Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers

Prajñāpāramitāsūtraen i  vers (devanāgarī: शतसाहस्रिकाप्रज्ञापारमिता, sanskrit: śatasāhasrikāprajñāpāramitāsūtra, tibetansk: ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ, wylie: shes rab kyi pha rol tu phyin pa stong phrag brgya pa, kinesisk: 初會, pinyin: chū hùi) er en mahāyānasūtra, en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. Den er den største av alle mahāyānatekstene, og er en del av den omfattende litteraturen som kalles prajñāpāramitā. Noen ganger brukes den upresise benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen».

Utgaven på  vers er bevart på sanskrit, og i oversettelser til tibetansk, kinesisk og mongolsk, hvorav den eldste er fra år 663 e.Kr. I tillegg finnes en eksegetisk tradisjon som omfatter kommentarer av indiske, tibetanske, sentralasiatiske og kinesiske forfattere.

Prajñāpāramitā er sanskrit og oversettes gjerne med «visdommens perfeksjon». En mer ordrett oversettelse er «visdommen (prajñā) som har trengt hinsides eller transcendert (pāramitā) verdens lidelse». Dette er et teknisk begrep som står sentralt i buddhismens ontologiske lære om «tomheten» (śūnyatā). Det er også den sjette av de seks pāramitās i mahāyānabuddhismen.

Prajñāpāramitā er også navnet på en bodhisattva eller «kommende Buddha», som personifiserer denne visdommen. I Kina er hun kjent som Guānyīn. Som en kvinnelig frelseskikkelse eller symbol på moderlighet, spiller hun en sentral rolle i retningen Det rene land.

Struktur

«Den store prajñāpāramitāsūtraen»

Benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen» har hatt varierende meningsinnhold gjennom historien. Den har blant annet blitt brukt som navn på den samlede prajñāpāramitālitteraturen. Fra 660 til 663 e.Kr. oversatte Xuánzàng et bibliotek med 16 prajñāpāramitātekster fra sanskrit til kinesisk. Den kinesiske tittelen på hele tekstsamlingen var bōrě bōluómì duō jīng (般若波羅蜜多經), som var en gjengivelse av sanskrit mahāprajñāpāramitāsūtra.

Det er vanlig å skille mellom seks store og 24 mindre tekster. Av de mindre tekstene kan nevnes diamantsūtraen og hjertesūtraen. Skiller man ut de mindre tekstene som en egen kategori, kan man kalle de resterende store tekstene for «den store prajñāpāramitāsūtraen». Dette har vært gjort både av østlige buddhister og vestlige orientalister.

Dette er ikke entydig, men en samlebetegnelse på fem adskilte tekster på henholdsvis , , ,  og  vers, samt en sjette tekst som bare er bevart på kinesisk. Noen ganger blir hver enkelt av disse seks tekstene, hver for seg, betegnet som «den store prajñāparamitāsūtraen», slik at man sitter igjen med syv forskjellige meningsinnhold.

En av de fremste ekspertene på denne litteraturen var orientalisten Edward Conze. I 1961 publiserte han en oversettelse av «den store prajñāpāramitāsūtraen», som hovedsakelig baseres på utgaven med  vers. Men samtidig hentet han materiale fra andre store tekster, og presenterte dette som en tekst. Han skånet leseren for kompleksiteten blant «filologiske purister», men har samtidig oversatt en konstruert og fiktiv tekst.

Kontakt med Dharmaguptaka
Det finnes bevis for at utgavene i ,  og  vers har en forbindelse med skolen Dharmaguptaka i Sentral-Asia. Det mangler slike doktrinære spor i utgavene på  og  vers.

Abhisamayālañkāra

Tekstens struktur blir forklart i avhandlingen Abhisamayālañkāra, som er skrevet enten av Maitreyanātha (ca 270-350 e.Kr.) eller Asaṅga (4. århundre e.Kr.), som begge tilhørte skolen yogācāra. En innflytelsesrik kommentar ble skrevet på 700-tallet av den indiske filosofen Haribhadra. Boken omhandler åtte erkjennelser (alañkāras) og 70 emner som finnes i alle de store sūtraene, uavhengig av antall vers:

1) Erkjennelse av alle aspekter (sarvākārajñatā): 10 emner
2) Erkjennelse av veiene (mārgākārajñatā): 11 emner
3) Erkjennelse av det altomfattende (sarvajñatā): 9 emner
4) Full praktisering av alle aspekter (sarvākārābhisambodha): 11 emner
5) Kulminerende klar forståelse (murdhābhisamaya): 8 emner
6) Seriell klar forståelse (anupurvābhisamaya): 13 emner
7) Klar forståelse i et enkelt øyeblikk (ekaksanābhisamaya): 4 emner
8) Dharmakāya: 4 emner

Inndelingen er blitt brukt av vestlige forskere, deriblant av Edward Conze i sin oversettelse.

Manuskripter på sanskrit
Teksten finnes på sanskrit i form av flere manuskripter som stammer fra buddhistiske klostere i Nepal.

Manuskripter i Cambridge University

Et av eksemplarene på sanskrit (Śatasahasrikā prajñāparamitā) er oppbevart i universitetsbiblioteket hos Cambridge University. Det består av 72 kapitler (परिवर्त, parivartas), fordelt på seks ulike manuskripter, og er inndelt i fire deler eller seksjoner (khaņḑas):

 Første khaņḑa: Kapitlene 1–12
 Andre khaņḑa: Kapitlene 13–25
 Tredje khaņḑa: Kapitlene 26–37
 Fjerde khaņḑa: Kapitlene 38–72

Alle manuskriptene stammer fra Nepal; et av dem er skrevet på palmeblader, mens de øvrige er av papir. Skriften er ikke devanagari, men newariskrift (rañjanā). Dette er en av mange former for nepalsk skrift (nepālākşarā) som primært brukes til å skrive det tibetoburmanske språket newari. Buddhister i store deler av Asia betrakter skriften som hellig, og den er brukt i tallrike buddhistiske tekster på sanskrit fra Nepal.

Manuskriptene ble kjøpt av Dr. Daniel Wright, en operasjonslege ved den britiske residens i Kathmandu, mellom februar 1873 og april 1876 og gitt til biblioteket den 26. april 1876. I sin liste over manuskripter omtaler han en femte seksjon eller khaņḑa, som er fraværende i samlingen og som må ha vært en oppsummering av hele teksten. Den engelske etnologen Brian Houghton Hodgson skrev i 1828 at «Satā Sáhasrìka er det samlede navnet på de første fire Khands, hvor den femte ikke nødvendigvis er fraværende; den er i virkeligheten en av flere oppsummeringer av Sāhasrika».

 Ms. Add.1626. Dette er et manuskript på papir fra det 19. århundre. Det inneholder kapitlene 1-12 (første khaṇḍa), og består av 477 blader, hvert blad med mellom 9 og 13 linjer.
 Ms. Add.1633. Dette er et manuskript på palmeblader, som er datert 1806. Det inneholder kapitlene 1–12 (første khaņḑa), og består av 494 blader, hvert med 11 linjers tekst.
 Ms. Add.1630. Dette er et manuskript på papir som ble nedskrevet i regjeringstiden til Gīrvāṇayuddha, dvs. i perioden fra 1799 til 1816. Ifølge kolofonen ble manuskriptet skrevet i klosteret Ratnakīrti Mahāvihāra i Kathmandu, Nepal. Det inneholder kapitlene 13-25 (andre khaṇḍa), og består av 479 blader, hvert med 9 linjers tekst.
 Ms. Add.1627. Dette er et manuskript på papir fra det 19. århundre. Det inneholder kapitlene 26-37 (tredje khaṇḍa), og består av 409 blader og  linjer.
Ms. Add.1631. Dette er et manuskript på papir, som er datert 1863. Det inneholder også kapitlene 26-37 (tredje khaṇḍa), og består av 490 blader, hvert med 10 linjer.
Ms. Add.1632. Dette er et manuskript på papir, som er datert 1803. Det inneholder kapitlene 38-72 (fjerde khaṇḍa), og består av 607 blader og  linjer.

Manuskript i nasjonalbiblioteket i Paris

 Çatasāhasrikāprajńāpāramitā er et manuskript på papir fra det 19. århundre, skrevet i nāgarīskrift. Det består av omkring  sider som måler 460 × 160 mm, fordelt på 16 bind. Manuskriptet er oppbevart i nasjonalbiblioteket i Frankrike i Paris.

Manuskripter i Japan
Det finnes fire sanskrit-manuskripter i Japan:

 «Q»: Manuskript ved Universitetet i Kyūshū på palmeblader som inneholder kapitlene 13-25 (Dvitīya-khanda). Dette er det eldste av alle manuskripter som er bevart på sanskrit. Dette manuskriptet er mest nøyaktig og ligner mest på den kinesiske og tibetanske versjonen
 «K»: Manuskript ved Universitetet i Kyoto på papir som inneholder kapitlene 1-72 (alle fire khandas)
 «T1»: Manuskript ved Universitetet i Tokyo på papir som inneholder kapitlene 1-72 (alle fire khandas)
 «T2»: Manuskript ved Universitetet i Tokyo på papir som inneholder kapitlene 1-72 (alle fire khandas)

En oversettelse av det første og eldste manuskriptet ble publisert av Takayasu Kimura i fire bind mellom 2009 og 2014.

De øvrige manuskriptene er idag oppbevarte i Calcutta og New Delhi.

De 14 første kapitlene ble oversatt av Pratap Chandra Ghosa og publisert i 1902.

Den er ennå ikke dechiffert og oversatt i sin helhet. Indira Gandhi National Center for the Arts har påtatt seg oppgaven å oversette og utgi denne massive teksten.

Den tibetanske versjonen

Den bevarte versjonen
I likhet med manuskriptene på sanskrit, har den tibetanske versjonen 72 kapitler. Det har eksistert syv oversettelser til tibetansk, hvorav den fjerde i rekken er bevart i den tibetanske buddhistiske kanon (Kangyur).

Den tibetanske versjonen bærer tittelen sherab kyi parol tu chinpa tongtrak gyapa (ཤེས་​རབ་​ཀྱི་​ཕ་​རོལ་​ཏུ་​ཕྱིན་​པ་​སྟོང་​ཕྲག་​བརྒྱ་​པ།, wylie: shes rab kyi pha rol tu phyin pa stong phrag brgya’ pa), som ordrett betyr «prajñāpāramitāsūtra i  vers». En alternativ tittel er «gudinnen prajñāpāramitā i 100,000 vers» (ཤེར་ཕྱིན་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ, sher phyin stong phrag brgya pa). En forkortet tittel er «de hundre tusen» eller  'bum (འབུམ).

Teksten ble oversatt til tibetansk fra «det indiske språk» (རྒྱ་གར་སྐད།, rgya gar skad), etter alt å dømme sanskrit. Tittelen på den indiske originalen er angitt som sha ta sA ha sri ka pra da nyA pA ra mi tA (ཤ་​ཏ་​སཱ་​ཧ་​སྲི་​ཀ་​པྲ་​ད་​ཉཱ་​པཱ་​ར་​མི་​ཏཱ།) som er en gjengivelse av sanskrit śatasāhasrikāprajñāpāramitā (अतस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्) eller «prajñāpāramitā i  vers».

Oversettelsen ble foretatt under regjeringstiden til keiser Trisong Detsen (ཁྲི་སྲོང་ལྡེ་བཙན, khri srong lde btsan, 742–796) av den tibetanske oversetteren Nanam Yeshé Dé (སྣ་ནམ་ཞང་ཡེ་ཤེས་སྡེ་, sna nam zang ye shes sde, 730–805), en disippel av Guru Rinpoche, i samarbeid med inderen Jinamitra og singaleseren Dānashīla (fra Anuradhapura). Originalen var et sanskritmanuskript fra Nepal.

Seks andre oversettelser
Den syvende karmapa Chödrak Gyatso (ཆོས་གྲགས་རྒྱ་མཚོ་, 1454–1506) omtaler seks andre oversettelser i sitt verk «lampen i de tre verdener» (chos grags rgya mtsho), som er en kommentar til Abhisamayālaṃkāra.

Han beretter at Lang Kamba Kocha (ཁམས་པ་གོ་ཆ།, rlangs khamspa gocha) reiste til India, lærte seg teksten utenat, og foretok en oversettelse i fire bind. Trisong Detsen blandet blod fra sin egen kropp med geitemelken fra en hvit geit, og beordret at denne sūtra skulle skrives ned. Den ble oppbevart i en stupa i Lhasa, og var kjent som «de røde notater» og «den mindre overlegne oversettelse».

Den andre oversettelsen ble foretatt av Bé Mañjuśri (དབས་མཉྫུཤྲཱི༡།, dbas [sbas] manydzushri) og den indiske panditen Nyang Indravaro (ཉང་ཨིནྡྲབརོ, nyang indrabaro). De bragte denne teksten fra India, og skrev den ned i fire bind, etter å ha blandet hår fra monarkens hode med geitemelk fra en hvit geit.

Ettersom tekstens repetisjoner bare var gjengitt i en forkortet form, ble oversettelsen bearbeidet på nytt av Vairocana (ལོ་ཆེན་བཻ་རོ་ཅ་ན, lochen bairocana). Denne tredje oversettelsen i seks bind ble kjent som «den mellomliggende overlegne oversettelse». Den var også kjent som «de hundre tusen vers i en bag av rådyrskinn», fordi den ble oppbevart i en slik bag i eremitthulene Samye Chimpu (བསམ་ཡས་མཆིམས་ཕུ།, bsam yas mchims phu).

Under regjeringstiden til keiser Tri Rabalchen (རལ་པ་ཅན, khri ra pal can, 806–841) ble den redigert på nytt (en femte oversettelse) av den indiske panditen Surendrabodhi og de tibetanske oversetterne Gawa Baldseg (སྐ་བ་དཔལ་བརྩེགས, ska ba dpal brtseg) og Jogro Lui Gyaltsen (ཅོག་རོ་ཀླུའི་རྒྱལ་མཚན, cog ro' klu'i rgyal mtshan), og omdøpt til «den store overlegne oversettelse». Den sjette oversettelsen ble foretatt av Jo Kyingdrug (ལྕེ་ཁྱི་འབྲུག, lco khying ’brug) og den syvende oversettelsen ble foretatt av Nanam Shyang Yeshé Dé (སྣ་ནམ་ཞང་ཡེ་ཤེས་སྡེ་, sna nam zhang ye shes sde, sanskrit: Jñanasena), en av disiplene til Rinpoche.

Dergé Kangyur og de fleste andre versjoner av Kangyur mangler en kolofon, men kolofonene i Narthang- og Lhasa Kangyur oppgir Jinamitra, Surendrabodhi, Yeshé Dé «og andre» som oversettere. Katalogen i Dergé Kangyur (dkar chag) bekrefter at sūtra'en også ble oversatt i den tidlige peroden, og nevner tilføyelser som ble gjort av Ngok Lotsāwa.

Plasseringen i den tibetanske kanon
I katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura, er den tekst nr 8 i Kangyur. Plasseringen i Kangyur varierer, fordi skoler og klostre i tibetansk buddhisme foretok lokale redaksjoner av denne monumentale tekstsamlingen. I de neste avsnittene vises plasseringen i åtte utgaver av Kangyur:
 
 Utgavene fra Coné, Derge, Lithang, Urga og Peking (tsalpa-linjen)
 Utgaven fra Ulaanbaatar (them spangs ma-linjen)
 Utgavene fra Lhasa og Narthangklosteret (blandede linjer)

Tsalpa-linjen

Lithang Kangyur

Lithang Kangyur er en utgave fra 1608–1621. Tekstsamlingen stammer fra Litangklosteret i Litang i den nåværende provinsen Sichuan, og har 110 bind.

I denne utgaven er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (J.9) og opptar 16 bind (bind 14–29).

Choné Kangyur

Choné (eller Cone) Kangyur (ཅོ་ནེ་བཀའ་འགྱུར, co ne bka'-'gyur) består av 107 bind. Utgaven er fra 1721–1731, og ble laget i Chonéklosteret i den historiske regionen Amdo etter forespørsel av prins Jamyang Norbu (འཇམ་དབྱངས་ནོར་བུ་, 1703–1751). Den var basert på Lithang Kangyur, og dens strukturelle oppbygning ble redigert av Choné-lamaen Drakpa Shedrup (ཅོ་ནེ་གྲགས་པ་བཤད་སྒྲུབ་, co ne grags pa bshad sgrub, 1645–1748).

I denne utgaven er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 999 (C.999) og opptar 16 bind (bind 57–72).

I Urga Kangyur (1905–1908) er den tekst nr 8 og opptar 12 bind.

I Peking Kangyur (1958) – som er basert på tre trykte utgaver fra henholdsvis 1410 (Yongle Kangyur), 1717–1720 (Qianlong Kangyur) og 1737 (Otani Kangyur), er den tekst nr 730 og opptar 14 bind.

Tekstens struktur i Degé Kangyur

Degé Kangyur (eller Derge Kangyur, སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 stammer fra Gonchenklosteret i det tidligere kongedømmet Derge i den historiske regionen Kham. Der inngår teksten i seksjonen sher phyin (ཤེར་ཕྱིན), som er en underavdeling av mahāyānasūtraene eller mdo (མདོ།). Den er tekst nr 9 og opptar 12 bind (bind 14–25) og 9 417 ½ sider. Nedenfor vises kapitler og seksjoner, fordelt på bind og folioer i Degé Kangyur.

Den anglo-tyske orientalisten dr. Edward Conze (1904–1979) oppga at teksten bestod av 300 seksjoner eller bampos (བམ་པོ།, bam po); dette er også riktig dersom vi for eksempel ser på Ulanbaatar Kangyur. Men i Degè Kangyur har teksten 303 seksjoner (kolofonen, avslutningen og 301 i selve tekstkroppen) og 72 kapitler. Bampo er et bindingsystem for palmeblader, hvor en tråd gikk gjennom hullene i manuskriptbladene og holdt dem sammen.

Den mongolske versjonen
Den mongolske versjonen av teksten bærer tittelen bilig-ün cinadu kijaγar-a kürügsen jaγun mingγan toγa-tu. Den ble oversatt fra tibetansk like etter år 1600 av Siregetu guusi chorji etter et dekret av Legdan Qagan (1604–1634) (buddhister i Mongolia praktiserer tibetansk buddhisme).

Teksten inngår i den mongolske Ulaanbataar Kangyur fra 1671 i 114 bind. Den er i manuskriptform og blir oppbevart i Mongolias nasjonalbibliotek i hovedstaden Ulan Bator. Den blir også omtalt som bka' 'gyur rgyal rtse'i them spangs ma (བཀའ་འགྱུར་རྒྱལ་རྩེའི་ཐེམ་སྤངས་མ), og tilhører Tempangma-linjen. Tempangma (ཐེམ་སྤངས་མ་, them spangs ma) er et manuskript av Kangyur med 114 bind som ble nedskrevet i Gyantse i 1431 etter ordre fra Rabten Kunzang Pakpa (1389–1442). Det antas at originalen fortsatt er tilstede i Gyantse. Manuskriptet er kopiert mange ganger, særlig under den femte Dalai Lama, Ngawang Lobsang Gyatso (1617–1682).

Også London Kangyur (1712), Tokyo Kangyur (1856–1858) og Stog-palassets Kangyur (1700–1750) er basert på Tempangma.

I 2007 begynte digitaliseringen av 111 av 114 bind (3 mangler) i Ulaanbataar Kangyur; digitaliseringen ble utført gjennom et samarbeid mellom Mongolias nasjonalbibliotek, The Asian Classics Input Project (ACIP) og Yuishoji Buddhist Cultural Exchange Research Institute (YBCERI). Utgaven ble publisert i 2010. I 2015 publiserte Jampa Sampten og Niisaku Hiroaku en katalog over Ulaanbataar Kangyur.

I årene 1942–1944 publiserte den ungarske orientalisten Sajos Ligeti (1902–1987) en katalog over Ulaanbataar Kangyur. Der opptar denne teksten 12 bind (tome, 26–37) og 300 bampos. Den har 72 kapitler (ĵüil) og er katalogisert som N° 746–N° 757.

Blandede linjer: Narthang- og Lhasa Kangyur

Det finnes også utgaver av Kangyur som er basert på både Tsalpa og Tempangma. Narthang Kangyur (སྣར་ཐང་བཀའ་འགྱུར, snar thang bka' 'gyur) er en xylografisk utgave som ble trykt i perioden 1730–1732. Den er basert på manuskriptet Chingwa Taktse (fra Tsalpa-linjen) og Shelkar (fra Tempangma-linjen). Utgaven er opkalt etter Narthangklosteret i prefekturet Shigatse i Tibet, 15 km vest for prefekturets hovedstad Xigazê.

I Narthang Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (N.9) og opptar 12 bind (14–25).

Lhasa Kangyur (ལྷ་ས་བཀའ་འགྱུར, lha sa bka' 'gyur) er en annen blandet utgave. Den ble trykt i et statlig trykkeri nedenfor Potalapalasset i Tibets hovedstad Lhasa fra 1920 til 1934 og består av 100 bind (inkludert et indeksbind). Utgaven er basert på Dergé og Narthang Kangyur. Lhasa Kangyur ble til etter ordre fra den 13. Dalai Lama, Thubten Gyatso (1876–1933). Et nytrykk av utgaven ble produsert av shes rig dpar khang i Dharamsala.

I Lhasa Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (H.9) og opptar 12 bind (14–25).

Oversettelser til engelsk
Den tibetanske versjonen er ennå ikke oversatt i sin helhet til noe vestlig språk. I 1888, 1890 og 1891 utga Pratap Chandra Ghosa en engelsk oversettelse fra Dergé Kangyur i tre bind. Oversettelsen omfattet de 11 første kapitlene, og det tolvte kapittelet frem til bampo 78.

Padmakara Translation Group begynte i februar 2021 arbeidet med å oversette alle 72 kapitler og 301 bampoer i Dergé Kangyur til engelsk. Oversettelsen av denne monumentale teksten tar også hensyn til alternative tibetanske gjengivelser i andre utgaver av Kangyur.

Den kinesiske oversettelsen

I årene 660–663 e.Kr. oversatte Xuán Zăng teksten til kinesisk i 400 bokruller med tittelen «den innledende forsamling» (初會, chū huì). Den er første del av hans monumentale oversettelse av et prajñāpāramitābibliotek. Hans oversettelse har 79 kapitler (hvorav de to siste kapitler er kapitlene 30–31 i utgaven på  vers). Teksten er ikke bevart i andre oversettelser

Kommentarer
Den eksegetiske tradisjonen til denne litteraturen er enorm. Kommentarer ble skrevet av mahāyāna-buddhister innenfor ulike skoler i India, Tibet, Sentral-Asia, Kina, Korea og Japan.

Alle utgaver av den store prajñāpāramitā sūtra

India
 Kumārarīshibhadra: «En kort oppsummering av Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitā pindārtha nāma, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pavi don bsdus pa zhes bya pa).
 Buddha Shrī Jñāna: «En kommentar av vanskelige punkter (av den korte oppsummering» (sanskrit: Sañcayagātha Pañjika, tibetansk: Sdud pa tsigs su bcad pavi dkav vgrel).
 Dīpamkarashrījñāna [Ātisha] (982–1054): «Lampen. En kort oppsummering av meningen med Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitā pindhārthapradīpa, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pavi don bsdus sgron ma).
 Kampala: «Råd om Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitopadesha, tibetansk: 'Phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa'i man ngag).

Tibet
 Minling Loken Dharmashri (1654–1717): «Nøkkelen til skattkammeret av Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitā koshatala nāma, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pavi mdsod kyi lde mig ces bya ba)

vers

India
 Smrtijñānakīrti: «Meningen med de tre verker, de , de  og de  vers, som presentert konsistent i ’Erkjennelsens Juvel’» (sanskrit: Shatasāhasrikā Prajñāpāramitā Sūtra Traya-samānaartha-ashtha-abhisamayashāsanā), er bevart i en tibetansk oversettelse (tibetansk: Bum dang nyi-khri lnga stong-pa dang khri-brgyad stong-pa gsum don mthun-par-mngon-rtogs brgyad-du bstan-pa bzhugs-so)
 To kommentarer av Darñsthrasena: Begge kommentarene er kun bevart i tibetanske oversettelser. Den første er «En kommentar til Prajñāpāramitā i  vers» (sanskrit: Shatasāhashrikā Prajñāpāramitābrhattīkā, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pa vbum pa rgya cher vgrel pa) og ble oversatt av Surendrabodhi og Yeshe De.Den andre er «En omfattende kommentar til den Opphøyde Prajñāpāramitā i  vers, Prajñāpāramitā i  vers og Prajñāpāramitā i  vers» (sanskrit: Ârya Shatasāhashrikā Pañchavimshatisāhashrikā Ashtādasha-sāhashrika Prajñāpāramitā brhartthīkā, tibetansk: P'hags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa vbum pa daq nyi khri lqa stoq pa daq khri brgyad stoq pavi rgya cher bshad pa), og ble også oversatt av Surendrabodhi og Yeshes De.

Tibet
 Minling Loken Dharmashri (1654–1717): «En komplett kommentar til Prajñāpāramitā Sūtra i  vers» (tibetansk: Stoq-phrag-brgya-pavi rnam-par bshad-pa zhes-bya-ba, sanskrit: Shatasāhasrikā Prajñāpāramitā Sūtra Vivarana)
 Klong-rdol bla-ma ngag-dbang blo-bzang (1719–1794): «En kortfattet forklaring av de 108 emner behandlet i Shatasāhasrikā Prajñāpāramitā» (tibetansk: 'bum-gyi 'grel-rkang brgya-rtsa-brgyad ngos-'dzin)
 Mdo-mang («tilleggs-Sūtra'er» fra den muntlige tradisjon): En liten kommentar på 6 folier med den tibetanske tittelen Shes-rab-kyi pha-rol-tu phyin-pa stong-phrag brgya-pa'i don ma nor-bar bsdus-pa. ('bum chung).

Khotan
«Oppsummering av den 100-myriaders Mahāprajñāpāramitā» (Khotanesisk: Ssa-byūryi mahāprrajñāpārāme hīya hambeca) er en liten kommentar fra den sentralasiatiske bystaten Khotan. Teksten ble oversatt av Baily i 1951.

Se også
 Prajñāpāramitā
 Paramita

Noter

Referanser

Kilder

 Pratap Chandra Ghosa, Bibl. Ind., I, 146-148 (1902–1913), chap 1-14.
 Bidyabinod: Mem. arch. Survey of India, 32, 1927
 Sten Konow: Central Asian fragments of the Ad and of an unidentified text, Mem. Arch. Survey of India, 69 (1942)
 H. W. Baily: Khotanese Buddhist Texts 1951
 Edward Conze: Preliminary Note on a Prajñāpāramitā manuscript, JRAS, 1950, sidene 32-36.
 Craig Jamieson: Perfection of Wisdom, Penguin Viking, New York, 2000 og Frances Lincoln, London, 2000.

Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
Den store prajñāpāramitāsūtraen
Kangyur