FNs sikkerhetsråds resolusjon 1973

De forente nasjoners sikkerhetsråds resolusjon 1973 (2011) (kode: S/RES/1973) er en FN-resolusjon som ble vedtatt 17. mars 2011 av sikkerhetsrådet angående opprøret i Libya.  Resolusjonen krevde umiddelbar våpenstillstand og åpnet for en flyforbudssone hvorpå strategisk plasserte radarer, kommandosentre og luftvernsenheter på bakken ble angrepet for videre å umuliggjøre Gaddafis luftforsvars operativitet. Flyforbudssonen åpnet i utgangspunktet ikke for slike operasjoner. Resolusjonen stilte også krav til alle land som med mulighet skulle ta imot flyktninger og sivile fra Libya. I tillegg vedtok sikkerhetsrådet å sperre alle økonomiske transaksjoner og bankkonti som har tilknytning til Gaddafi-lojale ledere og institusjoner.

Resolusjonen ble foreslått av Frankrike, Storbritannia og Libanon, og vedtatt ved ti stemmer for og ingen imot. Fem medlemmer valgte å avholde sin stemme. Av de 15 medlemmene i sikkerhetsrådet stemte Bosnia-Hercegovina, Colombia, Gabon, Libanon, Nigeria, Portugal, Sør-Afrika og de permanente medlemmene Frankrike, Storbritannia og USA for resolusjonen. Selv om ingen stemte imot resolusjonen, valgte Brasil, India, Tyskland og de permanente medlemmene Folkerepublikken Kina og Russland å avholde sin stemme og har dermed ikke deltatt i den militære aksjonen mot Libya. Alle de avholdende la til grunn at en mer fredelig løsning som ikke involverte direkte innblanding ville være mulig for å oppnå ønsket resultat. Resolusjonen er den første i sikkerhetsrådets historie som åpner for militær inngripen mot en regjering for å støtte opp om sivilbefolkningen.

En allianse, først ledet an av USA og senere NATO, angrep militære mål i Libya kun to dager etter resolusjonen ble vedtatt. Alliansen som opprettholdt flyforbudssonen og intervenerte militært bestod av Belgia, Bulgaria, Canada, Danmark, De forente arabiske emirater, Frankrike, Hellas, Italia, Nederland, Norge, Qatar, Romania, Spania, Storbritannia, Sverige, Tyrkia og USA.

Bakgrunn 

I desember 2010 begynte det et opprør i Tunisia (senere kalt den tunisiske revolusjon) og i løpet av årsskiftet opplevde flere nærliggende land i regionen lignende opprør mot sine myndigheter. I både Tunisia og Egypt ble statslederne avsatt som følge av store protester. Disse opptøyene spredte seg også til Libya i februar 2011. Libyas de facto statsleder gjennom 40 år, Muammar al-Gaddafi, forsøkte å stanse opprøret med militær makt i motsetning til hva som hadde skjedd i nabolandene. FNs sikkerhetsråd uttrykte «alvorlig bekymring» for hvordan situasjonen i Libya ble håndtert av myndighetene gjennom resolusjon 1970 26. februar 2011, og stilte krav til Gaddafi om at han måtte unngå angrep på sivile og hindre fortsettelsen av brudd på menneskerettighetene. Allerede ved resolusjon 1970 fordømte Den arabiske liga, Den afrikanske union og den islamske konferanse Gaddafis handlinger og FN oppfordret alle medlemsland til å nekte han og flere av hans nære allierte innpass og beskyttelse til noen stat. Som følge av fortsatte angrep og militær konflikt mellom regjeringsopposisjonelle og Gaddafi-lojale styrker, fant sikkerhetsrådet det nødvendig å åpne for resolusjon 1973 for å hindre ytterligere fatale sammenstøt. Hvorvidt resolusjon 1973 er en direkte utvidelse av resolusjon 1970 er det imidlertid uenighet om fordi 1970 gir den internasjonale straffedomstolen i Haag åpning for å vurdere sak mot Gaddafi.

Hovedpunkter 

Resolusjonen ble vedtatt i henhold til De forente nasjoners pakt (FN-charteret) kapittel VII som gir rådet mulighet til å vedta «tiltak for å forhindre brudd på og sikre gjenoppretting av freden».
Krav om øyeblikkelig våpenhvile og stansing av vold, angrep og misbruk av sivile.
Opprettelsen av en flyforbudssone over Libya.
Autoriserer alle nødvendige midler for å beskytte sivile og sivil-befolkede områder, bortsett fra en «fremmed okkupasjonsstyrke».
Forbud mot alle militære flyvninger som er registrert under «the Libyan Arab Jamahiriya» (Gaddafi-styrkene).
All økonomisk virksomhet direkte eller indirekte med libyske myndigheter forbys, og antallet enkeltpersoner (annex 2) som mister tilgangen til sine ressurser utvides ytterligere fra listen i resolusjon 1970.
Opprettelsen av et ekspertråd («Panel of Experts») som i ett år skal utføre en rekke oppgaver for å få Libya til å fungere videre som en stat.
Utvidet reiseforbud til flere enkeltpersoner (annex 1) enn først gitt av resolusjon 1970 til nå å gjelde et større antall av individer tilknyttet libyske styresmakter.
Åpner for medlemslands intervenering til støtte for sivile med militære midler, med det forbehold at okkupasjon av landet ikke er tillatt.

Resolusjon 1973 bygger videre på reiseforbud og økonomisk begrensning nedfelt i resolusjon 1970 (2011). Nedenfor er listet alle personer og institusjoner som FN har påført sanksjoner gjennom de to resolusjonene.

Stemmegivning 

Resolusjonen ble vedtatt med 10 mot 0 stemmer, der 5 valgte å avholde stemmen. Sikkerhetsrådets permanente medlemmer; Frankrike, Kina, Russland, Storbritannia og USA, var blant de uenige, der både Kina og Russland avholdt fra å stemme. Også resten av de såkalte BRIC-landene (Brasil, Russland, India og Kina) valgte å avholde sin stemme. Derimot har Storbritannia og Frankrike vært ivrige for resolusjonen og skal ha vært de landene, sammen med Libanon, som har presset frem resolusjonen. USA på sin side har hatt indre splittelse om hvorvidt en flyforbudssone (som resolusjonen tillater) er gunstig, men også USA stemte for.

Begrunnelse for avholdelse 
 Brasils delegasjon i sikkerhetsrådet understreket behovet for en fredelig løsning av konflikten og advarte samtidig mot «utilsiktede konsekvenser av væpnet intervensjon». Ambassadør  holdt en kort tale på møte for resolusjonen der hun sa at Brasils avholdelse ikke måtte forstås som hverken en nøytral eller uenig stemme. Hun uttrykte enighet for flere av punktene i resolusjonen, men mente at Brasil ikke kunne delta i militære operasjoner fordi de var usikre på om det ville føre til det ønskede resultatet av øyeblikkelig våpenhvile. «Vi er ikke overbevist om at bruken av makt [...] vil føre til realiseringen av vårt felles mål - en umiddelbar slutt på volden og beskyttelse av sivilbefolkningen».
 Delegasjonen fra India, representert ved  uttrykte stor bekymring, likt Kina, for at resolusjonen var uspesifisert og uklar. Hvem som skulle håndheve resolusjonen og hvilke konsekvenser interveneringen ville ha var på ingen måte kartlagt, og derfor ønsket India at politisk innsats burde prioriteres fremfor militær innblanding.
 Kinas talskvinnen for det kinesiske utenriksdepartementet Jiang Yu forklarte at Kina hadde seriøse reservasjoner med deler av resolusjonen og at Kina sammen med de andre landene som ikke stemte ville ta større hensyn til den regionale situasjonen. Yu ønsket at sikkerhetsrådet skulle ta mer hensyn til «Libyas suverenitet, uavhengighet og territorielle integritet». Sikkerhetsrådets president  uttrykte, som nasjonal representant, at det ikke var blitt besvart viktige spørsmål under møtet, hvilket gjorde at Kina hadde vanskeligheter med å godta en så åpen og uspesifisert resolusjon. Kina ville ikke stemme imot, hvilket hadde hindret resolusjonens godkjennelse grunnet Kinas vetorett, da regionale organisasjoner ønsket resolusjonen vedtatt, men de ville ikke bidra med ressurser annet enn diplomati og dialog.
 Russland hadde like innvendinger som Kina, der det ble poengtert av Vitaly Churkin at resolusjonen ikke var tydelig på hvem som skulle stå for oppdraget, når operasjonene skulle sies fullført og uforutsette konsekvenser. Han understreket at det var behov for å unngå ytterligere destabilisering i regionen.
 Forbundskansler Angela Merkel uttrykte at Tyskland «deler målene for vedtaket» og at deres avholdenhet fra å stemme ikke må sammenlignes med nøytralitet. Tysklands delegasjon  sa at også Tyskland delte det mål å stanse angrep på sivile umiddelbart, men at det ikke måtte undervurderes at en feilslått militær operasjon vil føre til «en langvarig militær konflikt som kan trekkes i retningen av utvidelse til hele regionen». Wittig sa også at «hvis resolusjonen mislyktes, ville det være galt å anta at enhver militær intervensjon ville være raskt og effektivt gjennomført».

Reaksjoner

Interne reaksjoner 

Allerede dagen etter sikkerhetsrådets møte gikk Libyas utenriksminister Moussa Koussa ut med meldingen om at Libya ville følge opp resolusjonen ved å pålegge en våpenhvile umiddelbart, men bare timer senere meldte Al Jazeera om kamper mellom regjeringen og opprørere. Både Storbritannia og Frankrike, som var tidlig ute med organiseringen av angrep mot Libya, fortsatte planene tross løftet om våpenhvile. Storbritannias statsminister David Cameron sa at han ville basere sine avgjørelser på Gaddafis «handlinger, ikke ord» og flere andre land kom med lignende uttalelser. Koussa viste også stor misnøye med resolusjonen og sa at den «tydelig er i strid med de forente nasjoners pakt om ikke-innblanding» og et «brudd på Libyas suverenitet». Han fortalte også at en flyforbudssone bare vil gjøre vondt verre for befolkningen. To uker etter resolusjonen flyktet Koussa landet og sa han ikke ønsket å representere regimet lenger.

Oberst Muammar al-Gaddafi advarte FN dager etter vedtaket og truet med angrep mot sivile mål i hele middelhavsområdet og han kalte de allierte styrkene for «beist og kriminelle» for deres intervenering i det han beskriver som en intern konflikt som Libya selv må ordne opp i. Gaddafi sendte også brev til politiske ledere i flere stater som hadde godkjent og sagt seg villige til å bidra i henhold til resolusjonen. I brevene advarte Gaddafi nok en gang mot å intervenere i en intern konflikt. Beskjeden «dere kommer til å angre dersom dere gjør noe for å blande dere inn i våre interne anliggender» og uttalelsen «dette er klar aggresjon» ble sendt til blant annet generalsekretæren i FN, til Storbritannias David Cameron og Frankrikes president Nicolas Sarkozy. Gaddafi har også uttalt at han ikke stod alene i konflikten, men at den libyske regjeringen har mange støttespillere utover sine landegrenser. Opprørerne på sin side applauderte resolusjonen som følge av nødvendig støtte for å holde Gaddafi tilbake.

Eksterne reaksjoner

Overnasjonale organisasjoner 
 Den arabiske liga arbeidet i tiden før resolusjonen for en flyforbudssone. I dagene etter de første angrepene mot Libyas luftvernstasjoner, uttrykte imidlertid ligaens generalsekretær Amr Moussa misnøye med vestlige staters angrep og mente det kunne gjøres på en annen måte. Ligaen valgte til slutt å støtte aksjonene fullt ut tross den første beskjeden. Ligaen hadde i lengre tid ønsket sterkere midler enn resolusjon 1970 muliggjorde, og de suspenderte Libya fra ligaen allerede i februar 2011. Gaddafi svarte denne suspenderingen med å uttale at «Den arabiske liga er ferdig. Det finnes ingen arabisk liga lengre».
 Den europeiske unionen gjorde det klart at de ville delta og handle i tråd med resolusjonens bestemmelser.
 NATO klarte i tiden etter resolusjonen ikke å ta stilling til sin posisjon. Tyskland og Tyrkia ønsket ikke å innføre en flyforbudssone, mens Frankrike og Storbritannia jobbet for. Det ble imidlertid bestemt en uke etter resolusjonsvedtaket at NATO skulle ha kommandoen for alle operasjoner i Libya.

Suverene stater 

 Bosnia-Hercegovina ved  sa at «det libyske folk desperat trenger humanitær bistand, og uhindret adgang til all nødhjelp var en absolutt nødvendighet». Av den grunn fant Bosnia-Hercegovina det nødvendig å stanse Gaddafi med hardere midler enn først forsøkt i resolusjon 1970.
 Frankrikes utenriksminister Alain Juppé sa at «situasjonen på bakken er mer alarmerende enn noen gang og preget av voldelig gjenerobring av byene som har blitt overtatt». Han la til at sikkerhetsrådet ikke kunne stå på siden i denne konflikten og «la krigshissere gi blaffen i internasjonal lov». Frankrike meldte kort tid etter resolusjonen at et luftangrep kunne komme fra deres side innen få timer, og franske jagerfly angrep under 48 timer etter sikkerhetsrådets møte.
 Kina hadde «seriøse innvendinger» mot resolusjonen, men valgte å ikke nedlegge veto.
 Libanons delegat  støttet resolusjonen i sin helhet, og snakket på vegne av Den arabiske liga da han sa at «Libyas myndigheter har mistet all legitimitet». Han tydeliggjorde også at ingen ville forsøke å bruke denne muligheten til å overta områder som okkupasjon.
 Norges statsminister Jens Stoltenberg beskrev resolusjonen som historisk fordi «det er første gang FN gir fullmakt til bruk av militærmakt for å hindre en stats overgrep mot egen befolkning». Utenriksminister Jonas Gahr Støre ville ikke utelukke at bakkeoperasjoner med norske styrker kunne bli virkelighet fredag 18. mars og forsvarsminister Grete Faremo fortalte allerede dagen etter FN-møtet til Aftenposten at flyoperasjoner også kan bli en mulighet, og at Norge vil stå sammen med sikkerhetsrådets bestemmelser. Forsvarssjef Harald Sunde fortalte til NRK at seks F-16 ville være klare i løpet av få dager, og noen dager senere ble disse flyene sendt til Kreta i Middelhavet.
 Russlands statsminister Vladimir Putin kalte angrepene for et middelalders korstog.
 Storbritannias utsending  hadde lenge ønsket resolusjonen og han oppfordret NATO og Den arabiske liga til å komme på banen i organiseringen av angrepet så raskt som mulig. Storbritannias statsminister David Cameron sa at jagerfly av typen Tornado og Typhoon var klargjort for et eventuelt angrep allerede 18. mars, altså en dag etter resolusjonsvedtaket.
 USAs delegasjon ledet av Susan Rice poengterte at dette var en resolusjon til fordel for det sivile folk i Libya. Ikke en ren militær støtte til de som ville felle Gaddafis regime, men en aksjon mot de som «grovt og systematisk bryter de mest grunnleggende rettigheter til det libyske folk». USAs president Barack Obama sa i en tale fredag 18. mars at de ikke ville sende inn bakkestyrker, og at USA ikke gjør dette på egen hånd, men som en del av en koalisjon basert i det internasjonale samfunnet. Obama gjorde det tydelig at USAs godkjenning av resolusjonen baserte seg på Gaddafis trussel mot de sivile og at hans soldater «ville vise ingen nåde», ikke en invasjon. Obama har måttet forklare seg i underhuset etter mye kritikk for at kongressen ikke ble grundig informert om resolusjonen på forhånd.

Implementering 

To dager etter resolusjonensvedtaket ble et møte avholdt i Paris der flere politiske ledere drøftet hvordan resolusjonen skulle fungere i praksis. President Nicolas Sarkozy var vert for møtet, og viktige politiske organ som Den afrikanske unionen (AU), EU, FNs generalsekretærer Ban Ki-moon, Den arabiske ligas generalsekretær Amr Moussa og andre arabiske statsledere var representert. Flere land, etterhvert omtalt som de «allierte», stilte militære midler til disposisjon og flere operasjoner ble bare dager etter resolusjonens vedtak gjennomført. Franske jagerfly beveget seg tidlig i libysk luftrom, og lørdag ettermiddag 19. mars gjorde de det første angrepet. Det var USA, Storbritannia, Frankrike og Canada som først organiserte militære operasjoner mot Libya og de påfølgende dagene hadde USA styringen. Det var dog uenighet om USA skulle beholde denne kommandoen, spesielt fra egen befolkning der president Barack Obama måtte forsvare landets posisjon som kommanderende. NATO stod fra begynnelsen av som kandidat til å overta lederskapet, men opplevde intern strid, spesielt fra Tyskland og Tyrkia som ikke ønsket at NATO skulle lede an. USA var i motsetning pådriver for at NATO skulle overta styringen. NATO overtok kommandoen litt over en uke etter resolusjonen da Tyrkia til slutt ga grønt lys. Den arabiske liga viste usikkerhet ved operasjonene om hvorvidt de militære aksjonenes forløp var ønskelig. Gaddafis styrker ble som følge av de alliertes intervenering slått tilbake til fordel for opprørsstyrkene, men i slutten av mars var kampene, etterhvert omtalt som en «borgerkrig», fremdeles pågående.

Se også 
Opprøret i Libya i 2011
Opprøret i den arabiske verden i 2011
FNs sikkerhetsråds resolusjon 1970
Sikkerhetsrådets resolusjoner med egen artikkel på Wikipedia

Referanser 
>
>

Eksterne lenker 

 
 Resolusjonen i fulltekst fra The Guardian
 Live Blog Libya  av Al Jazeera English

1973
Hendelser i 2011
2011 i Libya
Den arabiske våren