De Havilland Venom

de Havilland DH 112 Venom er et britisk etterkrigs, enseters enmotors jetfly utviklet og bygget av de Havilland Aircraft Company. Mye av det var tatt fra de Havilland Vampire, fabrikkens første jet-drevne kampfly.

Venom ble tatt i bruk ved Royal Air Force (RAF), hvor det ble brukt som et enseters bombefly og som toseters nattjager. En dedikert model for rekognosering ble også brukt av Swiss Air Force. Venom fungerte som et mellomstadium mellom den første generasjonen av britiske jetjagerfly – rettvingede fly, drevet av en kompressormotor, som Gloster Meteor og Vampire – og senere modeller med tilbakestrøkne vinger som Hawker Hunter og de Havilland Sea Vixen. Følgelig fikk typen relativt kort tjenestetid i RAF, og ble trukket fra frontlinje operasjoner i 1962 som et resultat av introduksjonen av mer kapable konstruksjoner. Den ble likevel brukt til kampoppdrag under Suezkrisen, Malayakrisa og Adenkrisen.

Venom viste seg populær på eksportmarkedet og ble solgt i betydelig antall til Irak, New Zealand, Sverige, Sveits og Venezuela. Swiss Air Force var den siste aktive militære operatør og pensjonerte sin siste aktive i løpet av 1983. Et stort antall tidligere militære Venom ble senere anskaffet av private selskap og flere er fortsatt flydyktige, deltar i flyshow og utfører luftakrobatikk, mens mange eksemplarer er plassert på statisk utstilling i museer. En spesiell variant, Sea Venom ble bygget som en marinetilpasset variant, egnet for operasjoner fra hangarskip.

Utvikling

Opprinnelse

I 1948 foreslo de Haviland en forbedret Vampire, utstyrt med en tynn vinge og kraftigere motor, istand til å fly i store høyder, betegnet som  Vampire FB 8. Konstruksjonen skiftet gradvis og ble DH 112 Venom, etter Air Ministrys krav som spesifiserte en rask, lett manøverbart og kapabel jager-bomber som erstatning for Royal Air Force's (RAF) eksisterende Vampire. Fra starten var den foreslåtte rolle som en interim jager-bomber, mens utviklingen av et fly kapabel til enda større prestasjoner hadde allerede blitt antisipert.

Selv om den tilsynelatende var lik forgjengeren, Vampire, delte den en distinktiv dobbelt hale og sammensatt tre/metall struktur. Venom var et absolutt nytt design. Som opprinnelig foreslått, den ble drevet av de Havilland Ghost 103 turbojet motor, istand til å generere 4 850 pund skyvekraft, betydelig kraftigere enn den tidligere de Havilland Goblin som var blitt brukt i stedet for Vampire. Venom benyttet en vinge, bakoverstrøket 17,6 grader, en minimal tykkelse, men redusert fra 14 per cent til 10 per cent, mens vingens forkant (trailing edge) var rettet. Et par valgfrie droptanker på vingetippen var konstruert uten negativ virkning på flyets manøvrering under kamp.

For å kunne teste elementene i den nye konstruksjonen ble en enkel Vampire F 1 konvertert og utstyrt Ghost motor. Den 2. september 1949 gjorde den første Venom prototype, VV612 sin jomfrutur i Hatfield, Hertfordshire, fløyet av John Derry. I mai 1950, etter slutten på fabrikkens prøver ble prototypen levert til RAF Boscombe Down for offisielle tester ved Aeroplane and Armament Experimental Establishment (A&AEE). I løpet av disse tester viste flyet seg tilfredsstillende, inklusive de beste av tidens jagerfly under trening i kamper, mens noen mindre feil ble avduket. Den 23. mai 1950 sluttet offisielt den andre prototype, 'VV613' seg til utviklingsprogrammet. Den ble levert til A&AEE for ytterligere prøver 3. april 1951.

De første seks produserte Venom deltok også i prøvene, utført av både de Havilland og A&AEE. Den 21. april 1952 ble de første av de produserte fly levert, en standard Venom, enseters jager-bomber til Central Fighter Establishment,  
og de ble brukt i fullskala evaluering før typen ble klarert for aktiv tjeneste. I løpet av 1952, begynte den opprinnelige produksjonsmodell operativ tjeneste i RAF som Venom FB 1. Tilsammen 375 av denne opprinnelige modell ble bygget.

Videre utvikling

Den 22. august 1950 utførte en forbedret modell av Venom, NF.2 nattjager sin første flyvning, fløyet av John Derry. de Havilland hadde utviklet den fra en enseters bakkeangrep Venom som erstatning for for Vampire NF 10. For denne variant ble skroget endret til å gi plass til to-manns besetning, pilot og navigatør/radar operatør som satt side-om-side og en radar installert i den forlengede nese. I løpet av sent 1953, ble Venom NF.2 satt i skvadron tjeneste, etter forsinkelse for å løse mindre problemer som hadde blitt oppdaget. Spesiel under tester som avdekket utilfredsstillende ytelser under hel-værs forhold, noe som  måtte rettes .

Venom NF.2 ble raskt modifisert etter flere ulykker hvor pilotene hadde problemer under nattlandinger, noe som ble rettet og de modifiserte fly ble betegnet NF.2A. Venom NF.2 ble snart fulgt av NF 3, som ble den siste nattjager variant av Venom. NF 3 hadde ytterligere forbedringer, inklusive motordrevne balanseror og en forbedret avskjæringsradar. I 1953 gjennomførte Venom NF 3 sin første flyvning. Den gikk i operativ tjeneste i RAF i løpet av juni 1955.

Den siste Venom for RAF var en enseters FB.4 som fløy første gang den 29. desember 1953.. Den gikk inn i tjeneste i 1955 og 250 ble bygget. Den ble drevet av en 4 850  pund skyvekraft, de Havilland Ghost 103 turbojetmotor. Det var den første Venom utstyrt med katapultsete, så vel som ny hale og  hydraulisk drevne balanseror. Den nye rorkonstruksjon hindret unødvendig vertikale bevegelser og eliminerte hendelser som låst ror ved lave hastigheter. FB 4 varianten var den første som kunne sammenliknes droptank under vingen.

Majoriteten av typen ble bygget ved de Havilland. Etter fullføringen av den opprinnelige batch på 15 Venom ble byggingen overført fra de Havilland's Hatfield anlegg til deres større produksjonsanlegg ved Hawarden Airport. Den 26. juli 1952, the første Hawarden-bygget Venom levert til RAF. I tillegg, bygging ble utført av flere Venom FB.1, FB.4 og NF.51 fly som hadde blitt bygget av Fairey Aviation på Manchester (Ringway) Airport. På en tid ble bygging av ytterligere Venom ved Bristol Aeroplane Companys Filton anlegg forsinket. Under de tidlige 1950-årene var det snakk om den italienske flyprodusenten, Fiat Aviazione som skulle bygge typen på lisens. Dette ble ikke materialisert. Likevel, på grunn av betydelig etterspørsel fra   Swiss Air Force, ble en lisensproduksjon etablert av et konsortsium av sveitsiske flyfabrikker i 1953, som bygde et stort antall Venom.

Konstruksjon
de Havilland Venom var et jet-drevet kampfly med en distiktiv dobbelt hale og blanding av  tre/metall struktur. Opprinnelig utviklet for angrep mot bakkemål, tjente det også som avskjæringsfly. Den var i besittelse av fremragende klatreegenskaper og andre positive karakteristikker som i egnet seg selv til kampoperasjoner og representerte et betydelig fortrinn over den tudligere Vampire. Det var et fly, godt egnet, gode maøvreringsegenskaper lett å betjene, god flytid og en rekke gode egenskaper. Venoms manøvreringsegenskaper ga den sterke odds i mange dogfight i tiden, selv om den begrensede toppfart var en svakhet i denne rollen. Tidlige problemer, som tilbakeslagstenning på grunn av tenning i luftinntaket under enkelte forhold ble rask identifisert og rettet på.

Venom FB 1 var bevæpnet med fire nese-monterte 20 mm Hispano Mk V automatkanoner med enten to 450 kg bomber eller åtte RP-3 27  kg luft-til-bakke prosjektiler – De tyngre bomber var en forbedring over Vampire FB 5. For ytterligere rekkevidde, i hver av de to vingetipper kunne monteres en 75 gallon droptank, frigi vingens kapasitet for ytterligere ammunisjon. Når installert, hadde tiptankene den effekt at de forbedret flyets roll rate, som var lavere en på mange samtidige fly. Tidlige produserte Venoms led under mangel på vingekonstruksjonen, førte til redusert flyvning.

Venom FB 1 ble drevet av en enkel 4 850  pund skyvekraft Ghost 48 Mk.1 turbojet motor. Senere merker ble utstyrt med betydelig sterkere motorer. Motoren startet ved hjelp av eksplosiver, kjent som Coffman engine starter den gang var mange operatører ikke tidligere fortrolig med denne måte å starte motoren på. Tidlig produserte Venom manglet katapultsete som ble gjenstand for offisiell kritikk. Som følge av dette ble senere produserte fly utstyrt med dette. Selve skroget hadde en relativ kort levetid da det var blitt konstruert for rollen som kort tid interim fly. I sveitsisk tjeneste fikk typen betydelig lengre tjenestetid, flere modifikasjoner med forsterkning ble foretatt som mer en doblet dets levetid. Det var kjent for sin enkle konstruksjon og relativt lave driftsutgifter som bidro til dets popularitet hos eksportkunder.

Operativ historie

I august 1952 ble No. 11 Squadron den første oversjøiske skvadron som fikk Venom i bytte for sine Vampire. Da de ble tatt i bruk var det ingen enseters jager/bomber Venom plassert ved hjemmebaserte skvadroner. Det ble gitt prioritet til oversjøiske styrker,  Second Tactical Air Force stasjonert i Tyskland, så vel som varmere steder, hvor den kraftigere motor var savnet, som Kypros, Midtøsten, Afrika og Asia.

I løpet av september 1952 deltok Venom i sin første NATO operasjon, Øvelse Mainbrace. Midt på 1953-tallet ble en annen Venom wing bestående av fire skvadroner dannet ved RAF Fassberg, Niedersachsen; en tredje Wing bestående av fire skvadroner etablert ved RAF Celle, Niedersachse året etter. her ble Venom brukt bare en kort tid. Skvadronene ved RAF Faßberg fikk Hawker Hunter mens de ved RAF Celle ble avskaffet i 1957.

Gjennom midten av 1950-tallet ble Venom sendt til de fjerneste kroker i det britiske imperiet, typisk brukt for å erstatte Vampire i jager/bomber rollen. I august 1955, a gjennomførte fire Vennom en tur på 10 000 miles fra RAF Habbaniya, Irak til Wingfield Aerodrome, Sør Afrika og tilbake, mens de på returen satte fartsrekord Cape Town-Pretoria, fløy 807 mile på 1 time 23 minutter.

Den 6. mai 1953 ble den første Venom nattjager levert til RAF. Fra 1955 og fremover ble en forbedret modell nattjager, Venom NF.3 introdusert til skvadronene. Likevel, Venom som nattjager fikk bare relativt kort karriere i RAF. Den hadde blitt bygget som en interim løsning, mens mer kapable konstruksjoner ble utviklet. Følgelig, i 1957 kom RAF's nattjager Venom å bli trukket til fordel for den nylig introduserte Gloster Javelin to-motors hel-værs jager.  nattjager ble Venom også tatt i bruk av eksportkunder, Swedish Air Force kjøpte typen som deres fremste nattjager i 1955 og brukte den i tre skvadroner.

RAF Venom ble brukt under Malayakrisa mellom 1948 og 1960, selv om disse fly ikke ble bruit før midt på 1950-tallet. Mens de var der støttet Venom kontraopprørsbevegelser mot kommunistgerilja som en del av Operasjon Firedog, kodenavnt for RAFs operasjoner i Malaya. Den 15. november 1957 ble Venom trukket fra krigshandlnger, typen var blitt brukt i over 300 angrep mot geriljasoldater . Flere Venom ble utleid til Royal New Zealand Air Force (RNZAF) for bruk i samme konflikten.

Venom ble også brukt under Suezkrisen, sent 1956. under den britisk-franske invasjonen som fikk kodenavnet Operasjon Musketer som skjedde som følge av nasjonaliseringen av Suezkanalen av Egypts leder, General Nasser. Luftkrigen begynte den 31. oktober 1956 og signaliserte starten på Suez-krigen. Venom ble bruk i flere angrep mot varierte installasjoner. Bare en enkel RAF Venom ble tapt.

Fra 1956 og fremover fikk Midtøsten-baserte RAF skvadroner etter hvert en forbedret Venom FB 4. Fra 1956 ble RAF Venom brukt under Aden-krisen hvor de ble brukt mot terrorister opprørske stammer, både i Aden og Oman.. Etterhvert som komflikten hardnet ble skvadronene utstyrt med nye fly, vesentlig English Electric Canberra. I 1960 var det siste skvadron i regionen som fikk nye fly, Hawker Hunter. Venom ble i tillegg brukt under Mau Mau-opprøret i Kenya.

Utenfor RAF var det Swiss Air Force som var den mest profilerte bruker av Venom. I tillegg til 136 innlandsk bygde med Ghost motorer, bygde Sveits også en dedikert rekognoseringsvariant, som ble utstyrt med en spesielt modifisert tank under vingen og automatiserte kamera installert i den fremre seksjon. Sveisiske Venom ble også gjenstand for forbedringer og oppgraderinger, inklusive modifiseringer som forlenget brukstiden, i tillegg til ultra high frequency (UHF) radio og et forbedret lisens-bygget bombesikte.

I 1962 ble alle gjenværende Venom i RAFs tjeneste trukket fra første-linje tjeneste. Den hadde bevist  hva den var verd på en rekke steder på kloden, krig som i fred, og under de verste klimatiske forhold RAF noensinne stod over for. Den siste ikke-RAF Venom som forlot aktiv tjeneste var ved Swiss Air Force. Om lag10–20 Venom fortsatte å fly til 2017, deltok i ulike air show, mens et stort antall er bevart i museer i Storbritannia og i utlandet.

Brukere

 Iraks luftforsvar
 Aeronautica Militare Italiana fikk to Venom FB.50. En plan for lisensproduksjon ved Fiat ble forlatt.
 Royal New Zealand Air Force
 Flygvapnet
 Schweizer Luftwaffe
 Storbritannia Royal Air Force, brukt ved 30 skvadroner
 Venezuelas luftforsvar

Bevarte fly

Venom er blitt bevart i betydelig antall, takket være dets lange driftstid ved Swiss Air Force. I Storbritannia er flere Sea Venom bevart, sammen med eksemplarer av sveitsisk bygde. I Sverige finnes to bevarte eksemplarer. Det finnes mange bevarte i Sveits, og andre sveitsiske er spredt over hele Europa. Ett slikt er bevart i Israeli Air Force Museum på Hatzerim, although in the colours of the Iraqi Air Force. I Australia finnes et antall Sea Venom som har overlevd. Venezuela har tatt vare en komplett britisk-bygget en-seters Venom.

Selv om Venom var, for en tid, et populært og rikelig fly er antalle flydyktig eksemplarer gått tilbake. I øyeblikket er det to i Storbritannia som fly regelmessig, dammen med et enkelt eksemplar i Sveits, som fløy fra 1988 frem til 2011, da det ble séndt til New Zealand. Et annet fløy USA. Alle er lisensbygde sveitsiske eksemplarer.

Spesifikasjoner (Venom FB 1)
Data fra Fighters of the Fifties, International Warplanes

 Besetning = 1
 Lengde = 9,70 m
 Vingespenn = 12,70 m
 Høyde = 1,88 m
 Vingesreal = 259 m²
 Vekt, tom = 4 173 kg
 Vekt, laste = 7 000 kg
 Max takeoff vekt = kg
 Mottor = de Havilland Ghost 103 turbojet, 4 850 pund skyvekraft 1 030 km/t
 Rekkevudde = 1 730 km
 Marsjhøyde = 12 000 m
 Klatrefart = 45,7 m/s
 ;Bevæpning 
 4× Hispano-Suiza HS.404 Hispano Mk.V kanoner med 600 skudd, hver 150 skudd.
 8× 27 kg rakett eller 2 x 1000 pund bomber

Se også 
 de Havilland Sea Venom/Aquilon
 de Havilland Vampire
 de Havilland Sea Vixen

Tilsvarende fly 
 Mikoyan-Gurevich MiG-9
 F-84 Thunderjet
 Yakovlev Yak-25 (1947)

Referanser

Litteratur
 Birtles, Philp. De Havilland Venom:Part 1: Single Seaters in RAF Service. Air Pictorial, July 1971, Vol. 33 No. 7. pp. 242–247.
 Birtles, Philp. De Havilland Venom:Part 2: Night-fighters and export machines. Air Pictorial, August 1971, Vol. 33 No. 9. pp. 281–284.
 Birtles, Philp. Postwar Military Aircraft: De Havilland, Vampire, Venom and Sea Vixen v. 5. Ian Allan Publishing, 1999. .
 Fredriksen, John C. International Warbirds: An Illustrated Guide to World Military Aircraft, 1914–2000. ABC-CLIO, 2001. .
 Green, William. The World's Fighting Planes. London: Macdonald, 1964.
 Gunston, Bill. Fighters of the Fifties. Cambridge, UK: Patrick Stephens Limited, 1981. .
 Jackson, A.J. De Havilland Aircraft since 1909. London: Putnam, Third edition, 1987. .
 Scholefield, R.A. Manchester Airport. Sutton Publishing. Stroud. 1998. .
 Winchester, Jim, ed. De Havilland Sea Vixen..Military Aircraft of the Cold War (The Aviation Factfile). Rochester, Kent, UK: The Grange plc., 2006. .
 Thetford, Owen. Aircraft of the Royal Air Force since 1918 Putnam & Co. Ltd., 1962. . pp. 235–236.
 Mason, Francis K. The British Fighter since 1912. . pp. 363.

Eksterne lenker 
 Wings Palette-fargelegging 

De Havilland-luftfartøy
Enmotors jetdrevne luftfartøy
Jagerfly
Royal Air Force