Flagellanter

Flagellanter (av latin for 'svepebrødre') var religiøse bevegelser som oppstod periodisk utover 1200– og 1300-tallet der skarer av menn og kvinner drog omkring og pisket seg til blods for å gjøre bot. En betraktet dette som en form for Jesu etterfølgelse i lidelse.  

Flagellantbevegelsen grep etter hvert om seg, og store opptog av flagellanter drog fra by til by mens de sang botssalmer.  I spissen gikk prester med kors og faner, derpå menn og kvinner som pisket seg selv til blodet rant. Når de nærmet seg en by, lød kirkeklokkene; ofte samlet de seg i kirkene, hvor det i blant ble lest opp et himmelbrev, som gikk ut på at Gud ville straffe jorda, men at man kunne formilde hans vrede ved å gå i svepetog 33 1/2 dag til minne om det antallet år som Jesus Kristus vandret på jorda. Flagellant-virksomhet oppstod første gang i Italia i 1260 etter en pest som fremkalte en sterk botsstemning. Spesielt etter svartedauden 1347–48 bredte bevegelsen seg i Italia, Frankrike og Tyskland, mindre i England og Danmark. Pave Klemens VI (1342–52) forbød virksomheten, men først forbud fra Konstanz-konsilet (1414–1418) fikk bevegelsen til endelig å dø hen. 

Lignende religiøs selvpining forekommer fortsatt i enkelte eldre katolske misjonsområder, særlig i forbindelse med feiring av langfredag. Rituell pisking forekommer også i sjia-islam på Asjura-dagen, den årlige feiringa av imam Husayn ibn Alis martyrdød.

Referanser

Se også
 Flagellasjon, pisking og pryling for å oppnå religiøs eller seksuell ekstase 

Katolisisme