Sebastião José de Carvalho e Melo

Sebastião José de Carvalho e Melo, greve av Oeiras, marki av Pombal, (født 13. mai 1699 i Lisboa i Portugal, død 15. mai 1782 i Pombal i Portugal) var en portugisisk statsmann.

Liv og virke

Bakgrunn
Han var sønn av Manuel de Carvalho e Ataíde, en landadelsmann med besittelser i Leiria-området, og hans hustru Teresa Luísa de Mendonça e Melo.

I ungdomstiden studerte han ved universitetet i Coimbra og tjenestegjorde så en kort tid i hæren. Han flyttet så til Lisboa, og stakk av sted sammen med Teresa de Mendonça e Almada (1689–1737), niese til greven av Arcos. De hadde giftet seg mot hennes foreldres vilje. Hennes foreldre gjorde livet vanskelig for det unge paret. Etterhvert flyttet de til Melo-besittelsene nær Pombal.

Karriere
Carvalho ble greve av Oeiras i 1755 og markgreve (marki) av Pombal i 1770. Sin politiske utdannelse og kulturelle forankring fikk han i London, der han var som sendebud mellom 1739 og 1745, hvoretter han ble forflyttet til Wien. Han ble utenriksminister i 1749 og statsminister i 1756.

Pombal ble en ivrig tilhenger av en rekke av de for opplysningstiden typiske idéer. Han hadde et lysende administrativt talent og gjennomdrev sine tiltak med  diktatorisk myndighet. Han kan særlig betraktes som storborgerskapets mann, og forsvarte dette bourgeoisiets interesser. Han gjennomførte en rekke tiltak i opplysningstidens ånd, fremmet som førstemann et sekulært (ikke-kirkelig) skolevesen på grunnskole- og videregåendenivå, reformerte rettspleien, stabiliserte finansene. Hans merkantilistiske handelspolitikk fremmet Portugals og de portugisiske koloniers industri og handel. Hans organisatoriske talent nådde berømthet ved hans innsats ved gjenoppbyggingen etter jordskjelvet i Lisboa i 1755. Bydelen Baixa Pombalina i hovedstaden, oppført i nyklassisistisk stil, er navngitt etter ham.

Pombal forsøkte å knuse «reaksjonen» anført av jesuittene og høyadelen, blant annet ved bruk av det som ble kjent som Tavoraaffæren, og kampen mot jesuittene.

Han forbød jesuitterordenen i Portugal og dets kolonier, og konfiskerte dens eiendom i 1759. Hans anti-jesuittiske sentiment hadde funnet næring ikke minst i hans diplomatiske posteringer. I London ble han kjent med de anti-jesuittiske tradisjoner som var fremvokst der i generasjonene etter den engelske reformasjon, med dens forskjellige konspirasjonsteorier. I Wien var han blitt venn med Gerhard van Swieten, en konfidant til Maria Theresa av Østerrike som var blitt en innbitt motstander mot de østerrikske jesuitters innflytelse. Som portugisisk statsminister beskyldte han jesuittene for forræderi og forsøk på kongemord, og han var også motstander av den indianerstat ordenen hadde organisert i Sør-Amerika der guarani-indianerne både var organisert uavhengig av koloniherrene og hindret deres utnyttelse som slaver, og ble til bryderi da Spania og Portugal ville justere sine koloniers grenser.

I 1760 avbrøt han de diplomatiske forbindelser med Pavestolen.

I 1773 ble slaveriet avskaffet.

I samband med Josef Is død i 1777 mistet Pombal sin støtte fra kongemakten, og dermed måtte han fratre i 1781 og ble forvist fra hoffet. Hans reformarbeide ble i store stykker tilintetgjort av den påfølgende regime.

Markien av Pombals memoarer ble utgitt i to bind i 1843.

Referanser

Litteratur 
 Kenneth R. Maxwell: Pombal. Paradox of the Enlightenment, Cambridge 1995.
 Jorge Borges de Macedo: O marquês de Pombal (1699-1782), Lisboa 1982.

Eksterne lenker
 Wie Portugal und Spanien die Jesuiten auslöschten. welt.de, 7. juli 2015
 
 

Portugisiske politikere
Portugisiske ambassadører
Ambassadører til Storbritannia
Ambassadører til Østerrike
Seismologer
Portugisiske diplomater
Personer fra Lisboa