Novembergrunnloven

Novembergrunnloven,  (Kongeriget Norges Grundlov : given i Rigsforsamlingen paa Eidsvold den 17de Mai 1814 og nu, i Anledning Norges og Sveriges Rigers Forening, nærmerebestemt i Norges overordentlige Storthing i Christiania / og andtagen / den 4de November 1814) Grunnloven ble vedtatt av det grunnlovgivende Overordentlige Storting 4. november 1814. Stortinget valgte samme dag Sveriges konge Karl XIII som norsk konge, et vedtak som innebar at landet inntrådte i union med Sverige.
 
Kieltraktaten av 14. januar 1814 fastslo at Danmark-Norges konge overdro kongeriket Norge til Sveriges konge og hans etterfølgere. Grunnloven av 17. mai 1814 sluttførte et halvt års norske bestrebelser på å trosse denne tronoverføringen og erklære norsk selvstendighet. Den opprinnelige 17. mai-grunnloven var i kraft i bare seks måneder etter at den ble vedtatt. Sverige godtok hverken Norges nye Grunnlov eller valget av Christian Frederik som konge. I slutten av juli 1814 gikk svenske tropper til angrep på Norge for å hevde bestemmelsene i Kieltraktaten. Norge ble tvunget til å inngå en avtale om våpenhvile 14. august 1814 i Moss – Mossekonvensjonen. I tråd med Mossekonvensjonen ble det valgt et overordentlig Storting, som kom sammen 7. oktober 1814, og som 4. november 1814 vedtok en revidert grunnlov.

Stortinget forhandlet i andre halvdel av oktober 1814 både internt i komiteer og i plenum om den endelige teksten, og eksternt med svenske utsendinger, anført av grev Gustaf af Wetterstedt. Den endelige fremforhandlede reviderte grunnloven ble ratifisert og kjent som November-grunnloven.
Novembergrunnlovens bestemmelser om union med Sverige ble kodifisert gjennom Riksakten i 1815, og de to dokumentene dannet grunnlag for statsform og norsk styre i hele unionstiden - helt til Stortinget i 1905 med unionsoppløsningen vedtok en ny grunnlov som gjeninnførte den fulle suvereniteten som var blitt nedfelt i den opprinnelige 17. mai-grunnloven.

Det endelige resultat av selvstendighetsstrevet i 1814 ble at Norge gjennom Novembergrunnloven fikk beholde sin status som selvstendig rike og sin nye Grunnlov, men med de endringene som var nødvendige for å inngå i en personalunion med Sverige under en felles konge. I forhandlingene med svenskene i oktober-november 1814  lyktes det for Stortinget å få aksept for de viktigste norske krav. Norges administrative og rettslige selvstyre forble usvekket på de fleste områder, med egen nasjonalforsamling og regjering. Landet beholdt separate institusjoner som sentralbanken, rettsvesenet, kirken og forsvaret. Statsinntektene ble forbeholdt til bruk i Norge. Eldre lover ble videreført som gjeldende rett i Norge, og i Grunnloven ble det nedfelt at nye lover skulle vedtas av Stortinget. 

Fra svensk side og fra unionskongene kom flere ganger i løpet av unionstiden krav om grunnlovsendringer med en tettere union under svensk overhøyhet som mål, men Stortingets Grunnlovskonservatisme hindret disse bestrebelsene. Økende norsk motvilje mot selve unionen førte fra norsk side til krav om større uavhengighet. Fra 1880-årene oppstod det større konflikter mellom Stortinget og Kongen om den statsrettslige utviklingen, aksentuert med konflikten om parlamentarismen, og senere med konsulatsaken. Men Novembergrunnloven utgjorde i nesten sytti år et lite omtvistet grunnlag for organiseringen av norske myndigheter, lovgivning og andre politiske prosesser.

Bakgrunnen for Novembergrunnloven 

Norge hadde sommeren 1814 mobilisert sitt forsvar til kamp mot en makt som ifølge Kieltraktaten hadde fått landet overdratt under sin konge. Kieltraktaten hadde riktignok etablert Norge som selvstendig stat, men bestemt at den skulle forenes med den svenske under felles konge. Den svenske tronarvingen Karl Johan hadde under fredsforhandlingene i desember 1813 opprinnelig ønsket at Norge skulle bli «innlemmet» («införlivat») i Sverige, men trolig mottok han fra Norge utover vinteren rapporter om selvstendighetsbestrebelsene. Det ble derfor nedfelt i Kieltraktaten at Norge skulle forbli et kongerike og at de nasjonale institusjoner som var etablert per 14. januar 1814 skulle videreføres. Dette innbefattet domstolene, Universitet og en de-facto sentralbank, men ikke egen nasjonalforsamling eller regjering.

Norges avvisning av Kieltraktaten hadde minimal støtte utenfor landets grenser. De mest radikale juristene i Riksforsamlingen og på Stortinget fastslo allerede i 1814 - med henvisning til naturretten etter Hugo Grotius og Jean-Jacques Rousseau - at Kieltraktaten ikke var bindende for Norge, fordi kontrakten mellom nordmennene og kong Frederik VI ble brutt da Danmark frasa seg herredømmet over Norge. Naturrettslæren anså i et slikt tilfelle at Kongen hadde sagt opp samfunnskontrakten med folket, og at suvereniteten dermed var falt tilbake til folket og at en ny, suveren stat dermed var etablert. 

Etter en kort krig med svensk fremgang i Østfold ble det innledet fredsforhandlinger på Moss 8.-9. august. Gjennom sine forhandlere tilbød Karl Johan Norge å beholde sin Grunnlov, etter at den var endret for å bli tilpasset norsk union med Sverige. Vilkåret var at Christian Frederik måtte abdisere og overlate statsstyret til regjeringen (statsrådet). Med Mossekonvensjonen 14. august avtalte partene våpenstillstand fram til 14 dager etter at Stortinget var innkalt og Grunnloven revidert. Sverige satte en så kort frist for å legge press på Stortinget. I tillegg til å endre Grunnloven skulle Stortinget også forhandle med svenskene om unionsvilkårene og velge Carl XIII til norsk konge. 

Sverige anerkjente ikke Christian Frederik som norsk konge og som legitim forhandlingsmotpart i Moss, og derfor forhandlet de formelt med den norske regjering, selv om Christian Frederik hele tiden befant seg i kulissene og rådslo med sine statsråder. Svenskene gikk med dette altså lenger enn Kieltraktaten og anerkjente regjeringen som lovlig representant for Norge, og dermed indirekte også Grunnloven. Denne svenske anerkjennelsen var i tråd med visse muntlige tilsagn som Karl Johan hadde gitt i løpet av Napoleonskrigene. Det var likevel utvilsomt selve krigføringen som ga Norge forhandlingsposisjon, hvor statsinstitusjoner opparbeidet før sommeren 1814 også kom til å bli videreført - inklusive en egen norsk regjering. Mossekonvensjonen var da dramatisk annerledes enn avtalen som ble inngått uten norsk deltakelse i Kiel. Norge skulle nå være en likeverdig part i en forhandlet personalunion med Sverige, ikke et lydrike. Både prinsippet og innholdet i 17. mai-grunnloven ble godtatt gjennom Mossekonvensjonen. 

Noen vesentlige norske krav ble godtatt fra svensk side. Kiel-traktaten er overhodet ikke nevnt i Mossekonvensjonen, siden Norge ikke anerkjente den. For ytterligere å bekrefte at Kiel-traktaten ikke var det statsrettslige grunnlaget, ble Karl XIII bare titulert som Sveriges konge, ikke som «Sveriges og Norges konge», slik han hadde kalt seg etter 14. januar.

Stortingsforhandlingene 
Kong Christian Frederiks siste embetshandling var som avtalt i Mossekonvensjonen å sammenkalle et overordentlig Storting til møte i Christiania 7. oktober. Møtet ble holdt i den nybygde aulaen til Oslo katedralskole i Dronningens gate 15. Bare 79 av de 112 representantene fra Eidsvoll møtte, og hele 50 av disse var embedsmenn. Det var få bønder til stede, siden det ikke var stilt de samme krav om bonderepresentasjon som ved valgene til Riksforamlingen. På grunn av sykdom orket ikke Christian Frederik å åpne Stortinget. Det gjorde i stedet statsrådet, og Stortinget valgte sorenskriver Wilhelm Frimann Koren Christie til president og Lauritz Weidemann til sekretær. 

Christie hadde vært Riksforsamlingens sekretær på Eidsvoll og ble nå valgt til å lede forhandlingene med de seks svenske utsendingene. Den svenske delegasjonen ble ledet av grev Gustaf af Wetterstedt (som også hadde ledet svenskenes delegasjon i Kiel i januar) og bestod ellers av Mathias Rosenblad, Baltzar von Platen, Gustaf Fredrik Wirsén, Adolf Göran Mörner, Carl von Rosenstein, og Johan David Valerius. Tre dager ut i møtet sendte Stortinget en delegasjon på 25 til Bygdøy, hvor de mottok Christian Frederiks abdikasjon. 

Våpenhvilen utløp natt til 21. oktober, og innen denne tid maktet nordmennene å få gjennomslag for å beholde Grunnloven med en relativt sterk norsk stortings- og regjeringsmakt, en relativt begrenset kongemakt sammenliknet med 17. mai-grunnloven, norsk budsjett- og inntektskontroll, samt utsettelse av kongevalget til etter at Grunnloven var vedtatt. Innen fristen vedtok Stortinget å gå i union og kunne deretter bruke uken fra 26. oktober til 4. november til selve grunnlovsrevisjonen. De svenske utsendingene godtok utkastet den 4. november, og Stortinget kunne samme dag vedta Grunnloven og velge Carl XIII til norsk konge . Allerede 10. november møtte Karl Johan i Stortinget i Kristiania og avla Kongens ed på hans vegne. 

Sverre Bagge og Knut Mykland legger stor vekt på betydningen av at Norge fikk valgt et eget Storting, vedtatt en egen Grunnlov, etablert en egen regjering og et konstitusjonelt monarki, allerede før Karl Johans krigsvante soldater kunne sendes til Norge for å sette ut i livet hovedbestemmelsen i Kieltraktaten om innlemmelse av Norge. Men de forklarer likevel gjennombruddet for en norsk grunnlov hovedsakelig med Karl Johans egne løfter om en norsk konstitusjon, og summen av de løfter og internasjonale forhold han måtte ta hensyn til i en forsiktig tilnærming til maktovertakelsen.
 
De to historikerne mener også at Christian Frederik forsto at selvstendighetslinjen var dødsdømt i og med at stormaktene støttet Sverige og blokaden av norsk handel var gjeninnført. De tilskriver Christin Frederik rollen som hovedarkitekt bak en Mossekonvensjon som ga vide løfter og stort spillerom for norsk selvstendighet og konstitusjonell forhandlingsevne overfor et Sverige man var dømt til å gå i union med.

Da Christian Frederik i juni forstod at norsk selvstendighet ikke kunne få britisk støtte, ble Mossekonvensjonen et regissert kompromiss som 14. august fjernet det svenske press mot Norge om en union på Kiel-traktatens premisser. Mossekonvensjonen fjernet også det internasjonale presset på Danmark om oppfyllelsen av Kieltraktaten. En dansk historiker konkluderer at det «det var i høj grad Konventionen i Moss, der sikrede Danmarks status som selvstændig nation».

17. mai-grunnloven og November-grunnloven - sammenligning av tekstene 

I det nedenstående er gjengitt teksten i både 17. mai-grunnloven og Novembergrunnloven. De enkelte paragrafer er gjengitt samt opplysninger om paragrafer i 17. mai-grunnloven som ble endret når Novembergrunnloven ble vedtatt.

Endringer fra 17. mai-grunnloven til November-grunnloven 
Tabellen viser teksten i alle paragrafer i 17. mai-grunnloven og November-grunnloven samt indikerer hvilke paragrafer som ble endret i 17. mai-grunnloven.

November-grunnloven - fortale og underskrivere 
November-grunnloven innledes med: 
Kongeriget Norges
Grundlov

given i Rigsforsamlingen paa Eidsvold den 17de Mai 1814

og nu i Anledning af

Norges og Sveriges Rigers Forening, nærmere bestemt

Norges overordentlige Storthing i Christiania den 4de November 1814.

Vi Norges Rigers Repræsentanter ved det den 7de October 1814, ifølge Kundgjørelse af 16de August næstforhen, i Christiania forsamlede overordentlige Storthing, gjøre vitterligt:

Efterat vi, som vor Kundgjørelse af 21de f. M. viser, havde Dagen forhen, efter modent Overlæg, besluttet, at Kongeriget Norge for Eftertiden skal, som et selvstændigt Rige, være forenet med Kongeriget Sverige under een Konge, men under Overholdelse af dets Grundlov, med de til Rigets Held og i Anledning af denne Forening nødvendige Forandringer, have vi taget disse under nøieste Overveielse, og tillige desangaaende underhandlet med de til den Ende, ifølge den i Moss sluttede Convention af 14de August sidstleden, udnævnte Kongelige Commissarier. Thi have vi besluttet, ligesom vi herved beslutte og fastsætte, at, istedetfor den af Rigsforsamlingen paa Eidsvold den 17de Mai sidstleden givne Constitution, skulle følgende, deels paa den byggede, deels i Anledning af Foreningen tagne, Bestemmelser, herefter gjælde og af alle og enhver Vedkommende agtes og ubrødeligen efterleves som Kongeriget Norges Grundlov.

Norges Riges Grundlov.
November-grunnloven avsluttes etter paragrafene med: 
Christiania, i Norges overordentlige Storthing, den 4de Novbr. 1814.

Christie

p:t: Præsident.

L Weidemann

At forestaaende er overensstemmende med det af os redigerede og i Storthinget vedtagne, samt for Hans Majestet Kongens Commissarier forviste og af dem antagne Concept til Kongeriget Norges Grundlov, det attesteres herved.

Redactions Committeen i Norges overordentlige Storthing den

11te November 1814.

J. Chr. Berg	
PC Holst

Nansen

At Norriges Rikes Grund-Lag, sådan den ord för ord föreskrifwen står, med förbehåll af Sweriges Rikes Ständers Constitutionella rätt, i de delar, som medföra ändring eller jemkningar i Sweriges Rikes Regerings-Form, blifwit afhandlad och beslutad emellan Wår Aller Nådigste Konung och Herre, Carl den XIIIde, Sweriges, Norriges, Göthes och Wendes Konung etc. etc. etc., genom os undertecknade Befullmägtigade Commissarier, å Dess Höga wägnar, samt Norriges Rikes Urtima StorThing, nu i Christiania församladt, warder härmedelst, med wåra namns och insegels undersättande, intygadt och bekräftadt.

Christiania den Fjerde dagen i November månad, Året efter Christi Börd, det Ettusende, Åttahundrade och på det Fjortonde.

 	
M. Rosenblad
(L.S.)

 
B; v; Platen
(L.S.)	
G, af Wetterstedt
(L.S.)

G.F. Wirsén
(L.S.)

A:G:Mörner
(L.S.)	 	
C:v: Rosenstein
(L.S.)

 	 	
J,D, Valerius.

Novembergrunnlovens betydning i unionstiden 
Spørsmålet som gjenstod etter Novembergrunnloven, var om det var Kieltraktatens eller Mossekonvensjonens bestemmelser som dannet basis for svenskenes herredømme over Norge. Sverige anså fra første stund Kieltraktaten som den rettslig bindende avtalen som la basis for det svenske overherredømme over Norge i unionstiden, og Mossekonvensjonen som en pragmatisk presisering og regulering av Kieltraktatens bestemmelser. Den svenske historie-og rettsprofessor Oscar Alin ved Uppsala universitet formulerte dette i den såkalte Lydrikesläran som oppsummerte og videre påvirket Sveriges syn på Novembergrunnloven.
 

Oscar Alin anså det norske Stortinget som rebeller mot sin svenske konge og stat. Han mente at Stortinget pliktet å gjøre de endringer gjennom Novembergrunnloven som banet veien for union med Sverige, for å oppfylle Kieltraktaten. Han mente det lå i den svenske monarks suverene rett å tillate nordmennene å beholde sin grunnlov, uten at det av den grunn endret noe på Norges status, eller at Norge av den grunn ble en suveren stat. 
Etter dette synet var Novembergrunnloven en pålagt og pliktig kodifisering av den sammensmelting med Sverige som Kieltraktaten krevde, og som den svenske kongen tillot nordmennene å foreta innenfor de rammer Sverige dikterte i Moss.
I tråd med sin hovedoppfatning om at Kieltraktaten etablerte unionen, mente Alin at den norske Grunnloven ikke var en selvstendig norsk konstitusjon, men det første norske unionsdokumentet. Han mente at Novembergrunnloven ikke var et selvstendig lands konstitusjon, men et unionsdokument som først ble gyldig etter at Kongen hadde godkjent det. I Alins øyne var november-stortinget ganske enkelt en forsamling Kongen hadde tillatt for å skrive et unionsdokument som han siden skulle godkjenne og gjøre rettslig gyldig. I forlengelsen av dette fulgte det at ingen endring av den norske grunnloven kunne skje uten gjennom forhandling mellom Norge og Sverige - et syn som aldri fullt dominerte svensk politikk, men som sent i unionstiden avfødte et krav fra svenske konservative om at Sverige skulle foreta en fullstendig revisjon av grunnloven.

Ludvig Auberts syn var diametralt omvendt, han anså Mossekonvensjonen som en ny, internasjonalt bindende traktat mellom to suverene stater. Ved å la det gjenstå for Stortinget å ratifisere Mossekonvensjonen i oktober, hvilket jo Stortinget teoretisk sett kunne unnlate å gjøre, mente Aubert og andre tilhengere av Jämlikhetsteorin at svenskene anerkjente Norges suverenitet og at Novembergrunnloven således er en selvstendig stats suverene revisjon av sin egen grunnlov, som avtalt i en folkerettslig bindende konvensjon i Moss. De norske rettslærde mente at Sverige gjennom Mossekonvensjonen oppga bestemmelsene i Kieltraktaten og erstattet denne med en ny, folkerettslig bindende avtale som Stortinget deretter godtok gjennom Novembergrunnloven. Etter dette synet etablerer således Novembergrunnloven rammene for den suverene norske staten, som avtalt i Mossekonvensjonen, og uten noen bindinger fra Kieltraktaten.

Grunnlov først, kongevalg siden 
Da Stortinget ble samlet i oktober ble det raskt klart at representantene nektet å velge Karl XIII til norsk konge straks, først ville Stortinget vedta en ny grunnlov, og deretter ta stilling til kongevalget («Konstitution först, konung sedan»). Det kom i november til kompromiss: «Norge skulle, såsom ett självständigt rike, under vissa villkor förenas med Sverige under en konung», og videre at «Konungavalet icke skulle företagas, innan man blivit enig om de förändringar, som rikets Grundlag skulle undergå».
Svenskene måtte motvillig gå med på å utsette kongevalget til etter vedtakelsen av Novembergrunnloven, men ifølge tilhengerne av lydrikelæren innebar dette på ingen måte noen tilsidesettelse av Kieltraktaten. Alin-skolen mente at Kongen gjennom Mossekonvensjonen bemyndiget Stortinget til å sanksjonere de bestemmelser om kongevalg som Kieltraktaten slo fast, gjennom Novembergrunnloven. Først med den svenske kongens bifall av Novembergrunnloven mente Alin-skolen at grunnloven ble gyldig, og unionen ble etablert i tråd med Kieltraktaten.

Herman Rydin og tilhengerne av Jämlikhetsteorin, derimot, anså Stortingets kongevalg i november som unionens etableringspunkt fra norsk side. Kieltraktaten hadde etablert Norge som en selvstendig stat, og denne statens lovlige nasjonalforsamling vedtok først en selvstendig konstitusjon gjennom Novembergrunnloven. Denne reviderte grunnloven ga stortinget myndighet til å velge en ny kongeslekt for Norge. Det var ifølge Aubert «i hvert Fald kun en Erkjendelse af den samtidig valgte Konge - ikke nogen Erkjendelse af, at Karl XIII allerede var Konge ifølge ... Kieler-Traktaten».

Ved at den svenske kongen selv formelt tok i mot kongevalget, innebar dette at han på forhånd ikke kan ha ansett seg å være Norges konge. Og ved at Stortinget vedtok union på gitte vilkår nedfelt i Novembergrunnloven, opparbeidet også den lovlige svenske nasjonalforsamlingen en forpliktelse til å godkjenne unionen på disse vilkårene.

Alin og hans elever mente at nordmennene med Novembergrunnloven vedtok en grunnlov, og en unionstraktat for sammenslutning med Sverige. Den senere Riksakten i 1815 innebar ifølge dem bare en lov-kodifisering av visse deler av Novembervedtakene, en samling og ordning av alle endringene i ett aktstykke, slik at man slapp å måtte endre en rekke grunnlovsbstemmelser samtidig.

Tilhengerne av Jämlikhetsteorin mente her tvert imot at Novembergrunnloven utelukkende var en norsk konstitusjon, som ble sanksjonert av Kongen i egenskap av å være norsk konge. Novembergrunnloven var i dette perspektivet utelukkende et anliggende mellom det norske folk og deres valgte konge. Først med Riksakten ble unionen etter dette synet etablert fra begge sider, gjennom godkjennelse i begge landenes nasjonalforsamlinger. De to parlamentene inngikk med Riksakten en ny folkerettslig bindende avtale som alene regulerte hvordan unionens fellesanliggender skulle avgjøres.

Riksaktens innledning fastslo at den var «ej av vapnen, men av den fria övertygelsen tillvägabragt», og Aubert mente disse formuleringer måtte betraktes som «med Flid Indsatte i statsretslige Dokumenter for at fastslaa den nye Forenings Rets~grundlag».

Se også 
 Norges Grunnlov

Litteratur 
 Oscar Alin, Den svensk-norska unionen, Uppsatser och aktstycken. Bind I: Unionsfördragens tillkomst. Norstedts förlag, 1889.
 Torkel H. Aschehoug, Norges nuværende Statsforfatning. Malling forlag, 1891–93. 2. Udgave. 3 bind. (ebøker fra bokhylla.no)
 Ludvig Aubert, Kieler-Traktatens Opgivelse som Unionens retslige Grundlag. J Bjørnstads forlag, 1894
 Sverre Bagge og Knut Mykland, Norge i dansketiden. Politikens Forlag, København 1987. ISBN 87-567-3887-0 (Politikens Danmarkshistorie; bind 5)Norsk utgave 1987 (ISBN 82-02-10933-7) og 1993 (ISBN 82-02-12369-0)
 Nils Edén, Kielerfreden och unionen, Almqvist & Wiksells förlag, 1894
 Hans Forsell, «Minne af statsministern grefve Gustaf af Wetterstedt» I: Svenska akademiens handlingar ifrån år 1886; del 3, 1888
 Thomas Lyngby og Jan Romsaas (red), 1814 - Spillet om Danmark og Norge, Norsk Folkemuseum og Det Nasjonalhistoriske Museum på Frederiksborg, 2014. ISBN 978-87-87237-89-5
 Bredo Morgenstierne d.y., Lærebog i Den norske Statsforfatningsret, Kristiania, 1909. (ebok av første utgave (1900) hos bokhylla.no)
 Herman Ludvig Rydin, Föreningen emellan Sverige och Norge från historisk och statsrättslig synpunkt betraktad. Uppsala, 1863
 Evert Vedung, «Lydrikesläran och jämlikhetsteorin - Två uppfattningar om Norges ställning i unionen med Sverige». I: Scandia 2008, side 245-259. 
 Jörgen Weibull, Carl Johan och Norge 1810-1814. Unionsplanerna och deras förverkligande. Lund, 1957 (I serien Bibliotheca Historica Lundensis; nr VI; )

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Gjeldende Grunnlov - Lovdata
 Grunnloven 17. mai 1814 - Stortinget
 Grunnloven 4. november 1814 - Nasjonalbiblioteket
 Stortingets nettside om Grunnloven
 Ressursside om Grunnlovsjubileet 1814-2014 hos Nasjonalbiblioteket

Norges Grunnlov
1814 i Norge
Norges dokumentarv