Burgfriedenspolitik

Burgfriedenspolitik (norsk: borgfredspolitikk eller borgfred) er et tysk begrep for den midlertidige, politiske samstemmighet som ble skapt i Det tyske keiserrike under første verdenskrig. Militære monarkister og sosialdemokratene ble i  forbindelse med krigsutbruddet enige i Riksdagen, om å stemme for å gi krigskreditter. Det tilsvarende begrepet for franske forhold er union sacrée.

Etymologi 
Ordet borgfred (fred i borgen) er en metafor for en midlertidig fredsslutning mellom parter som trues av en ytre, felles fiende. Ordets opprinnelse går tilbake til middelalderen, og betegnet da det vern mot maktutøvelse som eksisterte innenfor en bymur, en borg eller et hoff.

Historie

Keiserens taler i 1914 
Borgfreden i Tyskland under første verdenskrig ble etablert ved hjelp av keiser Wilhelm II. Keiserens første bidrag var hans tale 31. juli 1914 fra slottsbalkongen i det gamle byslottet i Berlin. Keiseren kommenterte Russlands mobiliseringsordre, som han mente satte landet i en situasjon av krigsfare («Zustand der drohenden Kriegsgefahr»).  

Dagen etter erklærte Tyskland krig overfor Russland. Keiseren gikk da for andre gang på balkongen mot Lustgarten, og proklamerte at krigserklæringen var en rettferdig forsvarshandling («gerechter Verteidigung»). Videre uttalte han for tusenvis av oppmøtte mennesker at 

Keiseren som på denne måten nådde toppen av sin popularitet, gjentok budskapet i en mer tilspisset form, i sin trontale for Riksdagens medlemmer 4. august 1914, også det i Berlin byslott:

Sakens kjerne: krigskredittene 
De fremmøtte riksdagsmedlemmene som var blant de keisertro, ga uttrykk for sin begeistring over talen. SPDs medlemmer hadde demonstrativt holdt seg borte fra seremonien. Da det kom til avstemning i Riksdagen om krigskreditter, stemte likevel de fleste av SPDs representanter likevel for forslaget, og borgfreden var dermed et faktum. Pressen bejublet også den nasjonale enhet.

Borgfreden i Tyskland var på ingen måte selvsagt. På den ene siden sto det som nærmest var et militærdiktatur, nemlig tilhengerne av monarkiet, representert ved Oberste Heeresleitung, og på den andre siden, Riksdagens flertall som kjempet for parlamentarisme.

Underernæring og sult undergraver borgfreden 

Grunnet Tysklands manglende selvforsyning av mat, mange bønder og hester (datidens traktorer) utskrevet til tjeneste i hæren, mangel på gjødsel og blokade som sterkt begrenset import av mat, ble matforsyningene i riket etterhvert kraftig redusert. Manglende mat førte over tid til underernæring og sult, og var ifølge historikeren Alexander Watson den sentrale grunnen til at samholdet som borgfreden hadde skapt forvitret og forsvant etterhvert som krigen utviklet seg.

Utviklingen i SPD 

Selv Karl Liebknecht og Hugo Haase stemte for krigskredittene 4. august 1914. Senere oppsto imidlertid større uenighet innad i sosialdemokratiet. Fra og med desember 1914 stemte Liebknecht mot ytterligere kreditter. Da nye kreditter skulle vedtas i 1915, stemte en tredel av SPDs medlemmer av riksdagen mot. Karl Liebknecht stemte mot, og i det offentlige ordskiftet fikk han følge av Rosa Luxembourg. Luxemourg skrev i 1916 om «sosialdemokratiets krise» (Die Krise der Sozialdemokratie). Da mindretallet ble ekskludert, dannet de sin egen gruppe, kalt Sozialistische Arbeitsgemeinschaft. I 1917 kom det til en spittelse i SPD og det nye USPD ble etablert.

Referanser

Kilder 

 «Burgfrieden/Union sacrée», fra 1914-1918-online: International Encyclopedia of the First World War; Freie Universität Berlin (engelsk)

Eksterne lenker 

 «Der "Burgfrieden" 1914», fra Deutsches Historisches Museum

Tysk politikk
Første verdenskrig
1914 i Tyskland