Pasquale Amato

Pasquale Amato (født 21. mars 1878 i Napoli, død 12. august 1942 i New York) var en italiensk operasanger, baryton. Amato kunne vise til internasjonal anerkjennelse, men tilbragte høyden på sin berømmelse i New York, hvor han sang ved Metropolitan Opera fra 1908 til 1921.

Tidlig karriere 
Amato ble født i Napoli og studerte lokalt ved Conservatory of San Pietro a Majella under Beniamino Carelli og Vincenzo Lombardo (som også ga sangtimer til den store napolitanske tenor Enrico Caruso). I 1900 hadde han sin debut ved Teatro Bellini i Napoli som Germont père i La traviata. Engasjementer fulgte i Genova og Roma. I løpet av de neste årene sang han i Monte Carlo, Tyskland, deler av Øst-Europa og Argentina. I 1904 opptrådte han i Londons Royal Opera House med Teatro di San Carlo Company; selv om opptredenen hans ble godt mottatt, ble han ikke invitert tilbake.

Han var engasjert ved La Scala i Milano og sang der i 1907 under taktstokken til Arturo Toscanini. Stemmen hans hadde nå vokst til et førsteklasses instrument, og han ble lovprist for sin allsidighet og kunstneriske integritet. I 1913 fikk han æren av å delta i en konsert til Verdis hundreårsjubileum ved Busseto Theatre. Han opptrådte i jubileumskonserten La traviata og Falstaff med Arturo Toscanini som dirigent. Andre viktige operaroller som Amato sang i Italia før første verdenskrig, var Amonasro i Aida, Marcello i La bohème, tittelrollen i Rigoletto, så vel som Golaud i Pelléas et Mélisande, Kurwenal i Tristan og Isolde, Tosca i Tosca og Barnaba i La Gioconda.

New York 
Amato gjentok noen av disse rollene ved Metropolitan Opera hvor Toscanini var kommet for å dirigere, og Amato hadde sin debut i 1908. Han opprettholdt et tett program ved "Met" frem til han forlot selskapet i 1921 opptrådte i en rekke nye operaroller som Glucks Armide, sammen med Olive Fremstad, Enrico Caruso, Louise Homer og Alma Gluck. I desember samme år opptrådte han som Jack Rance i Puccinis La fanciulla del West, hvor han sang mot Caruso, Emmy Destinn, Dinh Gilly og Antonio Pini-Corsi.

Amato var nå blitt berømt, og han kom til USA med båt i oktober 1912 sammen med barytonsangerne Titta Ruffo, Antonio Scotti og William Hinshaw og sopranen Lucrezia Bori. De fikk omfattende pressedekning.

I 1913 skapte Amato tittelrollen Cyrano av Walter Damrosch, dessuten var Frances Alda og Riccardo Martin med i oppsetningen. Han sang også årets produksjon Un ballo in maschera med Caruso, Destinn, Margarete Matzenauer og Frieda Hempel, og igjen med dem i Arrigo Boitos Mefistofele. I La Gioconda, sang Destinn igjen med Margarethe Arndt-Ober. Amato ble spesielt beundret som Escamillo i Bizets Carmen, og støttet Geraldine Farrar, Caruso og Alda, da operaen ble gjenopplivet i 1914.

Han opptrådte også i 1914 som Manfredo (mot Adamo Didur og Lucrezia Bori) i Montemezzis L'amore dei tre re, da den kom opp på nytt i New York, og i 1915 spilte han Napoléon i Umberto Giordanos Madame Sans-Gêne med Farrar som Catherine. I 1916 hadde han rollen som Giovanni i Riccardo Zandonais Francesca da Rimini (hvor han spilte mot Alda og Giovanni Martinelli), og igjen i 1918 som Gianetto (med Farrar, Caruso, og Didur) i Mascagnis Lodoletta.

Siste gang, 25 år senere 
Amatos høye arbeidstempo ved "Met" hadde sin pris, og han trakk seg tilbake på 1920-tallet på grunn av helsen. Men i 1933, 25 år etter hans amerikanske debut, opptådte han igjen i New York, nå i "New York Hippodrome", hvor han sang rollen som Germont père. Amato hadde en sterk følelse for Amerika, og i 1935 underviste han i stemme og opera ved Louisiana State University, hvor han i 1939 ble æresmedlem i studentklubben "Beta Omega".

Han døde 64 år gammel i Jackson Heights, Queens.

Referanser

Kilder 
 A. Eaglefield-Hull, A Dictionary of Modern Music and Musicians (Dent, London 1924).
 G. Kobbé, The Complete Opera Book (Putnam, London 1935 printing).
 H. Rosenthal and J. Warrack, The Concise Oxford Dictionary of Opera (OUP, London 1974 printing).
 M. Scott, The Record of Singing Volume I (Duckworth, London 1977).
 J.B. Steane, The Grand Tradition (Duckworth, London, 1974).

Eksterne lenker 
 
 
 Biographical notes
 1911 recording of "Largo al factotum" from The Barber of Seville
 "Modern Vocal Methods in Italy", in Great singers on the art of Singing, Harriette Brower, James Francis Cooke (eds.), 1996, Courier Dover Publications, Mineola, New York, ISBN 978-0-486-29190-1
 Bio
 1911"Largo al factotum" 
 "Modern Vocal Methods in Italy",

Italienske operasangere
Barytoner
Personer fra Napoli