Vaibhāṣika

Vaibhāṣika (sanskrit; devanāgarī: वैभअस्हिक; tibetansk: བྱེ་བྲག་སྨྲ་བ་, wylie: bye-brag smra-ba, THL: chedrak mawa, tradisjonell kinesisk: 毗婆沙师, pinyin: pípó shāshī) eller «de som foreslår forskjeller», også kalt «partikularistene», var en av de tidlige buddhistiske skolene. Skolen oppstod i Kashmir som en ortodoks grein av sarvāstivāda, og omtales også som vaibhāṣika-sarvāstivāda (वैभअस्हिक सर्वास्तिवाद, tradisjonell kinesisk: 说一切有部∥毗婆沙师, shuō yíqiè yǒubù pípó shāshī). Vaibhāṣika hadde det mest omfattende byggverk av doktrinær systematikk blant de tidlige buddhistiske skolene, og var svært innflytelsesrik i det nordvestlige India, Kashmir, Gandhāra og Sentral-Asia.

Vaibhāṣika lærte at fortiden, nåtiden og fremtiden var distinkte og substansielt eksisterende kategorier, og den baserte sin undervisning på abhidharma mahāvibhāṣaśāstra (sanskrit: अभिधर्म मह्विभ्स्त्र, tibetansk: བྱེ་བྲག་བཤད་མཛོད་ཆེན་མོ་) – et kompendium om abhidharma fra omkring 150 e.Kr.

Læresetninger

De to sannheter

Vaibhāşika hadde sin egen versjon av de to sannheter, som ellers forekommer i ulike versjoner innenfor ulike buddhistiske skoler. Den tibetanske Dzogchen-mesteren Khenpo Ngawang Pelzang (མཁན་པོ་ངག་དབང་དཔལ་བཟང་, 1879–1941) har beskrevet det slik:

En grov ting som kan knuses med en hammer eller dissekeres med sinnet, slik at sinnet ikke lenger kan identifisere det gjennom det grove utseende, tilhører den relative virkelighet eller den relative sannhet. Man kan også si en midlertidig sannhet eller en foreløpig sannhet. Enhver materiell ting eller tilstand i bevisstheten kan bli brutt ned i dens minste bestanddeler, som er individuelle partikler eller øyeblikk. Derfor kan de «udelelige partikler» som er de grove tingenes endelige bestanddeler, eller «de udelelige øyeblikk av bevissthet», som er de ultimate bestanddeler i mentale fenomener, betegnes som absolutt virkelige. Dette er synspunktet til vaibhāṣika, som også deles av enkelte skoler i tibetansk buddhisme. De «udelelige partikler» var et teknisk begrep innenfor vaibhāṣika og sautrāntika, som hadde paralleller til atomlæren til den greske filosofen Demokrit (460–370 f.Kr.). Også «de udelelige øyeblikk av bevissthet» var et teknisk begrep som ble brukt av de eldre skolene, herunder vaibhāşika. Visdommen i dette er at man skal leve med i selv de korteste perioder med tid, og at den eneste virkelighet er i nået.

Den tibetanske Nyingma-filosofen Jamgön Ju Mipham Gyatso (བྱམས་མགོན་འཇུ་མི་ཕམ་རྣམ་རྒྱལ་རྒྱ་མཚོ་, 1846–1912), diskuterte Vaibhāṣika i hans kommentar til vers 3 av Śāntarakṣita's madhyamakālaṃkāra:

En mer inngående analyse av «analytisk opphør» og «ikke-analytisk opphør» i henhold til vaibhāṣikaskolen, ble gitt av den belgiske indologen Louis de la Vallee Poussin (1869–1938) i 1930. 

Forestillingen om «udelelige partikler» ble avvist av Vasubandhu, som var en sentral skikkelse i mahāyāna-skolen yogācāra i det 4. århundre. Et vers av vimśatikāvijñaptimātratāsiddhi (विम्शतिकाविज्ञप्तिमात्रतासिद्धि) eller «tyve vers om bare bevissthet» sier:

Vasubandhu beskrev i dette tilfelle abhidharma sett fra sarvāstivādas ståsted.

Karmas årsak

Det følger av dette at «grenseløse mengder med substans» er årsaken til karma, ifølge perspektivet til vaibhãşika. Årsaken til verdens lidelse (dukkha) er at vi klamrer oss til relative ting og relative sannheter som om disse er evigvarende og absolutte.

Fortid, nåtid og fremtid

Vaibhāṣika lærte at fortiden, nåtiden og fremtiden var distinkte og substansielt eksisterende kategorier. Disse egenskaper kan også betegnes som oppståen, væren og opphør. Vaibhāṣika lærte at de eksisterer på en måte som er uavhengige av de tingene og bevissthetstilstandene som de rommer.

Ingen selvbevissthet

Skolen var opprinnelig av mystisk natur, men utviklet seg senere i en mer materialistisk retning med fokus på «eksisterende fenomener»  De grunnleggende læresetninger til denne skolen hevdet «at ingen mentale konsepter kan bli formet bortsett fra gjennom direkte kontakt mellom sinnet og sansene, slik som syn, berøring, smak, etc., og eksterne objekter». De benektet den idé at bevisstheten kunne kjenne seg selv. Bevisstheten oppfatter sine objekter direkte gjennom sine respektive sanser uten noen andre bilder, representasjoner, mentale egenskaper eller aspekter.

Fem grunnleggende kategorier av ting som er mulig å erkjenne
Vaibhāṣika kategoriserte fenomenene i henhold til de «fem grunnleggende kategorier av ting som er mulig å erkjenne».

 Den grunnleggende kategori av synlige former
 Den grunnleggende kategori av «den primære strøm av bevissthet»
 Den grunnleggende kategori av de 51 ledsagende mentale tilstander
 Den grunnleggende kategori av ikke-samtidige formasjoner (tibetansk: denpar mayinpa duché kyi shyi)
 Den grunnleggende kategori av det permanente og usammensatte (tibetansk: dumaché takpé shyi)

Det «primære strøm av bevissthet» er et synonym for de seks eller de åtte bevisstheter. De 51 mentale tilstander i Asangas system av Abhidhardma (Vasubandhu opererer med 46) oppfatter objektenes egenskaper, mens den primære strøm av bevissthet bare oppfatter deres grunnleggende identitet. De «ikke-samtidige formasjoner» er definert i Abhidharma som betingede fenomener som verken er materie eller bevissthet. Abhidharmakośakārikā, eller «vers om abidharmas skattkammer», lister opp 14 ikke-samtidige formasjoner, mens abhidharmasamuccaya lister opp 24.

Identisk med «hīnayāna»?

Det er mulig at vaibhāşika var den såkalte «hīnayāna» eller «mindreverdige vogn». Dette var et skjellsord som oppstod omkring 50 e.Kr. blant tilhengere av mahāyāna. Det er også mulig at betegnelsen ble brukt om skolen sautrāntika. Tilhengere av mahāyāna var i en filosofisk dialektikk primært med vaibhāşika, og i en mindre grad med sautrāntika.

Steven Collins og David Gelner har foreslått at skjellsordet var rettet mot en skole som ikke anerkjente mahāyānasūtraene som «ekte» eller identiske med Buddhas ord.

Noter

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 Vaibhashika, hos Rigpa Shedra