Newport-opprøret

Newport-opprøret var det siste store væpnede opprør mot myndighetene i Storbritannia, og et av de største sivile massakrer begått av den britiske regjeringen i det 19. århundre den 4. november 1839, da nesten 10 000 menn, alle chartistsympatisører, ledet av John Frost marsjerte mot byen Newport, Monmouthshire. Mange av disse var kullgruvearbeidere, de fleste med hjemmelagede våpen som var innstilt på å frigjøre andre chartister som ble holdt fanget i byens midlertidige fengsel, Westgate Hotel. Om lag 22 demonstranter ble drept da soldater åpnet ild mot dem. Lederne for opprøret ble dømt for høyforrederi til hengning, trekking og kvartering. Dommen ble senere omgjort til forvisning for livet i Australia

Årsaker 
Opprinnelsen til chartisme i Wales kan spores tilbake til stiftelsen av Carmarthen-arbeiderne's Association høsten 1833

Blant de faktorer som utløste opprøret var Underhuset's avvisning av den første Chartist begjæring, Chartistbevegelsens Charter i 1838. Den 12. juli 1839 ble chartisten Henry Vincent dømt for ulovlig opprør og konspirasjon den 2. august året før.<ref name="encyclopedia">The Welsh Academy Encyclopædia of Wales</ref>

Et slags opprør hadde vært i forberedelse i et par måneder, og marsjen samlet moment i løpet av hele helgen, da John Frost og hans medarbeidere ledet demonstranter ned fra de industrialiserte dalene til byer nord i Newport. Noen av gruvearbeiderne som hadde deltatt i marsjen hadde bevæpnet seg med hjemmelaget pikes, bludgeons og skytevåpen.

Marsjen ble ledet av Frost som førte en kolonne i Newport fra vest, Sefanja Williams førte en kolonne fra Blackwood i nordvest og William Jones førte en kolonne fra Pontypool i nord.

Den eksakte begrunnelsen for konfrontasjon er fortsatt uklar, selv om den kan ha hatt sin opprinnelse i Frosts ambivalens mot mer voldelige holdninger av noen chartister, og en personlig motvilje han bar mot de etablerte i Newport. Chartist-bevegelsen i sør-Wales var kaotisk i denne perioden og arbeidernes følelser var ekstremt høye.

 Hendelsene som leder opp til opprøret 
Kraftig nedbør forsinket demonstrantene, og det var forsinkelser i den planlagte møtet i hver kontingent på Walisisk Osk i Rogerstone. Jones og hans menn fra Pontypool forsinket den endelige avmarsj i Newport til dagslys og dermed bidro til nederlaget. Da marsjen gikk ned dalene en søndag morgen ble selv en hel
menighet presset til å delta i rekkene av demonstranter.

Etter å ha tilbrakt søndag kveld for det meste ute i regnet var engasjement blant mange av demonstrantene heller lunkent. Mange hadde vært ambivalente til chartistene i første omgang, mer opptatt av de umiddelbare problemene og sine egne arbeidsvilkår. Dermed ble det mange demonstranter som ikke deltok i det endelige angrep på Newport og bare ventet i utkanten av byen.

Ryktene om en mulig chartist-opprør og tidligere vold andre steder, etter arrestasjonen av chartist-lederen Henry Vincent og hans fengsling i fengslet i Monmouth førte til at myndighetene hadde mistanke om at det kunne bli et opprør. Det store omfanget av opprørere ble ikke fullt ut forstått før 3. november, dagen før kampen. Myndighetene begynte raskt å forberede seg. Newports borgermester, Thomas Phillips hadde tatt i ed spesielle konstabler og ba om
flere tropper til å bli sendt. Det var om lag 60 soldater stasjonert i Newport allerede, og han samlet ytterligere 32 soldater fra et regiment til fots til Westgate Hotel der chartist-fangene ble holdt fanget.

 Høydepunktet i opprøret 
Chartistene var overbevist om at noen av deres medmennesker hadde blitt fengslet i Westgate Hotel. De kom raskt ned den bratte Stow Hill. Chartistene kom til den lille plassen foran hotellet om morgenen. Utbruddet kom da publikum krevde løslatelse av de fengslede chartister. En kort, voldelig og blodig kamp fulgte. Skudd ble avfyrt fra begge sider. Nyere beretninger indikerer at chartistene angrep først. Soldatene forsvarte hotellet til tross for å være sterkt mindretall i forhold til den store og veldig sinte folkemengde. Chartistene klarte å gå inn i bygningen midlertidig, men ble tvunget til å trekke seg tilbake. Etter en voldsom kamp som varte om lag en halv time, hadde 22 blitt drept av soldater og i overkant av 50 var såret.

Blant forsvarerne av hotellet var ordfører Thomas Phillips hardt såret og én soldat ble alvorlig skadet, sammen med to av de spesielle konstabler. Da chartistene flyktet hadde mange etterlatt sine våpen. Et utvalg av disse kan fortsatt sees i Newport Museum.

Et øye-vitne fortalte om en mann som, såret av skudd, ble liggende på bakken og bad om hjelp til han døde en time senere.
Noen av de døde chartistee ble gravlagt i St. Woolos Churchs kirkegård (nå Newport Cathedral i byen der det er fremdeles en plakett til minne om dette. Noen av skuddene fra trefningen forble muren foran hotellets inngang til langt inn i vår tid.

 Etterspill 

I kjølvannet ble 200 eller fler chartister arrestert for å vært innblandet, og 24 ble anklaget for høyforræderi. Alle de tre viktigste lederne i marsjen, John Frost, Sefanja, Williams, og William Jones ble funnet skyldig I høyforræderi og dømt i Shire Hall i Monmouth til hengning, trekking og kvartering. De skulle bli de siste til å bli dømt til denne straff i England og Wales.

Etter en landsdekkende kampanje og spesielt en direkte korridorpolitikk rettet mot innenriksministeren i regjeringen, ble til slutt dommene omgjort for de tre til forvisning for livet. Andre chartister innblandet på en eller annen måte omfattet James Stephens, John Lovell, John Rees og William Pris, og i henhold til enkelte beretninger, Allan Pinkerton.

Vitnemål finnes fra samtidige, slik som Yorkshire chartisten Ben Wilson, at et vellykket opprør i Newport hadde gitt signalet til et nasjonalt opprør. Eldre historie foreslår at chartismen gled inn i en periode med intern fordeling etter Newport. Faktisk. bevegelsen var utrolig sterk (og forble det helt til slutten av 1842). I utgangspunktet, mens flertallet av chartistene, under ledelse av Feargus O ' Connor, konsentrerte seg om å begjære Frost, Williams og Jones til å bli benådet, var det betydelige minoriteter i Sheffield, East End i London og Bradford som planla sine egen opprør i respons. Samuel Holberry ledet et avbrutt opprør i Sheffield 12. januar. Politiets handling av en stor forstyrrelse i East End i London 14. januar, og 26. januar hvor
et par hundre Bradford chartister iscenesatte et opprør i håp om å fremskynde en domino-effekt over hele landet. Etter dette gikk chartismen over til en prosess av indre fornyelse og mer systematisk organisering, mens de transporterte og fengslede Newport-chartistene ble ansett som helter og martyrer blant arbeiderne.

I mellomtiden ble Samfunnet og middelklassen overbevist om at alle opprørerne betød chartister som var svært voldelig. Newport ordfører Thomas Phillips ble erklært en nasjonal helt for sin del i å knuse opprøret og ble slått til ridder av Dronning Victoria knapt seks uker senere.

Frost selv fikk tilslutt en uforbeholden unnskyldning i 1856, og fikk lov til å vende tilbake til Storbritannia, og fikk en triumferende velkomst i Newport. Men han bosatte seg aldri i Newport igjen, bosatte seg i stedet i Stapleton i nærheten av Bristol, hvor han fortsatte å publisere artikler som for reform fram til sin død i 1877, 93 år gammel.

 Minne 
 Interesse for Newport-opprøret ble holdt i live gjennom sporadiske artikler i Monmouthshire Merlin og Sør-Wales Argus. I 1939, til minne om hundreårsjubileum av opprøret, reiste Newport kommune en minnetavle i postkontorets bygning i nærheten av fødestedet til John Frost. I 1960-årene førte en sanering av Newport til opprettelsen av et sentralt torg som ble navnsatt John Frost Square. Chartist veggmalerier ble satt opp i en undergang som fører til plassen. Newport Museum har en utstilling som er knyttet til opprøret som omfatter hjemmelagde våpen. I 1991 ble tre statuer, Union, Prudence, Energy av Christopher Kelly for å minnes opprøret installert på Commercial Street på forsiden av Westgate Hotel. I 2015 det ble annonsert at Duffryn Sevondary School skulle bli omdøpt John Frost Schoole. En årlig 'Chartist Convention" holdes i byen

Minnemynter nettsteder i andre samfunn har en 26 fot høy statue av en Chartist marcher designet av Sebastian Boyson, reist av Caerphilly County Borough Council i nærheten av Chartist-Broen i Blackwood. Shire Hall i Monmouth, scene of the Chartist rettssaken i 1840, har bevart rettssalen og viser knyttet til rettssaken. En plakett til minne avgang av Frost, Williams
og Jones fra Chepstow med skip til Portsmouth på den første fasen av deres transport ligger på Chepstow river front.

 John Frost Square veggmaleri 
I 1960-årene, som en del av en sanering ordningen, en ny plassen var oppkalt John Frost Square for å feire lederen av Opprøret, og i 1978 ble et 35 meter langt mosaikk veggmaleri av Kenneth Budd satt opp i en gågate undergang på torget. I 2007 ble en del av panelet fjernet, og det ble foreslått at som en del av en videre utbygging slulle veggmaleriet bli fjernet. Forslag om å rive veggmaleriet ble gjentatt i 2012. til tross for en kampanje for å beskytte veggmaleriet ble det revet den 3. oktober 2013.«Anger as Newport council demolish Chartist Mural», South Wales Argus, 4 October 2013. En trust er etablert for å bestille et nytt minnesmerke med 50 000 pund gitt av bystyret i Newport .

 I populærkulturen 
I litteraturen er opprøret portrettert i Alexander Cordells roman fra 1959: Rape of the Fair Country og romanen Children of Rebecca av Vivien Annis Bailey, en roman utgitt av Honno press i 1995 har også behandlet Newport-opprøret.

I 2016, i en ITV biografisk TV-serie Victoria som byr på en fiksjonalisert beskrivelse av Newport-opprøret er Dronning Victoria avbildet som en som ber om at dommen på bakmennene blir omgjort til deportasjon til Australia, etter å ha fått vite at en av mennene er nevø av et medlem av hennes husstand. Dette programmet er ment som et signal til at folk i hennes regjeringstid var barmhjertige.

 Litteratur 
 Davies, James (1981), The Chartist-Movement in Monmouthshire, Starling Press , ISBN 0 903434 45 8
 Finn, Margot C. (1993). After Chartism.Class and Nation in English radikal polittics 1848–1874, Cambridge University Press, ISBN 0 521 40496 7
 Harrison, J. F. C. og Thompson, Dorothy (1978). Bibliography Chartist-Movement, 1837–1976, Harvester Press, ISBN 0 85527 334 8
 Jones, David (1975). Chartism and Chartists Allen Lane, ISBN 0 7139 0921 8
 Thompson, Dorothy (1984). The Chartists, Temple Smith, ISBN 0 85117 229 6
 Wilks, Ivor (1989). Sør-Wales and The Risinug 1839, Gomer Press, ISBN 0 86383 605 4

Referanser 

1839 i Storbritannia
Wales' historie
Opprør
Arbeiderbevegelsen i Storbritannia