Skunkkala

Skunkkala (Lysichiton americanus) er en usedvanlig storvokst, flerårig urt i myrkonglefamilien. Den hører hjemme i vestlige Nord-Amerika, men dyrkes i Europa og finnes naturalisert noen steder i verdensdelen.

Beskrivelse 
Planten har en jordstengel som er opptil 30 cm lang med en diameter på 2,5–5 cm. De store bladene har en kort stilk og er 40–120 cm lange og 27–70 cm brede. Planten kan bli opptil 1,5 m høy. Blomsterstanden består av et skinnende gult hylsterblad som omgir en 8–25 cm lang kolbe med små, grønne blomster. Hver plante har én eller to blomsterstander. Blomstene er som regel enkjønnede med hannblomster nederst på kolben og hunnblomster lenger opp, men tvekjønnede blomster forekommer også. Etter blomstringen utvikler det seg 150–350 grønne bær langs kolben. Hvert bær inneholder som regel to gråbrune til rødbrune frø.

Det norske navnet «skunkkala» viser til den sterke, indolaktige lukten fra blomsterstanden, som til og med bevares i gamle herbarieeksemplarer. Lukten beskrives som en blanding av skunk, åtsel og hvitløk. Ordet kala kommer egentlig fra det vitenskapelige navnet til slektningen myrkongle (Calla palustris), men brukes mest om Zantedeschia, en slekt i myrkonglefamilien som ofte dyrkes som potteplanter.

En nærstående art er hvit skunkkala (Lysichiton camtschatcensis) fra Russlands fjerne østen og Nord-Japan, men den har hvitt hylsterblad og ingen lukt. Lysichiton americanus ble ikke beskrevet som egen art før i 1931, og før den tid ble også de amerikanske plantene regnet til Lysichiton camtschatcensis. Hvit skunkkala og skunkkala hybridiserer når de vokser nær hverandre. Symplocarpus foetidus er en plante fra sentrale og østlige Nord-Amerika med lignende vekstform og en sterk lukt. Alle de tre nevnte artene dyrkes av og til i Europa.

Utbredelse og økologi
Arten er utbredt langs den nordamerikanske stillehavskysten fra Kodiakøya gjennom sørøstlige Alaska, Britisk Columbia, Washington, Oregon, Montana og Idaho sørover til Santa Cruz County i sentrale California. Den vokser i sumper, myr, sumpskog, fukteng og andre våte steder fra havnivå opp til 1400 moh. Skunkkala kan vokse i mange typer jord fra sand til leire, og jorda kan være sur, nøytral eller basisk. Jorda må være våt og helst næringsrik med mye nitrogen. Planten kan også vokse ute i rennende eller stående vann. Den tåler kulde ned til minst −15 °C. Planten trives best i halvskygge, men kan vokse både i full sol og dyp skygge. Skunkkala vokser ofte sammen med rødor, sitkagran, nutkasypress, kjempetuja, skogburkne, sprikemoldmose og sokkvårmose.

En enkelt plante kan dekke et område på én kvadratmeter. Veksten er sakte, men arten kan danne tette bestander som kan bli mer enn 80 år gamle. Blomstringstida er mellom mars og mai. I hjemlandet blir frøene modne i juni–juli, men i Tyskland er de modne i juli eller tidlig august. Lukten og den gule fargen tiltrekker biller, fluer, midd og snegler. Pollineringen utføres av kortvingebillen Pelecomalius testaceum som samler seg på blomsterstanden og parer seg der. Hunnblomstene åpner seg før hannblomstene, men det er noe overlapp og sjølpollinering forekommer. Hos den snarlike Symplocarpus foetidus produserer hunnblomstene varme slik at snøen smelter rundt planten, men skunkkala har ikke denne egenskapen.

Mulhjort beiter på bladene, jordstenglene er viktig føde for svartbjørn og grizzlybjørn om våren, og ekorn, fugler og bjørner eter bær og frø. Planten er likevel svakt giftig og bør ikke spises i rå tilstand. Indianerne spiste bare planten når hungersnød truet. Størst nytte hadde de av bladene som ble brukt til å pakke inn mat og til å lage vanntette beholdere. Planten ble også brukt til medisinske formål, spesielt som grøtomslag mot brannsår og andre skader.

Invasiv art
Skunkkala dyrkes i hagedammer, men er ikke en spesielt vanlig hageplante. Den har etablert seg i naturen noen steder i Nord- og Mellom-Europa og er funnet i Belgia, Danmark, Finland, Frankrike, Tyskland, Irland, Nederland, Norge,  Sverige, Sveits og Storbritannia. Arten dyrkes også i Sør-Europa, men har ikke klart å etablere seg i naturen der. De fleste fremmede arter etablerer seg kun i områder som er påvirket av menneskelig virksomhet, men i Europa etablerer skunkala seg på steder som minner om voksestedene i hjemlandet. Skunkkala gjør skade ved at den danner tette bestander som fortrenger den opprinnelige vegetasjonen. I Mellom-Europa er slike habitater sjeldne og truede naturtyper.

I Norge er naturalisert skunkkala funnet på fire steder: Færvik på Tromøya i Arendal (funnet i 2001, men kan ha vokst der siden 1934), Hisøy i Arendal (første sikre observasjon i 2021), Sandvoll i Kvinnherad (funnet i 1999) og Berlevannet i Bergen (funnet i 2010). I Fremmedartslista 2023 er arten plassert i kategorien svært høy risiko. Den har stort invasjonspotensial og middels økologisk effekt.

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Myrkonglefamilien
Arter formelt beskrevet i 1931
Høyrisikoarter på fremmedartslista