Barcarole

Barcarole (fra fransk, også skrevet barcarolle; opprinnelig fra italiensk barcarola, barca «båt») er en sang sunget av gondolierer i Venezia, eller et musikkstykke skrevet i samme stil. Innen den klassiske musikken er to av de mest kjente barcarolene skrevet av Jacques Offenbach, fra operaen Hoffmanns eventyr (Belle nuit, ô nuit d'amour), og Frédéric Chopins Barcarole i Fiss-dur for piano.

Beskrivelse
En barcarole har en rytme som minner om gondolierens bevegelse når han skyver gondolen fremover, det er nesten uten unntak et moderat 6/8-dels tempo.

Mens de mest kjente barcarolene ble til i romantikken, var sjangeren så kjent på 1800-tallet at Burney skrev at den var en type musikk som ble meget godt likt av «collectors of good taste» (de som samler god smak) i The Present State of Music in France and Italy (1771).

Eksempler
Den tilsynelatende ukunstlede sentimentale folkesangen som barcarolen utgjorde, ble gjerne brukt i operaer; i tillegg til i Hoffmanns eventyr  ble den også brukt i arier skrevet av Paisiello, Weber og Rossini, mens Gaetano Donizetti brukte en barcarole for å angi stemningen i scenen fra Venezia i åpningen av operaen Marino Faliero (1835). Donizettis barcarole ble skrevet for en gondolier med kor, og et annet eksempel finnes i Verdis Un ballo in maschera (Richards arie «Di’ tu se fidele il flutto m’aspetta» i første akt).

I H.M.S. Pinafore lot Arthur Sullivan en barcarole spille når sluppen til Sir Joseph Porter (med hans søstre, kusiner og tanter) ankom, og Schubert brukte en lignende stil i noen av sine mest kjente sanger (selv om han ikke anga dette eksakt). Blant disse var «Auf dem Wasser zu singen» («Skal synges på vannet»), D.774.

Det er flere eksempler innen den klassiske musikken; blant Mendelssohns Lieder ohne Worte, Op. 19, 30 og 62, er det tre «Venetian Gondola Songs»; «Juni» i Tchaikovskys Årstidene; Charles-Valentin Alkans barcarole i Op. 65 Troisième recueil de chants; Béla Bartóks «Barcarolla» i Out of Doors; og Anton Rubinstein, Mily Balakirev, Alexander Glazunov, Edward MacDowell, Ethelbert Nevin og Gabriel Fauré har skrevet flere hver.

I det 20. århundre ble flere barcaroler skrevet, blant annet av Agustín Barrios (Julia Florida); andre sats i Villa-Lobos' Trio No. 2 (1915) (en berceuse-barcarole); første sats i Francis Poulencs Napoli Suite for piano (1925); George Gershwins «Dance of the Waves» (1937); Ned Rorems tre Barcaroles for piano, komponert i Marokko (1949); «The Kings' Barcarole» i Leonard Bernsteins operette Candide (1956); og «Agony» i Stephen Sondheims musical Into the Woods.

Se også
 Canzone Napoletana

Referanser
 The New Harvard Dictionary of Music, ed. Don Randel.  Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 1986.  ISBN 0-674-61525-5
 Brown, Maurice, «Barcarolle», in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie.  20 vol.  London, Macmillan Publishers Ltd., 1980.  ISBN 1-56159-174-2

Eksterne lenker
 Encyclopaedia Britannica 1911 på Wikisource

Italiensk kultur
Venezia
Musikalske former