Kyökin puolella

Kyökin puolella er en  finsk filmkomedie fra 1940 regissert av Risto Orko. Den er basert på norske Sigrid Boos roman Vi som går kjøkkenveien og den svenske filmen Vi som går köksvägen, som bygger på samme roman. Sigrid Boos roman kom ut på finsk med tittelen Kyökin puolella (På kjøkkensiden) i 1931. Filmens sentrale rolle er den bortskjemte fabrikkeierens datter, Arja (Helena Kara), som på grunn av et veddemål blir stuepike på herregården Haukka. Den bortskjemte frøkna vil vise at hun er i stand til å gjøre husarbeid.

Ville Salminen var scenograf.

Produksjon 
Kyökin puolella ble gjort ferdig under unntakstilstanden før og etter vinterkrigen. Filmopptakene ble påbegynt i Tallinn i oktober 1939. Filmteamet måtte evakuere landet, for Sovjetunionen okkuperte Estland samme måned. Filmatiseringen fortsatte i mellomfreden (mellom vinterkrigen og fortsettelseskrigen) våren 1940. Som herregården Haukka ble Esbogård brukt. Andre opptakssteder var Fredrikshamn, Hangö, Tammerfors (tivoli), Djurgårdsvikens bilbane i Helsingfors og Kloostrimetsa bilbane i Pirita i Tallinn. Innendørsscenene ble tatt opp i Munkholmen studio i Helsingfors.

I rollen som Ari Karma var det meningen å bruke Olavi Reimas, men han ble såret i vinterkrigen, og i hans sted kom Tauno Majuri. På grunn av unntakstilstanden hadde filmen Kyökin puolella hele seks fotografer, av de var fire listet opp i forteksten. Filmen har autentiske scener fra Djurgårdsvikens billøp.

Målt i publikumstall var Kyökin puolella tredje mest sette film i 1940. På TV ble Kyökin puolella vist for første gang i 1964. TV-visningen av filmen i 1977 samlet  ca.  seere.

Handling 
Ingeniørstudenten Ari Karma presenterer sin oppfinnelse for motorsykkelfabrikanten Sakari Virmala. Med hjelp av denne oppfinnelsen skal det være mulig å øke farten på motorsyklene. Fabrikanten blir ikke med på prosjektet, som han mener er usikkert. Karma har tæl, og sverger at hans motorsykkel vil vinne over Salama-fabrikken («Salama» betyr «lyn») i høstens motorsykkelkonkurranse. Fabrikantens datter Arja på sin side vil gjerne til Paris, men Salama-fabrikkens salgstall har sunket med 30 prosent, så reisen blir innstilt.

Arja, som savner omveksling i livet, treffer vennene sine på sandstranda. Der er også Jali Martema. Det romantiske forholdet han hadde til Arja har allerede bleknet. Samtalen går over på husholdningstema. Vennene anser Arja for å være totalt udugelig til kjøkkenarbeid. Arja og Jali vedder over en diamantring om Arja er i stand til å arbeide tre måneder som tjenestepike. Jali lager et særs godt anbefalelsesbrev for Arja. Først er Arja i tjeneste hos en journalistfamilie, der hun snart får sparken. Fabrikkeierens datter kommer så i tjeneste på herregården Haukka.

Ari Karma har tatt jobb som sjåfør for å tjene penger til ingeniørutdannelsen. I tillegg er han i stand til å utvikle oppfinnelsen sin i ly av herregården. Ari er på jernbanestasjonen og tar i mot Arja. De kjenner ikke hverandre, og Karma kjenner ikke en gang igjen den moteriktig kledde Arja som stuepike. Ari og Arja utgjør etter hvert det viktigste romantiske paret i filmen. Arjas arbeidskamerater på Haukka er kokka Mimmi, Iida og Aatu. Iida er forelsket i Aatu og passer strengt på at han ikke faller for Arja. Mimmi på sin side sikter seg inn på lærer Hilpeläinen. Allerede den første arbeidsdagen får Arja ansvaret for matlagingen, og resultatet er katastrofalt. Både blant tjenestefolket og herskapet vekker Arjas fine klær og vaner forundring.

Som gjest på herregården kommer løytnant Reino Helve, som husker å ha sett Arja ett eller annet sted, men husker ikke hvor. Døtrene på Haukka, Irma og Elle, ser ned på Arja. I tillegg er Elle sjalu på Arja, fordi hun har et forhold til Ari. Når Irma mister smykket sitt, finner hun på at hun skal beskylde Arja for dette. Godseieren mener at det ikke er grunnlag for disse beskyldningene.

Tjenestefolket på Haukka er på tivoli på fridagen sin. Hilpeläinen deklamerer frieridiktet sitt til Arja, som oppfordrer ham til å rette den til Mimmi i stedet. I lotteriet på tivoliet vinner Mimmi og Hilpeläinen ei barnevogn. På oppfordring av Mimmi gjemmer Ari og Arja barnevognen i garasjen på Haukka. Godseieren hører dem i garasjen og krever ei forklaring. Både Ari og Arja sier seg opp fra herregarden, men Arja vil likevel fortsette til den 18. Samtidig kommer det en telefon til Haukka, som forteller at det forsvunne smykket er funnet.

På herregarden blir det arrangert en fest, der Arja serverer. Blant gjestene er Jali, som ikke avslører Arja. Han innrømmer at Arja har vunnet veddemålet. Ari hører tilfeldigvis deler av diskusjonen mellom Jali og Arja og trekker av dette konklusjonen at Jali og Arja har et kjærlighetsforhold. Han bestemmer seg for å vinne Arja tilbake i jurgårdsloppet (et berømt, årlig billøp som ble kjørt rundt Djurgårdsviken i sentrum av Helsingfors i mellomkrigstiden). Slik går det også og fabrikkeier Virmala blir interessert i Aris oppfinnelse. Til slutt får Ari og Arja hverandre.

Musikk 
Musikken i filmen Kyökin puolella ble skrevet av George de Godzinsky, sangtekstene ble skrevet av «Ela», som var Eine Laine. Av sangene har én fått evig liv som evergreen: «Sulle salaisuuden kertoa mä voisin» [«Til deg kunne jeg fortalt en hemmelighet»]. Den er også hovedtema i filmens preludium og blir repetert i bakgrunnsmusikken. I tillegg hører vi Eine Laines tolkning av sangen «Tyttöni pienoinen» [«Den vesle jenta mi»], og Helena Karas «Öitteni haave» [«Mine netters drøm»].

Rolleliste (i utvalg) 
 Helena Kara - Arja Virmala 
 Eine Laine  - Mimmi Muotonen 
 Kerttu Salmi - Iida 
 Tauno Majuri - Ari Karma 
 Uuno Laakso - Aatami Hilpeläinen 
 Reino Valkama  - Aatu 
 Paavo Jännes - Carl Relander 
 Salli Karuna - Fru Relander 
 Hilkka Helinä - Irma Relander 
 Tuire Orri - Elle Relander 
 Ville Salminen - Jali Martema 
 Hugo Hytönen - Sakari Virmala 
 Aino Lohikoski  - Tante Sandra 
 Hannes Häyrinen - Reino Helve 
 Eino Jurkka - Herr Pontus 
 Rosi Rinne - Fru Pontus

Anmeldelser 
Kyökin puolella fikk en relativt varm mottagelse av kritikerne. Helsingin Sanomats kritiker skrev: «Som unnskyldning for svakhetene ved de hjemlige [finske] filmene blir det ofte sagt: Men sett i høve til forholdene vi lever under! -- Når det gjelder Kyökin puolella trenger den ingen slike unnskyldninger. Den er i stand til å tilfredsstille seere som krever litt mer enn gjennomsnittet».

Aamulehtis kritiker takket filmen for den rike handlingen og det fartsfylte plottet. Uusi Suomis kritiker var mer nøktern: «Kyökin puolella holder som underholdningsroman betraktet et ganske høyt nivå, men filmen forblir på et middelmådig nivå.» Han kritiserte også lyden, som nå og da holdt et svakt nivå.

Ilta-Sanomats kritiker skrev i 1977 i samband med TV-visningen at det i filmen var «søtladen romantikk» og «sorgløse pene mennesker». Kritikeren mente at filmen var pittoreskt underholdende («småartig»), delvis spennende og fant her og der i filmen også tidsbilder. I Katso-bladet (Programbladet) ble filmen tolv år senere vurdert som overfladisk og «kunstig oppstemt underholdning». En kritiker på 2010-tallet fant den «uskyldige søtladne» Helena Kara som det sterkeste kortet i filmen.

Referanser

Kilder 
 Suomen kansallisfilmografia 2, ISBN 951-37-1582-5

Eksterne lenker 
 
 Kyökin puolella på Elonet

Finske filmkomedier
Filmer fra 1940
Finskspråklige filmer
Filmer basert på verk av Sigrid Boo