Japans utenriks- og sikkerhetspolitikk

Japans utenriks- og sikkerhetspolitikk er et ansvar for Japans utøvende myndigheter. Japans utenriks- og sikkerhetspolitikk har gjennomgått flere distinkte faser, alle preget av den regionale ordenen i Øst-Asia og tendenser i det internasjonale politiske systemet. På 2000-tallet er Japan blant verdens største økonomier og givere av utviklingshjelp.

Hovedlinjene i Japans nåværende utenriks- og sikkerhetspolitikk ble trukket opp i etterkant av Japans kapitulasjon under den andre verdenskrig og fredsoppgjøret i San Francisco-traktaten. Med grunnloven av 1947 ble Japans politiske system omformet til et konstitusjonelt monarki og representativt demokrati. Grunnloven forbyr angrepskrig og kjernefysiske våpen. Japan fører en antimilitaristisk utenrikspolitikk, og søker internasjonalt samarbeid gjennom organisasjoner som FN, WTO og G7. Japan ønsker å bli fast medlem av FNs sikkerhetsråd. Japans militære allianse med USA er den lengstlevende alliansen mellom to stormakter etter freden i Westfalen. USA tillot en delvis gjenopprustning av den gamle aksemakten, for å trekke Japan inn i konfrontasjonen med Sovjetunionen i Øst-Asia under den kalde krigen. I 1960- og 1970-årene opplevde Japan en stor økonomisk vekst som økte landets internasjonale innflytelse.

Etter den kalde krigen fikk Japans «sjekkheftediplomati» under Gulfkrigen straks konsekvenser for forholdet til USA. Japans tilbakekomst som en regional stormakt forvansket det historisk sett kompliserte forholdet til Kina og Korea. Økonomisk stagnasjon fra slutten av 1990-årene har bidratt til å svekke Japans innflytelse til fordel for Kina. Japan har deltatt i FNs fredsbevarende styrker i Kambodsja og Mosambik og på Golanhøyden og Øst-Timor. Japanske marinefartøyer har vært stasjonert i Indiahavet til forsyningsformål i etterkant av terrorangrepene mot USA i 2001. Japans landbaserte selvforsvarsstyrker hadde en bataljon stasjonert i det sørlige Irak for å bidra med gjenoppbygging mellom 2003 og 2006, men har ikke anvendt militæret i strid. Japan inngikk militære samarbeid med Australia i 2007 og India i 2008. Australia og India er også allierte med USA.

Forhistorie og Meiji-restaurasjonen 

Øst-Asia har kanskje verdens eldste tradisjon for sentraliserte politiske enheter, i første rekke representert ved Kina, Japan, Korea og Vietnam. Disse landene utkjempet bare to okkupasjonskriger mot hverandre mellom 1368 og 1841. I århundrer bidrog det kinesiske tributtsystemet til å stabilisere regionen. Denne regionale ordenen bygget på en konfuciansk forståelse av hierarki, og betraktet Kina som verdens midtpunkt, noe japanerne var de mest motvillige til å godta.

Under Tokugawa-shōgunatet på 1600-tallet foretok Japan en tydelig distansering fra Kina, samtidig som handelen og kontakten med Vesten ble kraftig begrenset. Dette må også sees i lys av invasjonen av Korea, anført av Japans herskende daimyō på slutten av 1500-tallet, Toyotomi Hideyoshi. Ønsket om å svekke Kinas hegemoni kan ha vært en medvirkende årsak til Imjinkrigen. Handelen med Kina økte derimot betydelig under Tokugawa-shōgunatet. Handelen var imidlertid monopolisert, slik at handelsprivilegier fra landets shōgun kunne begrenses til utvalgte lokale herskere og kjøpmenn.

Isolasjonen ble brutt idet fire amerikanske krigsskip under kommando av Matthew Perry seilte inn til Tokyo i 1853 og forlangte at de ble åpnet for handel, et typisk eksempel på kanonbåtdiplomati. USA hadde verdens største hvalfangstflåte og sterke økonomiske interesser i japansk farvann, og påtvang landet et sett av ulikeverdige traktater. I Japan brukes «de sorte skipene», kurofune (), fortsatt som symbol på press fra utlandet. Den japanske adelen motsatte seg sterkt å åpne for mer utenlandshandel. I 1868–1869 lyktes det en allianse av lokale herskere sammen med Meiji-keiseren å styrte shōgunatet etter boshinkrigen, noe som førte til Meiji-restaurasjonen. Med dette begynte omdannelsen av den gamle føydalstaten til en keiserlig stormakt med imperialistiske ambisjoner.

Den keiserlige stormakten 1870–1945

Imperialistiske ambisjoner 

I løpet av Meiji-perioden adopterte landet vestlig teknologi og politiske modeller i stort omfang, noe som tillot Japan å bevare sin autonomi og fremme imperialisme etter vestlig mønster. Japans første diplomatiske utsending til USA kom i 1860. I 1870-årene foretok japanske ledere studiereiser til USA og Europa, innførte verneplikt, og etablerte en hær og en marine etter henholdsvis fransk og britisk mønster. Japan lyktes i å sosialisere seg inn i Vestens internasjonale orden.

Den nyvunnede militærmakten ble straks brukt til å utvide Japans innflytelsessfære i Øst-Asia. Japan sendte tropper til den kinesiske besittelsen Taiwan i 1874, tvang Korea til å åpne tre havner for handel i 1876, og annekterte kongedømmet Ryūkyū i 1879. Japans seiret i den første kinesisk-japanske krig i 1895 og den russisk-japanske krig i 1905, som medførte at japanerne kunne innlemme Taiwan, Ryūkyū, det sørlige Sakhalin og Korea i sitt imperium. Japansk kolonialisme har alltid vært rettet mot naboland. I motsetning til europeiske kolonimakter så hadde Japan et ønske om å utbre sin egen kultur i koloniene. Dette ble særlig tydelig i Korea og på Taiwan.

Den overraskende seieren over Russland i 1905 økte Japans internasjonale prestisje, forskjøv maktbalansen i Øst-Asia, og markerte begynnelsen for Japans kolonisering av Korea, som japanerne hadde sterke geopolitiske og økonomiske interesser i. Skjønt Japan og Russland stort sett fikk tildelt et like stort ansvar for krigen i ettertid, ble den europeiske opinionen drevet i Japans favør. Dette skyldes for en stor del den japanske vestliggjøringen og vestlig skepsis til tsarens regime. Likeledes var rasistiske forestillinger om både russere og «gudløse og barbariske» asiater utbredt og vidt debattert i Vesten.

Mellom 1902 og 1923 hadde Japan en forsvarspakt med Storbritannia. Avtalen innebar militær assistanse dersom én av partene kom i konflikt med minst to fremmede makter om Korea eller Kina. Avtalen var den første på like vilkår mellom en europeisk kolonimakt og en ikke-europeisk stat siden 1600-tallet. Avtalen beskyttet Japan effektivt imot aggresjon fra den fransk-russiske alliansen av 1892.

Fremmedgjøring fra Vesten 

Ved slutten av Meiji-perioden i 1912 var Japan blitt en imperialistisk stormakt som konkurrerte med USA og de europeiske kolonimaktene om innflytelse. Forholdet til Russland, Frankrike og Tyskland ble dårligere som følge av interessekonflikter i Øst-Asia, for eksempel om kontrollen over Liaodong i Kina.

Under og etter den første verdenskrig var den japanske ekspansjonen opportunistisk. Japan fortsatte å utfordre et svekket Kina, for eksempel med de 21 kravene fremsatt i 1915. På tross av alliansen med britene så utfordret japanerne med dette britiske interesser ved Yangtze i 1915. Av strategiske hensyn leide japanerne de russiske jernbanene i det sørlige Mandsjuria. Under den første verdenskrig ekspanderte Japan til sørlige stillehavsøyer og det tyske protektoratet Shandong i Kina, deretter en fremrykning mot Bajkalsjøen i Sibir mellom 1918 og 1922.

De neste ti årene ble ytterligere ekspansjon forhindret av Washtington-avtalen om opprustning til sjøs, inngått mellom fem seierherrer fra den første verdenskrig. Avtalen begrenset den japanske flåtens styrke i forhold til den amerikanske og den britiske. USA anså Japan som den største potensielle trusselen for sin sikkerhet, og presset britene til å avslutte forsvarspakten av 1902. Forholdet mellom Japan og Storbritannia forble godt i mesteparten av 1920-årene.

Japanske ledere var skeptiske til den idealismen som lå til grunn for den internasjonale ordenen i mellomkrigstiden. Japan ble gradvis mer lukket og militarisert, mens de diplomatiske båndene til Vesten ble svekket. Tidlig i 1930-årene kan imperialistiske ambisjoner tilskrives indre drivkrefter i Japan, som var preget av militaristiske og fascistiske strømninger. Sosial og politisk uro svekket sentraladministrasjonens myndighet. Mellom 1932 og 1936 ble landet regjert av admiraler. Etter Mukdenhendelsen i 1931 okkuperte Japan restene av det kinesiske Mandsjuria og etablerte lydriket Mandsjukuo. Folkeforbundet fordømte den japanske okkupasjonen, etter press fra Kina, men iverksatte ingen sanksjoner. Japan trakk seg fra Folkeforbundet i 1933 og Washington-avtalen i 1934.

Stillehavskrigen 
Ideen om en «storøstasiatisk velferdssfære» under japansk styre, som en motvekt til Vesten, bredte om seg i Japan. Den andre kinesisk-japanske krig, et ledd i japanske planer om å oppnå regional dominans, brøt ut for fullt etter hendelsen ved Marco Polo-broen i 1937. Japan okkuperte Shanghai, den kinesiske hovedstaden Nanjing og den sørlige delen av Shanxi. Nanjing-massakren, der anslagsvis 300 000 kinesiske sivile og krigsfanger ble myrdet av japanske styrker, har vanligvis blitt underdrevet eller benektet i offisiell, japansk historieskriving. Nanjing-massakren er stadig et stridsemne i forholdet mellom Kina og Japan.

Etter fredsgrunnloven av 1945

Økonomisk vekst og gjenopprustning

Terrorbekjempelse

Territoriale disputter

Forholdet mellom Japan og Norge 

Japan var blant de første landene til å anerkjenne Norges selvstendighet ved unionsoppløsningen i 1905, noe som har sin bakgrunn i den russisk-japanske krigen. Etter den andre verdenskrig var det noe spenning i forholdet som følge av motstridende interesser i skipsfarten, hvilket forsinket et japansk medlemskap i OECD med flere måneder. Utenriksminister Halvard Langes besøk i Japan i 1962 markerte begynnelsen på en normalisering av forholdet.

Tokyo ble den første utenlandske hovedstad med ren norsk representasjon i 1905, men Norges ambassade i Tokyo fikk ikke en stedlig ambassadør før i 1928. Japans ambassade i Oslo har tilhold i Kommunenes hus. På politisk nivå anses forholdet som gjensidig positivt. Den første norske statsministeren til å besøke Japan offisielt var Gro Harlem Brundtland i 1992. Senere har Kjell Magne Bondevik, Jens Stoltenberg og Erna Solberg besøkt Japan for politiske samtaler med de japanske statsministrene i henholdsvis 2003, 2012 og 2018.

Samkvem mellom Norge og Japan har i første rekke vært økonomisk motivert. Om lag en tredjedel av Norges inntekter fra skipsfart involverer japanske aktører. Om lag 10 % av Statens pensjonsfond utland (2020) er investert i japanske aksjer og obligasjoner. I 2011 importerte Norge japanske produkter, i all hovedsak kjøretøy, maskiner, elektronikk og metaller, til en verdi av 11,2 milliarder norske kroner. Samme år eksporterte Norge produkter, i all hovedsak sjømat, kjemiske produkter, metaller og naturgass, til Japan til en verdi av 10,3 milliarder kroner. Landene har sammenfallende interesser i jordbruksforhandlingene i WTO, og ønsker å oppheve moratoriet på kommersiell hvalfangst i IWC.

Det har vært gjort forsøk på en frihandelsavtale mellom Japan og Norge eller EFTA. I 2003 inngikk landene en bilateral forsknings- og teknologiavtale, der NTNU spiller en sentral rolle. I 2013 inngikk landene en avtale som tillater arbeidsopphold i inntil ett år, etter søknad.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker