ditmarsken og Oldenborg, Giøre vitterligt: At Vi, kaldet til Norges Throne ved Nationens Beslutning, have i Overensstemmelse med den Os underdanigst overrakte Addresse af Rigsfors amlingen paa Eidsvold den 17de May 1814, antaget Norges Krone, og i Dag høytideligen udi Rigsforsamlingen besvoret at regiere Kongeriget Norge overensstemmende med denne af Nationens udkaarede Mænd affattede Grundlov; hvilket herved saaledes af Os paa den originale Constitutions Akt bekræftes.
Under Vor Haand og Rigets Seigl
Givet paa Eidsvold, d. l9de May 1814
Christian Frederik

Galleri

Se også 
 Norges Grunnlov

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Gjeldende Grunnlov - Lovdata
 Grunnloven 17. mai 1814 - Stortinget
 Grunnloven 4. november 1814 - Nasjonalbiblioteket
 Stortingets nettside om Grunnloven
 Ressursside om Grunnlovsjubileet 1814-2014 hos Nasjonalbiblioteket
 Hjemmesiden til stiftelsen Eidsvoll 1814
 Det norske samfunnet rundt 1814 , temaside hos Norgeshistorie.no

Norges Grunnlov
1814 i Norge