Titta Ruffo

Titta Ruffo (født Ruffo Titta Cafiero 9. juni 1877 i Pisa, død 5. juli 1953 i Firenze) var en italiensk operastjerne som hadde en stor internasjonal sangkarriere. Kjent som «Voce del leone» («løvens stemme»), ble han beundret, også av rivaliserende barytoner, slike som Giuseppe De Luca som sa om Ruffo: «Han var ingen stemme, han var et mirakel» (selv om den ikke ofte publiseres, er den andre delen av De Lucas konklusjon «...som han [Ruffo] brølte bort...»), og Victor Maurel, skaperen av Verdis Iago og Falstaff. Maurel sa at tonene i Ruffos øvre register var de mest fantastiske barytoner han noensinne hadde hørt. Enda mer: Walter Legge den prominente klassiske plateprodusenten gikk så langt som å kalle Ruffo «et geni».

Karriere 
Født som Ruffo Titta i Pisa (han byttet om på sine fornavn for scenebruk). Ruffo var sønn av en ingeniør. Han studerte stemmebruk med flere lærere. I «Musical America» skrev han 27. desember 1913: «I betraktning av det faktum at flere stemmeinstruktører har påkalt seg æren for å ha vært min «lærer» ønsker jeg, empatisk å bekrefte at min bror, Ettore, er den som praktisk talt tilkommer all ære. Jeg studerte fire måneder ved Santa Cecilia Conservatory i Roma under Signor Persichini og ble fortalt at jeg hadde hverken stemme eller musikalsk talent. Etterpå fikk jeg instruksjoner fra Signor Sparapani i to måneder og fra Signor Casini i fire måneder, men det var ikke tilstrekkelig instruksjon for en operakarriere. Jeg satte meg selv under opplæring av min bror og forble hans trofaste elev i seks år, og jeg er det levende bevis på hans vitenskapelige metode for stemmebruk. Alle de som forsikrer at de var mine «lærere» og derfor ansvarlig for min suksess, narrer seg selv på falske premisser for å tilegne seg en eksklusiv rett.»

Ruffo gjorde sin første debut på en operascene i 1898 ved Teatro Constanzi i Roma som «Herald» i Wagners Lohengrin. Etter en langsom start, tok hans karriere av tidlig på 1900-tallet, og han oppnådde snart internasjonal anerkjennelse på grunn av en kraftfull og ren stemme og sin opptreden.

Hans neste store debuter kom de følgende år: Buenos Aires (1902), London (1903), Milano (1904), Lisboa (1907), Paris Paris Opéra (1911) og São Paulo (Theatro Municipal) (1911). Ruffo gjorde sin amerikanske debut i Philadelphia i 1912 og sang flere ganger i Chicago. Han kom til New Yorks Metropolitan Opera forholdsvis sent i sin karriere: i 1922, som Figaro i Barbereren i Sevilla. Han meldte seg til militærtjeneste i den italienske hær under første verdenskrig. Han ga i alt 46 forestillinger ved Met fra 1922 til 1929.

Ruffos repertoar omfattet det meste av de viktigste baryton-roller i fransk og italiensk opera, inklusiv og blant andre «Rigoletto», «Di Luna», «Amonasro», «Germont», «Tonio», Rossinis «Figaro», «Valentin», «Carlo» (både i Ernani og La forza del destino), «Nabucco», «Vasco», «Don Giovanni», «Barnaba», «Scarpia», «Marcello» og «Renato» i Un ballo in maschera. Han var også kjent for sin tolkning av flere sopranpartier i operaer som nærmest er glemt i dag, nemlig Ambroise Thomas' Hamlet og Franchettis Cristoforo Colombo plus «Cascart» i Leoncavallos Zazà og «Neri» i Giordanos La cena delle beffe.

Stemmekarakteristikk 
Som hans samtidige, tenoren Enrico Caruso, ble Ruffo sagt å innføre en ny stil av sang, hvor kraft, deklamatorisk styrke og en rik, chesty tone overgikk den tidligere generasjons fremheving av vokal eleganse, skjønnhet, fleksibilitet og teknisk finesse. Følgelig sammenlignet konservative kommentatorer Ruffo ufortjent med hans elegante italienske forgjenger, Mattia Battistini, som var en mester i vakker sang og i besittelse av en mykere, mer «sølvaktig» klangfarge enn Ruffos. Likevel etter dagens kritikere, som John Steane og Michael Scott, er forskjellen mellom de to store baryton-sangerer ikke så klart som noen har foreslått i det siste, fordi både Battistini og Ruffo viste eksepsjonell vokal stemmebruk og kontroll, pluss at han var i stand til lange glidende bevegelser. Begge var også i besittelse av en mandig stil, og enda hadde den samme lærer i Venceslao Persichini.

Ruffo var en profiert grammofonartist, gjorde mer enn 130 innspillinger av 78-plater, både akustiske og elektroniske, først for Pathé Frères i Paris i 1904, og så eksklusivt for den italienske filial av His Master's Voice i 1906. Etter ankomst til USA i 1912 begynte han sitt lange samarbeid med Victor som endte i 1929. Som tilfelle var med Caruso, egnet Ruffos stemme seg eksepsjonelt godt til opptak. Den var så rik og resonant at selv med den primitive akustiske opptaksmetode er glorien bevart og kan høres. Han fortsatte med innspillinger frem til elektroniske opptak kom i 1925.

Ingen fast tilknytning 

Ruffo ble aldri noen «house baritone» eller fast sanger ved noen opera. Han var en omreisende stjerne  og fikk topp kritikk — og topp honorar—uansett hvor han sang. Ruffo var den eneste mannlige operasanger i sin tid, fullstendig, både når det gjaldt berømmelse og honorarer, som Caruso. Overraskende nok sang de sammen bare noen få ganger og gjorde bare en innspilling: en gnistrende fremføring av Giuseppe Verdis Otello. Historikerne har gitt to forklaringer på dette: Først profesjonell sjalusi: verken Ruffo eller Caruso likte å dele glorie med den andre ekstravagante stjerne (skjønt nær kjente av Caruso har benektet dette). Dernest få operahus kunne ha hatt råd til å betale begge sangeres enorme honorarer i forbindelse med dette, spesielt hvis det var en dyr diva i den samme innspillingen.

Ruffos kraftfulle sangstil var kanskje ikke holdbar i det lange løp og hans vokale forfall begynte relativt tidlig (etter om lag 20 år på toppen av sin profesjon). Kanskje frøet til Ruffos tidlige forfall ble sådd i det faktum at han i det store og hele var selvlært. Ruffo selv innså dette og han avslo å lære stemmebruk etter pensjonering: «I never knew how to sing; that is why my voice went by the time I was fifty. I have no right to capitalize on my former name and reputation and try to teach youngsters something I never knew how to do myself.". Likevel, Ruffos forfall startet rundt 1924–25, dette betyr at han hadde en meget respektabel tid, 26–27 år i god form, noe er som bemerkelsesverdig etter enhver standard.

Han pensjonerte seg i 1931, etter flere år i eksil i Sveits og Paris. Han skrev en selvbiografi: La mia parabola, som ble oversatt til engelsk i 1995 som «My Parabola». I 1937 vendte han tilbake til Italia hvor han ble arrestert for motstand mot fascistregimet og som tilhenger av sosialisme. Han giftet seg med søsteren til Giacomo Matteotti som ble myrdet av fascistene, og som da forsikret Ruffo at han aldri mer skulle opptre i Italia igjen.

Titta Ruffo døde i Firenze av hjertesykdom i 1953, 76 år gammel.

Referanser

Litteratur 
 Farkas, Andrew (Ed.),Titta Ruffo: An Anthology (Greenwood Press 1984).
 Hamilton, David, ed., The Metropolitan Opera Encyclopedia (Simon & Schuster, New York 1987).
 Pleasants, Henry, The Great Singers (Simon & Schuster, New York 1966).
 Scott, Michael, The Record of Singing, Volume One (Duckworth, London, 1977.)
 Seltsam, William H., Metropolitan Opera Annals (H.W. Wilson Co., New York 1947).
 Steane, J.B., The Grand Tradition (Amadeus Press, Portland 1993).
 Tuggle, Robert. The Golden Age of Opera (Holt, Rinehart, and Winston, 1983).

Eksterne lenker 
 History of the Tenor – Sound Clips and Narration
 Discography of Titta Ruffo on Victor Records from the Encyclopedic Discography of Victor Recordings (EDVR)

Italienske operasangere
Personer fra Pisa