Saigaantilope

S. t. mongolica
 S. t. tatarica

Saigaantilope eller saiga (Saiga tatarica) er eneste art i slekten Saiga og den eneste «antilopearten» som finnes naturlig i Europa. Arten er nært knyttet til de store gresslettene i Eurasia og deles vanligvis inn i to underarter; S. t. tatarica og S. t. mongolica. Sistnevnte er endemisk for Mongolia. Arten er ifølge IUCNs rødliste kritisk truet av utryddelse.

Taksonomi og fylogeni 
De to underartene ble opprinnelig regnet som selvstendige arter, men det er nå aksept om at de er distinkte underarter av samme art. Grubb (2005) anerkjente imidlertid mamutsteppesaiga (S. borealis) som en distinkt art og inkluderte mongolica som en levende underart av denne, men en slik inndeling har til nå ikke fått aksept. Mamutsteppesaigaen (fra pleistocen) regnes normalt som utdødd i holocen.

Fylogenien i kladogrammet under er basert på en studie av Bärmann et al. (2013) og viser sammensetningen av Antilopina (ett av fire undertribus i Antilopini), der saigaantilopen regnes som basal og søster til alle de andre artene.

Beskrivelse 

Saigaantiloper har sandfarget (mattgul) pels, som om vinteren blir hvit og omkring 70 prosent tykkere. Buksiden er lys. Hannen er noe større enn hunnen. Hannene bær spisse, tilnærmet lyreformede vertikale horn, som vokser tilnærmet rett opp og har karakteristiske ringer. Horna er svak gjennomskinnelige. Hunnene bærer ikke horn.

Saigaantilopen er ikke ei egentlig antilope, men snarere en mellomform mellom antiloper og ville sauearter. Arten skiller seg fra alle andre antiloper gjennom en svært karakteristisk snabellignende nese, som minner om nesen til sjøelefanter og tapirer. Nesens utforming er trolig en klimatilpasning (adapsjon), som hjelper dyrene med å kjøle ned og filtrere luften om sommeren, og varme den opp om vinteren. Ser man bort fra hodet og den karakteristiske nesen arten har, så ligner saigaantilopen mest på de ville saueartene.

Voksne individer veier normalt omkring  og måler typisk cirka  i skulderhøyde, mens kroppslengden utgjør cirka . Halen måler cirka . Hannens horn, som har en base på cirka , varierer i lengde mellom underartene og har normalt  distinkte ringer. Hos S. t. tatarica måler hornene omkring , men hos S. t. mongolica blir de sjelden lenger enn cirka .

Inndeling og utbredelse 
Inndelingen er i henhold til Faysal Bibi (2013), som deler Bovidae inn i ni tribus. Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun beskrivelser.

 Bovidae, (oksefamilien)
 Antilopinae, antiloper og gaseller
 Antilopini
 Antilopina
 Saiga, (saigaantiloper)
 S. tatarica, saigaantilope
 S. t. tatarica (nominatformen), (vestlig saigaantilope eller russisk saigaantilope), utbredt i Kalmykia i Russland (en populasjon) og Kasakhstan (tre populasjoner), om vinteren også Usbekistan og Turkmenistan. Underarten er kritisk truet av utryddelse
 S. t. mongolica, (østlig saigaantilope eller mongolsk saigaantilope), utbredt i fire mindre populasjoner i det vestre Mongolia, hvorav den største (mer enn halvparten av bestanden) holder til i Sharga Nature Reserve, i den mongolske delen av Altajfjellene. Underarten er sterkt truet av utryddelse.

Arten har i dag en begrenset utbredelse i lengst øst i Europa og i Sentral-Asia, men utbredelsen har tidligere vært betydelig større. Fossile funn viser at den en gang må har strekt seg over det meste av Eurasia, fra Frankrike i vest til Mandsjuria i øst.

På grunn av jakt ble arten nær utryddet rundt år 1900. Etter den russiske revolusjon ble imidlertid arten beskyttet i Sovjetunionen, og antallet økte kraftig. Siden omkring 1990 regnes imidlertid arten igjen som sterkt truet av jakt, spesielt som følge av etterspørselen av hannens horn til bruk i tradisjonell kinesisk medisin. Arten er også utsatt for predasjon fra ulv (Canis lupus), spesielt i Kasakhstan.

Atferd 

Saigaantiloper er sosiale, ikke-territoriale nomadiske planteetere som trekker i store flokker over enorme avstander, mellom sommer- (i nord) og vinterbeitene (i sør).

Brunsttiden starter sent i november. Da samler bukkene søyene i harem, som består av omkring 30 hunner som bukken forsvarer intensivt. Under brunsten sveller hannens neseparti opp og hårtufsene under øynene dekkes av et klissete sekret. I brunsten eter hannene lite og sloss mye, ofte med døden som utfall. Dødsraten hos hannene er faktisk hele 90 prosent under brunsten, men dødsfall skyldes som oftest utmattelse. Bukkene som overlever brunsten begynner å trekke nordover igjen i slutten av april, samtidig som hunnene føder. Som oftest to kalver, som til å begynne med skjules i det høye gresset. Alle hunnene i flokken føder som regel i løpet av ei uke. Når kalvene er noen dager gamle brytes flokken opp i mindre flokker og begynner trekket nordover mot sommerbeitene.

Maten består av ulike gressorter, urter og buskvekster.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Hjortedyr
Kritisk truede arter på IUCNs rødliste
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Pattedyr formelt beskrevet i 1766