Symfoni nr. 7 (Sjostakovitsj)

Symfoni nr. 7 i C-dur, op. 60 av Dmitrij Sjostakovitsj med det senere tilnavnet Leningradsymfonien er en komposisjon i fire satser for orkester.

Den syvende symfoni regnes som komponistens mest kjente verk. Som et symbol på den sovjetiske motstanden mot tyskernes aggresjonskrig i 1941 oppnådde den umiddelbart berømmelse og popularitet både i Russland og Vesten, og den regnes fortsatt som en sentral musikalsk hyldest til de 25 millioner sovjetiske borgere som omkom i løpet av invasjonen og okkupasjonen av Sovjetunionen. 

Symfonien ble urfremført i Kujbysjev (det nåværende Samara) 5. mars 1942 under ledelse av dirigenten Karl Eliasberg. Blant orkestermedlemmene var mange omkommet i krigshandlinger, og kun femten musikere møtte til de første prøvene.

Struktur 
Leningradsymfonien var opprinnelig ment å bestå av bare én sats, men efterhvert utvidet Sjostakovitsj den til tradisjonelt omfang, dvs. fire satser.

Første sats: Allegretto 
Innledningssatsen tilsvarer grunnmønsteret i en sonatesats. Den avspeiler de idylliske førkrigsforholdene under den sovjetiske sosialismen. Imidlertid står dette temaet i kontrast til et mer opprørt og voldspreget tonebilde, som gjerne blir assosiert med den forestående invasjonen. Det dominerende marsjmotivet, som opptrer tolv ganger i løpet av satsen, blir stadig høyere og mer påtrengende. I Sjostakovitsjs Erindringer, som ble utgitt posthumt av Solomon Volkov, betegner komponisten imidlertid denne musikken som «Stalintemaet», hva som muligens innebærer en implisitt kritikk av stalinismen. Satsen siterer også Franz Lehárs operette Den glade enke, som var blant Adolf Hitlers yndlingsverker. Typisk lengde: 25 minutter

Annen sats: Moderato (poco Allegretto) 
Annen sats kan tidvis minne om en livlig scherzo, men også her finner man mer voldelige innslag som kan minne om det brutale temaet i operaen Lady Macbeth fra Mtsensk (op. 29  fra 1930–32). Denne satsen er tildels preget av en grotesk humor, som blant annet kommer til uttrykk gjennom en «militærvals». Typisk lengde: 10 minutter

Tredje sats: Adagio 
Den tredje satsen blir preget av en koralstruktur, som ytterligere styrkes ved treblåsernes kirkeorgelaktige bidrag. Det kirkemusikalske preget kan vise til russisk folketradisjon, som var sterkt forankret i ortodoks tro til tross for landets politiske system, og i tillegg spores en hommage til Igor Stravinskij og hans Salmesymfoni. Groteskeriet fra annen sats finner tilsist gjenklang i en sirkusmarsj. Typisk lengde: 20 minutter

Fjerde sats: Allegro non troppo 
Avslutningssatsen fremstiller selve krigsymfoniens høydepunkt, nemlig seieren. Sjostakovitsj griper her til et tradisjonelt virkemiddel i krigsmusikk, nemlig en barokkpreget sarabande, en langsom, sorgtynget form for musikk. Her, som i flere andre av hans krigskomposisjoner (blant annet Åttende symfoni), står den noe høytidelige sørgemusikken overfor groteske temaer, slik at krigens kontrast mellom vold, lidelse og triumf trer tydelig frem. Typisk lengde: 15 minutter

Instrumentering 
Pikkolofløyte, to store fløyter, to oboer, liten klarinett i Ess, to klarinetter i B og A, bassklarinett i B, to fagotter, kontrafagott, fire horn, tre trompeter, tre posauner, basstuba, pauke, stort og lite slagverk, triangel, cymbal, xylofon, tam-tam, tamburin, klaver, to harper og strykeinstrumenter.

Lytteprøver

I andre media
Den tyskproduserte filmen Leningrad Symphonie – Eine Stadt kämpft um ihr Leben fra 2017 dokumenterer tilblivelsen og oppføringen av verket gjennom blant annet intervjuer med tidsvitner og arkivopptak.

Referanser

Eksterne lenker
 

Russisk musikk
Sjostakovitsj, nr. 7
 Komposisjoner fra 1941
 Uroppføringer av musikk i 1942