Forholdet mellom USA og Cuba

Forholdet mellom USA og Cuba har en historie som går tilbake til tiden da USA ønsket gjentatte ganger å kjøpe av Cuba av Det spanske imperiet. Da den spanske innflytelsen i Karibia ebbet ut tok USA gradvis over posisjonen som den økonomiske og politiske dominans over Cuba og med et stort flertall innenfor de utenlandske investeringene, kontrollen over det meste som ble importert og eksportert, og en sterk grep om Cubas indre politiske forhold.

Som en følge av den kubanske revolusjonen i 1959 ble forholdene mellom de to statene sterkt forverret, og har siden blitt markert av spenning og konfrontasjon. USA betrakter Cuba som liggende i sin geografiske bakgård og har derfor sterke interesser i utviklingen på øya. USA har ikke formelle diplomatiske forbindelser med Cuba og har oppretthold i kraft av sin posisjon som supermakt et handelsforbud (embargo) som gjør det ulovlig for amerikanske selskaper å gjøre forretninger med Cuba. Den amerikanske diplomatiske representasjonen på Cuba blir håndtert av Seksjonen for amerikanske interesser i Havanna og det er en tilsvarende Seksjon for kubanske interesser i Washington, D.C.. Begge er offisielt en del av de respektive ambassadene til Sveits. USA påførte handelsforbud etter revolusjonen grunnet den kubanske nasjonaliseringen. USAs regjering hevder grunnen til at de opprettholder blokaden er at Cuba er kommunistisk. Cuba beveger seg mot en demokratisk moderne sosialistisk stat og mener USA har ikke rett til å blande seg inn i et lands styresett. Det fortsatte med president Donald Trumps ønske om innblanding i Cubas styresett og få kontroll over Cuba. EL Comandante Fidel Castro reiste etter overtagelse av Cuba til USA for å skape et samarbeide, men USA sa nei og så etter dette fikk han samarbeide med Russland.

Historisk bakgrunn 

Forholdet mellom den spanske kolonien Cuba og det nordamerikanske fastlandet gikk tidlig på 1700-tallet via illegale handelskontrakter med de europeiske koloniene i Den nye verden, handel som ble gjort for å omgå koloniskatter. Da både den lovlige som den ulovlige handelen økte, ble Cuba en forholdsvis framgangsrik handelspartner i region, og var et senter for produksjon av tobakk og sukker. I løpet av denne perioden reiste kubanske handelsfolk stadig hyppigere til havnene i Nord-Amerika, og etablerte handelskontrakter som varte i mange år.

Den britiske okkupasjonen av Havanna i 1762 åpnet opp handelen med de britiske koloniene i Nord-Amerika, og opprøret til de tretten koloniene i 1776 åpnet opp for ytterligere handelsmuligheter. Spania åpnet offisielt opp de kubanske havnene for kommersiell drift for de nordamerikanske utbryterstatene i november 1776, og øya ble i økende grad avhengig av handelen med amerikanerne.

Etter at Cuba ble åpnet for verdenshandelen i 1818 begynte de kubansk og amerikanske handelsavtalene å erstatte de tidligere spanske kommersielle forbindelsene. I 1820 mente Thomas Jefferson at Cuba kunne være «det mest interessante tillegget som noensinne kunne bli lagt til vårt system av stater,» og fortalte den amerikanske krigsministeren, John C. Calhoun, at USA «burde ved første mulige anledning ta Cuba».

I et brev til den amerikanske ministeren i Spania, Hugh Nelson, beskrev statssekretær John Quincy Adams sannsynligheten for at USA «annekterte Cuba» i løpet av det neste halve århundre til tross for hindringer: «Men det er politiske lover foruten også fysisk tyngdekraft, og om et eple rives løs av en storm fra sitt innfødte tre, har det ikke noe annet valg enn å falle mot bakken; Cuba, med makt løsrevet fra dets unaturlige forbindelse med Spania, og ikke i stand til å understøtte seg selv, kan kun gravitere mot den nordamerikanske union som ved den samme naturlov ikke kan fjerne henne fra sitt bryst.» I 1854 ble et hemmelig forslag kjent som Ostend-manifestet, oppkalt etter en havn i Belgia, uttenkt av amerikanske diplomater for å tilegne seg Cuba fra Spania for 130 millioner dollar. Manifestet ble avvist grunnet innvendinger fra antislaverikrefter da planene ble offentlig kjent.

I 1877 sto USA for 83 prosent av Cubas totale eksporthandel, og ved å ha bortimot kjøpermonopol var USA i stand til å kontrollere både pris og produksjonsnivået tett. Det var i løpet av denne tiden at den engelske reisende Anthony Trollope observerte at «Handelen i landet faller i hendene på utlendinger. Havanna vil snart være like amerikansk som New Orleans». I økende grad begynte nordamerikanere å bosette seg på Cuba, og en del distrikter langs kysten var det sagt minnet mer om en amerikansk enn av en spansk bosetning. Mellom 1878 og 1898 grep amerikanske investeringsfolk fordel av de stadig dårligere økonomiske forholdene grunnet tiårskrigen ved å overta eiendommer som de tidligere uten hell hadde forsøkt å skaffe seg, mens andre kunne kjøpe eiendommer meget billig. Det viste blant annet at den kubanske økonomien ble i økende grad integrert i den amerikanske, og den spanske tilknytningen stadig svakere. Tiårskrigen, på spansk kalt for Guerra de los Diez Años, skjedde i tiden 1868–1878. Den hadde begynt i oktober 1868 da sukkereieren Carlos Manuel de Céspedes utropte at Cuba var selvstendig og uavhengig av Spania. Dette var den første av tre frigjøringskriger som Cuba kjempet mot Spania.

Uavhengighet for Cuba 

 Se hovedartikkel, Den spansk-amerikanske krigen

Etter hvert som den kubanske motstanden mot det spanske styret vokste, forsøkte opprørerne som slåss for Cubas uavhengighet å få støtte fra den amerikanske presidenten Ulysses S. Grant, men Grant avslo og motstanden minsket, skjønt de amerikanske interessene i regionen fortsatte. Den amerikanske statssekretæren James G. Blaine skrev i 1881 om Cuba som en «rik øy, nøkkelen til Mexicogulfen, og feltet for vår mest omfattende handel i den vestlige hemisfære, er, om enn i hendene på Spania, en del av det amerikanske kommersielle systemet... Om det noen gang opphører å være spansk, Cuba må nødvendigvis bli amerikansk og ikke fall inn under noen annen europeisk herredømme.»

Etter at opprørerne hadde en viss framgang i Cubas andre uavhengighetskrig i 1897, tilbød den amerikanske presidenten William McKinley å kjøpe Cuba for 300 millioner dollar. Da dette tilbudet ble avslått av Spania og ved at en eksplosjon senket det amerikanske slagskipet USS «Maine» i havnen i Havanna, førte til utbruddet av Den spansk-amerikanske krigen. I Cuba er denne krigen kjent som «den amerikanske innblandingen i Cubas uavhengighetskrig». Den 10. desember 1898 signerte USA og Spania Paris-avtalen og i henhold til fredsavtalen oppga Spania alle rettigheter til Cuba. Avtalen førte til at Det spanske imperiet opphørte i Nord- og Sør-Amerika og markerte begynnelsen på USAs ekspansjon og langvarige imperialistiske dominans i regionen. Rett etter at avtalen var signert begynte det amerikanskeide eiendomsfirmaet «Island of Cuba Real Estate Company» å selge eiendommer til amerikanere. Det amerikanske militærstyret av Cuba varte fram til 1902 da Cuba endelig fikk sin formelle uavhengighet.

Forholdene 1900–1959 

En betingelse i enigheten mellom Cuba og USA for å sikre tilbaketrekningen av amerikanske soldater var at Cuba aksepterte Platt-tillegget, et tillegg i den kubanske grunnloven av 1901-1934 som ble oppkalt etter den amerikanske republikanske senatoren Orville H. Platt. Tillegget var et motstykke til Army Appropriations Act, en føderal amerikansk lov som ble vedtatt i mars 1901 og som ble presentert av Connecticut-senatoren Platt. Dette tillegget ga USA rett til å blande seg inn i Cubas politiske, økonomiske og militære anliggende når USA fant det nødvendig. Dette ble påberopt for å rettferdiggjøre en hvilken som helst innblanding som USA kom til å gjøre i kubansk innenrikspolitikk, blant annet den amerikanske okkupasjonen i 1916–1919, og definerte generelt forholdet mellom Cuba og USA i den neste 33 årene. Lovtillegget ble bittert avvist av flertallet av kubanerne og ble til sist avskaffet under Fulgencio Batistas første styre. En annen konsekvens av tillegget var at det ga USA fortsatt rett til å utnytte den sørlige delen av Guantánamobukta hvor en amerikansk marinebase, Guantanamo Bay Naval Station, ble etablert i 1898 og fortsatt er i virksomhet. Leien av bukten ble bekreftet av den kubansk-amerikanske avtalen som ble signert av begge nasjonenes presidenter i februar 1903.

Til tross for å anerkjenne Cubas overgang til en uavhengig republikk, holdt den amerikanske guvernøren Charles Edward Magoon et militært styre over øya i ytterligere tre år grunnet et opprør ledet av José Miguel Gómez. I de neste tyve årene grep USA stadig og gjentatte ganger militært inn i Cubas indre anliggender: 1906–1909, 1912 og 1917–1922. I 1912 ble amerikanske soldater sendt for å slå ned protester fra afrokubanere som protesterte mot fortsatt rasediskriminering.

I 1926 eide amerikanske selskaper 60 prosent av den kubanske sukkerindustrien og importerte 95 prosent av den totale kubanske avlingen, og Washington støttet generelt de påfølgende kubanske regjeringene. Imidlertid førte konfrontasjonene mellom regjeringen til Gerardo Machado og den politiske opposisjonen til en militær maktovertagelse av kubanske opprørere i 1933. Den amerikanske ambassadøren Sumner Welles tilkalte militær intervensjon fra USA og president Franklin D. Roosevelt, til tross for hans politiske løfte om godt naboskap overfor Latin-Amerika, beordret 29 krigsskip til Cuba og Key West i Florida. Machados erstatter, Ramón Grau, tok det kubanske presidentskapet og øyeblikkelig trakk tilbake og opphevet Platt-tillegget. I protest nektet USA å anerkjenne Graus regjering. Ambassadør Wells beskrev det nye kubanske styret som «kommunistisk» og «uansvarlig».

På 1930-tallet sto general Fulgencio Batista fram som den faktiske lederen og presidenten i Cuba i to perioder (1940–44 og 1952–59), noe som førte til en tid med nært samarbeid mellom diktatoren av Cuba og USA. Begge nasjonene signerte Avtalen om forbindelser i 1934. Batistas andre utgave som enerådende president ble innledet av et militærkupp planlagt i Florida, og president Harry S. Truman anerkjente raskt Batistas retur ved å skaffe militær og økonomisk støtte. USA dominerte totalt kubansk økonomi i løpet av Batistas andre periode. En rekke amerikanske selskaper fortsatte å svelle ut, korrupsjonen var utbredt og Havanna ble et populært tilfluktssted for amerikansk mafia, og holdt blant annet den beryktede Havannakonferansen i 1946. Den amerikanske ambassadøren på Cuba, Arthur Gardner, beskrev siden forholdet mellom USA og Batista under hans andre periode:

Da det brøt væpnet konflikt på Cuba mellom opprørere ledet av Fidel Castro og Batistas regjering, ble USA anmodet om ikke selge mer våpen til Batista av Cubas påventende president Manuel Urrutia Lleó. Washington tok flere kritiske skritt i mars 1958 for å forhindre salg av geværer til Batistas styrker, således endret revolusjonens kurs i opprørernes retning. Den amerikanske ambassadøren Earl T. Smith motsatte seg dette, og den politiske rådgiveren William Wieland kom med følgende berømte klage:

{{sitat|Jeg vet at Batista er betraktet av mange for å være en drittsekk... men amerikanske interesser kommer først... i det minste var han vår drittsekk!

Den 19. februar 2008 annonserte Fidel Castro at han ikke ville ta gjenvalg som president ved det neste møte i Asamblea Nacional del Poder Popular, Den kubanske nasjonalforsamlingen. Isteden ble Raúl Castro valgt til president av nasjonalforsamlingen den 24. februar 2008.

Militærstasjonen på Guantanamo 

USA fortsetter å operere en marinebase ved Guantánamobukta på Cuba. Den er utleid til USA og kun en tosidig enighet eller at USA fjerner seg fra området kan oppheve leieforholdet. USA betaler Cuba en årlig leien basen, men siden den kubanske revolusjonen har Cuba kun akseptert den første utbetalingen, og avvist alle påfølgende. Den kubanske regjeringen har sterkt fordømt avtalen på det grunnlag at den overtreder artikkel 52 i Wien-konvensjonen om traktatretten titulert Coercion of a State by the threat or use of force, «Tvang fra en stat ved trusler eller bruk av makt». Imidlertid hevder artikkel 4, kalt for Non-retroactivity of the present Convention, «Ikke-tilbakevirkende av herværende konvensjon» i det samme dokumentet at Wien-konvensjonen om traktatretten ikke skal ha tilbakevirkende kraft overfor noen avtaler som ble opprettet før den selv.

Overtagelsen av Guantánamobukta var en del av Platt-tillegget, betingelsene for tilbaketrekning av amerikanske soldater som er gjenværende på Cuba siden den spansk-amerikanske krigen.

Referanser

Litteratur 
 Bevans, Charles. I. (1968): Treaties and Other International Agreements of the United States of America, 1776-1949. 8. utg. Washington, D.C.: United States Government Printing Office.
 Bjøl, Erling (2010): USAs historie, Gyldendal Forlag
 Bye, Vegard og Hoel, Dag (1996): Dette er Cuba – alt annet er løgn! Spartacus forlag, s. 110–123.
 Erisman, H. Michael (2000): Cuba’s Foreign Relations in a Post-Soviet World. Gainesville, Fl.: University Press of Florida.
 Hatchwell, Emily og Calder, Simon (1999): Cuba in fokus – A Guide to the People, Politics and Culture, Interlink Books.
 Kaplowitz, Donna R. (1998): Anatomy Of A Failed Embargo. U.S. Sanctions Against Cuba. Boulder, Col.: Lynne Rienner Publishers.
 Vagnoux, Isabelle (21. november 2011): «Washington-Miami-Havana 1999-2009: Towards the End of a Ménage à Trois?» i: European Journal of American Studies 2/2009

Eksterne lenker 
 History of Cuba – U.S. relations
 Post-Soviet Relations Between Cuba and the US fra Dean Peter Krogh Foreign Affairs Digital Archives
 Cold War International History Project: Primary Document Collection on US-Cuban Relations
 BBC: Timeline: US-Cuba Relations
 Komplett tekst til Teller-tillegget
 Komplett tekst til Platt-tillegget
 U.S. Commission for Assistance to a Free Cuba
 US Judiciary Hearings of Communist Threats to America Through the Caribbean
 A New Approach to Cuba Los Angeles Times, 31. desember 2008
 Samartin, Cecilia: «Frigjør Cuba med Fredsprisen!», kronikk i Aftenposten, 25. februar 2012

Cubas historie
USAs historie
Bilaterale forhold