Nasjonalsosialistisk julefeiring

Den nasjonalsosialistiske julefeiringen hadde som mål å etablere en «tysk jul» i det tyske folkefellesskap i det nasjonalsosialistiske Tyskland. Ved indoktrinering med hjelp av nasjonalsosialistisk propaganda skulle den kristne tros innflytelse trenges tilbake i det tyske folks bevisshet. I stedet for Jesus Kristus skulle Adolf Hitler innta den messianske rolle som verdensforløser. Den nasjonalsosialistiske julekult knyttet sammen patriotiske, «jugendbewegte» [ungdomsbevegende] og «völkische» julemyter, med symbolikk formentlig lånt fra den germanske mytologi, eksaltert mødre- og helteglorifisering.

Den germaniserende tolkning av julen stod til å begynne med særlig sentralt innen germanofile kretser i NSDAPs Schutzstaffel (SS), kulturorganisasjonen Amt Rosenberg (ARo) og i samtidens tyske etnografi. I førkrigsårene utøvet propagandaministeriet julefesten ved hjelp av Winterhilfswerk des Deutschen Volkes. Den ble iscenesatt for folket som «hele folkets fest  […] favnende over klasser, stender og konfesjoner». Under annen verdenskrig innpasset den nasjonalsosialistiske julefeiring i krigspropagandaen. Forsendelsen av feltpostpakker, produksjon og kringkasting av de såkalte  juleringsendinger i radio og innretningen av julen som en fest for helte- og dødedyrking var faste bestanddeler i disse årene.

Trass i alle disse bestrebelser mislyktes man i store deler av befolkningen med å fortrenge den tradisjonelle kristne feiring av Jesu fødsel.

Julen og dens nasjonalsosialistiske omtolkning 
 
Dyrkelse av solen og av dagslysets gradvise tilbakevenden i slutten av desember griper tilbake til tradisjoner med røtter i prehistorisk tid. Årets vendepunkter (solvervene) gav et nedslag i riter og i mytologi. Solen hadde essensiell betydning for livets gang, og dette følte man særlig på i de deler av verden der man av geografiske og klimatiske grunner kunne observere dette sterkest. Sommersolverv bar med seg et aspekt av død og forgjengelighet; vintersolverv derimot nytt liv ved at dagene/dagslyset blir lengre. 

Det er imidlertid omstridt hvor vesentlig solvervene egentlig spilte i den nordiske og den sengermanske førkristne mytologi. Det er verdt å merke seg at solen i den vesterlandske kulturkrets ble tilordnet det mannlige prinsipp, men at det germanske språkområde her representerer et unntak, og dermed sola tilregnes et kvinnelig opphav. Germanerne skal ha feiret Julfest med ild- og lyssymbolikk ved vintersolverv. Men historisk påviselige skriftlige vitnesmål er det heller lite av, og da overveiende av kalenderstaver med runetegn.

I lang tid var det en utbredt oppfatning at den kristne Jesu fødselsfest (Jesu Kristi, «den sanne sols», fødsel) var å regne som en ompregning av den  romersk-hedenske keiserkult og solkult. Men at keiser Aurelian i det tredje århundre e.Kr. skulle ha erklært den 25. desember til en riksomfattende «dies natalis solis invicti», er det blitt satt spørsmålstegn ved i yngre forskning. Man går snarere ut fra en parallellutvikling. For antagelig var det de kristne som først gjorde noe ut av dagen for vintersolvervet, på en tid da det ikke fantes noen hedensk høyfest på dette tidspunkt. Det første året man kan påvise en hedensk Sol invictus-fest i byen Roma er 354. Furius Dionysius Filocalus beskrev i Kronograf for 354 denne 25. desember som dagen for Jesu Kristi fødsel. Utviklingen av fester de forskjellige guder hadde de samme nyplatonisk-solarmytologiske røtter. Begge sider assosierte til vintersolvervets fremvoksende sol.

I tidlig middelalder adapterte kristendommens misjonærer enkelte germanske skikker og ritualer, som det friske tre, til vintersolvervet. Dette gjorde de ikke ut fra noen fascinasjon av germansk bruk. De anså at misjonsarbeidet lettere ville nå sitt mål, kristningen av germanerne, hvis det lot seg gjøre å akkomodere en del av befolkningens skikker innenfor rammene av den nye religion. I det tyske språkområde nevnes Kristi fødselsfest første gang på den bairiske synode, og innføres i 813 av Synoden i Mainz. 

I nasjonalsosialismens tid forsøkte NS-ideologene å trenge tilbake det de forestilte seg var en tilført kristen diksjon på en egentlig germansk urfest. Forschungsgemeinschaft Deutsches Ahnenerbe og Amt Rosenberg forsøkte å frembringe historiske og arkeologiske belegg for rette tolkninger fra germanske riter og myter. En nasjonalsosialistisk «erstatningsreligion» skulle være målet for hele det ideologiske arbeid. Men om dette strides forskerne fortsatt. I de ytre former av nasjonalsosialismens festligheter overtok man former og ritualer fra det kristne. Opplevelsen «das das Herz höher schlagen ließ» (som lar hjertet slå høyere) skulle vinne over gjennomsnittstyskeren til nazismen. Derdor ble utformingen av fester og høytideligheter svært viktig for den nasjonalsosialistiske stat.

Ved å gjennomsyre allmenhetens hverdag og fest med nye feiringer, symboler og myter, og ved å omfortolke de religiøse fester og høytidsskikker som var rotfestet i befolkningen, siktet de nasjonalsosialistiske feiringsgestaltere hen mot å fremme en emosjonell binding til det nasjonalsosialistiske tankegods og verdisystem. Hitlers førende ideolog Alfred Rosenberg arbeidet for at det han mente var den gamle germanske soldyrkelse skulle flyte inn i tyskernes julefeiring og bandt inn okkulte såvel som teosofiske elementer i den nye tyske folkelige samfølelse og i skikker og bruk. For å skape en følelse av sammenheng mellom dette nye trossystem og de kristelige tradisjoner, betjente Rosenberg seg med et bevisst innført nasjonalsosialistisk språk, som lånte fra det sakrale kirkespråk. Dette språk tok opp i seg impulser fra den kirkelige liturgi. Spredning fikk for eksempel den såkalte nationalsozialistische Glaubensbekenntnis («den nasjonalsosialistiske trosbekjennelse»), og uttrykket Sieg Heil! (Hitlerhilsen) som fikk en funksjon snarlikt liturgiens Amen!

Jul mellom sekularisering og sakralisering 
Den nye sekularisering i forholdet mellom stat og kirker i Tyskland hadde en fortropp i 1920-årenes Jugendbewegung. Her feiret unge mennesker solvervene og tente da store bål på åpne steder. De nasjonalsosialister som etter strevet en sakralisering av den egne ideologi, så hen til Julen og dens kristelige preg. For dette preget ville de lære av ved å klare å snu på det; denne fest skulle nå celebreres som vintersolverv og som «Bekenntnisfeier für Volk und Führer» (bekjennelsesfeiring for folk og Fører).

De nasjonalsosialistiske makthavere var kritiske og avvisende overfor det meste av religiøse funderinger. Men det var bare Rosenberg, som den eneste nazipolitiker fra fremste geledd, som formelt trådte ut av sitt kirkemedlemskap; det gjorde han den15. november 1933, det til si etter Hitlers maktovertagelse. Kirkens makt kunne ikke ses bort fra, idet den kristne tro var fast forankret i storparten av den tyske befolkning. De kristne kirker hadde under nasjonalsosialismens epoke (1933 til 1945) nesten 95 prosent av befolkningen som sine medlemmer. Ved folketellingen i 1939 betegnet de siste 5 prosent seg for det meste som «gottgläubig» (3,5%) og resten oppgav deg som uten tro «glaubenslos»  (1,5%). En restgruppe på rundt 0,1 prosent (86.423 personer) var slike som var «Angehörige einer Kirche, Religionsgesellschaft oder religiös-weltanschaulichen Gemeinschaft» - en ved første øyenkast litt ubegripelig beskrivelse -- men i denne gruppen var også tilhengerne av «deutschgläubige Bewegung» (den tysktroende bevegelse). Innføringen av begrepet «gottgläubig» (gudetroende) i 1936 var et nasjonalsosialistisk forsøk på å skape en religiøs identifikasjonsformel for nasjonalsosialister hinsides kirkene eller øvrige trosfellesskap.

Ikke minst Hitler hadde et spaltet forhold til kirken. Klare forestillinger om en fremtidig tysk religion hadde han ikke. Han gikk inn for det standpunkt at det beste ville være å la kristendommen langsomt tone ut av seg selv. men samtidig var det ham bevisst at dersom han med vold kvittet seg med kirkene så ville folket rope etter noe som deres erstatning. Kirkenes plass skulle etter makthavernes forestilling inntas av «die deutsche Volksgemeinschaft» (det tyske folkefellesskap). Men de som mente seg berettiget å angi en ideologisk grunntone og ville gestalte «die deutsche Religion» (den tyske religion, stred innbyrdes «foruten en broderlig grunntone». Disse var Hitlers betrodde nærmeststående Rosenberg, Heinrich Himmler, Joseph Goebbels, Bernhard Rust, Baldur von Schirach og andre partikamerater.

Opphøyelse av Hitler 
Allerede i 1930, etter at nazistene fikk plass i regionalregjeringen i Thüringen, prøvde nasjonalsosialistene å endre på skolesystemet der. Med lov av 16. april 1930 skulle skolene regelmessig avholde bønnestuder i deres ånd.. Senere bygde man opp i mediene og i barne- og ungdomsarbeidet i et bilde av Adolf Hitler som «gudesendt» og «gudevillet» Messias, som «med Guds hjelp» var steget frem som den tyske nasjons fører. Befolkningen tok eksplisitt med Hitler i sine bønner og forbønnsemner. Rudolf Hess, Hitlers stedfortreder, ytret i året 1934: «Wir können dieser Stunde der Gemeinschaft der Deutschen auf der Welt keinen anderen Abschluß geben, als dass wir unser Gedenken dem Manne zuwenden, den das Schicksal bestimmt hat, Schöpfer eines neuen deutschen Volkes zu sein – eines Volkes der Ehre. Das Geschenk, das wir Deutsche auf der Welt Adolf Hitler erneut zur Weihnacht bringen, ist: Vertrauen. Wir legen ihm von neuem unser Schicksal in die Hände als Dank und Gelöbnis zugleich.»

Julefesten fikk en viktig funksjon i denne opphøyelse av Adolf Hitler. Statlige institusjoner medvirket til dette. Slik stemplet Reichspost julen 1937 for eksempel, eller modell fra det kristelige uttrykk «Christ der Retter ist da!» (Kristus vår redningsmann er her!», frimerkene med «Unser Führer der Retter ist da!» (Vår fører, vår redningmann, er her!).

Tysk Jul - «Die Deutsche Weihnacht» - fra 1933 til 1945 
Dor å etablere festlighetsskikkene for blant annet den nasjonalsosialistiske julefest opprettet man etter «maktovertakelsen» et eget embede, «Amt des Beauftragten des Führers für die Überwachung der gesamten geistigen und weltanschaulichen Erziehung der NSDAP» (Amt Rosenberg). Det såkalte «Mittelstelle für Fest- und Feiergestaltung» koordinerte de forskjellige organisasjoners og tjenestesteders propaganda. En av de mest presserende oppgaver for «de nasjonalsosialistiske festgestaltere»  (nationalsozialistische Feiergestalter) lå i den almene tilbaketrengning av julefestens kristne preg. I dets sted skulle man sette «Fest der Volksgemeinschaft unter’m Lichterbaum»  – die Deutsche Weihnacht – som den nasjonale gjenfødelses seiersfest. Mellom Rosenberg og rikspropagandaleder Joseph Goebbels bestod det frem til 1942 kompetansestrid vedrørende julefestens målsetning hva gjaldt verdensanskuelse. Rosenberg ville skape et eget nytt mytesystem som erstatning for julens kristne trosinnhold, nemlig det han kalte «der germanisch-deutschen Religionserneuerung» (den germansk-tyske religionsfornyelse).

Winterhilfswerks (WHW) julesamlinger

Som en respons på den økonomiske depresjonen i begynnelsen av 1930-årene så den daværende regjering under rikskansler Heinrich Brüning vinteren 1931 seg for første gang nødsaget til å gjennomføre en landsomgattende innsamlingsaksjon for å lindre nød i befolkningen. 

Den nasjonalsosialistiske ledelse skjønte raskt innsamlingsaksjonenes propagandapotensiale. Allerede i 1933 ble Winterhilfswerk understilt riksministeriet for folkeopplysning og propaganda, ledet av Joseph Goebbels. Senere organiserte ministeriet også Nationalsozialistische Volkswohlfahrt. Kampanjene med hus- og gateinnsamlinger appellerte til solidaritet med de nødlidende folkefrender. De ansvarlige oppfordret den kristne befolkning til å gi i nestekjærlighetens ånd. Dørplaketter og merker fikk stadig vekslende motiver, båret på klærne eller anbragt på husdørene, utgjorde et psycklogisk trykk på dem som ville unndra seg innsamlingsaksjonen. De viste om den enkelte hadde vært beredt til å hjelpe. Samtidig appellerte merkeseriene også til samlermanien. Dette fikk særlig barn til å engasjere seg for WHWs innsamlinger. det ble også emittert frimerker fra Reichspost som knyttet an til Winterhilfswerk, for å appellere til filatelister. Det ble også innsamlet ved hjelp av egne sportsarrangementer, «Opferschießen», teaterforestillinger, konserter og innsamlingsdåser i forretninger. Hitlerjugend og Bund Deutscher Mädel medvirket. Slik frltok ungdom seg i innsamlinger rett før julen.

Særlig nødstedte deler av landet produserte julemerker for Winterhilfswerk. I Erzgebirge laget man for eksempel trefigurer for juletreet. Glassblåsere i Gablonz an der Neiße og Lauscha i Thüringen laget glassutsmykming, glassmerker og glassfigurer til julen. Dette var for det meste motiver fra natur, hjemsted og folkelige skikker, senere tilkom motiver med runer, standarter og våpentyper.

Winterhilfswerks-innsamlingene fant sted fra oktober til mars. Mediene gav dem bred dekning. Prominente kunstnere med offentlig profil støttet opp.  Winterhilfswerk hadde betydning også under krigen, da en «ullstoffinnsamling» gav soldatene varme klær.

«Die Deutsche Weihnacht» fra 1933 til Andre Verdenskrigs utbrudd 

Umiddelbart etter maktovertakelsen begynte det årlig over 30.000 offentlige feiringer av NS-Volksweihnacht med gaver til og bespisning av trengende borgere. Fra 1934 skjedde dette i store haller. De offentlige julefester for «trengende folkefrender» ble organisert av Reichsarbeitsdienst, Wehrmacht, NS-Frauenschaft og Winterhilfswerk. Dette skulle befeste Die Deutsche Volksweihnacht og fremme positive holdninger til de nasjonalsosialistiske masseorganisasjoner. Nationalsozialistische Volkswohlfahrt gav ønskesedler til trengende. Nesten utelukkende private givere støttet slik flere millioner trengende og barnerike familier til jul. Deutsches Frauenwerk og andre nasjonalsosialistiske kvinne- og ungdomsorganisasjoner arrangerte i førjulstiden slike treff frem til 1938. Deltagerne tillaget og sendte julegaver til folkefrender i de østlige Gaue og i Saarland.

Det nasjonalsosialistiske styre forsøkte de første årene å innskrenke bruken av kristne symboler i offentligheten. Ved rn rekke forordninger og retningslinjer – som for eksempel i 1936 innenfor rammene av regulering av utstillingsvindusreklamering – ville man oppnå en slik fortrengning. På grunn av den folkelige irritasjon over dette relativiserte eller reviderte makthaverne dette allerede etter noen få uker. 

Etter at forbudene mot kristen symbolikk var slått feil, begynte man heller å forsterket å hevde at de kristne tradisjoner og symboler stammet fra gamle germanske skikker. Propagandaen beskyldte åpent kirkene for å ha manipulert julen for sine egne formål. I trykksaker som «Deutsche Weihnacht», «Deutsche Kriegsweihnacht» eller i kalenderen «Vorweihnachten» gikk man inn på hvordan den angivelig opprinnelige germanske lysfesten var blitt forvrengt, en påstått «Entartung durch das Christentum». Som det fremgår i det følgende sitat fra NSDAP-publikasjonen Deutsche Kriegsweihnacht:

Etter at det i løpet av nasjonalsosialismen var oppstått en nazistisk julekultus veed hjelp av elementer fra den patriotiske og «bündische» Jugendbewegung og «völkisch» julemystikk, markerte utbruddet av Andre verdenskrig et vendepunkt i propagandisk utnyttelse av julefesten.

Krigsjulene 

Under krigsjulene 1939 til 1944 bestrebet de nasjonalsosialistiske feiringsgestaltere seg med å få frem av soldatene på de forskjellige frontavsnitt var sammenknyttet med hjemtraktene. Man fryktet at folket i krigstid ville søke fortrøstning i religiøs tro, og derfor forsøkte den nazistiske ledelse å øve innflytelse på familienes julefeiringer. På grunn av den lange adskillelse fra familiemedlemmer og sorgen over falne ektemenn og sønner var det ofte en trykket stemning. Man skapte nye ritualer, for eksempel «Totengedenken» (ihukommelsen av avdøde) innen familienes juleferiringer. Noen av de tidligere innførte juleritene ble tilpasset krigssituasjonen. Andre, som vintersolvervsfeiringen, ble helt utelatt. Propagandaen stiliserte under de siste krigsårene julefesten til en kultisk fest til de dødes minne. Dette kan anskueliggjøres i en tekst fra 1943 fra boken «Deutsche Kriegsweihnacht» som var trykket i mange millioner eksemplarer. Samtidig benyttet propagandaen julefesten til å demonstrere den tyske kulturs overlegenhet. Fra Vorweihnachen, 1943:

 Julen der hjemme 
 
Betinget av arbeidskraftmangelen når mennene er blitt utskrevet som soldater var det ofte kvinner som overtok det fulle ansvar der hjemme. Særlig de siste krigsårene var matvaresituasjonen katastrofal. Familiene måtte improvisere for å få til en «vellykket» julefest. De første krigsårene var det et tilfredsstillende system der matrasjonerings- og klesrasjonering fungerte. Dette skyldtes langt på vei at de okkuperte områder ble utplyndret. Fra 1941 ble forsyningssituasjonen i riksområdet stadig mer kritisk. Den følelsesmessige stemning ble utnyttet slik at det få dager før julen ble bedt om donasjoner av ull-, pels- og vinterutstyr av Rikspropagandaministeriet. De siste krigsårene sparte man opp matvarer i ukesvis for å kunne bytte dem inn mot særtildelingene før jul. Hverdagslige ting som ofte finner til anvendelse til jul – som lys – ble produsert av voksrester av ungdommer og kvinner under felles husflidskvelder.

De mange luftangrep som ødela boliger, og førte til evakueringer og dødsfall, gjorde det nær umulig å feire en fredfull jul. Resignasjon og sarkasme bredte seg. Mange tilbragte de siste årene meget av tiden i luftvernsbunkere under flyalarmene. Også juleaften tilbrakte store deler av befolkningen i slike tilfluktsrom.

 Julen ved fronten 

Insceneringen av juledagene ved fronten ble biet særlig oppmerksomhet av propagandakompaniene ved de forskjellige troppeavdelingene. Dorseggjorte belled- og filmreportasjer i Deutsche Wochenschau, Frontschau og i NSDAPs månedlige billedrapporter skulle formidle et mest mulig perfekt og harmonisk inntrykk av julefeiringene ved fronten. Juletreet var en virkningsfull gjenganger hva enten det gjaldt Afrika-fronten eller i undervannsbåter.

Samtidig ble det formidlet romantiserende og forklarede fremstillinger av livet ved fronten tilbake til hjemmene. Det ble gitt et (feilaktig) inntrykk av stadige husflidskvelder i bunkrene der soldatene laget julegaver.

For enkelte avdelinger, også for SS-avdelinger, utgav propagandakompaniene spesielle juleblader (f. eks. «Weihnachtsfeiern der Kameradschaft»). Dyktig og teknisk vel utført gav man de første krigsårene sårede soldater mulighet til å sende «snakkende feltpostbrev». Som under første verdenskrig forekom det fraternisering mellom krigsmotstanderne ved frontene. Slik forekom det vinteren 1940/41 at motstandere fant sammen til en  provisorisk juleaftensandakt.

Stor plass fikk erindringsreportasjer om «Weihnachten im Felde 1914–17». Mange tekster, feltpostbrev og dikt som hadde oppstått den gang ble på nytt offentliggjort i julenattspublikasjoner fra Hauptkulturamt der Reichspropagandaleitung der NSDAP. Diktet Soldatenweihnacht im Weltkrieg. av forfatteren Walter Flex, som hadde falt i 1917 og som ble æret av nasjonalsosialistene, er et av de mest prominente eksempler på bruken av myten om soldatenes julefeiringer i Første verdenskrig. I nesten alle julehefter gjengav, men en tale holdt av en kavallerikommandør ved navn Binding fra 1915 under tittelen Deutsche Art ist es, Weihnacht zu feiern.

Med den endrede militære situasjon som ble særlig tydelig på Østfronten tiltok tvilen om hva utfallet ville bli. For å opprettholde styrkenes kampmoral kom fra og med 1942 andre ting i forgrunnen i propagandaen. Nå handlet det ikke så meget om å erobre «Lebensraum» i øst, og mer om forsvar av hjem og familie. Dette ble fremhevet med stor patos i Wehrmachts juleskrifter. Til og med Julen ble erklært for et beskyttelsesverdig gode, noe det gjaldt å forsvare.  Luftwaffes ledelse gikk julen 1942 til uvanlige skritt for å styrke kampmoralen for styrkene som var omringet i Stalingrad: Det ble sluppet ned kunstige juletrær ferdig pyntet med stjerner og klokker.

 Bindeledd: Feltpost mellom hjem og front 
For å demonstrere folkefellesskapets enhet, den tette forbindelse mellom fronten og hjemmene («Front og Heimat»), ble det fra statlig hold lagt stor vekt på at landets feltposttjeneste. Skolebarna ble oppfordret til å skrive til dine fedre i felten. Særlig til jul ble det av en rekke masseorganisasjoner organisert «hjemmekvelder», som til en viss grad ble overvåket, for forberedelse av julepakker. Feltpostpakkene hadde som regel faste mål- og vektgrenser, kunne tidvis reduseres ned til toppen 100 gram, noe som representerte en særlig utfording for folk der hjemme.

Forberedelsene av feltpostpakkene ble med hjelp av prominente kunstnerinner iscenesatt og utnyttet i medialt f.eks. i Die Deutsche Wochenschau og i tallrike billedreportasjer. Også barns eller Jungmädels gaveoverrekkelser av soldater i lasaretter var yndede motiver i juletidsreportasjer.

Men mange bevarte feltpostbrev og øyenvitneskildringer tegner et annet bilde av forløpet av julefeiringene ved fronten. Særlig etter 1942, da den militære situasjon hadde forverret seg, ble det tydelig at soldatene ved fronten ofte var avskåret fra slik kontakt med familiene der hjemme. Brev og feltpostpakker ankom sent eller andri, forsyningssituasjonen var mange steder katastrofal, noe som førte til at juledagene aksentuerte styrkenes demoralisering.

 Bindeledd: Großdeutscher Rundfunk mellom hjem og front 
 Julebudskap fra Joseph Goebbels 
Rikspropagandaminister Joseph Goebbels innførte radiobudskapet som årlig julerituale. Talene på Deutsche Volksweihnacht gjenspeilte den aktuelle situasjon. Under krigen endret juletalens karakter seg; først var den familieorientert, senere en «Fest des nationalen Heldengedenkens» (nasjonal helteihukommelsesfest). Budskapet julen 1939 tematiserte de evakuerte fra Saarområdet og de innvandrede baltertyskerne som bærere av den mest storartede og moderne folkeinnvandring i den nyere historie, som det het. 

I 1940 oppfordret Goebbels det tyske folk til offerberedskap og forsakelser og sa:«Darum wollen wir bei diesem Kriegsweihnachtsfest den Kopf hoch tragen und uns als deutsche Menschen und Mitglieder einer großen Volksfamilie fühlen, die ein späteres nationales Glück umso mehr verdient, je bereitwilliger sie die Beschwernisse der Gegenwart auf sich nimmt. Es war seit jeher der tiefere Sinn des Weihnachtsfestes, nicht so sehr den Frieden als Beglückung zu empfinden als vielmehr für den Frieden zu arbeiten und zu kämpfen.»I 1941 var budskapet preget av den stadig strekere førerkult. Goebbels oppfordret folket til å følge Hitler, seierens garant.

Dagen før  Helgaften 1942 slo det tyske forsøk på å bryte ut av omringelsen i Stalingrad. Nå var den 6. armés undergang ikke lenger å unngå. De omringede styrkenes moral og forsyningssituasjon var katastrofal julen 1942. Av de anslagsvis 195.000 omringede tyske soldater skulle over 165.000 ikke overleve sluttkampene der eller det påfølgende krigsfangenskap. Under inntrykk av den dramatiske stadige forverring av den militære situasjon holdt Goebbels en patosfylt tale julaften. Etterpå lot Propagandaministeriet ordlyden trykke opp gang på gang. Goebbels erklærte at de tyske dygder ville vise seg som avgjørende for den endelige seier («Endsieg»). Han stiliserte julen til en fest for ihukommelse av nasjonens helter og til dagen for et rasens skjebnesvangre avgjørelsesslagJoseph Goebbels: Am Weihnachtsabend 1942. In: Hauptkulturamt in der Reichspropagandaleitung der NSDAP (utg.): Deutsche Kriegsweihnacht. Franz Eher Nachf, München 1943, s. 148.

.

Sicherheitsdienst der SS reflekterte i sine hemmelige situasjonsrapporter «Meldungen aus dem Reich» over den stemning i befolkningen som Goebbels' juletaler utløste. Den 29. desember 1942 beskrev meldingen at talen hadde særlig appell hos kvinnene ved sin «sachliche Würde und Feierlichkeit» (saklige verdighet og høystemthet). Samtidig het det at luftalarmene i vest på julaften ikke gjorde at man følte seg trygge i hjemmene.

Den 24. desember 1943, ti måneder etter sportpalasstalen da Goebbels forsøkte å ta retoriske grep mot den tyske krigsutmattelse som ble forverret av hyppigere militære tilbakeslag, talte han i sitt julebudskap om den politiske verdens gjenfødelse. 

Den siste juletalen den 27. desember 1944 nådde ikke ut over hele riksområdet etters som de første tyske storbyer siden oktober det året ikke lenger var innenfor nazistenes herrskapsområde. Talen kretset rundt at man skulle holde ut, og ha fast tro på den endelige seier; Goebbels mante folket til en «Kampf der harten Herzen» (de faste hjerters kamp).

«Weihnachtsringsendungen»

Dor å fremme samhørighetsbevisshet mellom hjem og alle frontavsnitt, gjennomførte den tyske kringkastibng fra 1940 til 1943 julesendinger som vekslet mellom forskjellige steder i Tyskand og forskjellige fronter. Disse programmer var kalt Weihnachtsringsendung («juleringsending»). Dette var logistisk og krevde månederslang koordineringsplanlegging i forkant mellom Großdeutscher Rundfunk, Reichs-Rundfunk-Gesellschaft, de forskjellige Wehrmacht-tjenestesteder og propagandakompanier så vel som Reichspost. Det ble utprøvd uker i forkant, og tildels gjort opptak.

Allerede i 1939 kom det et spesialprogram til Julaften. Da ble det satt over mellom studier, blant annet til Weimar og München. Rudolf Hess og Joseph Goebbels holdt juletaler. Under sendingen formidlet man julehilsener til frontavsnittene. Mellom de faste innslagene sendte man folkemusikk og julemusikk.

Fra 1940 hadde sendingene en slags «live-karakter». Men det kan betviles om dette var autentiske alltid-direkte-sendinger. Året 1942 hadde sendingen dialogkarakter mellom programleder i studio og de mange utestasjoner. Kringkastingen suggererte at det kom direkteinnslag fra alle frontavsnitt. Soldatene ved fronten utvekslet hilsener med de der hjemme. Tilhørere ønsket seg «spontant» julesanger, som så ble istemt fra alle fronter i samstemthet. Den siste «Weihnachtsringsendung» ble produsert i 1943. Helgaften 1944 bortfalt direktekoblingene til frontavsnittene på grunn av den militære situasjon. Ettersom mange sendeanlegg av blitt ødelagt hadde man ikke lenger de tekniske muligheter til å foreta slike direktekoblinger, selv om frontene allerede delvis var på riksterritorium.

Bare noen få opptak av disse «Weihnachtsringsendungen» er blitt bevart (komplett sending fra 1940, deler fra 1942 og 1943). Fra mange samtidige beretninger – som krever en kildekritisk tilnærming  – synes det som om sendingene nåtte sitt tilsiktede mål. Stemningsbildene utarbeidet av Sicherheitsdienst der SS, -«Meldungen aus dem Reich» – som også krever forsiktighet ved tolkningen  – tyder på en gjennomgående mottagelse i befolkningen. Julesendingenes strategi var propagandistisk, men uten å høre inn i den klassiske retorisk-manipulative kategori. Senere medievitenskapelig litteratur betrakter de i alt fire sendingene som en blanding av krigspropaganda, nazistisk ideologi og generell tysk julekultur.

Juletradisjoner, gamle og forsøk på nye

Vintersolvervsfeiring 
 Solvervsfeiring
Solvervseiring ble fra tidlig på 1900-tallet et viktig fellessakapsformende element og emosjonaliserende ritual i den tyske borgerlige Jugendbewegung, utført for eksempel av Wandervogel og senere av Bündische Jugend. Solvervsfeiringene fikk en sentral plass i den nasjonalsosialistiske festkalender. Som ved andre ritualer og fester betjente de nasjonalsosialistiske ideologer seg av sakrale elementer. Man hevdet at den feirede solkult stammet fra germansk mytologi. De første årene var det i hovedsak lokale grupper av NSDAP, Schutzstaffel,  Hitlerjugend og Bund Deutscher Mädel som arrangerte solvervsfestene. Fra 1935 sentraliserte man organiseringen. Og fra 1937 fikk de, som på Berlins Olympiastadion, en massekarakter. Arrangørene ville at vintersolverv skulle omtolke julen til en fest for det atter oppstigende lys («wiederaufsteigenden Licht»). Forløpet ble planmessig organisert. Etter krigsutbruddet ble retningslinjene justert med tillegget «Im Kriege während der Verdunkelungsvorschriften nicht durchführbar» (altså at krigstidens blendingsforskrifter hadde forrang).

 Solvervsfeiringens forløp

Det folkende utdag av en retningslinje beskriver forløpet ( - godt synlig er de sakrale paralleller til kirkelige prosesjoner og gudstjenester):

«Taus mars til ildstedet. Oppstilling i firkant, åpen mot røyksiden. Fakkelbærere tenner faklene ...

Fanfarer
Skaren synger «Und wenn wir marschieren», «Heilig Vaterland» eller annet.
Fakkelbærerne tenner tennpinnen. Før dette kan det deklameres et ildvers, eller det kan svinges med faklene eller gjøres en fakkelring.
Skaren synger «Flamme empor».
Den fremstebærende eller enhetsførerens korte tale.
Vigslingssang «Wir treten zum Beten», «Deutschland heiliges Wort», med trommevirvel.
Kranskast med vers
Kort stillhet
Sluttord
Hyllest av «Der Führer» – tyske hymner

Avmarsj skjer som fakkeltog. En ildvakt blir igjen ved ildstedet.»

Fakkel- og båltenningen skal emosonalisere. Høydepunktet er når man antenner det solhjulene som er ombundet med strå og halm. Også temaer for talen er angitt. Valgmuligetene var «Wintersonnenwende in Glaube, Sitte und Brauch» eller «Wintersonnenwende und Julfest». Ofte var den patosfylte sang Siehe, es leuchtet die Schwelle av Baldur von Schirach en av bestanddelene. 

De omfattende iscelesettelsene skulle skape en identitetsfølelse, og denne virkningen ble i regelen oppnådd blant de unge deltakerne.

Julen som moderskapets fest

Jesus Kristus passet ikke inn i nazistisk ideologi, for den fremhevet bare Adolf Hitler; han var frelseren og redningsmannen på brfrielsen dag «Tag der Befreiung». For nazistene var Evangeliet en del av julelitteraturen som ble fortrengt på linje med eventyr som for eksempel «Das Kindlein in der goldenen Wiege» (det lille barn i gullvuggen). Frau Holle kom i stedet, som «Hüterin des ungeborenen Lebens» (det ufødte livs beskytterinne) og «Lebensmutter». Fritz Hugo Hoffmann:

Etter noen års nazistisk styre ble det utilslørt og åpent polemisert mot det kristne julehistorien, og den ble erstattet med en fremstilling som kompletterte de rotfestede bibelske elementer som for eksempel krybben med elementer fra tyske folkeeventyr. Fra 1938 ble Frau Holle i stigende grad stikisert i julehistoriene til en «Lebensmutter» (livets moder) og tilbakeført til den germanske guddinne for kjærlighet og ekteskap, Freya.

Allerede tidlig under nasjonalsosialismen ble julefesten elevert til «Fest der allgemeinen Mutterschaft» (det allmene moderskaps fest) og til «Mutternacht» (modernatten); den tyske moder ble stilisert til en gudsmodererstatning. For dette formål innstiftet NSDAP julen 1938 utmerkelsen Ehrenkreuz der deutschen Mutter (Mutterkreuz), som ble gitt til barnerike mødre - utelukkende til de med dokumentert arierbekreftelse.

Moderskapet som «kime» til den rene ariske rase, bestående av mødre og soldater, ble glorifisert og hyllet i utallige dikt og skrifter, som for eksempel i Werdende Bauernmutter eller det viden utbredte dikt Mütterweihnacht:
„So seh’n wir in der Weihenacht auf Erden
Die Mütter hell im Glanz der Sterne und der Kerzen stehn,
sie mussten still durch Nacht und Not und Schmerzen gehn,
auf dass dem Volk von Morgen Mütter und Soldaten werden.“

Under krigen ble kvinnene viktigste målgruppe i den nasjonalsosialistiske propaganda til juletider, ettersom de var bebyrdet med krigens psykologiske last..

 «Vorweihnachten», den nasjonalsosialistiske julekalender 
Med tilbaketrengningen av de kristne juleskikker fra offisiell språkbruk og på grunn av den krigsbetingede alminnelige papirknapphet ble også den tradisjonelle adventskalender for det meste offer for sensuren. Kristne motiver ble erstattet av eventyr- og dyrefigurer. På grunn av adventskalenderens store popularitet blant barna ble den erstattet av en Vorweihnachten-kalender (førjulskalender), utgitt av Hauptkulturamt i Reichspropagandaleitung der NSDAP.

Ved siden av et utvalg av eventyr og nasjonalsosialistiske julesanger, anvisninger for egenproduksjon av juletrepynt i form av runer og solhjul, såkalte Weihnachtsgärtlein og Klausenbäumen av potet, bakeoppskrifter for billedbakverk («Sinngebäck») hadde kalendrene også en klar innretning mot militære innhold, som for eksempel i bladene «Wir bauen Schneebunker und Schneemänner» (vi lager snøbunkere og snømenn) eller «Kinder malen» (Motivforslag i 1942: Brennende russiske stridsvogner og ødelagte engelske skip). Stor plass ble gitt til den såkalte  «Ahnen- og Sippenforschung» og forklaring av runers og «sinnbilders» betydning.

Kalenderen Vorweihnachten ble utgit i årene 1942 og 1943 med nesten identisk innhold. Utformingen av kalenderbladene ble imidlertid tilpasset den gjeldende situasjon ved de militære fronter. Mens 1942-kalenderbladets «Noch 1 Tag bis Weihnachten» (bare én dag til jul) var utstyrt med en trekkgirlander med angivelser av alle frontavsnitt fra Atlanterhavet til Afrika, fra øst til Norge, ble dette elementet retusjert i 1943-kalenderen på grunn av de endrede frontlinjer. Også den ledsagende teksten ble tilpasset den militære og politiske situasjon: Strykningen av begrepet «Großdeutsches Reich» (Det stortyske rike) i 1943  dokumenterter den endrede militære virkelighet:

 Dekorasjoner 

I mange familie- og kvinneblader ble det tradisjonelt gitt anvisninger for produksjon av julepynt og borddekorasjoner. NSDAPs propagandaledelses mange brosjyrer, Vorweihnachten-kalenderne og almanakken Kriegsweihnachten som ble utgitt etter krigsutbruddet, gikk kraftig inn for rent naturalistiske juledekorasjoner som angivelig knyttet an til et gammelt germansk opphav.

Av gran- og buksbomkvister, epler, nøtter, treskiver og poteter ble det laget lysestaker som ofte var utstyrt med germanske eller nordiske symboler. Man gikk i sterk grad inn for det såkalte Klausenbaum bestående av poteter og grankvister og Julleuchter dekorert med germanske symboler. Derutover ble den klassiske grønne adventskrans modifisert; den fikk form av et hakekors med et sentralt plassert lys.

I SS var enkelte ledende personligheter fascinert av okkultistiske ideer og germanerkult, til tross fra at okkultistiske foreninger ved en offentlig forordning i 1933 var blitt klassifisert som statsfiendlige sekter. Fra 1938 mottok medlemmer av SS som julegave en såkalt Julleuchter og en Julteller (dekorert juletallerken) fra Heinrich Himmler. Disse var av keramikk og var dekorert med runer og gammelgermanske «sinnbilder» ble for det meste produsert av SS' eget Porzellanmanufaktur Allach som opererte i konsentrasjonsleirene Dachau og Neuengamme. Ved siden av keramiske «Julleuchter» ble det også spredt mange tremodeller som oftest hadde en sentral solskive eller andre motiver fra germansk mytologi.

 «Sonnwendkranz» (solvervskrans) og eventyrhave 
Den tradisjonelle adventskrans, som har røtter i en protestantisk tradisjon fra 1800-tallet, ville de nazistiske festplanleggere erstatte med en «Sonnwendkranz» (solvervskrans) med solhjul- eller vikingemotiver – eller med den såkalte «Lichterkranz». Lysene på kransen symboliserte ikke lengre de fire adventssøndager, men var «Wünschelichter» (ønskelys) for de fire årstider. Som passende ved tenningen av disse «Wünschelichter» ble det i egne julehefter angitt egne små vers. Nå skuille det heller ikke være i pakt med den nye tid å andaktsfullt bruke familienes nedarvede julekrybber; de skulle vike for skogslandskap med dyremotiver av tre eller papp, under navn som «Weihnachtsgärtlein» (julehager) eller «Märchengarten» (eventyrhager). Samtidig kom det tallrike publikasjoner som gikk løs på Julehistorien: De tilbedende hyrder ble en folkloristisk gruppe som «zur Wintersonnenwende blasend durch die Fluren zog» (som kom blåsende gjennom markene). I stedet for den tradisjonelle julefortellingen ble det nå for det meste presentert eventyr. Her inntok gjerne en historie om Frau Holle en sentral stilling, nye romantiserende eventyr som «Weihnachten im Walde» (eventyr i skogen) av Hildegard Rennert ble propagert med stor medial innsats, alt for å skape en aksept for og lette overgangen til «Märchengarten» til erstatning for julekrybben.

 Lystenningsvers («Lichtersprüche») 
Ved siden av «Heimholung des Feuers» (hjemhentingen av ilden) forsøkte nasjonalsosialistene ved å innføre egne lystenningsvers («Lichtersprüche») nok en ny skikk som skulle integreres i familiekretsens tyske Jul, for å motvirke faren for at de dystre tanker skulle få overtaket. Ved tenningen av ønskelysene på solvervskransen skulle det resiteres vers, og de ble det gitt eksempler på i «Vorweihnachten»kalendrene og slik kunne danne en forbindelse mellom hjem og front.
Far:
Die Sonne ist durchs Jahr gerollt,
jetzt ist sie schwach und klein.
Doch bald wird sie mit ihrem Gold
groß und voll Wärme sein.
So schmücken wir den Sonnwendkranz
für seinen neuen Lauf
und stecken ihm mit hellen Glanz
vier rote Wünschelichter auf:

Første barn:
Ich bringe mein Licht der Mutter dar,
sie sorgt für uns Kinder das ganze Jahr.

Andre barn
Mein Licht soll für alle Leute brennen,
die heute nicht Weihnachten feiern können.

Tredje barn:
Ich bringe mein Licht für alle Soldaten,
die tapfer die Pflicht für Deutschland taten.

Fjerde barn:
Mein Wünschelicht sei dem Führer geschenkt,
der immer an uns und Deutschland denkt.

Det het videre at barna kan gjerne fremføre flere vers, forberedt av moren og lært utenat av barna. De kan knytte an til kjære slektninger,til hjemmet, eller til den kanskje fraværende faren.

 «Jultanne» (julegran) 

Det pyntede «Christbaum» (et tradisjonelt og kristent tysk navn på luletreet; et annet er «Weihnachtsbaum» -Helgenattstre) var i lange tider et hovedsymbol på den tyske julen. Den mest nedarvede juletrepynten med engler, glinsende kuler, juleglitter, englehår og «Christbaumspitzen» ble nå betegnet som gammelmodig kitsch.
Juletreet ble under nasjonalsosialuismens tid, og uten vitenskapelig belegg, betraktet som en avlegger av den germanske verdensasken - Yggdrasil og stilisert til «den tyske juls symbol».
Samtidig ble det propagert forslag om hvordan det rette tyske «Lichterbaum», julegranen («Jultanne»), skulle gestaltes: Epler, nøtter og selvbake «Sinngebäck» ble komplettert med løvsagmotiver av dyr og germanske symboler, runer eller innkjøpt «Julschmuck». Denne Jul- eller «Weihenachtsschmuck» lignet på de tradisjonelle juletrekuler – men med runer, hakekors og en mengde  germanske symbolel. Fra 1934 var hakekorset offisielt blitt tillatt som juleutsmykning.
I førjulstiden gjennomførte man innsamlingsaksjonen «Schmuck für den Weihnachtsbaum», og da ble det solgt samlefigurer fra Winterhilfswerk for familienes «Lichterbaum».
De klassiske kristne juletrespissene («Christbaumspitze») av glass skulle erstattes av selvlagede «solhjul («Sonnenräder»), den klassiske juletrefoten erstattet med  trekonstruksjoner i form av hjulkors.

I noen hushold ble det oppsatt germansk forsirede «Julbogen» (julebuer) med boksbom, epler og nøtter; inspirasjonen kom fra den tradisjonelle «Jöölboom» (også kalt «Friesenbaum» - frisisk tre) som inngikk og fortsatt inngår som julekulturelement i Nordfriesland nordvest i Schleswig-Holstein. Den «Julbogen» som nazistene propagerte ble gjerne dekorert ned selvbakte eller av tre tilsagde germanske symboler, norner, og fire lys. Buens form skulle represere solens løp, og forene fruktbarhetssymbolene, lyset og det nye liv. Forslag til hvordan det hele skulle lages og julebuene ble propagert i mange kvinneblader, som for eksempel NS-Frauenwarte.

 «Der Sunnwendmann» 

En av den kristne julefeirings sentrale symbolfigurer er St. Nikolaus i hans funksjon som gavebringer, og blir særlig skattet av barn. Denne helgen ble av nazistene redusert til å være en kristen versjon av den germanske gud Wodan (Odin),Karl Meisen: Nikolauskult und Nikolausbrauch im Abendlande: Eine kulturgeographisch-volkskundliche Untersuchung. Schwann Verlag, Düsseldorf 1931, s. 476. som rir på sin hvite hest over jorden og innvarsler vintersolverv. Slik ble den hl. Nikolaus gjort til en noe dystrere skikkelse, under navnene «der Schimmelreiter» og «der rauhe Percht», den tyske «Knecht Ruppricht» eller «Weihnachtsmann», eller «Sunnwendmann». I noen strøk var disse heller fryktinngydende gestalter ledsagerne til den hl. Nikolaus og fikk under nazistenes tid en vesentlig mer sentral stilling.

De nasjonalsosialistiske «volkskundler» (folkeminnegranskere) støttet seg særlig på Knecht Ruprecht i Jacob Grimms verk Deutsche Mythologie. De knyttet «völkische» nazisymbolikk til germansk-hedensk mytologi, folkelige seder og en pseudoreligiøs forestilling, for slik å styrke akseptansen til denne nyskapte gavebringerskikkelse. Nikolausdagen, 6. desember, ble i 1940 i offentlig språk endret til «Ruprechtstag». I mange julebøker ble St. Nikolaus regelrett forhånet, og i han sted ble «der Weihnachtsmann» iscenesatt som en «ekte velgjører».

Julesanger
Mange tyske julesanger står i en svært gammel tradisjon, og går tilbake til sanger fra kirkenes festgudstjenester. Flere var opprinnelig middelalderske og på latin, og var blitt helt eller delvis oversatt, som for eksempel In dulci Jubilo – Nun singet und seid froh. En annen bakgrunn, eksemplifisert ved Joseph, lieber Joseph mein, er juleskikken å symbolsk vugge Jesusbarnet i krybben («Kindelwiegen»), noe som går tilbake til middelalderens nonneklostre.

De tradisjonelle kristelige julesanger var dypt forankret i befolkningen og det allmentyske tankegods og ble sunget ved alle julens festligheter.

De nasjonalsosialistiske ideologer forsøkte ved systematiske strategiske tekstendringer å avkristne og å germanisere julesangene. Noen av dem, som Tochter Zion, freue dich, Du lieber heiliger frommer Christ eller Zu Bethlehem geboren, ble direkte forbudt av sensuren fra bruk i offentlige feiringer. Andre aksepterte makthaverne som «ubetenkelige», blant annet O Tannenbaum og Morgen, Kinder, wird’s was geben. Atter andre, som Stille Nacht, heilige Nacht eller de stykker som anføres i et avsnitt nedenfor, ble «omdiktet» tildels slik at det sentrale budskap ble fullstendig forvrengt. Til tross for en voldsom bruk av de nye versjoner i radio og i andre kontrollerte sammenhenger klarte disse nyskapningene ikke i særlig grad å hevde seg i familiens krets mot de tradisjonelle sanger og tekster.
 Nye julesanger 
Gjennom radioen, skolene og ved julefestene arrangert av de nazistiske masseorganisasjoner ble det i stort monn utbredt nye «weihenachtslieder» som var rotfestet i den nasjonalsosialistiske ideologi. Blant disse hyppig fremførte nye julesanger kan fremheves In dieser klaren Sternennacht, Tal und Hügel sind verschneit, Der Schnee ist leis gesunken og Weihnacht der Soldaten. De fleste av dem var preget av en svulstig lyrikk med voldsom patos.

Mest kjent av alle, Hohe Nacht der klaren Sterne (1936), stammer fra Hans Baumann, som hadde skaffet seg et navn blant nasjonalsosialistene allerede i 1932 med Deutsche Arbeitsfronts sang, Es zittern die morschen Knochen. Etter 1945 var julesangen bare sjelden å høre, med den var medtatt i et musikkalbum fra 2003 av Heino.

Noen andre av disse julesangene overlevde nazismen og var i mer alminnelig bruk etter andre verdenskrig. Blant dem er en fra 1936, fra HJ-Liederblatt 65: Julesangen Bald nun ist Weihnachtszeit.

Manipulerte julesanger
For enkelte tradisjonelle julesanger, som for eksempel Es ist ein Ros entsprungen, foreligger det flere nydiktninger som ble benyttet i offisielle feiringer i nazismens ånd, men som ikke fikk vesentlig gjennomslagskraft i familiens krets. Selv den aller mest kjente tyskspråklige julesangen, Stille Nacht, heilige Nacht, ble omdiktet (1942): Der ble «trauten hochheiligen Paar» (det trolovede høyhellige par) endret til «strahlende Lichterbaum» (strålende lystre), og «Christ, in deiner Geburt» (Kristus ved din fødsel» ble til «Werdet Lichtsucher all!» ([bli] dere alle lyssøkende». En av de oppdiktede julesangene, som opprinnelig var blitt kjent som «Aargauer Sterndrehermarsch», har også inn i etterkrigstiden blitt bevart i en lett omdiktet form foretatt av Paul Hermann (1939). 

De følgende oppstillinger anskueliggjør enkelte av disse omdiktningene.

 Litteratur 
 Kilder
 Alexander Boss: Feierbuch der deutschen Sippe Widukind-Verlag, Berlin, 1941
 Wilhelm Beilstein: Lichtfeier, Sinn, Geschichte, Brauch und Feier der deutschen Weihnacht, Deutscher Volksverlag, München, 1942 
 Karl Heinz Bolay: Deutsche Weihnachten: Ein Wegweiser für Gemeinschaft und Familie, Widukind-Verlag, Berlin, 1941 
 Hauptkulturamt der Reichspropagandaleitung der NSDAP: Vorweihnachten, Thea Haupt, F. Eher Nachf., München, 1942
 Hauptkulturamt der Reichspropagandaleitung der NSDAP: Vorweihnachten, Thea Haupt, F. Eher Nachf., München, 1943
 Hauptkulturamt der Reichspropagandaleitung der NSDAP: Deutsche Kriegsweihnacht, F. Eher Nachf., München, 1941
 Hauptkulturamt der Reichspropagandaleitung der NSDAP: Deutsche Kriegsweihnacht, F. Eher Nachf., München, 1942
 Hauptkulturamt der Reichspropagandaleitung der NSDAP: Deutsche Kriegsweihnacht, F. Eher Nachf., München, 1943
 Mathilde Ludendorff, Erich Ludendorff: 'Weihnachten im Lichte der Rasseerkenntnis, Ludendorffs Verlag, München, 1936
 Helmuth Miethke: Wintersonnenwende, Weihnachtsbaum und Weihnachtsmann, i Treuhilde – Blätter für deutsche Mädel, bind 47, nr 5, Berlin, udatert,  s. 66–68
 Gerhard Müller: Weihnacht der Deutschen. Aus Geschichte und Brauchtum zur Weihnachtszeit, Greiser, Rastatt, 1945
 Hans Niggemann: Feste und Feiern deutscher Art: Weihnachten, Hanseatische Verlagsanstalt, Hamburg, 1934
 Carl Schütte: Feste und Feiern deutscher Art: Weihnachten, Hanseatische Verlagsanstalt, Hamburg, 1934
 Paul Zapp: Germanisch-deutsche Weihnacht: Vorschläge und Anregungen zur Julfestgestaltung, Gutbrod, Stuttgart, 1934

 Fremstillinger
 Judith Breuer, Rita Breuer: Von wegen Heilige Nacht – Das Weihnachtsfest in der Politischen Propaganda, Verlag an der Ruhr, Mülheim an der Ruhr, 2000, ISBN 3-86072-572-6
 Nadja Cornelius: Genese und Wandel von Festbräuchen und Ritualen in Deutschland von 1933 bis 1945, Kölner ethnologische Beiträge, 8, Köln, 2003, ISSN 1611-453
 Richard Faber, Esther Gajek: Politische Weihnachten in Antike und Moderne – Zur ideologischen Durchdringung des Fest der Feste, Königshausen & Neumann, Würzburg, 1997, ISBN 3-8260-1351-4
 Michael Fischer: Vater steht im Feld und hält die Wacht: Die Schrift Deutsche Kriegsweihnacht als Mittel der Propaganda im Zweiten Weltkrieg, Michael Fischer: Lied und populäre Kultur/Song and Popular Culture, 50/51, 2005, ISSN1619-0548, s 99–135
 Doris Foitzik: Rote Sterne, Braune Runen – Politische Weihnachten zwischen 1870 und 1970, Intern. Hochschulschriften, 253, Waxmann, Münster, 1997, ISBN 3-89325-566-4
 Frauengruppe Faschismusforschung: Mutterkreuz und Arbeitsbuch: Zur Geschichte der Frauen in der Weimarer Republik und im Nationalsozialismus 2. Auflage. Fischer, Frankfurt/M., 1988, ISBN 3-596-23718-1
 Birgit Jochens: Deutsche Weihnacht: Ein Familienalbum 1900–1945, Nicolai, Berlin, 2011, ISBN 978-3-87584-603-4
 Walther Hofer: Der Nationalsozialismus, Dokumente 1933–1945, Fischer Bücherei, Frankfurt/M., 2011, ISBN 978-3-596-26084-3
 Kerstin Merkel, Constance Dittrich: Spiel mit dem Reich – Nationalsozialistische Ideologie in Spielzeug und Kinderbüchern, Harrassowitz, Wiesbaden, 2011, 978-3-447-06303-6
 Heinz Müller: Miniatur-Broschüren des Winterhilfswerkes WHW/KWHW o. a. 1937–1944, Sammlerkreis Miniaturbuch e.V., Stuttgart, 1997
 Uwe Puschner, Clemens Vollnhals: Die völkisch religiöse Bewegung im Nationalsozialismus. Eine Beziehungs- und Konfliktgeschichte, Vandenhoeck & Ruprecht,  Ort=Göttingen, 978-3-525-36996-8, 2012
 Michael Salewski, Guntram Schulze-Wegener: Kriegsjahr 1944: Im Großen und Kleinen, i Historische Mitteilungen (Beiheft), 12, Stuttgart, 1995, ISBN 978-3-515-06674-7
 Rudolf Simek: Lexikon der germanischen Mythologie, 3. Auflage, Kröner Verlag, Stuttgart, 2006, ISBN 3-520-36802-1
 Josef Thomik: Nationalsozialismus als Ersatzreligion – Die Zeitschriften „Weltliteratur“ und „Die Weltliteratur“ als Träger nationalsozialistischer Ideologie, Einhard, 2009, Aachen, ISBN 978-3-936342-73-4
 Klaus Vondung: Magie und Manipulation. Ideologischer Kult und politische Religion des Nationalsozialismus, Vandenhoeck & Ruprecht, 1971, Göttingen
 Ingeborg Weber-Kellermann: Das Weihnachtsfest – eine Kultur- und Sozialgeschichte der Weihnachtszeit, C. J. Bucher, München und Luzern, 1987, ISBN 3-7658-0273-5
 Knut Schäferdiek: Germanisierung des Christentums?, i Der Evangelische Erzieher, 48, Frankfurt/M., Berlin, München, 1996, s 333–342
 Dominik Schrage: „Singt alle mit uns gemeinsam in dieser Minute“ – Sound als Politik in der Weihnachtsringsendung 1942, Politiken der Medien, 11, 2005, s. 267–285 | Online=Online-Fassung PDF; 166 kB) lest 25. mars 2012
 Bernhard Welte: Ideologie und Religion, Franz Böckle, Franz-Xaver Kaufmann, Karl Rahner, Bernhard Welte in Verbindung mit Robert Scherer: Christlicher Glauben in moderner Gesellschaft'', 21, Herder, Freiburg, Basel, Wien, 1980, s 79–106

Referanser

Fotnoter

Eksterne lenker 
 
 Lyddokument – Schlussteil der Weihnachtsringsendung 1942  (4:45 minutter; MP3; 2,3 MB) fra „Rundfunkmuseums der Stadt Fürth“
 Der sprechende Feldpostbrief Ein Hörbeispiel; Deutsches Rundfunkarchiv, 2002
 „Führers Weihnachten“, mit zahlreichen Abbildungen Rezension einer Ausstellung in Köln
 Weihnachten 1941 Hitler feiert im privaten Kreis (Filmaufnahme)
 Bericht der Deutschen Wochenschau 1942 Ein zusammenfassender Propagandabericht über Weihnachten 1942, hinterlegt mit den „neuen“ Weihnachtsliedern, wie „Hohe Nacht der klaren Sterne“

Jul
Jul i Tyskland
Nasjonalsosialistisk kultur