Lagfiskeskarv

Lagfiskeskarv (Phalacrocorax sulcirostris) er medlem av skarvfamilien. Den er vanlig i mindre elver og innsjøer i de fleste områdene av Australia og nordlige New Zealand. De blir rundt seksti centimeter i kroppslengde, og er helsvarte med blågrønne øye.


Beskrivelse 
Lagfiskeskarv er en liten skarveart som måler 60–65 cm, den har svart fjærdrakt med grønnskjær og skjellmønster på oversiden. Kjønnene har lik fjærdrakt, i hekkesesongen viser de uregelmessige, hvite fjærer på hodet og halsen, grønnskjæret slår mer over i bronsefarge. Det lange slanke nebbet er grått, og bein og føtter svarte. Voksne fugler har grønn iris, juvenile brun, ungfugler har mer brunt i fjærdrakten.

Lagfiskeskarver er utbredt fra Malayahalvøya gjennom Indonesia, men ikke Sumatra, videre gjennom Ny-Guinea, inkludert D'Entrecasteaux-øyene, Salomonøyene og over hele Australia. De lever også på Nordøya på New Zealand. Denne arten holder seg alltid ved vann, helst ferskvann, og finnes i innlandet og noen ganger i grunne kystområder. 

Dietten til lagfiskeskarver er hovedsakelig fisk og ferskvannkreps, og de eter en høyere del av fisk enn kortnebbskarv, som eter mer tifotkreps. Lagfiskeskarver er mer sosiale enn andre skarvearter, og kan samles i store flokker som noen ganger flyger i V-formasjoner.

Hekkingen foregår en gang i året, i det sørlige Australia om våren eller høsten, i tropiske regioner skjer det før eller etter monsunen. Reiret er en liten plattform bygget av tørkede greiner og stokker i et tre som står i vann. Reiret er ofte plassert i nærheten av andre vannfugler, slik som andre skarver, hegrer, ibiser eller skeistorker. De legget tre til fem, typisk fire lyseblå ovale egg på 48 x 32 mm. Eggene er dekket med et tynt lag av kalk, noe som gir dem en matthvit utseende. Reiret og eggene blir stadig mer farget med avføring gjennom hekkesesongen.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Videoar, bilete og lydopptak av lagfiskeskarvar  hos Internet Bird Collection

Skarver
Dyr formelt beskrevet av Johann Friedrich von Brandt
Fugler formelt beskrevet i 1837