Ivan Franko

Ivan Jakovytsj Franko (ukrainsk: Іва́н Я́кович Франко́; russisk: Иван Яковлевич Франко Ivan Jakovlevitsj Franko; født 27. august 1856 i Nahujevytsji, Galizien i Østerrike-Ungarn, død 28. mai 1916 i Lemberg, keiserdømmet Østerrike) var en østerriksk ukrainskspråklig forfatter. 

Franko var kunnskapsrik og hadde en betydelig arbeidskapasitet. Han var dikter, prosaforfatter, dramatiker, litteraturkritiker, litteraturhistoriker, oversetter og publisist. Ledemotivene i hans verker var ofte tatt fra hans eget hverdagsliv og ukrainernes kamp for tilværelsen, men det fantes også mange innslag fra verdenslitteraturen.

Bakgrunn og virke 
Franko var sønn av en landsbysmed. I tiden på gymnaset ble Franko først med i en russofil studentforening, men forlot den ikke lenge etter for å slutte seg til populistene i Halytsjyna. Som student var han tilhenger av samtidens sosialistiske ideer, og han studerte Karl Marx og Friedrich Engels' skrifter. Senere gikk han imidlertid til skarpt angrep mot marxismen. Franko utviklet seg til å bli en progressiv demokrat. Denne utviklingen gjenspeiles i hans omfattende journalistiske produksjon.

Franko studerte klassisk og slavisk filologi i Lemberg og Wien, men på grunn av sin politiske virksomhet ble han utestengt fra en akademisk karriere og fengslet gjentatte ganger. Hans litterære produksjon er svært omfattende.

I 1876 ble Lesysjyna tsjeljad og Dva pryjateli (To venner) utgitt i den litterære almanakken Dnistrjanka. Senere samme år skrev han sin første diktsamling, Ballader og eventyr. Den første av historiene i Boryslav-serien utkom i  1877. Franko beskrev de ukrainske bønders og arbeideres vanskelige levekår i verkene Boryslav ler (1881–1882) og Boa constrictor (1878). Hans verker tar opp ukrainsk nasjonalisme og historie (Zakhar Berkut, 1883), sosiale spørsmål (Samfunnets fundamenter, 1895 og Visnede blader, 1896), og filosofi (Semper tiro, 1906).

Han trakk paralleller mellom israelittenes søken etter et hjemland og den ukrainske uavhengighetslengsel i Kains død (1889) og Moses (1905). Stjålet lykke (1893) regnes som hans fremste dramatiske tekst. Alt i alt skrev han over tusen verker.

I tillegg til sitt eget litterære arbeide oversatte han verker av forfattere som William Shakespeare, Lord Byron, Pedro Calderón de la Barca, Dante Alighieri, Victor Hugo, Adam Mickiewicz, Johann Wolfgang von Goethe og Friedrich Schiller til ukrainsk.

Ivan Franko døde 28. mai 1916 i Lemberg (i dag Lviv, Ukraina) og ble gravlagt på Lytsjakiv-kirkegården i Lviv.

Posthumt

Sovjetunionens fremstilling av Ivan Franko 

I Sovjetunionen ble det presentert et annet bilde av Ivan Franko. De av hans verker som ikke passet inn i det politiske landskapet ble fortiet eller forvansket. Sovjeterne fremhevet særlig hans dikt Kamenjari (steinbryterne), som inneholder revolusjonært politisk tankegods, og knyttet ham sterkt til tilnavnet Kamenjar. Myndighetene framstilte ham som en forkjemper for ukrainsk forening med Russland, som glødende sosialist og militant ateist. Flere av hans verk ble forfalsket eller forkortet. De sovjetiske myndighetene påviste innflytelsen fra russiske revolusjonære demokrater på Ivan Franko, og man la stor vekt på meningsforskjellene mellom Franko på den ene siden og Mykhajlo Hrusjevskyj og konservative ukrainere på den andre side.

Byen Ivano-Frankivsk er oppkalt etter Ivan Franko likesom Ivano-Frankivsk oblast samt et stort antall institusjoner i Ukraina.

Datterens memoarer 
Ivan Frankos datter Anna Franko-Kljutsjko emigrerte til Canada etter andre verdenskrig og har i sine memoarer i detalj skildret sine barndomsminner. 

Ivan Frankos barnebarn, Halja Kljutsjko, bosatt i Toronto, ble kurator ved Torontos ukrainske museum.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Ukrainske forfattere
Ukrainske journalister
Oversettere
Personer fra Drohobytsj rajon i Lviv oblast