Sexkjøpsloven

Sexkjøpsloven er en norsk lov som gjorde det straffbart å betale for sex, gjennom en endring av den daværende straffeloven – Almindelig borgerlig Straffelov – som trådte i kraft 1. januar 2009. Almindelig borgerlig Straffelov ble opphevet og erstattet av den nye lov om straff i 2015, og forbudet mot kjøp av seksuelle tjenester ble videreført som § 316 i den nye straffeloven. Sexkjøpsloven viser dermed i praksis til en bestemmelse i straffeloven i nåværende rett. Straffelovrådet foreslo i 2022 å oppheve bestemmelsen.

Straffeforfølging og utbredelse 
Omtrent 1 300 kvinner solgte seksuelle tjenester i Norge i 2008. Omfanget etter at sexkjøpsloven var innført er usikkert, og gikk både opp og ned enkelte år. Antall anmeldelser for brudd på sexkjøpsloven varierer en del fra år til år, med 509 anmeldte saker i perioden 2013–2017.

Historie og etiske vurderinger 
Salg av sex er dokumentert av Herodotus både i antikkens Athen og i Egypt. Prostitusjon er også nevnt i Bibelen. Hvordan prostitusjon var betraktet moralsk varierer historisk og geografisk. Prostitusjon i Athen var et registrert og skattelagt yrke. Bibelen nevner det flere ganger uten moralsk fordømmelse. Kjøp og salg av sex blir generelt sett ansett som en privatsak mellom involverte individer i liberalistisk moralfilosofi, men det kan argumenteres for at prostitusjon bryter med Kantiansk filosifisk tradisjon, der behanding av mennesker som objekter til å nå et mål blir ansett som umoralsk. Augustin og Thomas Aquinas mente at prostitusjon var en onde, men burde være tillatt for å hindre enda større forfall i samfunnet. Også moderne feministisk moralfilosofi preges av aktiv diskusjon med argumenter både for moralsk fordømmelse og for liberalistisk toleranse.

Meningene om kriminalisering av sexkjøp er delt i politiske og faglige miljøer. Mange menneskerettsorganisasjoner, organisasjoner som arbeider med prostitusjonstematikk innen blant annet helse og sosialt arbeid, og forskningsmiljøer innen f.eks. kriminologi og rettsvitenskap/menneskerettigheter er motstandere av kriminalisering. Blant internasjonale organisasjoner som har tatt standpunkt mot kriminalisering er Verdens helseorganisasjon, American Civil Liberties Union, Amnesty International, Human Rights Watch og Joint United Nations Programme on HIV/AIDS. UN Women som er FNs organ for kvinners rettigheter og likestilling har uttalt at UN Women ikke tar stilling i kriminaliseringsdebatten. Motstandere av kriminalisering begrunner ofte standpunktet med de prostituertes menneskerettigheter og at kriminaliseringen gjør livet for de prostituerte vanskeligere, og at kriminalisering ikke bidrar til å hjelpe dem ut av prostitusjon.

Human Rights Watch har oppsummert kritikken mot denne modellen på denne måten:

Feministiske bevegelser er internasjonalt splittet i spørsmålet, med en utvikling der kriminalisering har blitt mer kontroversielt over tid, særlig blant yngre feminister og mange interseksjonelle feminister, i lys av faglige innvendinger fra for eksempel menneskerettsjurister, kriminologer, sosialarbeidere og helseorganisasjoner. Blant annet har USAs største feministiske organisasjon, National Organization for Women, vært splittet i spørsmålet, der særlig yngre medlemmer har vært kritiske til kriminalisering. Mange feminister vektlegger også at det er argumenter som taler både for og mot kriminalisering, og at det dermed blir en vanskelig helhetsvurdering. Også blant politiske partier har meningene vært delt av samme grunn, og meningene går på tvers av tradisjonelle politiske skillelinjer. Kriminalisering har støtte fra svært ulike miljøer, fra en del feminister til sosialkonservative miljøer, samtidig som kriminalisering også kritiseres av folk både på høyre- og venstresiden i politikken. I Norge har partier fra SV til Høyre vært splittet i spørsmålet.

May-Len Skilbrei, en av de ledende prostitusjonsforskerne i Norge, skriver at spørsmålet om regulering av prostitusjon idag utgjør en «rettighetskamp» mellom sexarbeiderbevegelsen og det som internasjonalt kalles «overlevendebevegelsen»:

Anne Hellum, Kristin Bergtora Sandvik og May-Len Skilbrei skriver at 

Forskere har blant annet pekt på at kriminalisering bidrar til marginalisering og utnytting av prostituerte. Migrasjons- og prostitusjonsforskeren Niina Vuolajärvi ved London School of Economics uttalte i 2023 at kriminalisering hadde vært en mislykket politikk i Sverige, og at politikken førte til at prostituerte ble mer utsatt for vold og utnyttelse, og ytterligere marginalisert gjennom utkastelser fra bosteder eller deportasjon fra landet. Vuolajärvi uttalte at spesielt prostituerte med migrantbakgrunn, som utgjør det store flertallet, ble mer utsatt som følge av politikken.

Statsviteren Jennifer K. Lobasz har pekt på at hva som defineres som menneskehandel er svært omstridt, og har undersøkt «neo-abolisjonistiske» tilnærminger til prostitusjon som en allianse mellom radikalfeminisme og konservative, evangelikalske kristne i den amerikanske konteksten. Blant kritikerne av denne «neo-abolisjonistiske» retningen finner man et bredt felt av progressive bevegelser, herunder mange andre feminister (som interseksjonelle feminister, svarte feminister og flere andre), og ulike menneskerettsorganisasjoner, samt mange fagpersoner som menneskerettsjurister, kriminologer, migrasjonsforskere og sosialarbeidere.

Politisk prosess 
Sexkjøpsloven ble innført i 2008 under Jens Stoltenbergs andre regjering. Lovforslaget var omstridt, også i de daværende regjeringspartiene. Både Arbeiderpartiets og SVs ledelse var mot lovforslaget. Arbeiderpartiets landsmøte gikk inn for lovforslaget med 184 av 300 stemmer, mot partiledelsens vilje. I SV gikk landsmøtet i 2005 mot forslaget, men to år senere ble forslaget vedtatt mot partileder Kristin Halvorsens og Inga Marte Thorkildsens ønske. Daværende justisminister Knut Storberget var selv mot loven og har senere uttalt seg kritisk om den. Kritikken har særlig handlet om at loven gjør livene vanskeligere og farligere for de prostituerte, og ikke har den ønskede virkningen i å hjelpe dem ut av prostitusjon og bekjempe trafficking.

Riksadvokaten var kritisk til prosessen som førte til loven, og uttalte at det «ikke [er] heldig at nykriminalisering vedtas uten en grundig høring hvor også faginstansene gis anledning til å uttale seg. Viktige hensyn kan på denne måten oversees, eller tillegges liten vekt». Forskningsmiljøer innen prostitusjon og menneskehandel, bl.a. ved Fafo, var også kritiske.

Høyre, Frp og Venstre lovet å oppheve bestemmelsen før Stortingsvalget 2013, dersom de fikk flertall på Stortinget. De har etter stortingsvalget i 2017 tilsammen 80 av 169 representanter på Stortinget. I desember 2013 såvel som i juli 2014 presset Venstre på for å få den fjernet. I regjeringserklæringen til Erna Solbergs regjering står det at bestemmelsen skal evalueres, og at det skal legges frem en stortingsmelding. Den daværende regjeringens støtteparti, KrF, var imidlertid tilhenger av å beholde bestemmelsen, og var en av pådriverne for dens etablering.

Analyseselskapet Vista Analyse evaluerte sexkjøpsloven i 2014 etter oppdrag fra Jens Stoltenbergs andre regjering. Rapporten konkluderte med at forbudet bidro til lavere etterspørsel etter seksuelle tjenester, og at prostituerte opplevde større utrygghet, redusert forhandlingsmakt og større risiko. Prostitusjonsforskerne May-Len Skilbrei og Anette Brunovskis mente rammene for evalueringsoppdraget var dårlig egnet til å svare på om loven virker. Blant annet arbeider Amnesty International mot loven og mener den bryter med Norges menneskerettighetsforpliktelser ved at den skaper en farligere situasjon for prostituerte. Pro Sentret har også meldt om at sexkjøpsloven hadde negative konsekvenser for mange prostituerte. Estimater på endringer av omfanget av prostitusjonetter at loven var innført er usikre. Om etterspørsel etter seksuelle tjenester faktisk ble lavere etter at loven var innført er omdiskutert: Vista Analyse baserte sin konklusjon om nedgang på statistikk fra Pro-Senteret, og Pro-Senteret selv var uenig i at slik konklusjon kunne trekkes basert på deres tall.

Lovendringen 
Sexkjøpsloven ble vedtatt 12. desember 2008, med offisiell tittel lov om endringer i straffeloven 1902 og straffeprosessloven (kriminalisering av kjøp av seksuell omgang eller handling mv.). Den trådte i kraft 1. januar 2009. Den endret straffeloven av 1902 ved å tilføye en ny paragraf 202 a, som fastsatte en strafferamme på bøter og fengsel inntil seks måneder – i visse tilfeller fengsel inntil ett år – for å skaffe seksuell omgang ved å yte eller avtale vederlag. Loven er kontroversiell i Norge. Paragrafens ordlyd var:

Da lov om straff trådte i kraft i 2015 ble det, som en utilsiktet konsekvens, ikke lenger straffbart å forsøke å kjøpe sex.

Synspunkter om opphevelse eller evaluering
Flere politiske partier går inn for å oppheve sexkjøpsloven. Dette gjelder bl.a. Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet. Andre partier ønsker å evaluere loven; det gjelder bl.a. MDG som vil «evaluere sexkjøpsloven med sikte på å styrke sexarbeideres rettigheter og trygghet».

Straffelovrådets forslag om opphevelse 
Straffelovrådet la i desember 2022 frem sin utredning om seksuallovbrudd etter oppdrag fra Justis- og beredskapsdepartementet. Straffelovrådet foreslo flere endringer i straffelovens bestemmelser om seksuallovbrudd som tok sikte på å styrke vernet av den seksuelle selvbestemmelsesretten, herunder avkriminalisering av sexkjøp mellom voksne, såfremt handlingene ikke omfattes av straffelovens kapittel om seksuallovbrudd. Rådet tok «utgangspunkt i retten til seksuell selvbestemmelse og at seksuell samhandling må bygge på frivillighet for ikke å være krenkende. I tråd med mandatet har rådet vektlagt de rettsstatlige rammene for straffelovgivning som følger av Grunnloven, internasjonale konvensjoner og strafferettslige prinsipper». Rådet påpekte at «prostitusjon er et svært mangfoldig samfunnsfenomen, der maktrelasjoner og livsbetingelser varierer mye». Rådet støttet konklusjonen om at prostituerte/sexarbeidere i realiteten bærer byrden av kriminaliseringen, og viste til at sexkjøpsloven passer dårlig på mange nye typer sexkjøp som havner i en gråsone. Rådets hovedbegrunnelse var likevel prinsipiell og knyttet til selvbestemmelsesretten.

Referanser

Litteratur 
 May-Len Skilbrei (2016). Rettighetskamper i prostitusjonsfeltet: Hvem sin rett til hva står på spill?. I Ingunn Ikdahl & Vibeke Blaker Strand (red.), Rettigheter i velferdsstaten: Begreper, trender, teorier (s. 183–202). Gyldendal Juridisk.
 Anne Hellum, Kristin Bergtora Sandvik, May-Len Skilbrei (2022). «Kjønn, makt og rett: Samfunnsfaglige perspektiver på og i kvinneretten». I Ingunn Ikdahl m.fl. (red.), Kjønn og rett: kvinne-, kjønns- og likestillingsperspektiver i jusstudiet, s. 361–391. Oslo: Cappelen Damm.
 Andrés Lekanger Prostitusjon - Pro et contra Humanist forlag 2016 ISBN 9788282821315

Eksterne lenker 
 SOU 2010:49 Förbud mot köp av sexuell tjänst - En utvärdering 1999–2008 Offisiell utredning av Sveriges sexkjøpslov (pdf 300 sider)
 Vista Analyse Evaluering av forbudet mot kjøp av seksuelle tjenester Vista-rapport nr 2014/30 (pdf 190 sider) sluttført 17.juli 2014 ISBN 978-82-8126-171-6

Straffeloven
Norsk strafferett
Prostitusjon i Norge
Lover av 2008
2008 i Norge
2009 i Norge