Burke og Hare-mordene

Burke og Hare-mordene var en serie på 16 mord begått over en periode på omtrent ti måneder i 1828 i Edinburgh i Skottland. Drapene ble utført av William Burke og William Hare, som solgte likene til legen Robert Knox for disseksjon i hans forelesninger i anatomi.

Edinburgh var et ledende europeisk sentrum for anatomiske studier på begynnelsen av det 19. århundre, i en tid da behovet for disseksjonsmateriale førte til et underskudd på lik. Skotsk lov krevde at den medisinske forskningen utelukkende skulle bruke likene av personer som var døde i fengsel, selvmordsofre, eller tiggere og foreldreløse. Mangel på lik førte til en økning i gravrøveri. Da en leieboer i Hares losjihus døde, vendte han seg til sin venn Burke for å få råd, og de bestemte seg for å selge kroppen til Knox. De fikk 7 pund og 10 shilling for liket, noe som var en sjenerøs sum etter deres målestokk. Litt over to måneder senere drepte Hare og Burke en kvinnelig leieboer. Motivet var at leieboeren led av feber, og Hare var urolig for at dette ville avskrekke andre fra å bo i huset. De solgte så liket til Knox. Mennene fortsatte å begå drap, sannsynligvis med hjelp av sine koner. Burke og Hares handlinger ble avdekket etter at andre beboere oppdaget at en kvinne ved navn Margaret Docherty var drept, og kontaktet politiet.

En rettsmedisinsk undersøkelse av Dochertys legeme konkluderte med at hun sannsynligvis var blitt kvalt, men dette kunne ikke bevises. Selv om politiet mistenkte mennene for andre drap, var det ingen fysiske bevis som knyttet dem til drapene. Hare fikk tilbud om immunitet fra straffeforfølgelse hvis han stilte som kronvitne. Han ga opplysninger om drapet på Docherty og tilstod hele 16 drap. Formell sak ble reist mot Burke og hans kone for tre drap. I den påfølgende rettssaken ble Burke funnet skyldig i ett mord og dømt til døden. En skotsk juridisk dommer valgte å frikjenne konen til Burke, men erklærte henne ikke uskyldig. Burke ble hengt kort tid etterpå, og liket hans ble dissekert. Hans skjelett står utstilt på Anatomisk Museum i Edinburgh.

Drapene førte til offentlig bevissthet om behovet for organer til medisinsk forskning og førte til en egen lov, Anatomiloven av 1832. I nyere tid har det blitt skrevet flere bøker og laget flere TV-programmer om saken. En del av verkene er sterkt fiksjonalisert. En av disse er den svarte komedien Burke and Hare fra 2010, hvor Simon Pegg og Andy Serkins spiller hovedpersonene.

Bakgrunn

Anatomi i det 19. århundrets Edinburgh 
I begynnelsen av det 19. århundre i Edinburgh hadde flere banebrytende anatomilærere, inkludert Alexander Monro, hans sønn, som også het Alexander, John Bell, John Goodsir og Robert Knox, som alle utviklet faget til en moderne vitenskap. På grunn av deres innsats ble Edinburgh til et av de ledende europeiske sentrene for anatomiske studier, ved siden av Leiden i Nederland og den italienske byen Padova. Undervisning i anatomi, noe som var viktig i studiet av kirurgi, krevde en tilstrekkelig tilførsel av kadavre. Skotsk lov bestemte at egnede lik for å gjennomføre disseksjon var enten dem som døde i fengsel, begikk selvmord, eller likene til hittebarn og foreldreløse. Med økende interesse for medisinsk opplæring i Edinburgh, kunne ikke tilbudet dekkes i takt med etterspørselen. Studenter, forelesere og gravrøvere (også kjent som 'ressurrection men') begynte med ulovlig handel med å grave opp lik for så å selge dem til universitet.

Situasjonen ble forvirret av de rettslige forholdene. Å forstyrre en grav ble en straffbar handling, betraktet som å ta eiendom fra den avdøde. Å stjele kroppen var ikke en straffbar handling i seg, hvis den ikke tilhørte noen. Prisen per lik forandret seg avhengig av sesong. Det var 8 pund om sommeren, da det var varmere og temperaturen førte til raskere nedbrytning, og 10 pund i vintermånedene da etterspørselen var større, fordi kaldere temperaturer betydde at de kunne lagre likene lenger før de foretok seg disseksjoner.
I 1820-årene tok Edinburghs befolkning til gatene for å protestere mot økningen i gravrøveri. For å unngå at lik ble gravd opp igjen, benyttet de etterlattes familier seg av flere teknikker for å avskrekke tyver: vakter ble leid inn for å se til gravene, og vakttårn ble bygget i flere kirkegårder; noen familier la en stor stein over en grav i en periode. Stenen ble liggende til kroppen hadde begynt å råtne og forbi det punktet da den kunne være nyttig for anatomen. Andre familier bygde en «mortsafe», et jernbur rundt kisten. Det høye nivået av årvåkenhet fra det offentlige, og teknikkene som ble brukt for å avskrekke gravrøverne, førte til det historikeren Ruth Richardson beskrev som «en voksende krise» blant anatomer på grunn av mangel på lik. Historikeren Tim Marshall vurderte situasjonen og konkluderte med at Burke og Hare, i stedet for å grave opp de døde, fant et lukrativt insentiv i å drepe for å produsere kadaver for salg.

Dr. Robert Knox 
Hovedartikkel: Robert Knox

Knox var en anatom som kvalifiserte seg som lege i 1814. Etter å ha fått kopper som barn, var han blitt blind på det ene øyet og vansiret. Han virket som armélege i Slaget ved Waterloo i 1815, etterfulgt av en periode i England, og så i løpet av Xhosa-krigene (1819), i det sørlige Afrika. Han slo seg etter hvert ned i hjembyen, Edinburgh, i 1820. I 1825 ble han medlem av Royal College of Surgeons of Edinburgh, hvor han holdt foredrag om anatomi. Han foretok disseksjoner to ganger om dagen, og hans reklame lovet «en full demonstrasjon på det nye anatomiske fag» som en del av hver forelesning han holdt. Han uttalte at hans undervisning ble fulgt av over 400 studenter. Clare Taylor, hans biograf i Dictionary of National Biography, bemerket at han «bygde seg opp et rykte som lærer og foreleser og nesten egenhendig løftet profilen på studiet i anatomi i Storbritannia». En annen biograf, Isobel Rae, mener at uten Knox' studier av anatomi i Storbritannia «hadde landet kanskje ikke utviklet seg som det gjorde».

William Burke og William Hare

William Burke
William Burke ble født i 1792 i Urney, County Tyrone, Ulster. Han var en av to sønner i en middelklassefamilie. Burke og hans bror Konstantin, fikk en komfortabel oppdragelse, og begge gikk inn i hæren som tenåringer. Burke tjenstgjorde i Donegal Milits før han møtte, og giftet seg med, en kvinne fra Mayo County. De ble senere skilt. Ekteskapet var kortvarig. Etter en krangel med sin svigerfar over eierskap til land, forlot Burke sin kone og familie i 1818. Han flyttet til Skottland og arbeidet på Union-Kanalen. Han slo seg ned i den lille landsbyen Maddiston i nærheten Falkirk og fikk et hjem sammen med sin andre kone, Helen McDougal, kalt Nelly. Etter noen år, da kanalen var ferdig, flyttet paret til Garvere i nærheten av Edinburgh. I november 1827 solgte de brukte klær til den fattige lokalbefolkningen. Burke ble deretter skomaker, en virksomhet som han hadde suksess med, og tjente i overkant av 1 pund i uken. Han ble kjent lokalt som en mann med godt humør, som ofte underholdt sine kunder ved å synge og danse med dem på trappa mens han utøvde sin virksomhet. Selv om han var oppdratt romersk-katolsk ble Burke en fast deltaker på presbyterianske religiøse møter i Grassmarket. Han ble sjelden sett uten en bibel.

William Hare

William Hare ble sannsynligvis født i Armagh County, Londonderry eller i Newry. Hans alder og fødselsår er ukjent. Da han ble arrestert i 1828 oppga han sin alder til 21 år, men noen kilder sier at han var født mellom 1792 og 1804. Informasjon om hans tidligere liv er sparsomt, men det er mulig at han arbeidet i Irland som landarbeider, før han reiste til Storbritannia. Han arbeidet på Union-kanalen i syv år før han flyttet til Edinburgh på midten 1820-årene, hvor han arbeidet som fyrbøterassistent. Han arbeidet i et garveri nær huset til en mann som het Logue og hans kone, Margrete Laird, i nærheten av West Port-området i byen. Da Logue døde i 1826, kan Hare ha giftet seg med enken, Margaret. Basert på nyere forskning beskriver historikeren Brian Bailey Hare som «analfabet og ufølsom – en tynn, voldelig kranglefant og hadde umoralsk karakter med arr fra gamle sår i hode og panne». Bailey beskrev Margaret, også hun en irsk innvandrer, som en «hardt-levende og utsvevende, krigersk kvinne».

I 1827 flyttet Burke og McDougal til Penicuik i Midlothian for å arbeide i høstonnen hvor de møtte Hare. Mennene ble venner. Da Burke og McDougal kom tilbake til Edinburgh, flyttet Hare inn til garveren nær losjihuset der de to parene snart opparbeidet seg et ry for hard drikking og støyende adferd.

Hendelsene fra november 1827 til november 1828 
Den 29. november 1827 døde Donald, en leieboer i Hares losjihus, av ødem kort tid før han fikk den kvartalsvise pensjonen fra hæren på 4 pund for å dekke husleie. Etter at Hare beklaget sitt økonomiske tap, bestemte Burke seg for å selge Donalds legeme til en av de lokale anatomer. En snekker laget en kiste til begravelsen, betalt av den lokale menigheten. Etter at han var død, åpnet paret kisten og fjernet kroppen. De gjemte kroppen under sengen, fylte kisten med bark fra en lokal garver og lukket den. I mørket, kvelden før begravelsen, tok de liket til Edinburgh University hvor de fant en kjøper. Ifølge Burkes senere vitneutsagn, spurte de om veien til professor Monro, men en student sendte dem til Knox' lokaler i Surgeon's Square. Selv om mennene arbeidet med studenter da de diskuterte muligheten av å selge kroppen, var det med Knox man ble enig over en pris på 7 pund og 10 shilling (tilsvarende 570 pund i 2016). Hare fikk 4 pund og 5 shilling, mens Burke fikk de resterende 3 pund og 5 shilling. Hare tok en større andel for å dekke tapet fra Donalds leieinntekt. I henhold til Burkes offisielle tilståelse, forlot han og Hare universitetet. En av Knox' assistenter fortalte dem at anatomen «ville være glad for å se dem igjen når de hadde et annet å selge».

Det er ingen enighet om i hvilken rekkefølge drapene fant sted. Burke ga to tilståelser, men ga ulike tidspunkter for drapene i hver tilståelse. Den første uttalelsen skjedde offisielt til den assisterende sheriffen den 3. januar 1829. Den andre var i form av et intervju med Edinburgh Courant som ble publisert 7. februar 1829. Dette i sin tur, avvek fra Hares uttalelse, selv om det var enighet om mange tidspunkter for drapene. Moderne rapporter er også forskjellige fra tilståelsen til de to mennene. Nyere kilder, inkludert beretninger skrevet av Brian Bailey, Lisa Rosner og Owen Dudley Edwards følger enten en av de historiske versjonene eller presenterer sin egen rekkefølge.

Rekkefølge på drapene
De fleste kildene er enige i at det første drapet fant sted i januar eller februar 1828. Det var enten en møller som het Joseph som bodde i Hares losjihus, eller Abigail Simpson, en saltselger. Historikeren Lisa Rosner mener Joseph var mer sannsynlig. En pute ble brukt til å kvele offeret, mens de senere ofrene ble kvalt med en hånd over nese og munn. Forfatteren Sir Walter Scott, som tok en sterk interesse i saken, mente også at mølleren var det mest sannsynlige første offeret, og fremhevet at «det var et ekstra motiv å forene dem med den gjerning», da Joseph lider av feber og var blitt delirisk. Hare og hans kone var opptatt av at en potensielt smittefarlig leieboer ville være dårlig for forretningen, da kolera og tyfus var utbredt i det georgianske Edinburgh. Etter å ha gitt sine ofre whisky, kvalte Hare offeret mens William Burke lå tvers over overkroppen for å begrense bevegelser. De tok igjen liket til Knox som denne gangen betalte 10 pund. Rosner anser metoden for drapet å være genial: Burkes vekt på offeret hindret bevegelser og dermed evnen til å lage støy, samtidig som det hindret offeret å få puste. Etter Rosners mening ville metoden «praktisk talt vært umulig å oppdage før moderne etterforskningsteknikker ble tatt i bruk».

Rekkefølgen på de to neste ofrene er også uklar; Rosner hevder at Abigail Simpson ble drept først, etterfulgt av en av Hares leieboer fra Cheshire, mens Bailey og Dudley Edwards begge anser at den engelske mannlige leieboeren ble drept først, etterfulgt av Simpson. Den navnløse engelskmannen var en omreisende selger av diverse ting, syk med gulsott. I likhet med Joseph var Hare opptatt av virkningen denne sykdommen kunne få på hans virksomhet, og han og Burke brukte samme modus operandi som med mølleren. Hare kvalte sitt offer mens Burke lå over kroppen for å stoppe bevegelser og støy. Simpson var en pensjonist som bodde i den nærliggende landsbyen Gilmerton, som besøkte Edinburgh for å supplere sin pensjon ved å selge salt. Den 12. februar 1828, den eneste eksakte datoen i Burkes tilståelse, ble hun invitert til Hares hus hvor hun ble skjenket nok til ikke å ta seg hjem. Etter å ha myrdet henne, la Burke og Hare kroppen i en tekasse og solgte den til Knox. De fikk 10 pund, og ifølge Burkes tilståelse kommenterte dr. Knox at liket var ferskt, men stilte ikke spørsmål ved dette. Det samme året, i februar eller mars, ble en eldre kvinne invitert inn i huset av Margaret Hare. Hun ga henne nok whisky så hun sovnet, og da Hare kom tilbake på ettermiddagen, dekket han den sovende kvinnens munn og nese med et hardt madrasstrekk og forlot henne. Hun døde av kvelning. Burke og Hare fraktet liket til Knox, som også denne gang betalte 10 pund.

Mary Patterson
Burke møtte to kvinner i begynnelsen av april: Maria Paterson (også kjent som Maria Mitchell) og Janet Brown fra Canongate-området i Edinburgh. Han kjøpte to flasker whisky og inviterte dem til sitt hus for frokost. De tre forlot tavernaen med de to whisky-flaskene og gikk i stedet til hans brors hus. Etter at hans bror forlot dem for å gå på arbeid, og Burke og kvinnene var ferdig med whisky, og Paterson sovnet ved bordet, fortsatte Burke og Brown å snakke, men ble avbrutt av McDougal som anklaget dem for å ha en affære. En krangel brøt ut mellom Burke og McDougal — og han kastet et glass på henne, kuttet henne over de ene øyet — Brown uttalte at hun ikke visste at Burke var gift, og forlot huset. McDougal forlot også huset, og gikk for å hente Hare og hans kone. De ankom kort tid etterpå, og de to mennene stengte sine hustruer ute fra rommet, og så myrdet de Paterson i søvne. Den ettermiddagen tok paret liket til Knox i te-kassen, mens McDougal beholdt Patersons skjørt og underskjørt. De fikk 8 pund for liket som fortsatt var varmt da de leverte det. Fergusson — en av Knox' assistenter — spurte om hvor de hadde fått henne, som han trodde han gjenkjente. Burke forklart at jenta hadde drukket seg i hjel, og de hadde kjøpt det «fra en gammel kvinne i Canongate». Knox var fornøyd med liket og lagret det i whisky i tre måneder for å dissekere det. Da Brown senere lette etter sin venn, ble hun fortalt at hun hadde reist til Glasgow med en omreisende selger.

Fru Haldane
En gang, tidlig på midten av 1828 dukket en fru Haldane, som Burke beskrev som «en staut gammel kvinne», opp i Hares lokaler. Etter at hun var blitt skjenket, sovnet hun i stallen og ble kvalt og solgt til Knox. Flere måneder senere dukket Haldanes datter (som enten het Margaret eller Peggy) opp i Hares hus. Hun og Burke drakk tett sammen, og han drepte henne uten Hares hjelp. Kroppen hennes ble lagt i en te-kasse og bragt til Knox hvor Burke ble betalt 8 pund. Det neste drapet skjedde i mai 1828, da en gammel kvinne flyttet inn i huset som leieboer. En kveld mens hun var beruset, kvalte Burke henne — Hare var ikke til stede i huset på den tiden. Kroppen hennes ble solgt til Knox for 10 pund. Da kom drapet på Effy (noen ganger stavet Effie), en «som samlet opp koks og som rotet gjennom skuffer og søppel for å selge sine funn. Effy var kjent for Burke, da hun tidligere hadde solgt ham rester av skinn for sin skomaker-virksomhet. Burke fristet henne med whisky, og da hun var full nok, drepte han og Hare henne. Knox ga 10 pund for legemet. Et annet offeret ble funnet av Burke, for beruset til å stå. Hun ble hjulpet av en lokal konstabel tilbake til sitt losji da Burke tilbød seg å ta vare på henne. Burke tok henne tilbake til Hares hus hvor hun ble drept. Hennes lik førte til ytterligere 10 pund fra Knox.

Burke og Hare myrdet to leieboere i juni, «en gammel kvinne og en døv gutt, hennes barnebarn» som Burke fortalte senere i sin tilståelse. Mens gutten satte seg ved siden av komfyren i kjøkkenet, ble hans bestemor drept på soverommet etter den vanlige metoden. Burke og Hare plukket deretter opp gutten og førte ham til den samme rommet hvor han også ble drept. Burke sa senere at dette var det drapet som opprørte ham mest, som han ble hjemsøkt av, erindret guttens uttrykk. Te-kassen som normalt ble brukt for å frakte likene, ble funnet å være for liten, slik at kroppene ble tvunget inn i en sildetønne og tatt til Surgeon's Square, hvor de fikk 8 pund for hver. I henhold til Burkes tilståelse, ble tønnen lastet på en tralle som Hares hest nektet å dra lenger enn til Grassmarket. Hare fikk hjelp av en bærer med en vogn, til å hjelpe ham til å transportere tønnen. Vel tilbake i garveriet i nærheten, tok Hare ut sin vrede på hesten ved å skyte den.

24. juni måtte Burke og McDougal reise til Falkirk for å besøke sistnevntes far. Burke visste at Hare var blakk, han hadde pantsatt noen av sine klær. Da paret kom tilbake, fant de at Hare var iført nye klær og hadde overskudd med penger. Han ble spurt, men Hare benektet at han hadde solgt en annen kropp. Burke sjekket med Knox som bekreftet Hare hadde solgt en kvinnes kropp for 8 pund. Det førte til en krangel mellom de to mennene, og det kom til slåsskamp. Burke og hans kone flyttet inn i hjemmet til sin fetter, John Broggan (eller Brogan), to gater unna garveriet i nærheten.
Bruddet mellom de to mennene varte ikke lenge. På slutten av september eller begynnelsen av oktober var Hare på besøk hos Burke da fru Ostler (også nevnt som Hostler), en vaskekone, kom til eiendommen for å gjøre rent. Mennene fikk henne full og drepte henne; liket ble fraktet til dr. Knox samme ettermiddag, og de fikk 8 pund. En uke eller to senere kom en av McDougals slektninger, Ann Dougal (også nevnt som McDougal) på besøk fra Falkirk. Etter et par dager drepte mennene henne ved å benytte seg av sin vanlige teknikk, og fikk 10 pund for kroppen. Burke hevdet senere at på denne tiden foreslo Margaret Hare å drepe Helen McDougal, på grunn av at «de kunne ikke stole på henne, da hun var en skotsk kvinne», men han nektet.

James Wilson
Burke og Hares neste offer var en kjent figur i gatene i Edinburgh, James Wilson, en 18 år gammel mann som haltet, forårsaket av deformerte føtter. Han var psykisk utviklingshemmet og i henhold til Alanna Knigths historie om mordene, var han ganske harmløs og var kjent lokalt som Døve Jamie. Wilson levde på gata og levde av å tigge. I november lokket Hare Wilson til sin innkvartering med løfte om whisky, og sendte sin kone for å hente Burke. De to morderne førte Wilson til et soverom, hvor Margaret Hare lukket døren og dyttet nøkkelen tilbake under døren. Siden Wilson ikke likte  whisky — han foretrakk snus — ble han ikke så full som de fleste av parets ofre; han var også sterk, og kjempet mot de to angriperne, men han ble overmannet og drept på vanlig måte. Kroppen hans ble strippet for sine få eiendeler og stjålet: Burke beholdt en eske og Hare en snuseske. Da kroppen ble undersøkt den følgende dag av Knox og hans studenter, kjente flere av dem Wilson, men Knox nektet og sa det kunne være hvem som helst. Da det oppstod rykter om at Wilson manglet, dissekerte Knox kroppen i forkant av de andre som ble holdt på lager; fjernet hode og føtter før den viktigste disseksjonen.

Margaret Docherty

Den siste offeret ble drept 31. oktober 1828. Det var Margaret Docherty, en middelaldrende irsk kvinne. Burke lokket henne inn i Broggan losjihus ved å hevde at hans mor også var en Docherty fra samme område i Irland. Paret begynte å drikke. På ett punkt forlot Burke Dochertys selskap sammen med Helen McDougal mens han gikk ut, angivelig for å kjøpe mer whisky, men faktisk var det for å få tak i Hare. To andre leieboere — Ann og James Gray — var en ulempe for mennene, slik at de betalte dem for å bo i Hares hus for natten. De hevdet Docherty var en slektning. De fortsatte å drikke på kvelden, da også Margaret Hare hadde sluttet seg til dem. Rundt kl. 21:00 kom Grays tilbake en kort stund for å samle noen klær for sine barn, og så Burke. Hare, deres hustruer og Docherty alle beruset, sang og danset. Selv om Burke og Hare kom i slagsmål på et tidspunkt på kvelden, myrdet de Docherty og plasserte kroppen i en haug halm ved enden av sengen.

Neste dag kom Grays tilbake og Ann ble mistenksom da Burke ikke ville la henne nærme seg sengen, hvor hun hadde glemt sine strømper. Da de ble alene i huset tidlig på kvelden, lette Grays i halmen og fant Dochertys legeme som viste blod og spytt i ansiktet. På sin vei for å varsle politiet, møtte de på McDougal som forsøkte å bestikke dem med et tilbud på 10 pund i uken, men de nektet. Mens Grays rapporterte drapet til politiet, fjernet Burke og Hare kroppen og tok det Knox. Politiet lette og fant Dochertys blodstenkte klær gjemt under sengen. Burke og hans kone ga forskjellige tider for da Docherty forlot huset, som nok hevet politiets mistanke og tok dem inn til avhør. Tidlig neste morgen gikk politiet til Knox' disseksjonsrom hvor de fant Dochertys legeme. James Gray identifiserte henne som den kvinnen han hadde sett sammen 
med Burke og Hare. Hare og hans kone ble arrestert samme dag. Alle nektet ethvert kjennskap til drapet.

I alt 16 personer ble drept av Burke og Hare. Burke uttalte senere at han og Hare var 
«generelt i en tilstand av rus da drapene ble utført, og at han ikke kunne sove om natten uten en flaske whisky ved sengen sin og en twopenny lys til å brenne hele natten ved siden av sengen, og da han våknet ville han ta seg noe å drikke fra flasken — noen ganger en halv flaske i et trekk — og som fikk ham til å sove». Han tok også opium for å lette sin samvittighet.

Utvikling: undersøkelse og veien til retten 

Den 3. november 1828 ble en arrestordre utstedt på Burke, Hare og deres hustruer, Broggan ble sluppet ut uten ytterligere etterforskning, De fire mistenkte ble holdt fra hverandre, og forhør av disse var i strid med de første svarene tidligere på dagen, før arrestasjonen. Etter at dr. Alexander Black, politikirurg som undersøkte Dohertys legeme, ble to rettsmedisinske spesialister utnevnt, Robert Christison og William Newbigging. De rapporterte at det var sannsynlig at ofrene var blitt drept ved kvelning, men dette kunne ikke medisinsk bevises. På grunnlag av rapporten fra de to legene, ble Burke og Hare siktet for drapet. Som en del av sin etterforskning intervjuet Christison Knox, som hevdet at Burke og Hare hadde et dårlig losjihus i Edinburgh og hadde kjøpt kroppene før noen hentet dem for begravelse.

Selv om politiet var sikre på at drapet hadde funnet sted, og at minst én av de fire var skyldig, var de usikre på om de kunne legge frem overbevisende bevis. Politiet hadde også mistanke om det hadde blitt begått andre drap, men mangel på bevis hindret dem i å stille slike spørsmål. Da nyheten om mulige andre mord kom til publikums oppmerksomhet, og avisene begynte å publisere uhyggelige og uriktige historier om forbrytelser, og spekulative rapporter førte til at myndighetene antok at alle manglende folk hadde vært ofre, gikk Janet Brown til politiet og identifiserte sin venn Mary Patersons klær, mens en lokal baker informerte dem om at Jamie Wilsons bukser ble brukt av Konstantin Burkes sønn den 19. november, var en garanti for at drapet på Jamie Wilson var gjort av 
de fire mistenkte.

Mistanker

Sir William Rae fulgte en vanlig teknikk: han fokuserte på én person for å trekke ut en tilståelse som andre kunne bli dømt for. Hare ble valgt og 1. desember ble han tilbudt immunitet fra straffeforfølgelse hvis han opptrådte som kronvitne og ga fullstendige opplysninger om drapet på Docherty og alle andre, fordi han ikke kunne vitne mot sin kone, hun var også utelatt av påtalemyndighetene. Hare avga full tilståelse av alle drap og Rae besluttet at tilstrekkelig bevis eksisterte for å sikre en tiltale. Den 4. desember ble formell tiltale reist mot Burke og McDougal for mordene på Mary Paterson, James Wilson og fru Docherty.

Knox fikk ingen tiltale på drap fordi Burkes uttalelse til politiet frikjente kirurgen. Offentlig bevissthet om nyhetene vokste ettersom aviser også begynte å slippe ut ytterligere detaljer. Folk var skeptiske til legen, og ifølge Bailey og mange i Edinburgh, trodde de han var «en skummel ringrev som fikk Burke og Hare til å danse etter sin pipe» Flere bredsider med lederartikler om at han skulle ha vært på lag med morderne, påvirket opinionen. Et nytt ord ble skapt etter mordene: burking, å kvele et offer eller å begå et anatomi-drap
og et rim begynte å sirkulere rundt i gatene i Edinburgh:

Up the close and doon the stair,

But and ben' wi' Burke and Hare.

Burke's the butcher, Hare's the thief,

Knox the boy that buys the beef.

— 19th century Edinburgh rhyme

Rettssaken 
Rettssaken begynte klokken 10:00 på julaften 1828 foran High Court of Justiciary i Edinburgh i Parliament House. Saken ble behandlet av Lord Justice David Boyle, assistert av lordene Meadowbank, Pitmilly og Mackenzie. Rettslokalet ble fullsatt kort tid etter at dørene ble åpnet kl 9:00. En av tilhørerne var Marie Tussaud, også kjent som Madame Tussaud, som tok flere skisser under saken. Hun lagde en voksmodell av Burke for utstilling i Liverpool innen to uker etter han ble hengt, og en stor folkemengde samlet seg utenfor Parlamentet, 300 konstabler var på vakt for å hindre forstyrrelser, mens infanteri og kavaleri var på standby som en ytterligere forholdsregel.

Saken pågikk gjennom dagen og kvelden til neste morgen; Rosner bemerket at selv en formell utsettelse av saken før middag kunne ha reist spørsmålet om gyldigheten av saken. Burke og McDougal fikk til og med sine kveldsmåtider, suppe og brød kl. 18:00 mens de satt på tiltalebenken. Saken fortsatte mens de spiste. Da tiltalen ble lest opp, protesterte de to forsvarerne mot at McDougal og Burke ble prøvd sammen. James Moncrieff, Burkes forsvarsadvokat, protesterte mot at hans klient var tiltalt «for tre usammenhengende mord, begått alle på en annen tid, og på et annet sted i en rettssak med en annen tiltalt som ikke selv var anklaget for å ha hatt noen forbindelse med to av de andre lovbruddene som han var anklaget for». Flere timer ble brukt på juridiske argumenter om innsigelse. Dommeren besluttet at for å sikre en rettferdig rettssak, skulle tiltalebeslutningen deles inn i separate tiltaler for de tre drapene. Han ga Rae valget om å bli hørt første; Rae valgte drapet på Doherty, da de hadde liket og de sterkeste bevisene.

Tidlig på ettermiddagen erklærte Burke og McDougal seg ikke skyldig for drapet på Doherty. Det første vitnet ble kalt fra en liste over 55 som inkluderte Hare og Knox. Ikke alle på listen ble kalt inn og Knox, med tre av sine assistenter, unngikk å bli avhørt i retten. En av Knox' assistenter, David Paterson — som hadde vært den viktigste personen Burke og Hare hadde handlet med i Knox' kirurgiklinikk — ble hentet og bekreftet at begge hadde levert legen flere lik.
Tidlig på kvelden tok Hare plass i tiltaleboksen for å svare. Under krysseksaminasjonen om drapet på Doherty, hevdet Hare at Burke hadde vært den eneste morder, og McDougal hadde to ganger vært involvert med å hjelpe til med å bringe Doherty tilbake til huset etter at hun hadde kjørt ut; Hare uttalte at han hadde bistått Burke med levering av legemet til Knox. Selv om han ble spurt om andre drap, var han ikke forpliktet til å besvare spørsmål, da tiltalen bare omfattet Doherty. Etter Hares utspørring ble hans kone kalt inn i vitneboksen, bærende på sin baby, en pike som led av kikhoste. Margaret brukte barnets hosteanfall som en måte å gi seg selv tid til å tenke på noen av spørsmålene, og fortalte retten at hun hadde en veldig dårlig hukommelse og kunne ikke huske mange av sakene.
De siste av aktoratets vitner var de to leger, Alexander Black og Christison. Begge sa at de mistenkte en kriminell handling, men at det var ingen rettsmedisinske bevis for å underbygge tiltalen om drap. Forsvaret hadde ingen vitner kalt inn. Men uttalelser avgitt før rettssaken av Burke og McDougal ble lest opp i stedet. Påtalemyndigheten oppsummerte sin sak, etter kl. 3:00 om natten, Burkes forsvarsadvokat begynte sin endelige uttalelse som varte i to timer, McDougals forsvarsadvokat begynte sin tale til juryen på sin klients vegne kl. 5:00 om morgenen. Boyle ga så sin oppsummering, anmodet juryen om å akseptere påtalemyndighetene argumenter. Juryen trakk seg tilbake for å avsi sin kjennelse kl. 8:30 juledagen og kom tilbake femti minutter senere. De avsa en skyldig dom mot Burke for drapet på Doherty, den samme anklagen mot McDougal fant de ikke bevist. Da dommeren avsa  dødsdom mot Burke, sa Boyle til ham:
your body should be publicly dissected and anatomized. And I trust, that if it is ever customary to preserve skeletons, yours will be preserved, in order that posterity may keep in remembrance your atrocious crimes"

 Etterspill, inkludert fullbyrdelse av dommen og disseksjon 

McDougal ble frikjent på slutten av rettssaken og kom hjem. Den følgende dag gikk hun gikk for å kjøpe whisky og ble konfrontert av en mobb som var sint på at hun ikke var blitt dømt. Hun ble tatt med til en politistasjon i en bygning i nærheten av Fountainbridge for sin egen beskyttelse, men etter at mobben beleiret politistasjonen rømte hun gjennom et vindu på baksiden til hovedpolitistasjonen Edinburghs High Street. Hun prøvde å se Burke, men fikk ikke tillatelse, hun forlot Edinburgh neste dag, og det er ingen klare opplysninger om henne senere i livet. Den 3. januar 1829, etter råd fra både katolske prester og presbyterianske prester kom Burke med en ny tilståelse. Denne var mer detaljert enn den offisielle gitt før rettssaken. Han la mye av skylden for drapene på Hare.
Den 16. januar 1829 kom en begjæring på vegne av James Wilsons mor og søster. De protesterte mot Hares immunitet og som hadde til hensikt å søke om løslatelse fra fengsel. Den fikk en omfattende vurdering av High Court of Justiciary og avvist med et flertall 4 til 2. Margaret Hare ble sluppet ut 19. januar og reiste til Glasgow for å finne en vei tilbake til Irland. Mens hun ventet på et skip ble hun ble gjenkjent og angrepet av en mobb. Hun fikk ly i en politistasjon før hun fikk politieskorte til et fartøy til Belfast. Det finnes ingen klar beretning av hva som skjedde med henne etter at hun landet i Irland.

Burke ble hengt om morgenen den 28. januar 1829 foran et publikum som kanskje så stor som 25 000. Utsikten fra vinduene i leilighetene med utsikt mot skafottet ble solgt for alt fra 5 til 20 skilling. Den 1. februar ble liket hans offentlig dissekert av professor Monro i anatomi-auditoriet i universitetets gamle College. Politiet ble tilkalt da et stort antall studenter samlet seg og krevde tilgang til foredraget da bare et begrenset antall billetter hadde blitt utstedt. Et mindre opprør fulgte, men alt ble rolig etter en av professorene forhandlet med publikum. De ville få lov til å passere gjennom auditoriet i grupper på femti, etter disseksjonen. Under disseksjonen som varte i to timer, dyppet Monro pennen i Burkes blod og skrev «"This is written with the blood of Wm Burke, who was hanged at Edinburgh. This blood was taken from his head"».

Burkes skjelett ble gitt til Det anatomiske museum ved Edinburgh medisinske skole. I 2016 var det der fortsatt. Hans dødsmaske og en bok sies å være laget fra hans solbrune hud og kan sees på Surgeons' Hall, kirurgiske museum.

Hare ble løslatt 5. februar 1829 etter lengre opphold i varetekt for hans egen beskyttelse og fikk hjelp til å forlate Edinburgh, forkledt i en postvogn til Dumfries. På en av dets stopp han ble han gjenkjent av en medpassasjer, Erskine Douglas Sandford, en juniorrådgiver som hadde representert Wilsons familie; Sandfoot informerte sine medpassasjerer om Hares identitet. Ved ankomsten til Dumfries hadde nyheten om Hares tilstedeværelse spredt seg, og en stor folkemengde samlet seg ved vertshuset hvor han skulle bo for natten. Politiet kom og sørget for en lokkevogn for å lure publikum, mens Hare rømte gjennom et vindu på baksiden og inn i en vogn som tok ham til byens fengsel for sikkerhets skyld. En flokk omringet bygningen, kastet steiner på dører og vinduer og gatelykter knuste, før 100 konstabler kom for å gjenopprette ro og orden. I de små timer på morgenen, eskortert av en sheriff  og militsvakt ble Hare tatt ut av byen, satt ned på Annan Road og instruert til å finne sin vei til den engelske grensen. Det er ingen etterfølgende pålitelige observasjoner om ham, og hans endelige skjebne er ukjent.

Dr. Robert Knox

Knox nektet å komme med noen offentlige uttalelser om sin handlemåte med Burke og Hare. Den vanlige tanken i Edinburgh var at han var klanderverdig i 
hendelser; han ble karrikert, og i februar samlet en folkemengde seg utenfor huset hans og brente en dukke av ham. En komité, etter forespørsel, frikjente ham for medvirkning. Han fratrådte sin stilling som direktør for College of Surgeons' museum, og ble gradvis ekskludert fra universitetet av sine kolleger. Han forlot Edinburgh i 1842 og holdt foredrag i Storbritannia og Europa. Mens han arbeidet i London falt han stygt foran Royal College of Surgeons og ble forhindret fra å holde foredrag. Han ble fjernet fra lønningslisten på Royal Society of Edinburgh i 1848. Fra 1856 arbeidet han som patolog ved Brompton kreftsykehus og hadde en medisinsk praksis i Hackney til sin død i 1862.

Følger av saken 

 Lovgivning 
Spørsmålet om kadavre til vitenskapelig forskning hadde blitt fremmet av den engelske filosofen Jeremy Bentham før forbrytelsene av Burke og Hare fant sted. En parlamentarisk valgt komité hadde utarbeidet et lovforslag for å hindre ulovlig fjerning av menneskekropper på midten av 1828 — seks måneder før drapene ble oppdaget. Dette ble avslått i 1829 av Overhuset.

Drapene begått av Burke og Hare hevet den offentlige bevissthet om behovet for organer til medisinske formål, og av den handel som leger praktiserte med gravrøvere og mordere. East London-drapet på en 14-år gammel gutt og det påfølgende forsøk på å selge liket til et medisinsk fakultet i King's College i London førte til en undersøkelse av London Burkers, som nylig hadde åpnet en grav for å stjele en myrdet og hente likene, to menn som ble hengt i desember 1831 for kriminalitet. Et lovforslag ble raskt introdusert i Parlamentet, og fikk sanksjon ni måneder senere og som ble Anatomi-loven i 1832.
Denne loven godkjente disseksjon på organer fra arbeidsløse, uavhentet etter 48 timer, og endte praksisen med anatomisering som en del av dødsstraffen for drap.

 I media og populærunderholdning 
Hendelsene i Vest-Port-mordene er blitt fiksjonalisert. De er omtalt i Robert Louis Stevensons novelle fra 1884: "The Body Snatcher", og Marcel Schwob i siste kapittel av Imaginary Lives (1896), mens den Edinburgh-baserte forfatteren Elizabeth Byrd brukte dette i sin roman Rest without Peace (1974) og Search for Maggie Hare (1976). Drapene har også blitt framstilt på scenen og på TV, vanligvis i tungt fiksjonalisert form.

På scenen:The Anatomist (1930) av James Bridie.The Doctor and the Devils av Dylan Thomas.
 Som film:The Body Snatcher (1945), basert på Stevensons novelleThe Flesh and the Fiendskap (1960).Dr. Jekyll and Sister Hyde (1971) beskriver  Burke og Hare i Victoriatidens  Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde.Burke & Hare en film fra 1971The Doctor and the Devil's (1985), basert på Thomas' skuespillBurke & Hare" film (2010).
David Paterson, Knox' assistent kontaktet Walter Scott for å spørre forfatteren om han ville være interessert i å skrive en beretning om drapene, men han nektet til tross for Scotts mangeårige interesse i hendelsene. Scott skrev senere:
Our Irish importation have made a great discovery of Oeconomicks, namely, that a wretch who is not worth a farthing while alive, becomes a valuable article when knocked on the head & carried to an anatomist; and acting on this principle, have cleared the streets of some of those miserable offcasts of society, whom nobody missed because nobody wished to see them again.

Referanser 

Fødsler i 1792
Dødsfall i 1829
Dødsfall i 1859
Skottlands historie