Vekselpitohui

Se liste i teksten!

Vekselpitohui (Pitohui kirhocephalus) er en art i slekten pitohuier (Pitohui), som hører hjemme i pirolfamilien og er spurvefugler. Arten, som er giftig, er endemisk for Ny-Guinea og en rekke andre mindre øyer.

Beskrivelse 
Vekselpitohuien (norsk navn i henhold til Norsk Ornitologisk Forening) måler 23–25,5 cm og veier omkring 75–83 g. Arten består av 20 underarter, som alle varierer litt i størrelse og pigmentering. Kjønnene er like og ungfuglene ligner de voksne. Nominatformen har grått hode, kinn og hals, mørk rødbrun overdel og rødlige oransje underdel, mørk koksgrå vinger og stjert. Hos noen underarter er hode, kinn og hals, samt vinger og stjert nærmest sort. Hos andre er de blekere grå eller rødbrune.

Underarter og utbredelse 
Vekselpitohuien bærer navnet sitt med rette. Underartene er svært variable i fjærdrakten, og kan til og med variere innenfor en og samme underart. De 20 underartene (nedenfor) som normalt anerkjennes er i henhold til HBW Alive.

 P. k. cerviniventris G. R. Gray, 1862 – nord i de vestre Papuaøyene (Waigeo, Gemien)
 P. k. pallidus van Oort, 1907 – Batanta og Sagewin
 P. k. uropygialis G. R. Gray, 1862 – sør i de vestre Papuaøyene (Salawati, Misool)
 P. k. tibialis Sharpe, 1877 – det nordvestre Ny-Guinea (den vestlige halvdelen av Vogelkop)
 P. k. kirhocephalus Lesson & Garnot, 1827 – nordøstkysten av Vogelkop (sør til Momi)
 P. k. dohertyi Rothschild & E. J. O. Hartert, 1903 – nordvest Ny-Guinea (Wandammendistriket og tilhørende øyer)
 P. k. rubiensis A. B. Meyer, 1884 – det nordvestre Ny-Guinea (før Geelvink Bay)
 P. k. brunneivertex Rothschild, 1931 – sørøstkysten av Geelvink Bay
 P. k. jobiensis A. B. Meyer, 1874 – øyene i den nordøstre Geelvink Bay (Yapen, Kurudu)
 P. k. meyeri Rothschild & E. J. O. Hartert, 1903 – nordkysten av Ny-Guinea fra elven Mamberano til elven Tami
 P. k. senex Stresemann, 1922 – øvre Sepik Valley (det nordlige Ny-Guinea)
 P. k. brunneicaudus A. B. Meyer, 1891 – det nordøstre Ny-Guinea fra elven Sepik øst til elven Ramu
 P. k. decipiens Salvadori, 1878 – Oninhalvøya, i det sørvestre Ny-Guinea
 P. k. adiensis Mees, 1964 – Adi (utenfor sørkysten av Bomberaihalvøya)
 P. k. stramineipectus van Oort, 1907 – Triton Bay distriktet i det sørvestre Ny-Guinea
 P. k. carolinae Junge, 1952 – Etna Bay
 P. k. aruensis Sharpe, 1877 – Aru
 P. k. nigripectus van Oort, 1909 – det sørlige Ny-Guinea fra elven Mimika og øst til den øvre delen av elven Eilanden
 P. k. brunneiceps D’Albertis & Salvadori, 1879 – det sørlige Ny-Guinea fra elven Fly og øst til Papuagulfen
 P. k. meridionalis Sharpe, 1888 – det sørøstre Ny-Guinea og østover fra Chads Bay og Yuledistriktet

Habitat 
Arten trives i skogkanter med varierende løv- og primær regnskog og i høytvoksende sekundærskog. Den er normalt å finne i elevasjoner fra havnivået og opp til , unntaksvis til .

Atferd 
Vekselpitohuien er en av kun et fåtall (kjente) giftige fugler, og er trolig standfugl. De eter mest frukt og insekter, ofte i flokk sammen med andre arter. Svært lite er kjent om hekkingen, annet enn at ungene gjerne fødes i juni–juli.

Toksisitet 
Vekselpitohuien (som er mindre giftig enn giftpitohuien) har kraftige toksiner i hud og fjær (oppdaget av ornitologen Jack Dumbacher i 1989), og selv om kjøttet er mindre toksisk bør det trolig ikke spises. Allikevel gjør lokalbefolkningen det, men det krever kunnskap og nøyaktighet. Skinn og fjær må fjernes først, uten at toksinet sprer seg til kjøttet.

Giften består av et homobatrachotoksin (et steroid nevrotoksisk alkaloid derivat i gruppen batrachotoksiner). Dette er en ekstremt potent gift, som først ble oppdaget hos pilgiftfrosker (i slekten Phyllobates) i Sør-Amerika. Eksperimenter med laboratoriemus viser at batrachotoxin  er en av de mest potente alkaloider som er kjent. Effekten på mus (injisert under huden) er ifølge LD50 er . Det betyr at toksisiteten er femten ganger større enn for curare, over 250 ganger større enn stryknin, og hele  ganger større enn for nervegassen sarin.

Det er ukjent om giften gjør disse fuglene mindre sårbare for sine naturlige predatorer, men den kan tenkes å være en forsvarsmekanisme. Likeledes er det, som for pilfroskene, uklart hva kilden til toksinene er. En hypotese er at giften stammer fra næringsopptaket og kommer fra børstebiller i slekten Choresine. Lokalbefolkningen hevder at disse billene gir lignende reaksjoner (nummenhet) i huden, munnen og øynene som fuglene gir. Studier viser dessuten at disse artene eter sånne biller.

Taksonomi 
Tidligere ble pitohuiene regnet til plystrerfamilien (Pachycephalidae), men studier fra 2008 og 2010 demonstrerte at slekten var parafyletisk. Det førte til at de fleste artene ble systematisert til andre slekter, og kun to arter var tilbake. Disse utgjør imidlertid en monofyletisk familie sammen med fikenfugler (Sphecotheres) og piroler (Oriolus), og er derfor flyttet til pirolfamilien (Oriolidae). Det hersker imidlertid ikke full enighet om dette i øyeblikket, så flere har valgt å la disse artene bli i plystrerfamilien inntil videre (blant annet nettstedet HBW Alive, som speiler innholdet i «Handbook of the Birds of the World» og endringer som følger av ny forskning). Der blir de ført opp sammen med fire andre pitohuier (P. incertus, P. ferrugineus, P. cristatus, og P. nigrescens) og en rekke andre slekter.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Pirolfamilien
Giftige dyr
Dyr formelt beskrevet av René Primevère Lesson
Dyr formelt beskrevet av Prosper Garnot
Fugler formelt beskrevet i 1827