Gilde (forening)

Gilde var i middelalderen en forening eller sammenslutning av likestilte medlemmer som gikk sammen for å fremme felles interesser. Et gilde kunne ha både religiøse, selskapelige, økonomiske, faglige, sosiale eller politiske formål. De kunne bestå av bønder, håndverkere eller kjøpmenn. Det opprinnelige formålet med sammenslutningen i gildene var, ved siden av de religiøse og selskapelige, at medlemmene skulle yte hverandre gjensidig rettsbeskyttelse. Ble en gildebror drept, var det gildebrødrenes plikt å hevne ham. Snart ble det også gjensidig økonomisk understøttelse i ulykkestilfeller. Gildene var vanlige i hele Nord-Europa.

Alt i en forordning fra Karl den store ble gilder forbudt som en slags sammensvergelser. Bare foreninger «uten edsavleggelse» som delte ut almisser og ytte hjelp ved brann eller skipbrudd, fikk bestå; men på tross av motstand fortsatte gildene å vokse. I et kapitular fra 884 fikk bisper og grever ordre om «å forby byenes innbygger å danne kollekt, som kalles gilde, mot ransmenn; for de skal søke rett og vern hos sine geistlige og verdslige herrer». Gildene fremstår som germanske i opprinnelse, siden de er såpass like i frankiske, angelsaksiske, skandinaviske og frisiske områder, mens laugene hadde større likhet med romerske kollegier og fortsatte en del tradisjoner derfra.

Etymologi 

Gilde betyr laug og gjestebud, avledet fra norrønt gildi, grunnbetydning «betaling; avgift», foruten også «anseelse; gjestebud; forening». Utviklingen fra betaling til gjestebud og forening kan skyldes at deltakerne måtte bidra med penger for å betale for gilde. Det norrøne ordet gildi er avledet fra det germanske *geldija, som gjenfinnes i norrøne gildr, «fullgod; som det må betales for», derav norske gild i betydningen «stor; flott; glorete». Det tilsvarende ordet på engelsk er guild, oversatt til laug. Tidlig på 1200-tallet ble det stavet yilde, men senere staving som guild er antatt påvirket av norrøne gildi, kanskje også en semantisk fusjon av angelsaksiske gegield, laug, broderskap», og gield, «tjeneste; betaling; kompensasjon». Ordet har også gitt opphav til gammelfrisiske geld i betydning «penger», som også har gitt de moderne nederlandske og tyske ordet geld, «penger». Sistnevnte betydning finnes også i det sammensatte ordet «danegeld», den betaling norrøne vikinger (daner) krevde i England i tidlig middelalder.

Betydningen kontinentale kjøpmannslaug i Europa, innlemmet i hver by og med eksklusive rettigheter til å gjøre forretninger der ble etablert i middelalderen. I mange tilfeller ble de det styrende organet i en by, sammenlign med Guildhall, «laugshallen» som kom til å bli Londons rådhus. Handelslaug oppsto på 1300-tallet, da håndverkere gikk sammen for å beskytte deres felles interesser.

Gilder i Norge 
Gildet stammer trolig fra senest 1000-tallet i Norge, og var en viktig institusjon i lokalsamfunnet. Gildene var lukkede fellesskap som krevde edsavleggelse av nye medlemmer. Både menn og kvinner kunne bli medlemmer. Gildene hadde sine egne vernehelgener og arrangerte fester for å dyrke disse. Trolig var det gilder i hver eneste bygd i Norge og flere i byene.

Ifølge Snorre satte Olav Kyrre miklagilde i Nidaros, og mange andre i kjøpstedene.

En kongelig forordning fra 1293/94 forbød i Bergen gilder for loser, gull- og jernsmeder, Englandsfarere, håndverkssvenner, arbeidsmenn, ølbryggere og tjenestekvinner. Dette vitner kanskje om tilløp til fagforeninger, i det som var den største byen i Danmark-Norge. Kongen tillot imidlertid tre: Mariagildet, Nikolasgildet og Jatmundgildet (etter den hellige Edmund martyren). Mariagildet hadde sitt eget gildehus ved Mariakirken. Gildebrødrene hadde ikke egne kirker i Bergen, men det var vanlig at gildebrødre hadde egne altre i kirkene.

I Norge forsøkte man å unngå avhengighetsforhold som kunne oppstått om noen ga mer enn andre. Gildene var ment som felles forsikringsselskaper, og gaver og vennskap måtte holdes utenfor. Noen gilder gikk sammen i større lag. Miklagildet (= det store gildet) i Trondheim omfattet etter hvert de åtte områdene i Trøndelag. Gildene skulle dømme i de fleste konflikter. Bare i saker om jordbruk og eiendommer, og etter 1274 i drapssaker, hadde ikke gildene noen jurisdiksjon. De ble sittende med de oppgavene kongemakten ikke overtok. Trolig innså kongemakten gildenes nytteverdi som konfliktløsere, og sikret deres status. Gildenes betydning ser ut til å ha tiltatt etter 1100, trolig fordi lokale småkonger gradvis forsvant. En samlet kongemakt kunne ikke yte samme vernet som gamle tiders høvdinger, og dermed var bøndene tvunget til tettere samarbeid.

Se også 
 Laug

Fotnoter

Referanser

Eksterne lenker 
 

Middelalderen