Madhyamaka

Mādhyamika (sanskrit; devanāgarī: माध्यमिक​) eller madhyamaka (devanāgarī: मध्यमक, tibetansk: དབུ་མ་པ, umapa; wylie: dbu ma pa; tradisjonell kinesisk: 中觀派; pinyin: zhōngguān pài) er et sanskritord som vanligvis oversettes med «middelveien». En mer presis oversettelse er «tilhørende det midterste». Et alternativt navn er śūnyavāda (शून्यवाद) eller «tomhetens vei».

Madhyamaka er en buddhistisk filosofisk retning som ble grunnlagt av den sørindiske buddhistmunken Nāgārjuna, i det andre eller tredje århundre e.Kr. Flere store begavelser innenfor indisk filosofihistorie har tilhørt madhyamaka, deriblant Āryadeva (आर्यदेव​, 3. århundre e.Kr.), Buddhapālita (बुद्धपालित​, 470–550), Bhāviveka (ब्हाविवेक​, 500–570),  Candrakīrti (चन्द्रकीर्ति, 600–650), Śāntideva (शान्तिदेव​, 685–763), Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788) og Kamalaśīla (कमलशील​, 740–795). Madhyamaka regnes som en av de første mahāyānaskolene innenfor buddhismen, sammen med tathāgatagarbha og yogācāra. I tibetansk buddhisme har madhyamaka spilt en sentral rolle helt opp til moderne tid, og er blitt bevart som selvstendig filosofisk skole som betraktes som høydepunktet i buddhistisk tenkning. I Tibet klassifiseres madhyamaka ved å oppdeles i underavdelingene rangtong og shentong; førstnevnte er i sin tur inndelt i retningene svātantrika og prāsaṅgika. Av sentrale personer i Tibet som har hatt betydning for madhyamakas utvikling kan nevnes Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), Je Tsongkhapa (ཙོང་ཁ་པ།, 1357–1410, grunnleggeren av gelugpa) og Khenpo Shenga (གཞན་ཕན་སྣང་བ་, 1871–1927, nyingma og sakya).

Også i Kina, Korea og Japan har madhyamaka hatt utbredelse, selv om dens rolle som en separat skole bare har en historisk interesse. Østasiatisk madhyamaka var i Kina kjent som sān lùn zōng (三論宗), i Korea som samnon og i japansk buddhisme som sanron-shū (hiragana: さんろんむね). Kjente skikkelser i Kina var Kumārajīva (鳩摩羅什, 334–413), Sēngzhào (僧肇, 384–417) og Jízàng (吉藏, 549–643). I Japan ble skolen etablert i år 625, omkring hundre år før Naraperioden (710–794), men ble etter hvert absorbert av shingon (den japanske avleggeren av vajrayāna). Overdragelseslinjen i Japan døde ut i 1169.

Madhyamaka legger vekt på å vise at ikke bare alle ting, men også alle begreper, medregnet buddhismens grunnsetninger, er uten virkelig, evig eksistens. Alt er «tomt», og erkjennelse av dette fører til frelse. Skolen hevder at alle fenomener (धर्म, dharmas) er tomme (शून्यता, śūnyatā) for egen natur, substans eller essens (स्वभाव, svabhāva) som gir dem en solid og uavhengig eksistens. I stedet er de alle sammen gjensidig avhengig av hverandre (प्रतीत्यसमुत्पाद, pratītyasamutpāda). Men denne tomheten er i seg selv tom. Den har ingen eksistens i seg selv, og refererer heller ikke til noen transcendental realitet hinsides eller over fenomenene.

Også buddhismen er «tom». Bak dette tilsynelatende paradokset ligger det faktum at den er en vei til opphevelse av verdens lidelse (दुक्ख, dukkha). Den er intet mål i seg selv og har ingen «egen eksistens» (svabhāva). Den er et verktøy hvis nytteverdi er gjensidig avhengig av (pratītyasamutpāda) og går parallelt med menneskets frigjørelse (मोक्ष, moksha).

Etymologi
Madhya (मध्य​) er et sanskritord som betyr «midten». Det er et kognat med latin med-iu-s. Suffikset -ma er et superlativ, og madhyama (मध्यम​) har derfor betydningen «det midterste». Suffikset -ka brukes til å danne adjektiver, slik at madhyamaka betyr «å være i midten». Suffikset ika brukes til å danne possessiver i kollektiv forstand, slik at madhyamika betyr «tilhørende det midterste». Suffikset ika forårsaker vanligvis en forlengelse av første vokal og en elidering av sluttvokalen, slik at uttalen blir mādhyamika.

I buddhistisk sammenheng refererer dette begrepet til «middelveien» (मध्यम प्रतिपद​, madhyama pratipada) mellom de to ytterpunkter av annihilasjonisme (उच्छेदवाद​, ucchedavāda) og troen på et uforanderlig selv (शस्सतवाद​, śassatavāda).

I kātyāyanasūtraen, vers 8, heter det:

ity etāv ubhāv antāv anupagamya madhyamayā pratipadā tathāgato dharmaṃ deśayati
Slik underviser tathāgata i dharma ved hjelp av en middelvei som unngår begge disse ytterpunkter. 

Madhyamaka refererer vanligvis til den filosofiske skole som er assosiert med Nāgārjuna og hans kommentatorer, mens mādhyamika refererer til tilhengere av denne skolen.

Grunnteser

«Tomheten»
Sentralt i madhyamaka står «tomheten» – śūnyatā. Dette skal ikke tolkes som fravær av eksistens, men snarere relativitet. Det har da også vært hevdet at madhyamaka representerer en relativitetsteori. Dette har vært påpekt både av den russiske indologen Fjodor Shcherbatskoj (1866–1942) såvel som av Tenzin Gyatso (1935–), den 14. og nåværende Dalai Lama og av flere.

«Tomhet» har betydningen fravær av iboende eksistens: Alle fenomener er uten «substans» eller «essens» (svabhāva) eller en iboende eksistens fordi de er gjensidig avhengig av hverandre (pratītyasamutpāda). De oppstår samtidig. På et konvensjonelt plan kan vi si at «ting» eksisterer, men til syvende og sist er de som en regnbue – uten noen iboende eksistens. Men denne «tomheten» er i seg selv også «tom». Den har ingen eksistens i seg selv og refererer heller ikke til noen transcendental realitet hinsides eller over fenomenene.

Gjensidig oppståen
Nāgārjuna utviklet videre forestillingen om en gjensidig oppståen og avhengighet, ved å hevde at enhver dharma, eller enhver «ting», ikke eksisterer i seg selv, men avhenger av andre «ting» og årsaker. I sin avhandling om middelveien (मूलमध्यमककारिका, mūlamadhyamakakārikā) skrev han:

I buddhismen er «middelveien» et standpunkt mellom to ytterpunkter, og i så måte er det mulig å trekke paralleller til «den gylne middelvei» i vestlig filosofi.

Svabhāva – essens 

Nāgārjuna følger sin egen logikk til sin ytterste konsekvens, og undrer seg over hva de påfølgende konsekvensene er av hans filosofiske forslag. Ettersom alle «ting» oppstår gjensidig avhengige av hverandre, hvordan kan da en ikke-eksisterende «ting» forårsake at en annen «ting» oppstår?

I kapittel 15 av sin avhandling om middelveien (svabhāvaparīkṣā, «en undersøkelse av essenser»), fokuserer han på ordene svabhāva (स्वभाव, «egen eksistens» unik natur eller substans, en identifiserende egenskap, en identitet eller essens), parābhava (पराभव, en differensierende karakteristikk som i virkeligheten er en avhengig benevnelse), bhava (भव, «væren», «selvnatur eller substans») og abhava (अभव​, ikke-væren, fravær). Den amerikanske indologen Richard Hayes forklarer:

I samme kapittel (vers 3) spiller Nāgārjuna på ordet «ting», ved å ta i bruk den iboende tvetydigheten i ordet svabhāva: I den tibetanske oversettelse fra sanskrit, er svabhāva gjengitt som rang bzhin (རང་བཞིན) og parābhava som gzhan gyi dngos po (གཞན་གྱི་དངོས་པོ). En tibetaner vil således lett miste den etymologiske sammenhengen mellom «egen-ting» (svabhāva) og «annen ting» (parābhava), som deretter kobles opp mot «ting» (bhava) og «ikke-ting» (abhava). Den tibetanske teksten i Tengyur (tekst nr 3824, དབུ་མ་རྩ་བའི་ཚིག་ལེའུ་བྱས་པ་ཤེས་རབ་ཆེས་བྱ་བ།༻, dbu ma rtsa ba'i tshig le'u byas pa shes rab ches bya ba) lyder:

Hayes bemerker:

Denne tvetydigheten går lett tapt i oversettelser, ifølge Hayes:

Læren om avhengig opprinnelse er ikke mulig å forene med «en forestilling om selv-natur eller substans». Ifølge den engelske buddhologen Paul Williams tilbakeviser Nāgārjuna «den kommentarbaserte læren om prinsippenes "egen-eksistens" som noe som er i strid med (theravādaskolens) tripitaka.» Som forklart av buddhologen David Kalupahana (1936–2014) fra Sri Lanka:

Benektelsen av en iboende eksistens innebærer ikke at det ikke finnes noen eksistens i det hele tatt. Hva det betyr er at der ikke finnes noen «unik natur eller substans (svabhāva)» i «tingene» som vi oppfatter. Dette er ikke nødvendigvis i strid med abhidharmas synspunkt, når vi tar i betraktning den tvetydigheten i ord som benyttes av Nāgārjuna. Som Hayes sier:

Som den engelske indologen og buddhologen A. K. Warder (1924–2013) formulerte det:

To sannheter
Madhyamaka skiller mellom to nivåer av sannhet, konvensjonell sannhet og den ytterste sannhet for å gjøre det klart at det gir mening å snakke om eksistens. Til syvende og sist er alle fenomener er śūnyatā, tomme for konkret eksistens. Men konvensjonelt oppfatter vi de konkrete objektene som vi er oppmerksomme på. Men denne virkelighet er dannet av våre erfaringer, og er ikke en ontologisk virkelighet med substansiell eller uavhengig eksistens.

Den ultimate sannhet om śūnyatā refererer ikke til «intethet» eller «ikke-eksistens»; den refererer til fraværet av iboende eksistens.

Ifølge Hayes kan de to sannheter også referere til to forskjellige mål i livet: Den høyeste målsetning som er nirvāṇa og den lavere målsetning som er «kommersiell nytte». Den høyeste målsetning er frigjøring fra tilknytning, både materielt og intellektuelt. Innsikten i tomheten til «ting», er en del av utviklingen av visdom (प्रज्ञा, prajñā), ved å se ting som de er. Å oppfatte konkrete og uforanderlige objekter fører til lyster (तृष्णा, tṛṣṇā) og lidelse (dukkha).

Den sørindiske madhyamakafilosofen Buddhapālita (470–550) sa det slik:

Tomhetens tomhet
Den ytterste sannhet er heller ingen «absolutt sannhet» i betydningen en absolutt virkelighet over eller hinsides den «relative virkelighet». Tvert imot, tomheten er i seg selv «tom» for iboende eksistens. Som Susan Khan forklarer det:

Susan Khan forklarer videre:

Essensialisme og nihilisme
Hva som gjenstår er middelveien mellom annihilasjonisme og troen på et uforanderlig selv. Som A. K. Warder formulerte det:

Disse to synspunkter er betraktet som «ytterligheter»:

 Essensialisme eller eternalisme (sastavadava) - troen på at alle ting har en iboende eksistens og derfor er effektive objekter for lyster (tṛṣṇā) og klamring (उपादान​, upādāna);
 Nihilisme eller annihilasjonisme (ucchedavada) - synspunkter som fører en til å tro at det ikke er nødvendig å være ansvarlig for sine handlinger. Nāgārjuna argumenterer for at vi naivt og nærmest automatisk oppfatter ting som substansielle, og det er derfor denne predisposisjon som er roten til vrangforestillingen som er basis for all lidelse.

Madhyamaka representerer middelveien mellom de to.

Språkets begrensninger
Madhyamaka bruker språket for å klargjøre begrensingene til våre mentale konsepter. Til syvende og sist kan ikke virkeligheten bli avbildet av disse konseptene. Dette skaper et spenningsforhold, ettersom man er nødt til å bruke konsepter for å formidle budskapet.

Frigjørelse
Den ultimate målsetning med forståelsen av «tomheten» er ikke filosofisk innsikt i seg selv, men å oppnå et opplyst og frigjort sinn som ikke henger fast i mentale konstruksjoner. For å oppnå dette kan meditasjon på tomheten fortsette gjennom ulike trinn, som starter med tomheten i selvet (mentale lenker eller sakkāya-diṭṭhi, «identiteten med et selv»), objekter og mentale tilstander, som kulminerer i en «naturlig tilstand av ikke-refererensiell frihet». (se også artikkelen aṭṭhakavagga og pārāyanavagga for omtale av madhyamakalignende tekster i pālikanonen som omhandler frihet fra synspunkter).

Opprinnelse og utvikling

Opprinnelse

Det blir vanligvis ansett at madhyamakaskolen ble grunnlagt av Nāgārjuna, selv om den kan ha eksistert tidligere. Navnet på skolen er muligens avledet av dets nære tilknytning til Nāgārjunas hovedverk mūlamadhyamakakārikā. Begrepet madhyamaka er beslektet med sanskritordet madhya («midten»).

Madhyamakaskolen fikk stor innflytelse på den senere utviklingen av mahāyānabuddhismen, ofte i interaksjon med, og også i opposisjon til, to andre strømninger innenfor mahāyāna, nemlig yogācāra og tathāgatagarbha. Madhyamaka hadde stor innflytelse på tibetansk buddhisme, hvor den ble  ortodoks standard innenfor gelugpa, i opposisjon til skolen Jonangpa som kombinerte shentong med kalachakra. Lama Je Tsongkhapa (1357–1419) innenfor gelugpatradisjonen hevdet at der var to avarter av indisk madhyamaka, noe som videre førte til skillet mellom svātantrika og prāsaṅgika. Den påvirket også zen, selv om denne innflytelse ofte er mer vanskelig å oppdage enn i tathāgatagarbha. De nåværende skolene tiāntái, tendai og sanron-shū ble også påvirket av madhyamaka og førte til dannelsen av østasiatisk madhyamaka. Samtidige vestlige buddhister er mindre kjent med madhyamaka, selv om noen implikasjoner har blitt påvist av vestlige filologer.

Suttanipata

Aṭṭhakavagga («åtte kapitler») og pārāyanavagga («veien til den fjerne stranden») er to små samlinger med sūtraer innenfor pālikanonen til theravādaskolen. Disse tekstene utgjør henholdsvis fjerde og femte seksjon av suttanipata i khuddakanikaya. De er blant de eldste eksisterende buddhistiske tekster, og legger betydelig vekt på benektelsen, eller ikke-tilknytningen til, alle buddhistiske synspunkter. Orientalisten Luis Gomèz har sammenlignet dem med den senere Madhyamakafilosofi, som i sin spesielle avart prāsaṅgika danner en spesiell metode som går ut på å benekte andres synspunkter, fremfor å fremme sine egne.

Orientalisten Tillman Vetter er enige i hovedpunktene i Gomèz' observasjoner, men påpeker enkelte avgrensninger på historisk og doktrinært grunnlag. For det første bemerker han at ingen av disse to samlingene av sūtraer er homogene og derfor ikke er totalt mottagelige for Gomèz' forslag. Ifølge Vetter oppstod de sūtraer som synes å støtte Gomèz' forslag innenfor en heterodoks asketisk gruppe som var eldre enn buddhismen. De integrerte sine synspunkter i den buddhistiske sangha på en tidlig dato ved å tilføye noen sūtraer som allerede eksisterte og videre forfatte nye sūtraer som kombinerte deres egen lære med buddhismen.

Orientalisten Paul Fuller har benektet argumentene til både Gomèz og Vetter. Han har påpekt at

Orientalisten Alexander Wynne avviser begge Vetter's påstander, nemlig at pārāyanavagga fremviser en kronologisk lagdeling, og at teksten fremviser en annen holdning overfor oppmerksomt nærvær og frigjørende innsikt enn resten av pālikanonen.

Abidharma

Madhyamaka har kanskje noe forenklet blitt betraktet som en reaksjon mot utviklingen av de skolastiske avhandlingene abhidharma, særlig dem som tilhørte skolen sarvāstivāda. Abhidharma karakteriserer dharmaer ved å definere ulike trekk (लक्षण​, lakṣaṇa) eller egen-eksistens (svabhāva), hvis ontologiske status ikke er avhengig av mentale konsepter. Problemet med abhidharma er (ifølge madhyamaka) ikke at den hevder at tingene har en «uavhengig eksistens» (noe de fleste abhidharmaskoler ville ha benektet), men snarere at de er uavhengige av begreper. Ifølge madhyamaka er dharmaene avhengig av begreper. Deres begrepsmessige avhengighet innebærer en eksistensiell avhengighet og dermed en mangel på sann eksistens.
 
Forholdet mellom madhyamaka og abhidharma er komplekst; analyser fra abidharma har en prominent plass i madhyamakaavhandlinger, og autoriteter som Candrakīrti (600–650) benytter abhidharmas kategorier som et gyldig system av konvensjonell sannhet – de er mer raffinerte enn ordinære kategorier, og de er verken avhengige av eternalisme (som den ene ytterlighet) eller troen på opphør av karma (den andre ytterlighet som ble fremmet av ikke-buddhister på denne tiden). Madhyamaka fortsetter abhidharma-tekstenes analyser, ved å utvide omfanget av avhengig oppståen til å omfatte (og fokusere på) begrepsmessig avhengighet. Den avhengige oppståen av konsepter, basert på andre konsepter snarere enn å være den sanne oppståen av virkelig eksisterende årsaker og virkninger, blir matrisen for enhver mulig konvensjon.

Prajñāpāramitā

Madhyamaka er nært beslektet med enkelte mahāyānatekster; tradisjonelt regnes prajñāpāramitāsūtraene som den litteratur som er nærmest beslektet med madhyamaka, og madhyamaka betraktes delvis som et eksesgetisk supplement til disse sūtraene. I tradisjonelle nedtegnelser avbildes Nāgārjuna som den som mottar noen av de store prajñāpāramitāsūtraene fra verdenen til nāgáene (noe som delvis forklarer etymologien til hans navn).

Prajñā eller «høyere erkjennelse» er et tilbakevendende begrep i buddhistiske tekster, hvor det er et synonym med abhidharma, innsikt (विपश्यना, vipaśyanā) og «analyse av dharmaene» (धर्मप्रविचय​, dharmapravicaya). Innenfor mahāyāna regnes prajñā som den fremste i en liste på seks pāramitāer («perfeksjoner») som en bodhisattva må kultivere for å bli en buddha. Madhyamaka tilbyr begrepsmessige verktøy for å analysere alle mulige elementer av eksistens. Gjennom fornuft og kontemplasjon kan utøveren lokke frem det synspunkt at sūtraene er autoritative (Buddhas ord), men ikke eksplisitte (ikke tilbyr bekreftende argumenter). Den enorme prajñāpāramitālitteraturen legger vekt på utviklingen av høyere erkjennelse i sammenheng med bodhisattvaveien. Dens fokus på alle dharmaers tomhet er nært beslektet med madhaymaka.

Som det heter i Kumārajīvas kinesiske oversettelse av hjertesutraen, som er en komprimert versjon, «hjertet» eller essensen av den store prajñāpāramitāsūtraen:

Indisk madhyamaka

Nāgārjuna

Orientalisten Kalupahana har argumentert for at Nāgārjuna's intensjon ikke var å etablere en ontologi eller epistemologi, men å frigjøre den buddhistiske soteriologi fra essensialistiske begreper som tilslørte læren om middelveien.

Āryadeva

Nāgārjuna's elev Āryadeva (आर्यदेव​, 3. århundre e.Kr.) la vekt på bodhisattvaidealet. Āryadeva mest kjente verk er avhandling om de 400 vers. I 1994 publiserte Ruth Sonam en kommentar til dette verket, som var skrevet av Geshe Sonam Rinchen (1933–2013). Mange læresteder i det østlige Tibet, deriblant Shri Singha Shedra i dzogchenklosteret i Dêgê i det autonome prefekturet Garzê i Sichuan, regner det som en av «de 13 avhandlinger» – viktige indiske avhandlinger, som sammen med verker av Khenpo Shenga (1871–1927), utgjør grunnlaget for deres pensum.

Āryadevas arbeider blir betraktet som et supplement eller en eksegese til Nāgārjuna's filosofi. Āryadeva avviste også teoriene til ikke-buddhistiske indiske filosofiske skoler.

Buddhapālita og Bhāvaviveka

Buddhapālita (बुद्धपालित​, 470–550) har blitt tolket dithen at han er opprinnelsen til tilnærmelsen prāsaṅgika. Han ble sterkt kritisert av Bhāviveka (ब्हाविवेक​, 500–570), som argumenterte for bruken av syllogismer «for å klargjøre ens egne doktrinære holdning». Bhāviveka var påvirket av yogācāraskolen.

De motstridende tilnærmelser til Buddhapālita og Bhāviveka blir forklart av senere tibetanske doksografer som opprinnelsen til en inndeling av madhyamaka i to skoler, prāsaṅgika og svātantrika.

Candrakīrti

Candrakīrti (चन्द्रकीर्ति, 600–650) er kjent for å ha skrevet prasannapadā («klare ord»), en svært innflytelsesrik kommentar til mūlamadhyamakakārikā. Denne kommentaren er sentral for forståelsen av madhyamaka i tibetansk buddhisme.

Śāntideva

Śāntideva (शान्तिदेव​, 685–763) er velkjent for sin tekst veien til det oppvåknede liv. Han forente «en dyp religiøsitet og gleden ved å eksponere [Buddhas lære] sammen med den ubestridte madhyamakaortodoksien».

Śāntarakṣita

I det 8. århundre la Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788) frem en syntese mellom yogācāra og madhyamaka i avhandlingen madhyamakālaṃkāra. Han reiste til Tibet og grunnla samyéklosteret. Han var ikke en direkte elev av Bhāvaviveka, men en elev av hans elever. Han kombinerte svātrantrika med yogācāra, og skapte en ny skole som han kalte svātantrika-yogācāra-madhyamaka. Hans elev Kamalaśīla utviklet hans ideer videre, og forfattet avhandlingen trinn av meditasjon på madhyamaka (uma’i sgom rim). Sammen ble de en svært innflytelsesrik faktor i Tibet, og kan også ha vært det på universitetet i Nalanda på denne tiden. Liksom prāsaṅgika nærmer denne skole seg den ultimate sannhet gjennom prāsaṅgika-metoden, men når den omtaler konvensjonell virkelighet tar de i bruk autonome utsagn liksom den tidligere svātantrika så vel som yogācāra.

Dette var annerledes enn i tradisjonell svātantrika. Den konvensjonelle sannhet ble beskrevet i henhold til yogācāra-filosofien i stedet for svātantrika, selv om ingen av dem ble brukt for å analysere den endelige sannhet.

Filosofien forsikret om at alle fenomener ikke er noe annet enn «spill i sinnhet» og derfor tomme for konkret eksistens – og at sinnet i sin tur var «tomt» for definerende egenskaper. Mens den gjorde det, påpekte den imidlertid forsiktig at ethvert slikt eksempel ville være en tilnærmelse og ikke den endelige sannhet. Gjennom slike utsagn blir den filosofiske skolen ofte forvekslet med svātantrika eller yogācāra, selv om en prāsaṅgika-tilnærmelse blir brukt i analysen.

Tibetansk madhyamaka

Tibetansk klassifisering av skolene

Madhyamaka har blitt kategorisert forskjellig i India og Tibet. I sitt verk tattvaratnāvalī, klassifiserte Advayavajra madhyamaka-filosofene i «de som opprettholder ikke-dualiteten fra lignelsen om en  illusjon» (मायोपमाद्वयवादिन्, māyopamādvayavādin)  og «de som opprettholder ikke-plasseringen i noen dharma» (सर्वधर्माप्रतिष्ठानवादिन्, sarvadharmāpratiṣṭhānavādin); i madhyamakaṣaṭka forutsetter han en spesiell vajrayānaform av madhyamaka. I tibetansk buddhisme blir det lagt vekt på forskjellen mellom svātantrika og prāsaṅgika. Klassifiseringen er likevel mer komplisert, og blir beskrevet av den nederlandske orientalisten Guy Newman på følgende måte:

 Rangtong (རང་སྟོང་), et begrep som ble introdusert av Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན་, 1292–1361), og som benekter enhvert iboende selv eller en iboende natur. Dette inkluderer:
 Svātantrika (ष्वातन्त्रिक)
 Sautrāntika svātantrika madhyamaka - Bhāviveka
 Yogācāra svātantrika madhyamaka - Śāntarakṣita og Kamalaśīla, den eldste buddhistiske lære som ble introdusert i Tibet
 Prāsaṅgika (प्रासङ्गिक), basert på Buddhapālita og Candrakīrti. Innenfor prāsaṅgika, kan en videre inndeling bli gjort:
 Intellektuell tomhet, som er oppfattet som en ren negasjon. Dette er synspunktet til Je Tsongkhapa (ཙོང་ཁ་པ།, 1357–1419) og gelugpaskolen, som avviser ethvert om en absolutt virkelighet hinsides ren tomhet. 
 Erfaringsmessig tomhet, som blir erkjent når forståelsen av intellektuell tomhet viker for erkjennelsen av (རིག་པ, rigpa) den sanne sinnets natur (स्वसंवेदन​, svasaṃvedana). Dette er synet til nyingma (dzogchen eller atiyoga) og sakya.
 Shentong (གཞན་སྟོང་), systematisert av Dolpopa Sherab Gyaltsen, er basert på tathāgatagarbha-lærdommer og er påvirket av Śāntarakṣitas yogācāra-madhyamaka. Den sier at sinnets natur skinner gjennom når tomheten har blitt erkjent. Denne tilnærmelsen er dominerende i jonang, og kan også bli funnet i kagyu.

Madhyamakafilosofien fikk en sentral plass i alle tibetanske skoler, men med to distinkte variasjoner, nemlig shentong og den senere gelupa-skolens strikte prāsaṅgika-tolkningen av «tomhet». Shentong er en videreutvikling av yogācāra madhyamaka som inkorporerer tathāgatagarbha i sin lære, og uttaler at virkeligheten som åpenbares gjennom forståelsen av tomhet er en lysende oppmerksomhet som virkelig eksisterer. Shentong blir fortsatt overlevert i nyingma, kagyu og jonang. Tsongkhapa, og senere gelugpatradisjonen, benektet denne lysende oppmerksomhetens eksistens og anser sin egen fortolkning som den endelige sannhet om sunyata.

Selv om madhyamaka er inndelt i forskjellige lærer, kan den store forskjellen mellom svātantrika og prāsaṅgika være mellom to stilarter innenfor tenkning og argumentering, og dette skillet er i seg selv eksklusivt tibetansk. Tibetanske lærde var veldig klar over alternative underkategorier av madhyamaka, men senere tibetansk doksografi holdt fast ved denne nomenklatur. Det finnes ikke beviser på en indisk forgjenger til dette skismet, og det er usikkert i hvilken grad indiske og tibetanske skribenter stod på hver sin side i disse synspunkter, eller om de bare hadde en generell oppfatning. Både prāsaṅgikas og svātantrikas siterte materiale fra āgamaene for å underbygge sine argumenter.

Svātantrika

Bhāviveka (500–578) var den første kjente personen med dette synspunktet, slik det er blitt lagt frem i hans kommentarer til verker av Nāgārjuna og hans kritiker Buddhapālita (470–550). Svātantrika (ष्वातन्त्रिक) er sanskrit og refererer til autonomi. Begrepet ble oversatt tilbake til sanskrit fra det ekvivalente tibetanske begrepet.

Svātantrika hevder at konvensjonelle fenomener har konvensjonell essensiell eksistens, men uten å ha en endelig eksisterende essens. På denne måten trodde de at de var istand til å foreta positive eller «autonome» forsikringer om sannheter ved å ta i bruk syllogistisk logikk, fordi de var i stand til å formidle et fastslått utsagn som hadde noe til felles både hos tilhengere og motstandere. Begge deler benyttet den samme form for gyldig kognisjon for å fastslå det. Navnet svātantrika kommer av denne kvalitet, hvor man er i stand til å bruke autonome argumenter i en debatt.

Jamgön Ju Mipham Gyatso (Ju Mipham; འཇུ་མི་ཕམ་འཇམ་དབྱངས་རྣམ་རྒྱལ་རྒྱ་མཚོ, 1846–1912) forklarte at det å bruke positive forsikringer i en logisk debatt kunne tjene en brukbar hensikt, enten ved å debattere med ikke-buddhistiske skoler eller ved å bevege en studerende fra et grovere til en mer sublimt synspunkt. På samme måte, å diskutere det omtrentlige vil hjelpe studerende som har problemer når de bare bruker prāsaṅgika til å nærme seg forståelsen av den endelige sannhet. Ju Mipham følte at den endelige ikke-oppregnede sannhet om svātantrika ikke var annerledes enn den ultimate sannhet om prāsaṅgika. Han følte at den eneste forskjellen mellom dem var men hensyn til hvordan de diskuterte konvensjonell sannhet og i deres tilnærmelsesmåte til presentasjon av veien.

Prāsaṅgika

Den sentrale teknikk som blir foretrukket av prāsaṅgika er å vise at gjennom prasaṅga (reductio ad absurdum) er ethvert positivt utsagn (slik som «asti» eller «nāsti», eller «det er» eller «det er ikke») eller synspunkt angående fenomener må betraktes som utelukkende konvensjonelt (saṃvṛti  eller lokavyavahāra).

Prāsaṅgika hevder at det ikke er nødvendig for motstandere og tilhengere å bruke den samme type gyldig argument om et felles emne (som de gjør i svātantrika); det er faktisk mulig å endre motstanderens oppfatning gjennom et reductio-argument.

Buddhapālita og Candrakīrti var de store hovedtalsmennene for denne tilnærmelse. Den tibetanske læreren Longchenpa (ཀློང་ཆེན་རབ་འབྱམས་པ, 1308–1364) merket seg at Candrakīrti foretrakk prasaṅga spesielt når han analyserte det endelige, men ellers kom han med positive forsikringer. Hans sentrale tekst, madhyamakāvatāra («veiledning til middelveien») er strukturert som en beskrivelse av veiene og praksisens resultat, som er bygd opp av positive forsikringer. Selv de som er aller mest tilhørende prāsaṅgika gjør derfor positiv bruk av utsagn når de diskuterer veien eller praksisen, men bruker prasaṅga spesifikt når de analyserer den ytterste sannhet.

Tsongkhapa

Gelugskolen ble grunnlagt gjennom Je Tsongkhapas (ཙོང་ཁ་པ།, 1357–1419) reformer av kadampa-tradisjonen til Atiśa (অতীশ, 980–1052). De to fundamenter i Tsongkhapas filosofi er karuṇā (medlidenhet) og innsikt i tomheten (śūnyatā). Gelug er gjerne betraktet som temmelig adskilt fra de andre tibetanske skolene, men ifølge den amerikanske filologen Alexander Berzin er opprinnelsen til gelug mye mer nyansert.

I sitt verk et osean av argumentasjon, kommenterer Tsongkhapa verket mulamadhyamakakārikā av Nāgārjuna. Ifølge Tsongkhapa benytter Nāgārjuna begrepet śūnyatā for å referere til virkelighetens natur:

Dette er i harmoni med prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers:

Selv om Tsongkapa argumenterte med synspunkter som tilhørte yogācāra tidlig i sin karriere, er hans senere forståelse utgått fra Candrakīrti, som sier at i konvensjonell forstand finnes det entiteter med speseille egenskaper, men til syvende og sist er disse kvalitetene ikke uavhengige essenser. Men ettersom denne tomheten er virkelig for alt som eksisterer, kan også denne tomheten betraktes som en essens, men ikke i betydningen en uavhengig essens. Candrakīrti formulerte en endelig negasjon ved å si at selv benektelsen av svabhāva innebærer ...

Shentong - Jonangpa

Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), grunnleggeren av jonangpa, kalte sin syntese for mahāmādhyamaka (महामाध्यमक​), den «store middelveien». Han betraktet tathāgatagarbha som ensbetydende med den sanne tomhet. Dette synspunktet ble benektet av Tsonghkhapa.

Betydning i østasiatisk buddhisme

I Øst-Asia var innflytelsen til madhyamaka mer kortvarig og mindre omfattende. Madhyamaka i Kina ser ikke ut til å ha hatt samme tilgang på alle tekstene av indiske madhyamaka-filosofer på samme måte som i Tibet. Taishō Tripiṭaka eller Taishō shinshū daizōkyō som er en utgave av den kinesiske buddhistiske kanon, inneholder oversettelser av 15 indiske madhyamakatekster i bind 30 (中觀部, zhōngguānbù). Skolen har likevel historisk interesse, og har påvirket de andre buddhistiske skolene. Dens filosofi finner vi indirekte flettet inn i andre skoler, men dens eksplisitte rolle – som en separat skole, ble kortvarig.

Den kjente kucharske oversetteren Kumārajīva (鳩摩羅什, 334–413) oversatte tre madhyamakatekster til kinesisk. I året 409 foretok han en oversettelse av Nāgārjuna’s grunnleggende tekst en avhandling om middelveien. Oversettelsen foregikk i «det 11. året av Hóngshǐ (弘始, 399–416) under Yáo qín dynastiet (姚秦) på Ta-klosteret (大寺)». Dette var et av sekstenkongerikene i Kinas historie, grunnlagt av den qiangiske Yáo-familien. Oversettelsen bestod av fire bokruller, og den kinesiske tittelen var Zhōnglùn (中論). Oversettelsen inneholder også en kommentar av den indiske madhyamakafilosofen *Vimalākṣa (विमलाक्ष​), også kjent under det rekonstruerte navnet *Piṅgala (पिण्गल​, kinesisk: 青目, Qingmu).

I året 409 foretok han også en oversettelse av Nāgārjuna's verk avhandling om de 12 portene på samme sted. Oversettelsen bestod av en bokrull og hadde den kinesiske tittelen Shíèrménlùn (十二門論). Rekonstruerte titler på sanskrit er *dvādaśadvāraśāstra (ड्वादशद्वारशास्त्र​), *dvādaśamukhaśāstra (ड्वादशमुखशास्त्र​) og *dvādaśanikāyaśāstra (ड्वादशनिकायशास्त्र​). I 1982 ble en engelsk utgave av teksten utgitt av Nan Huai-Chin.

I året 404 oversatte han de hundre versenes avhandling i den gamle hovedstaden Chang'an (長安). Dette er en tekst av som ble skrevet av Vasu og er en kommentar til vers som ble skrevet av Āryadeva. Den kinesiske oversettelsen bestod av to bokuller, og den kinesiske tittelen var Bǎilùn (百論). Den rekonstruerte tittelen på sanskrit er *śatakaśāstra (शतकशास्त्र​) eller *śataśāstra (शतशास्त्र​).

I kinesisk buddhisme ble madhyamaka kjent som «de tre avhandlingers skole» (三論宗, sān lùn zōng) og Kumārajīva regnes tradisjonelt som grunnleggeren. Hans disippel Sēngzhào (僧肇, 384–414) fortsatte å fremme madhyamaka, og skrev flere verker fra dette standpunktet.

«De tre avhandlingers skole» ble utbredt av Jízàng (吉藏, 549–643), en persisk buddhistmunk og profilert forfatter som skrev kommentarer til disse avhandlingene. Et av hans verker heter «meningen med de to sannheter» (二諦意, Èrdì Yì), og omhandler skillet mellom den konvensjonelle og den ultimate sannhet. I teksten siterer han sin egen lærer:

Jízàng skrev også kommentarer til lotussūtraen, vimalakīrtisūtraen og tathāgatagarbha-lærdommer. Alt i alt, skrev han nesten 50 bøker i løpet av sin levetid. Noen av hans mest kjente verker om madhyamaka er:

 «Kommentar til madhyamakaśastra» (中觀論疏, Zhōngguānlùn shū, 20 bokruller)
 «Essay om de to sannheter» (二諦章, Èrdì zhāng)
 «Kommentar til Śatakaśāstra» (百論疏, Bǎilùn shū, 9 bokruller)
 «Kommentar tl avhandlingen om de 12 porter» (十二門論疏, Shí èr mén lùn shū, 6 bokruller)
 «Den dypsindige mening i de tre avhandlinger» (三論玄義, Sānlùn xuányì, 1 bokrull)
 «Meningen med de to sannheter» (二諦意, Èrdì Yì, 3 bokruller)
 «Avhandling om mysteriet med mahāyāna» (大乘玄論, Dàshèng xuánlùn, 5 bokruller)

Skolen påvirket ikke bare buddhismen i Kina, men også østasiatisk buddhisme generelt, og vi kan derfor bruke samlebetegnelsen østasiatisk madhyamaka. Skolen ankom Korea under den koreanske benevnelsen samnon. I japansk buddhisme kjennes skolen under navnet sanron-shū (kanji: 三論宗, hiragana: さんろんむね, katakana: サンランムネ). Skolen ble grunnlagt i Japan i året 625 under Naraperioden.

Noen ganger nevnes māhaprajñāpāramitōpadeśa som en fjerde avhandling som har hatt stor påvirkningskraft, og noen ganger snakker man om «de fire avhandlingers skole» (四論, silun zong). Denne fjerde teksten er en eksegese til den store prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers (som er en del av den store prajñāpāramitāsūtraen), og er utelukkende bevart i en kinesisk oversettelse. Eksegesen tilskrives Nāgārjuna og tolker denne monumentale teksten i henhold til de filosofiske standpunktene til madhyamaka.

Zen

Den kinesiske Chán-buddhismen, og dens japanske avlegger Zen, overtok madhyamaka, og laget sin egen versjon av den. Dette påvirket Zen's tilsynelatende «ikke-logiske» måte å formidle den «absolutte sannhet» på.

Thích Nhất Hạnh

Thich Nhat Hanh explains the Madhyamaka concept of emptiness through the related concept of interdependence. In this analogy, there is no first or ultimate cause for anything that occurs. Instead, all things are dependent on innumerable causes and conditions that are themselves dependent on innumerable causes and conditions. The interdependence of all phenomena, including the self, is a helpful way to undermine mistaken views about inherence, or that one's self is inherently existent. It is also a helpful way to discuss Mahayana teachings on motivation, compassion, and ethics. The comparison to interdependence has produced recent discussion comparing Mahayana ethics to environmental ethics.

Moderne madhyamaka

Påvirkning av Advaita vedanta

Moderne vestlig forståelse

Noter

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 Madhyamika ved Rigpawiki.org (Rigpa Shedra)