Stutz Bearcat

Stutz Bearcat var en kjent amerikansk sportsbil fra både før og etter første verdenskrig 

I hovedsak hadde  Bearcat kortere  akselavstand, 3 048 mm mot 3 202 mm i den lettere versjon av standard Stutz. Den var opprinnelig drevet av en 6,39 liter 60 Hk firesylindret rekkemotor produsert av Wisconsin Motor Company. Felles for racer og sportsbiler i perioden er det minimale karosseri som består av et «hundehus», bøtteseter, liten frittstående rund frontrute og en sylindrisk bensintank bak førersetet. Produserte Bearcats fra fabrikken "White Squadron" skilte seg fra  de bygget Wisconsin ved å ha skjermer, lys og et bagasjerom. I henhold til fabrikkens litteratur fra 1913 ble Bearcat «designet for å møte kundens behov som ønsket en bil som bygget etter linjene av en racerbil, men med en litt høyere giring enn de vanlige torpedo roadster, har blitt møtt med stor velvilje fra bileiere og møtt etterspørselen for en bil i denne klassen».

Modellens historie 
Den opprinnelige produksjonen Bearcat ble introdusert med Serie A i 1912. Den første offentlige omtale av bil (da stavet "Bear Cat" ) er i en annonse i 1912 programmet  for Indianapolis 500 kilometer løp. Denne annonsen var også den første til å bruke det senere kjente Stutz slagordet: «Bilen som gjorde bra i dag» med henvisning til Stutz racer som havnet på 11.-plass i 1911 Indianapolis 500. Serie E i 1913 fikk elektrisk lys og selvstarter. Et seks-sylindret alternativ motor var tilgjengelig for ekstra 250 dollar. Karosseriet uten dører varte gjennom 1916. Salgskatalogen hadde en liste over tilgjengelige farger for Serie E

Serien S Bearcat av 1917 brakte den første store endringen i modellen. Mens den beholdt 300 cm akselavstand, er karosseriet nå beskrevet som lukket med stigebrett. Den fortsatte å være høyre-rattet med gearspak og hådbrems på utsiden og den viktigste endringen var en ny Stutz firesylindret motor med 16-ventiler. Den var støpt i en enkelt blokk med varmebehandlet nikkel veivaksel og kamaksler. For 1919 var G-Serien lik, men for 1919-Serien er karosseriet beskrevet med lavere side for å gjøre innstigning lettere. Bearcats pris hadde steget til 3 250 dollar, det samme som roadster og litt mindre enn touring coupe. 1920-Serie K var igjen tilgjengelig, men prisene økt til 3 900 dollar i kjølvannet av etterkrigstidens salgsboom. 1921 K-serien med en ny "DH" motor med en avtakbar tak ble innført, men overgang til venstreratt inetterfølgende  KLDH (L for venstre) betydde slutten for Bearcat, siden det smale bøttesetet foran og sittebrønnen (cockpit) ikke ga mye plass for gearspak og håndbrekk. I 1922 var det berømte Bearcat navn utelatt fra modellister og annet salgsmateriell. I 1923 ble roadster omdøpt Bearcat, men navnet forsvant i gjen i 1924.

Bearcat navnet ble gjeninnført i 1931. Depresjonen hadde rammet  Stutz hardt, så navnet ble brukt for å øke salget. Den nye Bearcat hadde DV-32 (32 ventilert åtte-sylindret motor og hver bil kom med en erklæring som sa at bilen hadde blitt testet på 160 Km/t. Det var en liten kupé med doble sidemonterte reservehjul, lik moderne (og fremtidige) sportsbiler. Bilen varte gjennom 1933. Samme år ble modellutvalget tilført en DV-32  «Super Bearcat» som tilbød full beskyttelse mot vær og vind og høyere ytelse. Samme akselavstand, og lett karosseri bygget av Weymann. Stutz produksjonen ble avsluttet i 1934.

Racing historie 

Totalt sett, med sin lave vekt, balanse og kraft, gjorde den til en utmerket racer. I 1912, vant Stutz Bearcats 25 av 30 auto løp der den deltok. I 1915 vant et lag Bearcat ledet av Erwin «Cannonball» Baker  et løp fra California til New York på elleve dager, syv timer og femten minutter, knuste den tidligere rekorden og inspirererte senere Cannonball Run  og film spin-offs. Stutz «Hvit Skvadron» fabrikkens racing team vant mesterskapene i 1913 og 1915.

Prestisje 
Å eie en Stutz Bearcat ble et  berømt statussymbol for rike på den tiden. I 1914 kostet den 2 000 dollar (tilsvarte 47 329 dollar i 2015) nesten fire mer enn den grunnleggende amerikanske  Model T.

Den fargerike Stutz Bearcat har gjort den til et av de bedre kjente antikke biler for senere generasjoner amerikanere. De var ofte forbundet med "De glade 20-årene" og collegestudenter i denne perioden. Den ble ofte nevnt med tidens stereotype utstyr, som vaskebjørnpels og illegalt «badekar gin». The Velvet Underground's  sanger fra 1970 "Sweet Jane" nevner en Stutz Bearcat for å illustrere den svunne tid som er beskrevet i sangen
Berømmelsen fortsatte godt inn i slutten av det 20. århundre, og bilen er et navn som ofte ble brukt ved sammenlikning av moderne bilmerker inkludert Nash, Triumf og Mercury. En Triumf annonse stilte spørsmålet «En TR 3 Stutz Bearcat av 60-tallet?» og viste en Triumf sjåfør, komplett med vaskebjørnpels ved en tidlig  20-årenes Bearcat i en campus-setting. I en Nash annonse fra tidlig på 1950-tallet stod det «For gutten som ønsket en Stutz Bearcat»

I 1987 kom en helt ny Bearcat konvertible, kalt Bearcat II. Den var bygget på en GM F plattform for 1987, med koffert for reservedeler som utgjorde en del av bilens bakre støtfanger. Denne Bearcat II var basert på Pontiac Firebird chassis med V8 multi-port drivstoff-injisert Corvette motor og hadde en lett bulk - og korrosjons-sikkert karosseri laget av hva Stutz kalt Diamond Fiber Comp, en form for karbon-fiber kompositt materiale. Den ble markedsført til 125 000 dollar (tilsvarte 260 800 i 2015, inkludert en karbon-fiber hard top for bruk om vinteren, og en matchende oppbevaringssett. Den tyske bilforhandler Becker i Düsseldorf tilbød bilen med en 210 Hk multi-port drivstoff-injisert V8 motor og et galvanisert chassis for 380 000 D-mark. Corvette motor var et alternativ. Bare 12 eller 13 Bearcat II ble produsert mellom 1987 og 1995. Kjente eiere omfattet Sultanen av Brunei som eide to.

Referanser 

Biler