Kvinnehirden

Kvinnehirden eller NS Kvinnehird, forkortet NS KH, var en militært ordnet organisasjon for kvinner tilknyttet fascistpartiet Nasjonal Samling (NS) før og under andre verdenskrig i Norge. Kvinnehirden ble stiftet i Stavanger i 1934. Første landsleder var den sterkt antisemittiske Halldis Neegaard Østbye. I 1941 ble Johanne Martin hirdleder, og fra 1942 Randi Roberg.

Kvinnehirden var partiets sanitetstropp og service-stab ved store arrangementer. Hirdkvinnene var ikke direkte underlagt Rikshirden, de paramilitære, politiske troppene og den harde ideologiske kjernen i partiet, men del av NS Kvinneorganisasjon (NSK). Organisasjonen ble etablert over hele landet, og omfattet i utgangspunktet kvinner i alderen fra 18 til 35 år. I 1943 ble aldersgruppen opp til 40 år innlemmet. For jenter mellom 14 og 18 fantes Gjentehirden. Medlemskap i Hirden var obligatorisk for NS-medlemmer fra 1941.

Historie

Kvinnehirden ble etablert i 1934, opprinnelig under navnet Specialavdelingens Sanitet. Den ble en viktig del av den nasjonalsosialistiske kvinnebevegelsen som var samlet i Nasjonal Samlings Kvinneorganisasjon. Til Kvinnehirden rekrutterte man både NS-medlemmer og andre. Hirden hadde en aspiranttid på fire måneder, med kursing i ideologi, førstehjelp og forpleining. Det ble forventet at de som ikke var med i NS søkte medlemskap i partiet når de ble opptatt i hirden.

Mye av kvinnehirdens aktivitet besto av organisasjonsoppgaver, som studieringer, talekurs og ikke minst propagandatjeneste. Kvinnenes rolle var først og fremst å være en støtte for mennene. De skulle stå bak sine ektemenn, sønner, brødre eller fedre, de som måtte kjempe ved fronten. Hirdkvinnene ble skolert i forpleinings- og sanitetsoppgaver og lottetjenester. En rekke hirdkvinner gikk etter hvert i tjeneste for det tyske Røde Kors. Mange endte opp som såkalte «frontsøstre» ved tyske SS-avdelinger.

På hjemmefronten besørget de sanitetstjeneste og forpleining ved NS-stevner og arrangementer. De hadde gymnastikkoppvisning på idrettsstevner. Kvinnene samlet inn julepakker til soldatene ved fronten. I Oslo etablerte de sy- og stoppestue der bevegelsens menn kunne få hjelp til å holde tøyet i orden. Mot slutten av krigen drev hirdkvinnene aktivt sorgarbeid. Krigen kostet, og mange mistet sine nærmeste ved fronten. I lokalsamfunn fikk ofte NS-folk liten trøst, og hirdkvinnene måtte tre støttende til.

På sine premisser ville den nasjonalsosialistiske ideologien gi kvinnene en viktigere rolle i det nye samfunnet: De skulle ikke være maskuline, men de skulle være sterke. Kvinnene ble sett på som det viktigste redskapet i kampen for hjem, slekt og rase. Med mennene ved fronten la man opp til at kvinnene skulle kunne aksle flere oppgaver på hjemmebane, og Kvinnehirden fremmet flere «kvinnekrav». Førstegangs gravide skulle få kurs på mødreskoler. Kvinnehirden arbeidet for gratis tannbehandling og legeundersøkelser for alle skolebarn. I 1944 fikk de gjennom et forslag om barnetrygd for alle familier. Hirdkvinne var også involvert i driften av feriehjem for nybakte mødre og mødre med småbarn.

Det ble ikke forventet av bevegelsens kvinner at de skulle bære våpen eller delta i strid på linjene med menn, men politisk var hirdkvinnene ofte mer lojale og like engasjerte som sine mannlige motstykker. Flere opererte også som angivere.

Ledelse
Kvinnehirden ble ledet av oppnevnte fylkesledere, og administrert av Kvinnehirdens Landsledelse. Ledere for dette organet var:
Halldis Neegaard Østbye (til november 1940)
Liv Anker Tomter (1940–1941)
Johanne Margrethe Martin (1941–1942)
Randi Roberg (1942–1945)

Uniformer

Kvinnehirdens uniformer var grønne, hadde enkeltspent jakke og brunt belte. Hodeplagget hadde båtluefasong. På venstre arm bar hirdkvinnene solkorset, på hvit firkantet bunn. De brukte gulhvit skjorte med svart sløyfe.

Referanser

Kilder
Side 75–90. Eirik Veum: Nådeløse nordmenn – Hirden, Kagge Forlag 2013
NS årbok 1944, Rikspropagandaledelsen, Oslo 1944

Norge under andre verdenskrig
Nasjonal Samling
Paramilitære organisasjoner