Abhisamayalankara

Abhisamayālaṃkāra (sanskrit; devanāgarī: अभिसमयलण्करा, tibetansk: མངོན་རྟོགས་རྒྱན་, Ngöntok Gyen, wylie: mngon rtogs rgyan), ordrett «ornamentet av erkjennelser», er en hellig tekst innenfor tibetansk buddhisme. Den er organisert i åtte kapitler og 273 vers, og oppsummerer den store prajñāpāramitāsūtraen i form av åtte erkjennelser (alaṃkāras) og 70 emner.

Forfatterskapet er uklart. Det er blitt tilskrevet både Maitreyanātha (ca 270-350 e.Kr.) og Asaṅga (ca 315-390 e.Kr.) i det nordvestlige India, som begge tilhørte skolen Yogācāra. Flere retninger innenfor tibetansk buddhisme betrakter teksten som en av «Maitreyas fem avhandlinger» (བྱམས་ཆོས་སྡེ་ལྔ་, wylie: byams chos sde lnga). Disse avhandlinger ble angivelig forfattet av bodhisattva Maitreya i Tuṣitahimmelen og kanalisert ned til Asaṅga.

Abhisamayālaṃkāra studeres innenfor alle de fire hovedretninger av tibetansk buddhisme: Nyingma, sakya, kagyu og gelugpa. I de tre første studeres alle de fem tekstene som tilskrives Maitreyanātha. Innenfor Gelugpa, eller «gulhattene», spiller teksten en mye større rolle enn i de tre første skolene. Der er den et av 12 grunnleggende verk innenfor den akademiske graden geshe lharampa. Graden dekker de fem emnene abhidharma, prajñāpāramitā, mādhyamaka, buddhistisk logikk og vinaya. I skriftene til Tsongkhapa (1357–1419), grunnleggeren av Gelugpa, blir teksten omtalt som en grunntekst i tradisjonen Lam Rim, «trinnene på stien», som ble grunnlagt av Atisha (980–1052).

Dens fremtredende rolle i Tibet kan skyldes kommentaren til Haribhadra, som var elev av Śāntarakṣita, en innflytelsesrik indisk misjonær i Tibet. Det skal ha eksistert 21 gamle indiske eksegeser til denne teksten. I Tibet ble det skrevet kommentarer av alle fire hovedretningene. Teksten er fraværende i den kinesiske buddhistiske kanon, men ble oversatt til kinesisk på 1930-tallet.

Tittelen
Tekstens fulle tittel er:

 Sanskrit: अभिसमयालण्कारनामप्रज्णापारमितोपदेशशास्त्रा, Abhisamayālaṅkāranāmaprajñāpāramitopadeśaśāstra
 Tibetansk: བསྟན་བཅོས་བཞི་བརྒྱ་པ་ཞེས་བྱ་བའི་ཚིག་ལེའུར་བྱས་པ་ཅེས་བྱ་བ, Shes rap kyi pha rol tu phyin pa'i man ngag gi bstan bcos mngon par rtogs pa'i rgyan ces bya ba

som betyr:

 abhisamaya (mngon par rtogs pa) - «erkjennelser»
 alaṅkāra (rgyan) - «ornamenter»
 nāma (zhes bya ba) - «ved navn», «kalt»
 prajñāpāramitā (shes rap kyi pha rol tu phyin ba) - «visdommens perfeksjon»
 upadeśa (man ngag) - «en nærmere undersøkelse», «instruksjoner»
 śāstra (bstan bcos) - «avhandling»

eller –

«Avhandling [om] de nærmere undersøkelser [av] visdommens perfeksjon, kalt ornamentet [av] erkjennelser»

Den engelske orientalisten Gareth Sparham forklarer:

Den anglo-tyske orientalisten Edward Conze (1904–1979) tilføyer noen detaljer om begrepets opprinnelse:

Når det gjelder spørsmålet om vi snakker om en erkjennelse eller åtte, gir Sparham følgende forklaring av rGyal tshab rJe, en tibetansk kommentator fra det 14.-15. århundre:

Geshe Jampa Gyatso (f. 1931) utdyper metaforen ved å skille mellom et «naturlig ornament» (den vakre kvinnen, Prajñāpāramitā), et «forskjønnende ornament» (hennes juveler, de åtte kategorier og sytti emner), det «klargjørende ornament» (speilet, Abhisamayālaṅkāra) og det «gledelige ornament» (betrakterens glede).

Forfatterskapet

Forfatterskapet er uklart. Det er blitt tilskrevet både Maitreyanātha (ca 270-350 e.Kr.) og Asaṅga (ca 315-390 e.Kr.). Sammen med Vasubandhu, regnes de som de primære eksponenter for retningen Yogācāra, også kalt Vijñānavāda, i det nordvestlige India.

Identifiseringen av Maitreyanātha som en historisk person, skyldes i første rekke tre orientalister: Den østerrikske orientalisten Erich Frauwallner (1898–1974), den italienske orientalisten Giuseppe Tucci (1894–1984) og den japanske orientalisten Hakuju Ui (1882–1963). De betraktet han som en av tre sentrale skikkelser innenfor Yogācāra – en buddhistmunk som benyttet Maitreya Buddhas navn som tittel. Maitreya er i navnet på en fremtidig Buddha eller verdensfrelser.

«Maitreyas fem avhandlinger»
Innenfor tibetansk buddhisme blir teksten ofte  betraktet som en av «Maitreyas fem avhandlinger» (བྱམས་ཆོས་སྡེ་ལྔ་, Wylie: byams chos sde lnga), sammen med:

 Māhayānasūtrālaṃkārakārikā
 Madhyāntavibhāgakārikā
 Dharma-dharmatā-vibhāga
 Ratnagotravibhāga (Uttaratantraśāstra).

Disse avhandlinger ble angivelig forfattet av bodhisattva Maitreya i Tuṣitahimmelen og kanalisert ned til Asaṅga. En representant for denne troen var Khenpo Shenga (1871–1927) som var en viktig skikkelse innenfor den økumeniske Rimébevegelsen i det østlige Tibet.

Den skjulte meningen i prajñāpāramitā

Teksten er en oppsummering av «den store prajñāpāramitāsūtraen», men sier ikke eksplisitt hvilken avart av denne den behandler. Den engelske orientalisten Gareth Sparham og den amerikanske orientalisten John Makransky betrakter den som en kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers.

Den indiske filosofen Haribhadra foretok omkring år 750 en oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers. Han forfattet også en eksegese til oversettelsen, så vel som den viktigste eksegese til Abhisamayālaṃkāra. Han hevdet at teksten oppsummerer alle versjoner på en gang – prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, 25 000 vers, 18 000 vers, 10 000 vers og 8000 vers. Denne fortolkningen har da også vært rådende innenfor den eksegetiske tradisjon i den tibetanske buddhistiske kanon.

Edward Conze innrømmet at korrespondansen mellom tekstens nummererte emner og innholdet i «den store prajñaparamita» «ikke alltid er lett å se» og at det å tilpasse disse emnene «ikke kan gjøres uten å begå vold» mot teksten. Abhisamayālaṃkāra betraktes derfor stort sett som en tekst om «den skjulte meningen» (སྦེད་དོན, Wylie: sbed don) i «den store prajñaparamitasūtraen», med den implikasjon at dens detaljer ikke blir funnet eksplisitt.

Tekstens fravær i Kina
Abhisamayālaṃkāra ser ut til å ha vært ukjent i Kina, og er fraværende i den kinesiske buddhistiske kanon. Den kinesiske omreisende oversetteren Xuánzàng (玄奘, 602–664) besøkte under sine reiser det berømte lærestedet i Nālānda. Han foretok også en oversettelse av et enormt Prajñāpāramitābibliotek (般若波羅蜜多經, pinyin: bōrě bōluómì duō jīng) bestående av 16 tekster til kinesisk, som var blitt erhvervet i Sørøst-India like før 643 e.Kr. Xuánzàng visste ikke om Abhisamayālaṃkāra, eller nevner i hvert fall ikke teksten i sine skrifter.

Dens totale fravær i Kina har fått enkelte til å betvile dens alder. Men da må man også betvile alderen på de ulike indiske kommentarer. En enklere forklaring får man hvis man tar tibetanerne på ordet, og godtar at teksten utgjorde en «skjult mening», en esoterisk dimensjon som ikke ble åpenbart for alle.

På 1930-tallet foretok den kinesiske munken Fǎzūn (法尊, 1902–1980), som var en nær venn av aktivisten Tàixū (太虛, 1890–1947), en oversettelse med tittelen 現觀莊嚴論 (xiàn guān zhuāngyán lǘn), for bruk av det sino-tibetanske buddhistiske institutt (漢藏教理院) i Sichuan. Instituttets ledere prøvde å harmonisere buddhismen i Kina og Tibet, og å forbedre relasjonene mellom de tibetanske innbyggerne i Kham og de hankinesiske innvandrerne i det østlige Tibet. Fǎzūn hadde studert pensumet i geshe ved Drepungklosterets kollegium Loseling (Blo-gsal gling), i nærheten av Lhasa. Han hadde muligens også oppnådd den akademiske graden geshe. I 1966, etter  den kinesiske borgerkrigen (1927–1950) og ved begynnelsen på kulturrevolusjonen, ble instituttet stengt og definert som «kontrarevolusjonært» av maoistene.

Filosofiske perspektiver

Prajñāpāramitāsūtraene danner basis for Mādhyamaka, «middelveien», en skole innenfor buddhistisk filosofi som mange tibetanere betrakter som det høyeste filosofiske system. Andre skrifter av både Maitreyanātha, Asaṅga og Vasubandhu, danner basis for den rivaliserende filosofiske skolen Yogācāra («Yoga-adepter») eller Cittamātra («bare sinn» eller «bare bevissthet»). Det er derfor kanskje forståelig at Abhisamayālaṃkāra ifølge Gareth Sparham «spaserer tvetydig på grunnen mellom den indiske middelveien og bare sinn ...». Edward Conze samtykker, og tilskriver Abhisamayālaṃkāra «en mellomliggende posisjon mellom Mādhyamika'ene og Yogācārin'ene ...».

Edward Conze oppdaget i Abhisamayālaṃkāra «enkelte slektskap med andre verker av Yogācārin'ene», og foreslo en rekke presise korrespondanser. På samme tid merket han seg at «to av de spesifikke doktrinene til Yogācārin'ene – "lagerhusbevisstheten" og de tre former for egen eksistens (svabhāva), blir ignorert fullstendig».

Den russiske tibetologen og indologen Eugène Obermiller (1901–1935) hevdet på sin side at «det primære filosofiske synspunkt som blir uttrykt i Abhisamayalaṅkāra tilhører den strengeste monisme av ikke-substansialtet og relativitet (śūnyatā) til alle separate elementer som eksisterer, d.v.s. standpunktet til Mādhyamikaene.» Han anser Abhisamayālaṃkāra som produktet av en interaksjon mellom mahāyāna-buddhismen og den hinduistiske filosofiske skolen Vedānta.

«Yogācāra Svātantrika Mādhyamaka»
Forfattere innenfor den tibetanske skolen Gelugpa eller «gulhattene», som følger Butön Rinchen Drup (1290–1364), bekrefter at teksten representerer synspunktet til Prāsaṅgika, som er en underavdeling av Mādhyamaka. De betrakter imidlertid eksegesen til Haribhadra og senere kommentatorer som representative for «Yogācāra Svātantrika Mādhyamaka». I henhold til tibetansk doksografi er denne definisjonen noe kunstig, men den henspiller på en mellomting mellom Mādhyamaka og Yogācāra. Skolene Nyingma og Sakya bekrefter at Abhisamayalaṅkāra inneholder Mādhyamaka-lærdommer, uten dermed å godta Gelugpaenes lære.

Professor Ian Charles Harris (1952–2014) fant det «merkelig» at:

Harris fortsetter å bemerke det «merkelige faktum» at Tsongkhapa var en selverklært Prāsaṅgika. Og det på tross av at han tilegnet skolen for «alle store Mādhyamaka-autoriteter om Prajñāpāramitā» til «Yogācāra Svātantrika Madhyamaka».

John Makransky har hevdet at Abhisamayalaṅkāra ble bygd opp for å påtvinge den store prajñāpāramitāsūtraen et rammeverk og et vokabular som tilhørte Yogācāra. Kommentatoren Ārya Vimuktisena foretok denne Yogācāra-tolkningen av prajñāpāramitā på 500-tallet. I Haribhadras kommentar ser Makransky et forsøk på å «mādhyamika-isere» Abhisamayalaṅkāra. Senere tibetanske kommentatorer følger i grove trekk Haribhadras tolkning.

De åtte erkjennelser og de 70 emner
Abhisamayālaṃkāra er inndelt i åtte kategorier, som korresponderer med åtte kapitler. Med unntak av kapittel 8, tilsvarer dette forskjellige «erkjennelser» (alañkāras) som er nødvendige for opplysning. Den åttende kategorien er, ifølge Geshe Jampa Gyatso som presenterer forståelsen til Gelugpa, «den resulterende dharmakāya» mens den åttende «erkjennelse» er «den resulterende opphøyde visdoms dharmakāya».  Edward Conze bemerket at disse åtte kategoriene «ikke er funnet noen andre steder».

Inndelingen i åtte nevnes i begynnelsen av teksten:

De åtte kategoriene er igjen oppdelt i tre grupper og 70-72 emner. Eugène Obermiller har sporet denne listen til en manual som er skrevet av Jamyang Shêpa, som også skapte de ulike definisjoner og kategoriavgrensningene som er kjent for tibetanske debattanter. Teksten kan videre deles opp i 1,200 emner.

De tre erkjennelser
De tre første kategoriene representerer målsetningen med den spirituelle praksis, som leder til fred for de fire klasser av buddhistiske utøvere. Eugène Obermiller refererer til dem som «de tre former for allvitenhet», mens Sze Gee Toh foretrekker «de tre opphøyde kjennere» og Alexander Berzin bruker benevnelsen «de tre sett av erkjennende oppmerksomhet».

Alexander Berzin forklarer disse kategoriene som –

1. Erkjennelse av alle aspekter
Den første kategorien handler om «erkjennelse av alle aspekter» (सर्वाकारज्णता , sarvākārajñatā, རྣམ་ཀུན་མཁྱེན་ཉིད་, nam kun khyen nyi eller རྣམ་མཁྱེན་, namkhyen), og består av 10 emner:

 1. De varierte tanker om opplysning
 2. Instruksjoner
 3. Midlene til gjennomtregning
 4. Linjen eller kilden til fremskritt
 5. De objektive støttepillarene
 6. Programmet
 7. Fremskritt som består i å sette på rustningen
 8. Fremskritt som består i å sette ut
 9. Hjelpemidler
 10. Fremskritt som består i å gå fremover

Ifølge mahāyānalæren har bare en fullt opplyst Buddha fjernet hindringene for allvitenhet (jneyavaranaheya) så vel som hindringene for frigjøring (kleshavaranaheya). «Erkjennelse av alle aspekter» i dette første kapittel refererer til denne endelige tilstand. Abhisamayālaṃkāra begynner således med denne mest imponerende tilstand, og det endelige målet for mahāyānautøveren.

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 1 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 1–13 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapitlene 1–21 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers. Han oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 1:

2. Erkjennelse av veiene
Den andre kategorien handler om «erkjennelse av veiene» (mārgākārajñatā, ལམ་ཤེས་ཉིད་, lamshe nyi eller ལམ་ཤེས་, lamshe), og består av 11 emner:

 1. Lemmene til kunnskapen om veiene
 2. Kunnskap om veiene som består i å kjenne disiplenes vei
 3. Kunnskap om veiene som består i å kjenne pratyekabuddhaenes vei
 4. Visjonens vei og den store fordel
 5. Hva utviklingsveien gjør
 6. Resolutt tro
 7. Lovprisning, eulogi og glorifisering
 8. Å vende om
 9. Glede
 10. Glorifisering av fullbyrdelsens kjennetegn
 11. Absolutt renhet

For å kunne tjene alle sansende vesener, må en bodhisattva i tillegg kjenne til de forskjellige, ulike veier hvorigjennom andre kan gjøre fremskritt, slik at han kan undervise på forskjellige måter i henhold til deres livssituasjon og evner. Dette er «kunnskapen om veiene» i kapittel 2.

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 2 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 14–26 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapitlene 22–35 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers. Han oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 2:

3. Erkjennelse av det altomfattende
Den tredje kategorien handler om «erkjennelse av det altomfattende» (सर्वज्णता, sarvajñatā; ཐམས་ཅད་ཤེས་པ་ཉིད་, tamche shepa nyi, også kalt वस्तुज्णान vastujñāna; གཞི་ཤེས་, zhishe), og er inndelt i 9 eller 10 emner:

 1-2. Å ikke være etablert i verken Samsara eller Nirvana
 3-4. Fjernhet og nærhet til Prajñāpāramitā
 5-6. Ting som bør utstøtes og motgift
 7. Bestrebelsene i å oppfatte entiteter
 8. Besterbelsenes likeverd
 9. Visjonenes vei
 10. Sammendrag av kapittel 1–3

For å forstå sannheten om anitya (uforgjengelighet), anatman (intet ego) og dukkha (lidelsen), må śrāvakaer og pratyekabuddhaer oppnå kunnskap om virkelighetens (vastu) sanne bestanddeler, nemlig skandhaene, āyatanaene og de 18 dhatuene, som alle er et tema innen Abhidharma. Dette er «allkunnskapen» i kapittel 3. 

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 3 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 27–28 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapitlene 36–37 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers. Han oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 3:

De fire praksiser
Kategoriene 4–7 er progressive spirituelle stadier på veien mot opplysning. Edward Conse kaller dem «forståelser», Eugène Obermiller kaller dem «praktiske metoder», Sze Gee Toh kaller dem «anvendelser» og Alexander Berzin beskriver dem som «anvendte erkjennelser» i nær forbindelse med «yoga» (ངལ་སྦྱོར, ngal sbyor).

Georges Dreyfus forklarer at –

4. Full praktisering av alle aspekter
Den fjerde kategorien handler om «full praktisering av alle aspekter» (सर्वाकाराभिसम्बोध, sarvākārābhisambodha; རྣམ་ཀུན་མངོན་རྫོགས་རྟོགས་པ་ eller རྣམ་རྫོགས་སྦྱོར་བ་, rnam rzdogs sbyor ba), og er inndelt i 11 emner:

 1. Moduser
 2. Bestrebelser
 3. Kvaliteter
 4. Feiltagelser
 5. Kjennetegn
 6. Hjelpemidler til utslokning
 7. Hjelpemidler til gjennomtrenging
 8. Fellesskapet av bodhisattvaer som ikke vender tilbake
 9. Identiteten til nirvana og samsara
 10. Renheten i Buddhalandene
 11. Treningen i kyndigheten av midler

I tibetansk tradisjon legges det spesiell vekt på kapittel fire. Det er det lengste og mest komplekse kapittel, og er derfor best egnet til debatt og kommentarer. Dette fjerde kapittel foretar en nummerering og en utdypende beskrivelse av, med Eugène Obermiller's ord: «de 173 former for bodhisattvaens yoga som fører til erkjennelsen av de 173 aspekter (av de tre former for allvitenhet)».

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 4 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 29–44 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapitlene 38–54 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers. Han oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 4:

5. Kulminerende klar forståelse
Den femte kategorien handler om «kulminerende klar forståelse» (मुर्धाभिसमय, murdhābhisamaya; རྩེ་མོར་སྦྱོར་བ་, tsemor jorwa), og er inndelt i 8 emner.

 1. Dens kjennetegn
 2. Veksten
 3. Stødig posisjon
 4. Fullstendig stabilisering av tenkningen
 5. Veien av å se
 6. Veien av utvikling
 7. Den uhindrede konsentrasjon
 8. De 16 feiltagelser

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 5 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 45–60 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, kapitlene 55–70 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers, og med kapitlene 20, 23 og 25 –28 i sūtraen i 8 000 vers. Conze oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 5:

6. Seriell klar forståelse
Den sjette kategorien omhandler «seriell klar forståelse» (नुपुर्वाभिसमय , anupurvābhisamaya,  མཐར་གྱིས་པའི་སྦྱོར་བ་, thar gyi jorwa). Den er inndelt i 13 emner:

 1. Dānapāramitā (gavmildhetens perfeksjon)
 2. Śīlapāramitā (moralens perfeksjon)
 3. Kṣāntipāramitā (tålmodighetens perfeksjon)
 4. Vīryapāramitā  (bestrebelsenes perfeksjon)
 5. Dhyānapāramitā (meditasjonens perfeksjon)
 6. Prajñāpāramitā (visdommens perfeksjon)
 7. Minnet om Buddha
 8. Minnet om dharma
 9. Minnet om sangha
 10. Minnet om moral
 11. Minnet om fornektelsen
 12. Minnet om guder og gudinner
 13. Erkjennelsen av at dharmaene er tomme for egen eksistens

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 6 i Abhisamayālaṃkāra med kapittel 60 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapittel 70 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraene i 25 000 og 18 000 vers. Seriell klar forståelse er derimot utelatt fra sūtraene i 10 000 og 8 000 vers. Conze oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 6:

7. Klar forståelse i et enkelt øyeblikk
Denne syvende kategori omhandler «klar forståelse i et enkelt øyeblikk» (एकक्सनाभिसमय, ekaksanābhisamaya, སྐད་ཅིག་མའི་སྦྱོར་བ་, skad cig ma'i sbyor ba). På sanskrit kalles den også kṣaṇikaprayoga (क्षणिकाप्रयोग), «prayoga i et lynnedslag». Kategorien er inndelt i 4 emner:

 1. Med hensyn til alle dharmaer uten utstrømninger og uten resultater av karma
 2. Med hensyn til alle dharmaer uten utstrømninger som har oppnådd tilstanden hvor resultatene av deres karma har modnet
 3. Den klare forståelse i et enkelt øyeblikk som ser alle dharmaer som tomme for kjennetegn (nir­lakṣaṇa, མཚན་ཉིད་མེད་པ།, mtshan nyid med pa)
 4. Den klare forståelse i et enkelt øyeblikk som ser kjennetegnene på ikke-dualitet i alle dharmaer

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 7 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 61–62 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapitlene 71–72 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers. Forståelse i et enkelt øyeblikk tilsvarer kapittel 28 og kapittel 31 i sūtraen i 10 000 vers, men er derimot utelatt fra sūtraen i 8 000 vers. Conze oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 7:

8. Den resulterende dharmakāya

Denne siste kategori angår resultatet av den spirituelle praksis: Den resulterende dharmakāya (धर्मकायाभिसम्बोध, dharmakāyābhisambodha) eller chos sku (ཆོས་སྐུ་). Kategorien er inndelt i 4 eller 5 emner:

 1. Nirmāṇakāya (སྤྲུལ་སྐུ་, sprul sku)
 2. Sambhogakāya (ལོངས་སྐུ་, longs sku)
 3. Svabhāvikakāya (ངོ་བོ་ཉིད་ཀྱི་སྐུ, ngo bo nyid kyi sku)
 4. Arbeidet med dharmakāya ved hjelp av Svabhāvikakāya
 5. Funksjonene til dharmakāya

Dharmakāya, eller «sannhetens kropp» (ཆོས་སྐུ་, chos sku), er en av de mange spirituelle legemer – John Makransky foretrekker ordet «legemeliggjørelse», som Buddha sies å besitte. Dette er trikāyalæren, som finnes i mange andre mahāyānatekster, deriblant Lotussūtraen, Avataṃsakasūtraen og det rene lands tekster. Trikāyalæren, slik den ble utbredt i Kina, Korea og Japan, skiller mellom 1) Nirmāṇakāya, eller den skapte kropp i tid og rom, 2) sambhogakāya eller kroppen av gjensidig glede, som er salighetens kropp eller det klare lysets manifestasjon, og 3) dharmakāya som legemeliggjør selve prinsippet om opplysning og ikke kjenner noen grenser eller begrensninger. Kommentaren til Ārya Vimuktisena følger denne læren, og denne kategorien har dermed 4 emner.

Vajrayāna eller «diamantvognen» i tibetansk buddhisme, snakker også om en fjerde og en femte kropp: 4) Svābhāvikakāya, eller «den essensielle kropp», som er forklart som enheten mellom, eller opphør av separasjon, mellom de tre andre kroppene, og 5) mahāsūkhakāya (བདེ་བ་ཆེན་པོའི་སྐུ, bde ba chen po'i sku) eller «den store paradiskropp». Haribhadra identiserer i sin kommentar fire slike «kropper», slik at man ender opp med 5 emner. John Makransky skriver at –

Ifølge Makransky, reflekterer denne kontroversen en grunnleggende spenning mellom de immanente og transcendente sider av buddhismen, som også reflekteres i debatten om de tre dreininger av dharmas hjul, eller gradvis versus plutselig opplysning, som førte til konsilet i Lhasa i klosteret Samye i årene 792–797. Disse kontroverser skyldes de fundamentale vanskeligheter som lå i å forene den transcendente buddhanaturen med den immanente natur til bodhicitta.

Ifølge Edward Conze korresponderer kapittel 8 i Abhisamayālaṃkāra med kapitlene 63–72 i Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, og med kapitlene 73–83 i de tibetanske utgavene av Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 og 18 000 vers. Han oppgir følgende forbindelser med Abhisamayālaṃkāra kapittel 8:

Betydning i tibetansk buddhisme

Abhisamayālaṃkāra studeres innenfor alle de fire hovedretninger av tibetansk buddhisme: Nyingma, Sakya, Kagyu og Gelugpa. I de tre første studeres alle de fem tekstene som tilskrives Maitreyanātha. I skriftene til Tsongkhapa (1357–1419), grunnleggeren av Gelugpa, blir teksten omtalt som en grunntekst i tradisjonen Lam Rim, «trinnene på stien», som ble grunnlagt av Atisha (980–1052).

Innenfor Gelugpa, eller «gulhattene», spiller teksten en mye større rolle enn i de tre første skolene. Der er den et av 12 grunnleggende verk innenfor den akademiske graden geshe lharampa. Graden dekker de fem emnene abhidharma, prajñāpāramitā, mādhyamaka, buddhistisk logikk og vinaya. Under emnet prajñāpāramitā studeres abhisamayālaṃkāra sammen med veien til det oppvåknede liv  (bodhisattvacharyāvatāra) av Śāntideva (685–763).

Den sveitsiske tibetologen Georges Dreyfus forteller at «Ge-luk klosterbibliotekene ... tar ornamentet som den sentrale tekst for studium på veien; de behandler den som en form for buddhistisk oppslagsverk, lest i lys av kommentarene til Je Dzong-ka-ba [Je Tsongkhapa], Gyel-tsap Je og forfatterne av manualer [klosterlærebøker]. Noen ganger utbroderer disse kommentarer avanserte digresjoner fra et enkelt ord i ornamentet.»

Den amerikanske orientalisten Alexander Berzin har hevdet at tekstens fremtredende rolle i tibetansk buddhisme skyldes kommentaren til Haribhadra, som var elev av Śāntarakṣita, en innflytelsesrik indisk misjonær i Tibet.

Under beskrivelsen av pensum ved kollegiet Go mang innenfor Drepungklosteret, forteller tibetologen Eugène Obermiller at munkene studerte Abhisamayālaṃkāra i en sekvens på fire år (etter visse forberedende emner), og at hver klasse også studerte et «sekundært emne» (zur-bkol) i et år:

 Første klasse: Introduksjon til Abhisamayālaṃkāra, så vel som studiet av et sekundært emne kalt «de 20 buddhistiske fellesskap» (sanghaer)
 Andre klasse: Studium frem til det syvende emne i første kapittel; det supplementære emne var pratītyasamutpāda (avhengig opprinnelse)
 Tredje klasse: Avslutning av første kapittel i tillegg til det andre og tredje; pensum var også Yogācāra-teorien om «lagerhusbevisstheten» (ālāyavijñāna), og forskjellen mellom definitive tekster («hīnayāna»-tekster) og de som er gjenstand for tolkning av mādhyamaka og yogācāra.
 Fjerde klasse: Fokus på fjerde kapittel, «som er betraktet som det vanskeligste», supplementert med «undervisning om de fire grader av trance (sāmadhi) i sfærene til de eteriske kropper ... og de fire grader av mystisk absorbering i den immaterielle sfære.». Etter fire år ble studiene avsluttet med en avslutningsfest. 

Han tilføyde at «Alle disse studier blir gjennomført i form av foredrag som er ledsaget av diskusjoner mellom de forskjellige grupper av studenter med henhold til metoden av "sekvens og tenkning" (thal-phyir).»

Sideemnet «de 20 buddhistiske fellesskap» (sanskrit: vimsatiprabhedasamgha, tibetansk: dge 'dun nyi shu) gir en skjematisk fremstilling av de forskjellige spirituelle nivåer som man passerer gjennom på veien mot opplysning. Ordet «sangha» refererer ikke til virkelige munker og nonner, men til en idealisert modell over alle typer buddhister. Abhisamayālaṃkāra forklarer dette som den buddhistiske tilflukt i de tre juveler, og i to vers gis følgende inndeling:

«Akanistha» er det høyeste «Buddhaland» i formverdenen, bebodd av fromme guder og bodhisattvaer som står på den tiende grunn. Den ensomme tilværelsen til neshornet ble et symbol på pratyekabuddhaene («Buddhaene som står alene»). Bortsett fra dette er listen vanskelig å tolke.

Kategoriseringen er inspirert av de fire trinn av opplyshet: Sotāpanna, Sakadāgāmi, Anāgāmi og Arhat, i den forstand at det er trinn på veien mot opplysthet; ved å skille mellom de som er på vei mot et trinn (zhugs pa) og de som befinner seg på et trinn ('bras gnas), gir det åtte kategorier. Dessverre passer ikke dette inn i listen på 20 trinn. Tibetanske eksegeser forteller videre at – innbefattet kombinasjoner og underavdelinger, kan listen på 20 utvides til 10 000. Dette gjør at temaet er omdiskutert av både buddhister og filologer.

Tibetansk buddhisme følger den generelle mahāyānalæren om at Buddha underviste i forskjellige lærdommer som ikke synes å harmonere; herav de forskjellige uoverenstemmelsene mellom de tidlige buddhistiske skolene eller såkalt «hīnayāna» (Theravāda, Sarvāstivāda, Pudgalavāda, Sautrāntika, etc.) på den ene siden og mahāyānaskriftene på den andre. Den følger Saṃdhinirmocanasūtraen som lærer at Buddha underviste i tre store sykluser som ble kalt «dreininger av dharmas hjul»: «Hīnayāna» er den første av disse dreininger, mādhyamika er den andre og yogācāra er den tredje og «høyeste lære». Tibetansk buddhisme er imidlertid sterkt preget av mādhyamika (den andre av «hjulets tre dreininger»), og den tolker sūtraen i lys av dette. Spørsmålet blir desto mer presserende ved at tibetansk buddhisme kombinerer elementer fra alle tre «dreininger», og derfor må forsvare tekstene samtidig som den må minimalisere indre konflikter mellom dem.

Indiske kommentarer
Den eldste bevarte indiske kommentaren til Abhisamayālaṃkāra ble skrevet av Ārya Vimuktisena på 500-tallet. Dens tittel er «Illuminering av de 25 000 vers: En kommentar til ornamentet» (sanskrit: Pañcavimsatisāhasrikāprajñāparamitopadesasāstrabhisamāyalaṅkāravrtti, tibetansk: nyi khri snang ba).

Enda mer innflytelsesrike har vært kommentarene til Haribhadra fra ca år 750, spesielt hans «blomstret mening» (sanskrit: Sphuṭārthā, tibetansk: 'grel pa don gsal) og «Lys over ornamentet» (sanskrit: Abhisamāyalaṅkāralokāprajñāpāramitāvyākhyā, tibetansk: rgyan snang). Haribhadra skrev også en forkortet utgave av dette verket, kalt «kort kommentar» (sanskrit: Sphuṭārtha, tibetansk: 'grel pa don gsal/'grel chung).

Til sammen sies det å ha eksistert 21 eksegeser som har blitt oversatt til tibetansk. Det er imidlertid mulig å betvile eksistensen av noen av titlene som blir nevnt. En referanse i en hyllest i begynnelsen av Haribhadras kommentar, blir noen ganger tolket som at Asanga skrev en kommentar til Abhisamayālaṃkāra. Hvis så er tilfelle er verket ikke lenger bevart. Haribhadra nevner også en kommentar av Vasubandhu med tittelen «den godt opptråkkede sti» (sanskrit: Padhati), og en kommentar av Bhadanta Vimuktisena med tittelen «den utmerkede forklaring av de 20,000» (sanskrit: Abhisamayālaṅkāra-vārttika, tibetansk: tshig le'ur byas pa'i rnam par 'drel pa).

Kommentarene til Ārya Vimuktisena og Haribhadra er likevel grunnleggende for den eksegetiske tradisjon. Gareth Sparham skriver:

På den andre side hevder John Makransky at Ārya Vimuktasena's kommentar bedre fanger Abhisamayālaṃkāra's Yogācāra-ideer.

Tibetanske kommentarer

Ngok Loden Sherab
Abhisamayālaṅkāra har vært ekstremt innflytelsesrik i Tibet, og har resultert i produksjonen av tallrike kommentarer. De første ble skrevet av Ngok Loden Sherab (1059–1109), også kalt «Ngok Lotsawa» eller «Ngok oversetteren»:

 Mngon rtogs rgyan gyi don bsdus pa (en oppsummering)
 Shes rab kyi pha rol tu phyin pa'i man ngag mngon par rtogs pa'i rgyan gi tik chung (en liten kommentar)
 Yum brgyad stong pa'i 'grel pa'i don bsdus (kommentar til Prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers, og muligens en underkommentar til Haribhadra's korte kommentar

Nyingma
Av kommentarer innenfor Nyingma, kan nevnes:

Patrul Rinpoche (1808–1887):

 ཤེར་ཕྱིན་མངོན་རྟོགས་རྒྱན་གྱི་སྤྱི་དོན་, Sher phyin mngon rtogs rgyan gyi spyi don (teksten utgjør hele bind 6 av hans «samlede verker»)

Pöpa Tulku Dongak Tenpé Nyima (1900–1959):

 «Den muntlige overlevering om den uovervinnelige Maitreya» (ཤེར་ཕྱིན་མངོན་པར་རྟོགས་པའི་རྒྱན་གྱི་ཚིག་དོན་རྣམ་པར་བཤད་པ་མ་ཕམ་ཞལ་ལུང་, sher phyin mngon par rtogs pa'i rgyan gyi tshig don rnam par bshad pa ma pham zhal lung)
 «En pryd til visjonen av den uovervinnelige Maitreya» (ཤེར་ཕྱིན་གྱི་ཟིན་བྲིས་, sher phyin gyi zin bris)

Sakya
Av kommentatorer innenfor Sakya, kan nevnes:

Gorampa Sönam Senge (1429–1489): 

 Fire kommentarer 

Shakya Chogden (1428–1507)

 En kommentar

Rongtön Sheja Kunrig (1367–1449)

 Syv kommentarer og avhandlinger

Yagtön Sanggye Pel (1348–1414)

 «Kongen over ønskeoppfyllende juveler» (Mngon rtogs rgyan 'grel pa rin chen bsam 'phel dbang rgyal) i 8 bind

Kagyu
Av kommentarer innenfor Kagyu kan nevnes:

Kunkhyen Pema Karpo (1527–1592):

 «Ordene til Jetsun Maitreya»

Könchog Yenlag (1525–1583):

 «Den korte og klare kommentar» (མངོན་རྟོགས་རྒྱན་གྱི་འགྲེལ་པ་ཉུང་ངུ་རྣམ་གསལ།, mngon  rtogs rgyan gyi ‘grel pa nyung ngu rnam gsal)

Karma Thinley Rinpoche (f. 1931):

 «Introduksjon av lampen i de tre verdener: En kommentar til ornamentet av erkjennelse» (mngon rtogs rgyan rtsa ‘grel gyi sbyor tika ‘jig rten gsum sgron la ‘jugs pa)

Gelugpa

Tsongkhapa (1357–1419) ble av sin lærer Butön Rinchen Drup (1290–1364) oppmuntret til å studere de «fem tekster av Maitreya», spesielt Abhisamayālaṅkāra. Et av Tsongkhapa's større verker, er en kommentar til Abhisamayālaṅkāra:

 «Veltalenhetens gyldne krans» (ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པའི་མན་ངག་གི་བསྟན་བཅོས་མངོན་པར་རྟོགས་པའི་རྒྱན་འགྲེལ་པ་དང་བཅས་པའི་རྒྱ་ཆེར་བཤད་པ་ལེགས་བཤད་གསེར་གྱི་ཕྲེང་བ།, shes rab kyi pha rol tu phyin pa'i man ngag gi bstan bcos mngon par rtogs pa'i rgyan 'grel pa dang bcas pa'i rgya cher bshad pa legs bshad gser gyi phreng ba, forkortet tittel: ལེགས་བཤད་རིན་པོ་ཆེ་གསེར་གྱི་ཕྲེང་བ།, Legs bshad gSer-phreng)

Hans elev Gyalstab Je (1364–1432) skrev en underkommentar til Abhisamayālaṅkāra:

 «Ornamentet av essens» (mngon rtongs rgyan gyi grel pa dor gsal rnam bshad snying po'i rgyan).

Referanser

Litteratur