Theresa May

Theresa Mary May (født Brasier 1. oktober 1956 i Eastbourne i East Sussex) er en britisk konservativ politiker som var statsminister i Storbritannia fra 13. juli 2016 til 24. juli 2019. David Cameron trakk seg etter folkeavstemningen som ga flertall for at Storbritannia skulle gå ut av Den europeiske union. May var landets andre kvinnelige statsminister, etter Margaret Thatcher.

Theresa May ble medlem av underhuset i 1997 for valgkretsen Maidenhead i Windsor i Berkshire. Hun var innenriksminister fra 2010 til 2016. Hennes politiske ståsted er beskrevet som liberalkonservativ. Hun var leder av Det konservative partiet fra partiets ledervalg i juli 2016 til 7. juni 2019.

Etter flere mislykkede forsøk på å få flertall i underhuset for en avtale med Den europeiske union (EU) om Storbritannias utmelding av unionen kunngjorde May den 24. mai 2019 at hun vil gå av som statsminister.

Liv og virke

Bakgrunn 
Theresa Brasier ble født i Eastbourne som eneste barn til Zaidee Mary (født Barnes, 1928–1982) og  Hubert Brasier (1917–1981). Faren var prest i Church of England (den anglikanske kirke). Begge hennes foreldre døde brått, faren i en bilulykke.

May gikk på offentlig barneskole og grammar school, og dessuten en kortere tid på en uavhengig katolsk skole. Hun begynte først på Heythrop Primary School i Oxfordshire, deretter på St. Juliana's Convent School for Girls, en katolsk skole i Begbroke. Som 13-åring vant hun en skoleplass ved Holton Park Girls' Grammar School i Wheatley. I 1971 ble skolen stengt mens hun fortsatt gikk der, og ble til Wheatley Park Comprehensive School.

Etter denne grunnutdannelsen flyttet hun til Oxford og studerte geografi ved St Hugh's College ved Universitetet i Oxford.

Fra 1977 til 1983 arbeidet May hos Bank of England og fra 1985 til 1997 hos Association for Payment Clearing Services. Hun var samtidig lokalpolitiker for London-bydelen Mertons Durnsford Ward.

Opposisjonspolitiker 
Theresa May stilte til valg til Underhuset i 1992 og 1994, men ble ikke valgt inn. I parlamentsvalget i 1997 stilte hun igjen til valg, denne gangen for den nyopprettede valgkretsen Maidenhead, og ble valgt inn i Underhuset. May har innehatt en rekke roller i skyggekabinettene ledet av William Hague, Iain Duncan Smith, Michael Howard og David Cameron, blant annet skyggeleder av underhuset og skyggeminister for sysselsetting og pensjoner. Hun var også styreleder i det konservative parti fra 2002 inntil 2003.

Innenriksminister 
Etter sammensetningen av David Camerons første koalisjonsregjeringen etter parlamentsvalget i 2010, ble May utnevnt til innenriksminister og kvinne- og likestillingsminister, sistnevnte inntil 2012. Hun ble utnevnt til samme verv, etter den konservative seieren som følge av parlamentsvalget i 2015. Dermed ble hun den innenriksminister med lengst tjenestetid siden James Chuter Ede (innenriksminister 1945–1951). Hun har arbeidet for politireform, innført en hardere linje innen narkotikahåndheving og introdusert restriksjoner på innvandring.

Hun ble som innenriksminister den fjerde kvinnen til å inneha en av Storbritannias «Great Offices of State», etter (i rekkefølge etter ansiennitet) Margaret Thatcher (statsminister), Margaret Beckett (utenriksminister) og Jacqui Smith (innenriksminister). 

Inntil hun i juli 2016 ble utnevnt til statsminister var hun med sine  den innenriksminister som hadde tjenestegjort lengst på over 60 år siden James Chuter Ede. Utnevnelsen av May som innenriksminister kom noe uventet da Chris Grayling hadde tjenestegjort som skyggeinnenriksminister i opposisjon.

Mays debut som innenriksminister bestod blant annet i å reversere flere av Labour-regjeringens tiltak på datainnsamling og overvåking i England og Wales. Ved hjelp av Identity Documents Act 2010 effektuerte hun avskaffelsen av Labour-regjeringens National Identity Card og databaseoppsett og reformerte forskriften om oppbevaring av DNA-prøver fra mistenkte og kontroll av kameraovervåking. Den 20. mai 2010 annonserte May utsettelse av deportasjon til USA av den påståtte datahackeren Gary McKinnon. Hun suspenderte også registreringsordningen for pårørende til barn og sårbare mennesker, hvor May uttalte at tiltakene var «svært strenge. Du ble antatt å være skyldig til du ble bevist uskyldig, og fortalt at du igjen kunne arbeide med barn.»

 
Den 4. august 2010 ble det rapportert at May ville avvikle Labour-regjeringens foreslåtte lov om besøksforbud (go orders) for å beskytte kvinner fra vold i nære relasjoner. Dette ble etterfulgt den 6. august 2010 av lukkingen av det tidligere offentlige databasen «ContactPoint» som inneholdt 11 millioner mindreårige designet for å beskytte barn i kjølvannet av Victoria Climbié-barnemishandlingsskandalen.

Den 2. juni 2010 opplevde May sin første store nasjonale sikkerhetshendelse som innenriksminister med skuddene i Cumbria. Hun holdt sin første store tale i Underhuset som innenriksminister i en uttalelse om denne hendelsen. Senere besøkte hun ofrene sammen med statsministeren.

May nektet i juni 2010 den indiske muslimske læreren Zakir Naik innreise inn i Storbritannia. Ifølge avisen The Telegraph, ble en av innenriksdepartementets tjenestemenn som var uenige med denne beslutningen, suspendert. Mot slutten av juni 2010 annonserte May planen for et midlertidig tak på visum for immigranter fra ikke-EU land. Grepet vakte bekymring om virkningen på den britiske økonomien.

I august 2013 støttet May interneringen av David Miranda, partneren til The Guardian-journalisten Glenn Greenwald, i henhold til Terrorism Act 2000, hvor hun uttalte at kritikere av handlingene til Metropolitan Police trengte å «tenkte på hva de tolererer». Den adelige liberaldemokraten og den tidligere riksadvokaten Ken Macdonald anklaget May for et «stygt og uhjelpsomt» forsøk på å implisere de som var bekymret for politiaksjonen av å «tolerere terrorisme». High Court anerkjente senere at det var «indirekte konsekvenser for pressefriheten», men slo fast at forvaringen var lovlig.

May var pådriver for lovgivningen som har fått klengenavnet snokervedtektene, som krever at leverandører av internett- og mobiltjenester måtte ta vare på informasjon om internettbruk, telefonsamtaler og e-post i opptil ett år, slik at politiet kan be om tilgang til informasjonen mens de etterforsker en forbrytelse. Liberaldemokratene blokkerte første forsøk, men etter at det konservative partiet fikk majoriteten som et resultat av valget 2015, annonserte May at en ny Draft Investigatory Powers Bill tilsvarende den tidligere Draft Communications Data Bill, men med noen begrensede rettigheter og mer tilsyn.

Politi og kriminalitet 
May kunngjorde i en tale på Association of Chief Police Officers' (ACPO) konferanse den 29. juni 2010 radikale kutt i Innenrikdepartementets budsjett som ville føre til en reduksjon i antall stillinger i politiet. I juli 2010 presenterte May et forslag for en grunnleggende gjennomgang av den tidligere Labour-regjeringens sikkerhets- og anti-terror-lovgivning, inkludert muligheten til «stopp og søk», og for en gjennomgang av 28-dagers begrensning på internering av mistenkte terrorister uten siktelse.

Den 26. juli 2010 annonserte May en reformpakke for politivirksomheten i England og Wales i Underhuset. Den sentrale politienheten opprettet av Labour-regjeringen, Soca (Serious Organised Crime Agency), skulle erstattes av et nytt National Crime Agency. I samsvar med det konservative partiets flaggskipforslag om et «Big Society» basert på frivillig innsats i valgprogrammet fra 2010, foreslo også May å øke rollen til sivile «reservister» i  kriminalitetskontroll. Reformene ble avvist av Labour-opposisjonen.

Som et resultat av at noen medlemmer av Black Bloc vandaliserte angivelige skatteunndragende butikker og bedrifter på dagen til 26. mars UTC-marsjen, offentliggjorde innenriksministeren reformer som hindret retten til å protestere, inkludert å gi politiet ekstra myndighet til å fjerne masker fra personer samt til å overvåke sosiale nettverkssteder for å forhindre illegale protester som ikke var godkjent av politiet eller varslet til politiet.

I juli 2013 mottok May statistikken som viste en nedgang i kriminaliteten på 10 % under koalisjonsregjeringen, mens det samtidig var muligheter til å foreta innsparinger. Hun sa at dette var delvis på grunn av at regjeringen hadde fjernet byråkrati for å gi politiet mulighet til å konsentrere seg om kriminalitetsbekjempelse.

I 2014 holdt Theresa May en tale til Police Federation, hvor hun kritiserte mange aspekter av kulturen i politiet. I talen uttalte hun:

Den 9. desember 2010, i kjølvannet av de voldelige studentdemonstrasjonene i det sentrale London på grunn av økningen i skolepenger til høyere utdanning, roste May handlingene til politiet i å kontrollere demonstrasjonene, men ble beskrevet av The Daily Telegraph som «under et økende politisk press» på grunn av håndteringen av protestene.

I desember 2010 erklærte May at utplassering av vannkanoner hos politistyrker i Fastlands-Storbritannia var en operativ beslutning som ledende polititjenestemenn så langt hadde motsatt seg. Hun avviste bruk av vannkanoner etter de omfattende opptøyene sommeren 2011 og sa: «Måten vi utfører politiarbeid i Storbritannia er ikke gjennom bruk av vannkanoner. Måten vi utfører politiarbeid i Storbritannia er gjennom samtykke fra lokalsamfunn.» May uttalte: «Jeg fordømmer helt volden i Tottenham  ... En slik mangel på respekt for offentlig sikkerhet og eiendommen vil ikke bli tolerert, og Metropolitan Police har min fulle støtte i å gjenopprette orden.»

I kjølvannet av opptøyene oppfordret May om at så mange som mulig av de unge kriminelle som var involvert ble identifisert. Hun sa: «Da jeg var i Manchester i forrige uke, fikk jeg spørsmål om anonymiteten til mindreårige som er funnet skyldig i forbrytelser av denne typen. The Crown Prosecution Service skal beordre aktorene til å søke om at anonymitet kan oppheves i saker mot mindreårige i de tilfeller de tror det er i offentlighetens interesse. Loven beskytter for tiden identiteten til noen mistenkte som er under 18 år gamle, selv om de er dømt, men det åpner også for en søknad om å ha slike restriksjoner opphevet, hvis det anses hensiktsmessig.» May la til at «det jeg har bedt om er at CPS' veiledning bør gå til aktorene for å si at der det er mulig, bør de be om at anonymitet til mindreårige som er funnet skyldig i kriminell aktivitet skal heves».

Antisosial oppførsel 
May foreslo den 28. juli 2010 en gjennomgang av Labour-regjeringens lovgivning om antisosial oppførsel og varslet avskaffelsen av «Anti-Social Behaviour Order» (ASBO). Hun viste til det høye nivå av feil der nesten halvparten av ASBOene mellom 2000 og 2008 ble brutt, noe som førte til «fasttrack» kriminelle domfellelser. May foreslo en mindre straffebasert, mer nærmiljøbasert tilnærming til å takle sosial uorden. May foreslo at antisosial oppførsel-retningslinjen «må bli snudd på hodet», reversere ASBOens rolle som flaggskip innen kriminallovgivningen slik den var under Labour. De tidligere Labour-innenriksministrene David Blunkett (som introduserte ASBOene) og Alan Johnson uttrykt sin misnøye med forslagene.

Narkotikapolitikken 

Innenriksminister May besluttet i juli 2013 å forby den stimulerende planten khat, mot rådene til Advisory Council on the Misuse of Drugs (ACMD). ACMD kom frem til at det var «ikke tilstrekkelig bevis for» det forårsaket helseproblemer. May forklarte endringen i klassifiseringen slik: «Beslutningen om å kriminalisere khat er en fin balansegang og tar hensyn til vitenskapelige ekspertråd og disse bredere bekymringer», og pekte ut at produktet allerede hadde blitt gjort ulovlig i majoriteten av medlemslandene i EU, så vel som de fleste av G8-landene, inkludert Canada og USA. En rapport på khatbruken publisert av ACMD i januar 2013 hadde bemerket at produktet var satt i sammenheng med «akutte psykotiske episoder», «kronisk leversykdom» og familiesammenbrudd. Den konkluderte likevel med at det var ingen risiko for skade for de fleste brukere, og anbefalte at khat forble ukontrollert da det manglet gode nok bevis for disse sammenhengene.

Den liberaldemokratiske ministeren Norman Baker beskyldte May for å undertrykke forslag til behandling i stedet for å rettsforfølge mindre narkotikalovbrytere fra en rapport om narkotikapolitikken på oppdrag fra innenriksdepartementet. Innenriksdepartementet benektet at dets tjenestemenn hadde vurdert dette som en del av sin strategi. Baker siterte vanskeligheter i arbeidet med May som årsaken til hans avgang fra innenriksdepartementet i oppkjøringen til valget 2015.

Innvandring 
May lovet i 2010 å bringe nivået på netto migrasjon ned til mindre enn 100 000. I februar 2015 rapporterte den britiske avisen The Independent at «Office for National Statistics (ONS) annonserte at netto migrasjon var på 298 000 migranter til Storbritannia i de 12 månedene som ledet opp til september 2014, opp fra 210 000 året før.» Totalt 624 000 personer innvandret til Storbritannia i det året som sluttet september 2014 og 327 000 forlot i samme periode. Statistikkene viste «betydelig økning i migrasjon blant både ikke-EU-borgere - opp 49 000 til 292 000 - og EU-borgere, som økte med 43 000 til 251 000».

May forkastet EUs forslag om obligatoriske flyktningkvoter. Hun sa at det var viktig å hjelpe mennesker som lever i krigssoneregioner og flyktningleirer, men «ikke de som er sterke og rike nok til å komme til Europa». I mai 2016 The Daily Telegraph meldte at hun hadde forsøkt å spare GBP 4 millioner ved å avvise et etterretningsprosjekt for å bruke fly overvåking for å oppdage båter med ulovlige innvandrer.

Familieinnvandring 

Innenriksminister May annonserte i parlamentet den 11. juni 2012 at nye restriksjoner ville bli introdusert, med hensikt å redusere antall av familieinnvandring fra utenfor Det europeiske økonomiske samarbeidsområde. Endringene var hovedsakelig ment å gjelde for nye søkere etter 9. juli 2012.

De nye reglene trådte i kraft fra den 9. juli 2012 slik at bare de britiske borgere som tjener mer enn 18 600 pund kan bringe sin ektefelle eller sine barn til Storbritannia. Dette tallet vil stige betydelig i de tilfellene der visumsøknader også er gjort for barn. Prøvetid for partnere på to år ble økt til fem år. Reglene forhindrer voksne og eldre pårørende fra å bosette seg i Storbritannia med mindre de kan vise at, som et resultat av alder, sykdom eller uførhet, de krever en grad av langsiktig personlig pleie som bare kan leveres av en slektning i Storbritannia.

Et parlamentsmedlem, som var bekymret for dette, stilte et spørsmål til innenriksminister May om hun hadde undersøkt eller ikke hvilken innvirkning dette ville ha på lokalsamfunn og familier med moderat inntekt, men han fikk ikke noen direkte svar. Liberty konkluderte med at de nye reglene viste lite aktelse til effekten de ville ha på ekte familier. 
Parlamentarikergruppen om migrasjon utførte en faktabasert gransking av virkningen av reglene og konkluderte i sin rapport at reglene forårsaket at svært små barn kunne bli skilt fra sine foreldre, og kunne sende britiske statsborgere i eksil fra Storbritannia.

Utvisningssaker 

Under det konservative partiets konferanse den 4. oktober 2011, mens man argumenterte at menneskerettsloven måtte endres, ga May et eksempel på en utlending som domstolene hadde avgjort at kunne forbli i Storbritannia, «fordi — og jeg finner ikke på dette — han har en katt som husdyr». Som svar ga Royal Courts of Justice en uttalelse som avviste at dette var årsaken til domstolens avgjørelse i den saken, og uttalte at den virkelige årsaken var at han var i et genuint forhold med en britisk partner, og å eie et kjæledyr, katt, var bare et av mange bevis som ble gitt for å vise at forholdet var «genuint». Innenriksdepartementet hadde unnlatt å bruke sine egne regler for håndtering av ugifte partnere til personer bosatt i Storbritannia. Amnesty International uttalte at Mays kommentarer bare ga drivstoff til «myter og misforståelser» om menneskerettsloven og justisminister Kenneth Clarke kalte senere Mays kommentarer «latterlig og barnslig».

I juni 2012 ble May ilagt rettergangsstraff av dommer Barry Cotter, og ble anklaget for «uakseptabel og beklagelig oppførsel» for å skulle ha vist mangel på respekt for en juridisk avtale om å frigi an algerier fra et britisk interneringssenter for innvandrere. Da hun til slutt ga lov til at fangen ble satt fri, førte det til at May unngikk ytterligere sanksjoner, slik som bøter eller fengsel.

May besvarte en høyesterettsavgjørelse i november 2013 om å omgjøre forgjengeren Jacqui Smiths beslutning om å frata statsborgerskapet til den irakisk-fødte terrormistenkte Al Jedda med å beordre statsborgerskapet inndratt for andre gang, noe som gjør ham til den første personen som to ganger har blitt fratatt britisk statsborgerskap.

I saken om deportasjonen av den psykisk syke nigerianske mannen Isa Muazu anklaget Roger Roberts May for å være villig til å la noen å dø «for å score et politisk poeng». I ølge Muazus advokater hadde May arrangert for asylsøkeren, som det ble sagt var «nær døden» etter en 100-dagers sultestreik, skulle bli deportert ved hjelp et innleid privat jetfly. For å styrke innenriksdepartementets tøffe holdning til «slutten på livet»-plan som angivelig tilbudt til Muazu, som var en av flere sultestreikende i Harmondsworth Immigration Removal Centre.

Abu Qatada-deportasjonen 

Abu Qatada er en radikal imam som ble arrestert i Storbritannia i 2002. En rekke  innenriksministre klarte ikke å få saken løst. Den 7. juli 2013 ble han deportert til Jordan etter en tiårs lang kamp som har kostet Storbritannia 1,7 millioner pund i saksomkostninger. Deportasjonen var et resultat av en avtale som ble fremforhandlet av May i april 2013 hvorpå Jordan gikk med på å gi Qatada en rettferdig rettergang, samt å avstå fra å torturere ham.

May har ofte pekt på Qatadas deportasjon som en triumf og garanterte i september 2013 at «han vil ikke returnere til Storbritannia» samt erklærte i sin 2016 lederskapskampanjekunngjøring at hun ble fortalt at hun «kunne ikke utvise Abu Qatada», men at hun «fløy til Jordan og forhandlet frem avtalen som fikk ham ut av Storbritannia for godt». Utvisningen av Qatada har også formet Mays syn på Den europeiske menneskerettskonvensjon og Den europeiske menneskerettsdomstol, der hun har uttalt at de har «flyttet målstengene» og har en «sprø tolkning av våre menneskerettighetslover». Som et resultat av dette har May kjempet mot institusjonene samt uttalt at Storbritannia bør vurdere å trekke seg fra dem.

Passkontorets etterslep 
Det britiske passkontoret hadde i midten av 2014 et etterslep i håndteringen av søknader som resulterte i at omtrent 30 000 søknader fikk forsinket behandling. David Cameron antydet at dette hadde skjedd på grunn av at passkontoret hadde mottatt en «høyere enn normalen» økning i søknader i en størrelsesorden av 300 000. Det ble kjent at May et år tidligere, i juli 2013, var blitt varslet om at en økning på 350 000 ekstra søknader kunne forekomme som et resultat av avviklingen av søknadshåndtering utenlands som ble utført som del av finansminister Osbornes spareprogram. Omkring 674 000 pund ble utbetalt til ansatte som hjalp til med å avvikle etterslepet.

Skoleuroen i Birmingham 
I juni 2014 oppsto det en betent offentlig krangel mellom innenriksministeren og utdanningsministeren rundt ansvaret for den påståtte ekstremismen i Birminghams skoler. Statsminister David Cameron grep inn for å løse krangelen og insistere på at May sparket sin spesialrådgiver Fiona Cunningham for å ha publisert et konfidensielt brev til Mays kolleger på Mays nettsted, og at utdanningsminister Michael Gove beklaget til innenriksdepartementets leder for sikkerhet og antiterror, Charles Farr, for dokumenter som havnet på forsiden av The Times.

Kvinne- og likestillingsminister 

May var Kvinne- og likestillingsminister parallelt med at hun var innenriksminister fra 2010 til september 2012, da denne rollen ble overtatt av Maria Miller.

Mays utnevnelse til kvinne- og likestillingsminister ble kritisert av meldemmer av LGBT-rettigheter bevegelsen, fordi hun stemte mot reduksjonen i seksuell lavalder (i 1998) samtutvidede adopsjonsrettigheter for homoseksuelle (i 2002), selv om hun hadde stemt for sivile partnerskap. May senere uttalte under en deltakelse på BBCs Question Time, at hun hadde «endret oppfatning» i relasjon til adopsjon for likekjønnede par. I en artikkel i PinkNews i juni 2010 klargjorde May sitt forslag for forbedring av LGBT-rettigheter inkludert tiltak for å takle homofobi i idretten, ved å ta orde for det britiske samfunnets behov for «kulturell endring».

Den 2. juli 2010 uttalte May at hun ville støtte den tidligere Labour-regjeringens antidiskrimineringslover som var en del av Equality Act 2010 på tross av at hun tidligere hadde vært i mot. Equality Act ble en lov i England, Wales og Scotland den 1. oktober 2010. Hun uttalte dog at en klausul hun kalte «Harman's Law» som ville ha krevd et offentlig organ til å vurdere hvordan de kunne redusere sosioøkonomiske ulikheter når de tar beslutninger om forbruk og tjenester ville bli vraket på grunn av at den var «ubrukelig».

Statsminister

Lederskapsvalget 

Etter at David Cameron i juni 2016 leverte inn sin oppsigelse etter folkeavstemningen om Storbritannias EU-medlemskap, kunngjorde May at hun var kandidat til det konservative partis ledervalg 2016. 

May fremhevet behovet for samling innen både partiet og landet på tross av holdningen til forholdet til EU og argumenterte med at hun kunne tilføre nasjonen «sterkt lederskap» og «positiv visjon». Hun gikk inn for at artikkel 50 (den formelle varslingen av Storbritannias utmelding fra EU) skulle leveres inn før mot slutten av 2016. På spørsmålet om innvandring, gikk hun med på at det var et behov for å gjenvinne mer kontroll over hvor mange mennesker som kommer til Storbritannia fra Europa.

Hun inntok en liberal-konservativ linje som skilte seg fra forgjengeren Margaret Thatchers mer tradisjonelle konservatisme.

I meningsmålinger var May ansett som folkets favoritt, i en meningsmåling utført av Sky News den 30. juni 2016 svarte 47% at May var deres foretrukne konservative kandidat som statsminister. 
Mays støttespillere inkluderer en rekke regjeringsmeldemmer, slik som Amber Rudd, Chris Grayling, Justine Greening, Jeremy Hunt, Michael Fallon og Patrick McLoughlin.

May vant første runde i avstemningen den 5. juli hvor hun fikk støtte fra 165 parlamentsmedlemmer, mens Andrea Leadsom fikk 66 stemmer og Michael Gove fikk 48. 
Ifølge The Guardian var May «nesten sikker som en av de to finalistene». Etter at resultatet ble offentliggjort sa May at hun var «fornøyd» og «takknemlig» for støtten fra de andre parlamentsmedlemmene og bekreftet at hun ønsket å samle partiet og Storbritannia, å forhandle en «best mulig avtale for når vi forlater EU», samt å «gjøre at Storbritannia fungerer for alle». De to kandidatene med færrest stemmer, Liam Fox og Stephen Crabb, øyeblikkelig fremførte sin støtte for May. May kom på førsteplass i den andre valgomgangen den 7. juli med et overveldende flertall på 199 parlamentsmeldemmer mot 84 for Leadsom og 46 for Gove, som ble eliminert. Etterpå uttalte May at hun var henrykt for støtten blant parlamentsmedlemmene, og hun fortsatte til en avstemning blant det konservative partiets meslemmer opp mot Leadsom.

Den 11. juli annonnserte Leadsom at hun trakk seg fra ledervalget kun timer etter at May adde gjort sin første valgkamptale, hvor hun grunnla det med sin mangel på støtte blant konservative parlamentsmedlemmer som et hinder for å bli en troverdig statsminister. 
Som den siste gjenstående kandidaten ble May utpekt som leder av det konservative partiet den kvelden. Kort tid deretter ble May defakto leder av det konservativet den 11. juli 2016 og David Cameron opplyste at han ville innlevere sin oppsigelse som statsminister to dager senere noe som gjorde May til Storbritannias andre kvinnelige statsminister etter Margaret Thatcher.

Virke som statsminister 

Etter å ha bli utnevnt av dronning Elisabeth II den 13. juli 2016 ble May den andre kvinnelige statsminister i Storbritannia etter Margaret Thatcher, og den første kvinnelige britiske statsminister i det 21. århundre. May fortalte media den 12. juli 2016 at hun var «beæret og ydmyk» av å bli statsminister.

«Kilder nær til fru May» uttalte at det ikke ville bli holdt et tidlig valg. Den 15. juli reiste May til Edinburgh for å møte førsteminister Nicola Sturgeon for å forsterke tilknytningen Scotland og resten av nasjonen. «Jeg kommer hit for å vise mitt engasjement for å bevare denne spesielle union som har holdt ut i århundrer,» uttalte M;ay.

Hun utnevnte også nye regjeringsmedlemmer, og  flere fremtredende medlemmer, inkludert seks av Camerons ministre ble fjernet fra sine poster.

De tidlige utnevnelsene ble tolket både som et forsøk på å gjenforene det konservative partiet i kjølvannet av Storbritannias avstemning om å forlate EU samt et «skifte mot høyre», ifølge The Guardian.

Selv om May hadde støttet å fortsette i EU, utnevnte hun tilhenegere av Brexit til nøkkelposisjoner med ansvar for fremforhandlingen av Storbritannias uttreden fra Den europeiske union, deriblant utenriksministeren, Ministeren for uttreden fra EU og handelsministeren.

Av de totalt 25 medlemmene av May-regjeringen (inkludert May selv), støttet syv Brexit, mens de 18 andre støttet å bli. May utnevnte tidligere borgermester i London Boris Johnson som utenriksminister, tidligere energi- og klimaendringsminister Amber Rudd til Innenriksminister og tidligere utenriksminister og forsvarsminister Philip Hammond som hennes Chancellor of the Exchequer.

May avviklet Departementet for energi og klimaendringer, og la spørsmålet omkring klimaendringer innunder ansvarsområdet til det nye departementet for næringsvikrsomhet, energi og industriell strategi. Endringen ble kritisert av blant andre Greenpeace, som uttrykket bekymring for at regjeringen unnlot å se trusselen fra klimaendringer, og av Friends of the Earth

May-regjeringen utsatte den endelige godkjennelsen av atomreaktoren Hinkley Point C i juli 2016, et prosjekt som May hadde vært i mot da hun var innenriksminister.

May hadde høy oppslutning i løpet av sin første uke som statsminister. Resultatet av en spørreundersøkelse Ipsos MORI offentliggjorde 14. juli indikerte at 55 prosent av de spurte mente at May var passende som statsminister, mens 23 prosent mente at opposisjonslederen Jeremy Corbyn ville være en god statsminister.

Den 18. juli 2016 spurte George Kerevan henne om hun var forberedt på å autorisere drapet på hundre tusen uskyldige personer ved et atomangrep under en «Trident-høring» i Underhuset. May svarte bekreftende:

Den 20. juli 2016 deltok May for første gang i Statsministerens spørsmål, derefter foretok hun sin første utenlandsreise som statsminister hvor hun besøkte Berlin for å ha samtaler med den tyske kansleren Angela Merkel. I løpet av besøket sa May at hun ville utløse artikkel 50 av Lisboa-traktaten, prosessen for utmelding fra EU, før 2017 for å få tid til å forhandle frem en «fornuftig og ryddig utgang» fra EU. Men selv om Merkel sa at det var riktig at Storbritannia «tok en stund» før oppstart av prosessen, oppfordret hun May til å gi mer klarhet i en tidsplan for forhandlinger. Kort tid før reisen til Berlin hadde May også kunngjorde at Storbritannia ga avkall på formannskapet i Den europeiske union, som går på omgang mellom medlemslandene hvert halvår, og som Storbritannia var planlagt å inneha i andre halvdel av 2017.

May støttet den militære intervensjonen i Jemen i 2015 og forsvarte salget av våpen til Saudi-Arabia, som er anklaget for krigsforbrytelser i Jemen. Hun insisterte på at Storbritannias nære forhold til Saudi-Arabia «hjalp til slik at folk var trygge i Storbritannias gater».

Avgang
Til tross for en lang rekke forsøk på å vinne flertall for en brexit-strategi i parlamentet, lyktes May ikke med å melde Storbritannia ut av EU innen 29. mars 2019, som var den opprinnelige fristen. Heller ikke flere utsettelser ga henne den nødvendige majoriteten, og i mai samme år hadde hun ikke lenger tilstrekkelig støtte i sitt eget parti til å fortsette i statsministerstillingen. Den 24. mai 2019 kunngjorde hun at hun vil gå av 7. juni.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Britiske statsministre
Britiske innenriksministre
Partiledere
Britiske konservative parlamentsmedlemmer
Ledere av det konservative parti (Storbritannia)
Personer fra Eastbourne
Brexit