Kikokushijo

Kikokushijo ( og ) er japanske begrep for barna til japanske utflyttede som tar utdanningen sin delvis utenfor Japan. Det førstnevnte begrepet brukes for å referere til barn som har returnert til Japan, mens det sistnevnte brukes om barn som fremdeles er utenlands. På engelsk blir de vekselvis referert til som «sojourn children» eller «returnees». Begrepet «third culture kids» har også blitt brukt, men ikke uten forbehold. Omtrent  barn av japanske utenlandsboende (2002) returnerer til Japan hvert år, mens om lag  oppholder seg utenlands til enhver tid; dette antallet har forholdt seg relativt stabilt i 1990-årene etter rask vekst i 1970- og 80-årene. 40 % av dem besøker skoler drevet av Japans Utdanningsdepartement mens de bor utenlands.

Utdanningsdepartementet innså allerede i 1966 at Japans skolesystem møtte utfordringer i utdannelsen og reintegreringen av barn som hadde returnert fra utlandet. Med idéen om nihonjinron ()  i bakgrunnen – som la vekt på det japanske samfunns påståtte unikhet – begynte kikokushijo å bli karakterisert i 1970-årene som problembarn som trengte assistanse for å omstille seg til det japanske samfunn; man mente at de var for vestlige og individualistiske. Ironisk nok kom mye av bildet av kikokushijo som «pedagogisk foreldreløse» som trengte «redning» fra foreldrene til barna selv. I løpet av 1980-årene kom imidlertid kikokushijo til å bli sett på som en ny elite heller enn et problem; deres språk- og kulturelle ferdigheter gav dem en status som verdifulle redskap for å sikre Japans internasjonalisering. Over 300 universiteter tilbyr avslappede inngangskriterier for kikokushijo (1997), et system som har blitt kritisert for preferensiell behandling og omvendt diskriminering. De blir ofte feilaktig ansett for å ha flytende kunnskaper i engelsk, til tross for at mange faktisk ikke har tilbrakt tid i engelskspråklige land.

Referanser

Litteratur

Videre lesning 

Japan