Identitetspolitikk

Identitetspolitikk er et omstridt og ladet begrep som kan betegne politisk mobilisering på vegne av identitetsgrupper som tar utgangspunkt i opplevelsen av at en gruppe har blitt utsatt for urettferdighet, undertrykking eller marginalisering, men som ofte brukes retorisk mot slik mobilisering. Stanford Encyclopedia of Philosophy beskriver det derfor som et ladet begrep. Begrepet har særlig vært brukt til å beskrive grupper som kjemper for kulturelt, etnisk eller religiøst definerte gruppers/minoriteters rettigheter, kvinners rettigheter og LHBT+-befolkningens rettigheter. Begrepet har også blitt brukt på andre måter, f.eks. om restriktiv innvandringspolitikk eller høyreradikale nasjonalistiske agendaer som tar sikte på ekskludering av bestemte grupper. Kurzwelly, Pérez og Spiegel argumenterer derfor for at begrepet er dårlig definert og et analytisk upresist konsept.

Selv om begrepet har blitt brukt deskriptivt er det ofte omstridt, blant annet fordi det er vanskelig definere det på en presis måte som skiller det fra tidligere bevegelser som har hatt oppretting av urettferdighet som mål. Begrepet har videre blitt brukt retorisk i politisk motstand mot kjønns-, migrasjons- og rasismeforskning. Halvor Moxnes og Gyrid Gunnes skriver at «vi tar avstand fra å bruke ‘identitetspolitikk’ som et retorisk grep for å delegitimere undertrykkede gruppers kamp for rettigheter og anerkjennelse. Arbeiderbevegelsen, samiske rettigheter, kvinners og skeives rettigheter er ikke ‘identitetspolitikk’, men politiske kamper for medborgerskap». Linn Stalsberg skriver at begreper som «woke» og «identitetspolitikk» er importbegreper fra USA som har gått fra å være beskrivelser av kamp for rettigheter, til å bli «noe konservative grupper, høyresiden generelt, høyreekstreme spesielt, bruker aktivt for å diskreditere det som oftest er rettmessig kamp». Kjønnsforsker Lene Myong skriver at begrepet ofte brukes negativt om kampen for sosial rettferdighet og rettigheter, og har uttalt at det er «nødvendig å undersøke kampene som føres mot 'identitetspolitikk» og 'krenkelseskultur' i Norge og Danmark i sammenheng med anti-gender-bevegelser og høyrepopulisme». Filosofen Kwame Anthony Appiah skriver at:

Politisk mobilisering for en gruppe med nasjonal identitet eller for å skape en felles nasjonal identitet kalles nasjonalisme. Mobilisering for å fremme likestilling mellom kjønn, feminisme, har også blitt omtalt av kritikere som «identitetspolitikk». Et kjennetegn for identitetspolitikk er en holdning til at demokrati, universelle rettigheter og fritt marked ikke er tilstrekkelig for å sikre minoritetsgruppers rettigheter, respekt og egenart. Torgrim Eggen mener at «[i]dentitetspolitikk er ideer om at vår verdens minoriteter – etniske, seksuelle, religiøse (selv kvinner betraktes i dette perspektivet som en minoritet) – har spesielle behov og bør ha både særrettigheter og kompensasjon for all urett de har lidd.»

Samfunnsviteren Francis Fukuyama argumenterer i boken Identitet for at identitetspolitikk i hovedsak er en naturlig og uungåelig respons på urettferdighet, som kampanjen Me too mot trakassering av kvinner eller Black Lives Matter, mot rasisme mot fargede mennesker. Fukuyama hevder at identitetspolitikk først blir problematisk når man i stedet for å se på en tretti år lang tendens mot økende økonomisk ulikhet i mange samfunn, i stedet fokuserer på kulturelle spørsmål på eliteuniversiteter.

Referanser

Litteratur  
 Francis Fukuyama Identitet, Dreyer forlag 2019 ISBN 978-82-8265-468-5

Eksterne lenker 
 
 
  Verdibørsen Identitetspolitikk skaper debatt intervju med Ivar Arpi (radioprogram/podcast) 25.02.2017
  Lars Akerhaug En guide til identitetspolitikken  Minerva 18.11.2017

 
Politisk terminologi
Identitet