Cato, en tragedie

Cato, en tragedie er et skuespill skrevet av Joseph Addison i 1712, og første gang fremført 14. april 1713. Det er basert på hendelsene i de siste dagene av Marcus Porcius Cato Uticensis (95-46 f.Kr., en stoiker og motstander av Julius Cæsars tyranni som gjorde ham til et ikon for republikanisme, kraft og frihet. Addisons stykke handler blant annet om temaer som individuell frihet versus statlig tyranni, republikanisme versus monarkisme, logikk versus følelser, og Catos personlige kamp for å beholde sin tro i møte med døden. Det har en prolog skrevet av Alexander Pope og en epilog av Samuel Garth.

Stykket ble en suksess i hele England og koloniene i den Nye Verden, så vel som Irland. Det fortsatte å vokse i popularitet i flere generasjoner, spesielt i de amerikanske koloniene.

Handlingen 
Skuespillet handler om Catos styrker i Utica, i påvente av ankomsten av Cæsar like etter Caesars seier i Thapsus (46 f.Kr.). Catos sønner Portius og Marcus er begge forelsket i Lucia, datter av Lucius, en senator, alliert med Cato. Juba, prins av Numidia, en annen som kjempet på Catos side, elsker Catos datter Marcia. I mellomtiden konspirerer Sempronius, en annen senator, og general Syhax i hemmelighet mot Cato, i håp om å få den numidianske hæren til ikke å støtte ham.

Innflytelse 
Selv om skuespillet har falt kraftig i popularitet og nå blir lite oppført eller lest, var det populært og ble ofte siterte i det 18. århundre, med Cato som et forbilde av de republikanske dyder og frihet. 

Skuespillet har også inspirert navnet på Cato Institute, en fremtredende libertariansk tenketank i Washington DC.

Referanser 

Skuespill
Tragedier