Valentine Dannevig

Thomine Valentine Dannevig (1872–1962) var en norsk lærer og skolebestyrer. Hun var medlem av Norske Kvinners Nasjonalråd og fra 1928 til 1940 av Folkeforbundets permanente mandatkommisjon i Genève.

Hun var formann i forstanderskapet for Norske Kvinners Nasjonalråds Sosialskole (NKNS) i 17 år, frem til 1953. Skolen ble opprettet i 1920 og var Nordens første utdannelse i sosialarbeid.

Lærer og skolebestyrer 
Hun underviste ved skoler i Arendal, Tønsberg og Oslo. Fra 1896 til 1912 var hun lærer ved Ragna Nielsens skole i daværende Kristiania.

I 1908 fikk hun og skolebestyrer Wilhelm Andreas Wexels Myhre sammen tillatelse ved kongelig resolusjon til å avholde middelskoleeksamen ved Vestheim pikeskole. I 1912 ble Valentine Dannevig bestyrerinne for skolen. Stillingen som bestyrer ved Vestheim pikeskole hadde hun i flere tiår. I 1940 skiftet skolen navn til Vestheim privatskole. Valentine Dannevig fortsatte som bestyrer for skolen.

Den senere skolereformatoren Mosse Jørgensen var elev ved Vestheim pikeskole fra 1927 til 1933. I erindringsboken Skoler jeg møtte (1997) skrev hun en hyllest til Valentine Dannevigs pedagogiske opplegg, som hun mente lå langt forut for sin tid, selv om Dannevig ikke hadde fått anerkjennelse for dette.

Kvinnesak og fredsarbeid 
I 1915 ble Valentine Dannevig valgt til medlem av en komité som Norsk Kvinnesaksforening sendte til Internasjonal kvinneliga for fred og frihet i Haag samme år. 

I desember 1917 ble hun valgt inn som sekretær i styret for Studiehjem for unge piker.

Etter at første verdenskrig var slutt i 1918 ble Valentine Dannevig valgt til medlem av Den norske gruppe av Kvindernes internationale komité for varig fred. De øvrige medlemmene av gruppen var Emily Arnesen, Ellen Gleditsch og Martha Larsen. I 1919 ble Dannevig valgt inn i styret for Norske Kvinners Nasjonalråd som «utenlandsk sekretær».

I 1920 ble hun oppnevnt som medlem av det regjeringsoppnevnte utvalget som ble kalt «den store skolekommission av 1921». Utvalget ble ledet av Anton Henrik Ræder og hadde i alt 27 medlemmer, hvorav bare fem var kvinner. Utvalgets mandat var å behandle «forskjellige spørsmaal om ordningen av vort skolevæsen».

I 1929 ble hun oppnevnt av Stortinget som medlem av den internasjonale Mandatkommisjonen, som var et utvalg underlagt Folkeforbundet. Dannevig erstattet den svenske representanten Anna Bugge Wicksell, som hadde avgått ved døden.

I 1939 rettet Den norske Nobelkomité en anmodning til Stortinget om å oppnevne to reservevaramenn til komiteen. Stortinget behandlet henvendelsen, og oppnevnte Johanne Reutz og Valentine Dannevig. Valgkomiteen hadde satt som forutsetning at reservevaramennene og varamennene i likhet med komiteens ordinære medlemmer skulle anses som oppnevnt av Stortinget med virkning fra 1. juli 1939.

Folkeforbundet 
Oppsiktsvekkende nok hadde Folkeforbundet bestemt at én av de ti medlemmene i denne kommisjonen skulle være en kvinne. Kanskje hadde bestemmelsen sammenheng med selve grunntanken om at mandatordningen var et formynderstyre, og at man assosierte dette med «omsorg» og dermed kvinner. Men stormaktene og de andre land i kommisjonen nølte med å la seg representere på denne måten. Løsningen ble da at Sverige og Norge, som delte én representant, skar gjennom og oppnevnte en kvinne. To personer med bakgrunn i den norske kvinnebevegelsen kom dermed på den historiske banen: først den norskfødte Anna Bugge Wicksell (den første norske kvinne som tok eksamen artium etter Magdalene Thoresen), gift i Sverige, der hun utdannet seg til jurist. Hun var medlem av Mandatkommisjonen i årene 1920 til 1929. Deretter ble Valentine Dannevig utpekt fra Norge i 1929 og kunne ta sete som eneste kvinne.

Folkeforbundets begrunnelse for mandatordningen er talende: den skulle gjelde «folkegrupper som ennå ikke kan stå på egne ben under de krevende forhold i den moderne verden» (artikkel 22). I dette lå det implisitt et oppdrag om å fremme «utvikling», slik begynte stormaktene også å begrunne kolonistyre i sin alminnelighet i denne perioden. Som vi kunne vente, var Valentine Dannevig særlig opptatt av skoleutbygging, og i dette kunne hun samarbeide nært med den britiske Lord Lugard, tidligere guvernør i Hongkong og Nigeria. En annen sak som engasjerte kvinnebevegelsen sterkt var menneskehandel («human trafficking»), og her kunne de bruke Dannevig som en kanal til innflytelse. Folkeforbundet hadde vedtatt en egen konvensjon om dette, i tradisjonen fra kampen mot slaveri fra 1800-tallet. Dannevig var påpasselig i alle typer av velferdsspørsmål, spesielt slikt som gjaldt kvinner og barn.

Familie 
Valentine Dannevig var datter av legen Niels Dannevig og Wilhelmine Margrethe f. Heyerdahl.

Hun var søster av Thorvald Dannevig (født 1888) og av Lars Dannevig (født i 1874). Broren Lars døde i 1942 etter å ha blitt utsatt for forhør fra Gestapo.

Referanser

Kilder 
 Valentine Dannevig på Store norske leksikon
Susan  Pedersen: The League of Nations and the Crisis of Empire, London 2015;   sm.forf. “Metaphors of the schoolroom: Women working the mandates system of the League of Nations”, History Workshop Journal, OUP, nr.66, 2008.
Opplysning fra Vestheim skole: Mia Rørholt, melding til forfatteren, oktober 2019.'
Jarle Simensen: «En kvinnepioner. Valentine Dannevig satte spor etter seg i internasjonal politikk» Klassekampen, 30.9.2019.

Personer fra Tønsberg kommune
Norske lærere