Walter Simons

Walter Simons (født 24. september 1861 i Elberfeld, en del av dagens Wuppertal, død 14. juli 1937 i Nowawes, en del dagens Babelsberg i Potsdam) var en tysk jurist og politiker (partiløs).

Liv og virke

Bakgrunn 
Walter Simons ble født som sønn av fabrikkeier Louis Simons (1831–1905) og hans hustru Helene født Kyllmann (født 1842) i Elberfeld (Provinsen Rhinland). På morssiden var han barnebarn av kjøpmannen og politikeren Gottlieb Kyllmann (1803–1878) og nevø av arkitekten Walter Kyllmann (1837–1913). Hans farfar var forretningsmannen Friedrich Wilhelm Simons-Köhler (1802–1856), og hans grandonkel den prøyssiske justisminister Ludwig Simons (1803–1870). Han var elev av juristen Rudolph Sohm, kjent for sin orientering til humanisme og luthers pietisme.

Karrière 
Etter studier i historie, filosofi, jus og nasjonaløkonomi i Strasbourg, Leipzig og Bonn, startet Walter Simons en juridisk karrière i domstolene. I 1918 ble han leder av kanslerens kontor. Han var også leder av den tyske delegasjonen i Versailles, men trakk seg fra vervet da han ikke kunne akseptere Versaillestraktaten. I årene 1919-1920 var han leder av det tyske industriforbundet.

Simons var fra 25. juni 1920 til 4. mai 1921 partiløs utenriksminister i regjeringen Fehrenbach, under Weimarrepublikken. Som utenriksminister ledet han de tyske delegasjonene ved konferansene i belgiske Spa i juli 1920, og i London i mars 1921. Begge konferansene gjaldt reguleringen av sanksjonene mot Tyskland etter den første verdenskrigen.

I perioden 1922 til 1929 var Simons president i Høyesterett (Reichsgericht), oppnevnt av den sosialdemokratiske rikspresident Friedrich Ebert. Etter Eberts død fungerte han i stillingen som president. Før presidentvalget i 1925 var Simons på tale som ny president, men valget falt til slutt på Hindenburg. 

Etter nasjonalsosialistenes maktovertakelse begrenset Simons sin offentlige virksomhet til kirkelige anliggender, og til å være leder av Neue Bachgesellschaft. I Bachselskapet hadde han vært leder siden 1930, da han etterfulgte Julius Smend. Simons artikler fra denne tiden, kan i noen grad utlegges som en forsiktig tilslutning til den rådende nasjonalsosialistiske politikk, særlig utenrikspolitikken som ble ført av Tyskland og Italia.

Referanser 

Tyske utenriksministre
Personer fra Wuppertal
Fødsler i 1861
Dødsfall i 1937