Nordøykjempemoa

Nordøykjempemoa (Dinornis novaezealandiae) var en av moafuglene (Dinornithiformes) som levde på New Zealand, og den var endemisk for Nordøya. Arten er én av to arter i slekten Dinornis, som videre inngår i kjempemoafamilien (Dinornithidae). Nordøykjempemoaen var utryddet lenge før James Cook kom til øyene i 1769. Ifølge Hume (2017) ble den trolig utryddet av maoriene i tidsrommet 1350–1450.

Biologi 
Nordøykjempemoaen var litt mindre enn sørøykjempemoaen (D. robustus), men allikevel den nest høyeste av de ni moa-artene. Hunnen var størst og kunne bli nærmere 2 meter høy på ryggen. Begge artene i kjempemoaslekten hadde relativt lange, raggete hårlignende fjær, opptil 18 cm lange, som dekket kroppen. Hodet og den lange halsen ble trolig båret i høyde med rygglinjen, og altså ikke med halsen oppreist slik mange skjeletter har blitt montert. Størrelsen varierte også etter habitat, der fugler som levde i busklandskapet i lavlandet ble fysisk større enn de som levde i tett skog i høylandet. Nordøykjempemoaen hadde sitt primærhabitat i lavlandet på Nordøya.

Nordøykjempemoaen var en veldig høy og relativt slank moa, med et relativt lite, bredt og flatt hode med et robust, flatt og lett buet nebb. Hunnene var markant større enn hannene, og de ble cirka  høyere og  tyngre. Hunnene veide omkring  og kunne bli opptil  høye. Hannene veide  og kunne bli opptil  høye.

Inndeling 
Inndelingen følger Worthy & Scofield (2012).

 Palaeognathae, primitive nåtidsfugler
 Notopalaeognathae
 Rheiformes, nandufugler
 Novaeratitae, kasuarfugler, elefantfugler og kivifugler
 Tinamiformes, tinamufugler (pampashøns)
 †Dinornithiformes, moafugler
 †Megalapteryidae, fjellmoafamilien
 †Dinornithidae, kjempemoafamilien
 Dinornis, kjempamoaer
 D. robustus, sørøykjempemoa
 D. novaezealandiae, nordøykjempemoa
 †Emeidae, (småmoafamilien)

Slektskap 
Kladogrammet under følger Bunce et al. (2009).

Referanser

Eksterne lenker 
 

Notopalaeognathae
Utdødde fugler
New Zealands endemiske fugler
Fugler formelt beskrevet i 1843
Dyr formelt beskrevet av Richard Owen