Enrico Berlinguer

Enrico Berlinguer (født 25. mai 1922 i Sassari i Italia, død 11. juni 1984 i Padova) var en italiensk politiker, og han var generalsekretær i Det italienske kommunistparti, Partito Comunista Italiano (PCI) fra 1972 til sin død.

Liv og virke

Bakgrunn
Berlinguer ble født på Sardinia. Han var sønn av Maria Loriga og Mario Berlinguer. Faren kom fra en katolsk sardinsk adelsfamilie. Faren arbeidet som advokat og var først med medlem av Partito Repubblicano Italiano, men ble senere sosialistisk senator.

Enrico var nevø til Luigi Berlinguer, som også var aktiv i Partito Comunista Italiano, og til Francesco Cossiga, som ble en ledende kristeligdemokrat og senere president for den italienske republikk. Blant Berlinguers slektninger var dessuten Antonio Segni, en annen ledende kristeligdemokrat og president. Enricos bestefar Enrico Berlinguer sen. var grunnlegger av La Nuova Sardegna, en sardinsk avis, og personlig venn av Giuseppe Garibaldi og Giuseppe Mazzini, som han hjalp i det parlamentariske arbeid mot fattigdommen på Sardinia.

Politisk virke
Berlinguer med i kommunistpartiet og den antifascistiske motstandsbevegelse i 1943. Han ble valgt inn i sentralkomiteen i partiet i 1945 og i sekretariatet året etter. I 1947 ble han leder for ungkommunistene. 

Etter invasjonen i Tsjekkoslovakia i 1968 ble han svært kritisk til Sovjetunionen. Som partileder var han kjent som den mest uavhengige av de europeiske kommunistlederne. Han ledet partiet ved valget i 1976, da det fikk mer enn 30 % av stemmene, og gikk inn for et «historisk kompromiss» mellom de to store i italiensk politikk, kommunistpartiet og Det italienske kristeligdemokratiske parti (DC). Han hadde trukket den slutning av kuppet mot Salvador Allende i Chile i 1973 at bare venstrekreftene i PCI og sosialistpartiet PSI var for svake til alene å holde seg ved makt over tid. Et kompromiss med kristeligdemokratene, som dominerte politikken ved hjelp av den katolske kirke, var derfor nødvendig. Pave Paul VI sette seg imot alt samarbeid mellom DC og kommunistene, det samme gjorde USA, så dette ble det ikke noe av. Da De røde brigader drepte kristeligdemokraten Aldo Moro, som for øvrig var for samarbeid med kommunistene, satte den politiske spenning bom for idéen. Berlinguer var ellers en hard motstander av dialog mellom det politiske livet og terroristene.

I 1975 foreslo Berlinguer overfor de kommunistiske partiene i Spania og Frankrike en uavhengig linje i forhold til Sovjetunionen. Dette ble eurokommunismen, og de tre partiene kritiserte etter dette ikke bare utenrikspolitikken, men også innenrikspolitiske forhold i de kommuniststyrte land i øst. I 1976 gikk Berlinguer åpent inn for et pluralistisk system, og i 1981 erklærte han i et intervju at epoken som startet med den russiske revolusjon nå var over.

Berlinguer døde brått av hjerteslag rett før valget til Europaparlamentet i 1984, der PCI fikk 33,3 % av stemmene, mens DC fikk 33,0. 

Berlinguer mente siden slutten av 1960-årene at den sovjetiske samfunnsmodellen ikke kunne innføres i vestlige land, og invasjonene i Tsjekkoslovakia i 1968 og i Afghanistan i 1979 viste etter hans syn at Sovjetunionen alltid satte egne geopolitiske interesser før sosialistiske prinsipp. Han satte også i gang en politisk utvikling i PCI som gjorde at partiet ble integrert i det politiske liv i Italia, også som regjeringsparti, i 1990-årene – under navnet Demokratisk venstreparti.

Verker
 Enrico Berlinguer: Für eine demokratische Wende. Ausgewählte Reden und Schriften 1969–1974. Herausgegeben vom Institut für Gesellschaftswissenschaften beim ZK der SED. Dietz-Verlag, Berlin 1975
 Enrico Berlinguer: Die internationale Politik der italienischen Kommunisten: Reden und Schriften 1975/76. Klett-Cotta, Stuttgart 1978. ISBN 3-12-910790-8

Referanser

Litteratur 
 Harald Neubert: Linie Gramsci - Togliatti - Longo - Berlinguer: Erneuerung oder Revisionismus in der kommunistischen Bewegung?. VSA-Verlag, Hamburg 2009, ISBN 978-3-89965-349-6.
 Wilsford, David, ed. Political leaders of contemporary Western Europe: a biographical dictionary (Greenwood, 1995), pp 31–44.

Eksterne lenker 
 
 

Italienske politikere
Personer fra Sassari