Kontinentalmargin

Kontinentalmarginen er den delen av havbunnen og underliggende berggrunn som ligger mellom landområdene og dyphavet. Den omfatter kontinentalsokkelen, kontinentalskråningen og kontinentalstigningen. Et annet navn for kontinentalstigningen er tidvis kontinentalfoten. Kontinentalmarginen er en av de tre hovedsonene på havbunnen, de to andre er havbekken og midthavsrygger. Kontinentalmarginen består av tre forskjellige kjennetrekk: kontinentalstigningen, kontinentalskråningen og kontinentalsokkelen. Kontinentalsokkelen er det relativt grunne vannområdet som finnes i nærheten av alle kontinenter. Kontinentalmarginer utgjør omtrent 28 % av havområdet.

Kontinentalsoklene har lite fall og strekker seg gjennomsnittlig rundt 80 km utfra kysten, men bredden varierer mye. Ytterkanten av kontinentalsokkelen har et bratt fall ned mot dypere vann og kalles kontinentalskråningen. Lenger ut ligger kontinentalstigningen med slakere fall ned mot dyphavsslettene. Overgangen mellom kontinental- og havbunnskorpe skjer som regel under kontinentalstigningen. Grensesonen mellom disse kalles gjerne for en kontinentrand.

Kontinentalmarginens soner 
Kontinentalsokkelen er den delen av kontinentalmarginen som går fra kysten og ut mot havet. Kontinentalsokkelen antas å utgjøre 6 eller 7 % av havbunnen. Bredden på kontinentalsokkelen over hele verden varierer i området 0,03–1500 km. Kontinentalsokkelen er generelt flat, og ender ved sokkelbruddet, hvor det er en drastisk økning i skråningsvinkelen: Gjennomsnittsvinkelen på kontinentalsokkelen over hele verden er 0° 07′, og typisk brattere nærmere kysten enn den er nær sokkelen pause. Ved sokkelbruddet begynner kontinentalskråningen, som kan ligge 1–5 km over havbunnen. Kontinentalskråningen viser ofte trekk som kalles undervannskløfter. Slike kløfter skjærer ofte dypt ned i kontinentalsokkelen, med nær vertikale sider, og fortsetter å kutte morfologien til dyphavssletten. Disse kløftene er ofte V-formede, og kan noen ganger utvide seg til kontinentalsokkelen. Ved bunnen av kontinentalskråningen er det en plutselig nedgang i skråningsvinkelen, og havbunnen begynner å jevne seg ut mot dyphavssletten. Denne delen av havbunnen kalles kontinentalstiging, og markerer den ytterste sonen av kontinentalmarginen.

== havretten
Havrettskonvensjonen gir kyststaten enerett til alle naturressurser i farvann som ligger nærmere grunnlinjen enn 200 nautiske mil (370.4 km). Dersom kanten av kontinentalmarginen ligger lenger ut enn 200 nautiske mil, har kyststaten spesielle rettigheter helt ut til kanten.

Geologi 
I geologien skilles det mellom aktive og passive kontinentalmarginer. I passive marginer beveger kontinental- og havbunnsplaten seg ikke i forhold til hverandre, og det skjer en opphopning av sedimenter. Passive marginer er vanlig langs kystene av Atlanterhavet og Det indiske hav. I aktive marginer presses havbunnsplaten under kontinentalplaten (subduksjon). Det er ofte en vulkansk fjellkjede på kontinentalplaten, en øybue på havbunnsplaten og en dyphavsgrop i overgangen mellom platene. Aktive marginer er vanlige rundt Stillehavet.

Referanser

Eksterne lenker 
 Continental Margins - Geology, Cliffs Notes
 Coastal Zones: The Margins of Continents, Penn State

Undersjøiske formasjoner
Havrett
Platetektonikk