Hiphopdans

Hiphopdans refererer til dansestiler som blir danset til hiphopmusikk, eller som har utviklet seg som en del av hiphopkulturen. Dette inkluderer et bredt spekter av stilarter, blant annet breakdance, locking og popping som ble utviklet på 1970-tallet av afrikansk-amerikanere og latinamerikanere. Hva som skiller hiphopdans fra andre danseformer er at danserne freestyler (improviserer) ofte og at hiphopdanserne engasjerer seg i «dansebattles». Uformelle freestyle-sessions og battles er som oftest gjort i en cipher, «en sirkulær danseplass som danner seg naturlig når dansingen begynner». Disse tre elementene – freestyling, battles og ciphers er nøkkelkomponenter i hiphopdans.

Mer enn 30 år gammel ble hiphopdansen veldig kjent etter de første profesjonelle breakdance, locking og popping dansegruppene som ble dannet på 1970-tallet. De mest innflytelsesrike gruppene er Rock Steady Crew, The Lockers og Electric Boogaloos som er ansvarlige for spredningen av breakdance, locking og popping. Parallelt med utviklingen av hiphopmusikk, utviklet hiphopdansingen seg fra breaking og  til andre forskjellige danseformer; bevegelser som «» og «cabbage patch» traff mainstream og ble kjente dansediller. Danseindustrien spesielt svarte med en studiobasert versjon av hiphop, noen ganger kalt «new style», og «jazz funk». Disse stilene ble utviklet av teknisk utdannede dansere som ønsket å lage koreografi for hiphopmusikk fra hiphopdansene de så ble fremført på gaten. På grunn av denne utviklingen, blir hiphopdans nå praktisert på både dansestudioer og på uteområder.

Internasjonalt har hiphopdans hatt en sterk innflytelse i Frankrike og Sør-Korea. Frankrike er fødestedet til tecktonik, en house-dansestil fra Paris som minner om popping og breakdance. Frankrike er også hjemstedet til Juste Debout, en internasjonal hiphopdans-konkurranse. Sør-Korea er hjemstedet til den internasjonale breakdance-konkurransen  som er sponset av regjeringen og blir kringkastet hvert år direkte på koreansk fjernsyn. Landet produserer så mange b-boys at den sørkoreanske regjeringen har utpekt Gamblerz og Rivers-breakdance-dansegruppene til offisielle ambassadører av koreansk kultur.

For noen kan hiphopdans bare være en form for underholdning eller en hobby. For andre har det blitt en livsstil: en måte å være aktiv i fysisk form eller konkurrerende dans og å leve av å danse profesjonelt.

Historie

Breakingens fødsel 

Den reneste hiphopdansestilen, breaking (ofte kalt «breakdance»), begynte tidlig på 1970-tallet som utarbeidelser av hvordan James Brown danset på TV til sangen sin «Get on the Good Foot». Folk etterlignet disse bevegelsene i sine stuer, i korridorer, og på fester. Det er på disse festene at breaking kom til sin rett ved hjelp av en ung Clive Campbell. Campbell, bedre kjent som DJ Kool Herc, var en jamaicansk-amerikansk DJ som ofte spilte plater på tenåringsfester i the Bronx. Can't Stop Won't Stop er en roman om hiphopkultur-historien, som beskriver DJ Kool Hercs eureka-øyeblikk.

Breaking startet kun som toprock, som er fotarbeid-baserte dansebevegelser fremført mens man står oppreist. Toprock brukes til vanlig som en åpning til en b-boys opptreden før overgangen til andre dansebevegelser nede på gulvet. En seperat dansestil som hadde innflytelse på toprock er uprock (også kalt Brooklyn uprock eller rocking). Uprock-dansestilen har sine røtter i gjenger. Uprock kommer fra Brooklyn i New York. Selv om den ligner på toprock, blir uprock danset med en partner og er mer aggressiv da den involverer raskt fotarbeid, shuffling, bevegelser som treffer musikken og bevegelser som etterligner kriging. Når det var et problem på torget, ville de to «krigsherrene» battle i uprock. Den som vant denne innledende battelen bestemte hvor den ekte kampen skulle bli. Dette er hvor battle-mentaliteten i hiphopdans kommer fra. Fordi uprocks formål var å moderere gjengvold, var det aldri krysset over til mainstream-breakdance slik det er sett i dag, bortsett fra noen spesifikke bevegelser adoptert av breakere som brukte det for variasjon i deres toprock. Utenom James Brown og uprock, har toprock også innflytelse fra steppdans, lindy hop, salsa, afro-cubansk dans, og varierte afrikanske og innfødt-amerikanske danser. Fra toprock ble breaking en mer gulvorientert dans som involverte blant annet freezes, downrocks, headspins og windmill. Disse nye dansebevegelsene kom med dannelsen av mange breakdance-grupper, grupper av gatedansere som gikk sammen for å lage breakdance-rutiner.

Rock Steady Crew ble dannet i 1977 i the Bronx. Sammen med Dynamic Rockers,  og Afrika Bambaataas Mighty Zulu Kings er de en av de eldste kontinuerlige aktive breakdance-gruppene. For andre å komme inn i gruppen, måtte de battle en av Rock Steady-b-boyene. Gruppen blomstret straks da den kom under lederskap av Richard «» Colón. Han fant opp bevegelsen suicide, en bevegelse der en danser gjør en forlengs salto og lander på ryggen. Rock Steady var med i filmene  og Beat Street, filmer om hiphopkulturen fra 1980-tallet. De opptrådte også på The Ritz, på John F. Kennedy Center for the Performing Arts, og var med på Jerry Lewis Telethon. Rock Steady Crew er nå verdensomspennende med medlemmer i Japan, Storbritannia og Italia.

Det er lett for å komme fram til konklusjonen at breaking kom fra den afro-brasilianske kampsporten capoeira, «en form for selvforsvar forkledd som en dans». Capoeira er flere hundre år eldre enn breaking, uprock har liknende formål til capoeira og både breaking og capoeira blir fremført til musikk. Uansett, når man legger merke til at det ikke var noen capoeirafilmer eller capoeiraskoler i the Bronx på 1970-tallet, er det usannsynlig at breakdance har utviklet seg fra det. Breaking hadde innflytelse fra kampsportfilmer fra 1970-tallet. Uansett, i motstand til populariteten til kampsportfilmene, var capoeira ikke sett i jam-sessionene i the Bronx helt fram til 1990-tallet. En stor forskjell mellom begge kunstformene er at i capoeira kan en deltagers rygg aldri komme borti bakken. I kontrast er en breakers rygg alltid borti bakken.

Funkstilene og Californias renessanse 

Samtidig som breaking utviklet seg i New York, utviklet også andre dansestiler seg på samme tid i California. I motsetning til breaking, er funkstilene, som hadde sin opprinnelse på 1970-tallet i California, ikke originale hiphop-dansestiler; de ble danset til funkmusikk i stedet for hiphopmusikk og var ikke assosiert med de andre kulturelle søyelene i hiphop (turntablism, graffiti og rapping). Funkstilene er faktisk litt eldre enn breaking, siden locking ble utviklet sendt på 1960-tallet.

Som breaking, kom de forskjellige dansebevegelsene samtidig med danningen av dansegrupper. Dansegruppen The Lockers ble dannet i Los Angeles av Don «Campbellock» Campbell, som skapte dansen locking. Locking er preget av å «låse» eller «fryse» bevegelsene i dansen. Campbell utviklet locking med et uhell mens han pauset bevegelsene inni mellom da han prøvde å huske hvordan han gjorde bevegelsen «the funky chicken». Han utviklet rutiner basert på hans nye stil der han brukte disse pausene eller «låsingene». Andre bevegelser som er fremført i locking, inkluderer; points, skeeters, scooby doos og stop 'n go. Han dannet først dansegruppen The Campbellock Dancers, og forkortet dette navnet senere til The Lockers i 1973. The Lockers gjorde opptredener på , The Carol Burnett Show, The Johnny Carson Show, The The Dick Van Dyke Show og Saturday Night Live. En av de originale medlemmene av The Lockers var Adolpho «» Quiones som spilte hovedrollen i Breakin', en film fra 1984. Koreograf Toni Basil var også en original medlem av The Lockers og ble etterhvert gruppens andre leder.

The Electric Boogaloos er en annen funkstil-dansegruppe som ble dannet i Fresno i California i 1977 av Sam Solomon, Joe Thomas og Nate Johnson. Solomon, bedre kjent som , er kjent for å ha utviklet popping og electric boogaloo. Popping fikk dets navn fordi når Boogaloo Sam fremførte det, sa han «pop, pop, pop» under pusten hans når han «poppet» musklene sine til musikken. Electric boogaloo er en kombinasjon av , en dansestil preget av hofter, knær og hodebevegelser, og popping. Boogaloo Sam ble inspirert til å lage boogaloo av tegnefilmer, dansen «Twist» fra 1960-tallet, «the popcorn»-dansen av James Brown og «the jerk», i tillegg til vanlige menneskebevegelser. Navnet kom fra den gamle James Brown-sangen «Do the Boogaloo». Noen ganger blir electric boogaloo feilaktig kalt electric boogie. Bugalú-dansen ble laget i New York City av cubanere og puertoricanere og danset til mambomusikk, soulmusikk og rhythm and bluesmusikk. Ved å kalle dansen «electric boogie» går den opprinnelige essensen ut av hvor den egentlig kom fra. Electric boogaloo mistet popularitet etter 1970-tallet, men er fortsatt en respektert danseform. Den er signaturdansen til dansegruppen Electric Boogaloos.

Selv om breaking og funkstilene er forskjellige stilistisk, har de alltid delt mange omkringliggende elementer, som deres improviserende natur og måten de oppstod fra gatene i afrikansk-amerikanske og latinamerikanske miljøer. Funkstilene ble integrert i hiphop på 1980-tallet når kulturen nådde vestkysten av USA.

Helt siden hiphopkulturen var omfavnet av vestkysten, ble California igjen og produserte mange regionale dansestiler. På 1970-tallet mens Fresno var kjent for popping og Los Angeles for locking, hadde flere andre byer i Nord-California sine egne dansestiler. Oakland var mest kjent for en dansestil kalt struttin, San Jose for dime stopping, og Sacramento for Sac-ing. Disse stilene falmet og ble aldri mainstream. Roboting, også kjent som robotdans eller boting kom fra Richmond, California. Charles «Charles Robot» Washington var en pioner av denne stilen. Før han turnerte med The Lockers, hadde han en dansegruppe kalt The Robot Brothers sent på 1960-tallet. I 1974 fremførte The Jackson 5 robotdans til sangen «Dancing Machine» på Soul Train, noe som gjorde denne dansen populær. Det nye årtusenet gav stigning til en ny dansestil i California fra Oakland, kalt , en blanding av pantomime og gliding som har stor vekt på å fortelle en historie gjennom bevegelsene og å lage optiske illusjoner. Utenom Bay Areas stolthet, har turfing opprettholdt sin utholdenhet på grunn av lokale turf-dansekonkurranser og lokale ungdomsprogrammer som fremmer turfing som en form for fysik aktivitet.

På hælene av dens eksponering er det en annen dansestil som stiger ut av Los Angeles, kalt . Jerkin' ble popularisert i 2009 via ' rap-låt «You're a Jerk» og videre derfra av  rap-låt «Teach Me How to Jerk». Det som skiller denne dansestilen fra andre er at dansene som jerker vanligvis har på seg . Dette er ganske likt locking-danserne på 1970-tallet som tradisjonelt hadde på seg svarte og hvite stripete skjorter og sokker. En signaturbevegelse i jerkin' er «reject», som er «the running man» gjort baklengs. Selv om begge er kjent nasjonalt, har turfing og jerkin' ikke klart å bryte ut av deres egne regioner slik krumping har.

Krumping ble dannet tidlig på 2000-tallet av Ceasare «Tight Eyez» Willis og Jo'Artis «Big Mijo» Ratti sør i Los Angeles. Det var kun sett og praktisert i Los Angeles' metroområde helt til dansen fikk mainstream-eksponering i flere musikkvideoer og ble vist frem i krumping-dokumentaren . Clowning, den mindre aggressive forgjengeren til krumping, ble laget i 1992 av Tommy the Clown. Tommy og hans dansere pleide å male fjesene deres og fremføre clowning for barn i deres bursdagsselskaper eller for allmennheten som en form for underholdning. I kontrast, fokuserer krumping på energiske battles og bevegelser som Tommy beskriver som intense, fartsfylte og skarpe.

Sammenlignet med funkstilene, er turfing, jerkin' og krumping relativt nye dansestiler. De kulturelle likhetene mellom disse gatedansstilene, funkstilene og breaking har samlet dem sammen under den samme subkulturen hiphop, som har hjulpet å holde dem levende og utvikle seg i dag.

Navnsforvirrelse og debatt 
Media på 1970-tallet brukte begrepet «breakdancing» for det som ble kalt breaking eller b-boying på gaten. En break er et musikalsk mellomspill under en sang. Når 70-talls-hiphop-DJ's spilte break beats, reagerte danserne på disse mellomspillene med deres mest imponerende dansebevegelser. DJ Kool Herc laget begrepene «b-boys» og «b-girls» som står for «break-boys» eller «break-girls».

Da filmene Breakin' og  kom ut, puttet de alle dansestilene som ble fremført under navnet «breakdance», noe som forårsaket navnsforvirring i USA. I tillegg ble Breakin lansert internasjonalt som Breakdance: The Movie, noe som også forårsaket navnsforvirring i andre land. På grunn av dette kalte media alle de representerte dansestilene for «breakdancing». Breaking hadde sin opprinnelse i the Bronx, mens funkstilene kom fra vestkysten. De er kalt funkstilene fordi de blir danset til funkmusikk og ikke hiphopmusikk slik som breakingen.

 Eksponering på verdensbasis 
Hiphop er nå praktisert over hele verden. Det er mange steg i dansens historie for den til å komme til den internasjonale godtagelsen den har i dag.

TV, film, musikkvideoer, internasjonale opptredener, danseklasser og internett har bidratt til å spre hiphopdans over hele verden. Selv om hiphopstilene først dukket opp på egenhånd uavhengige av hverandre, er de nå akseptert innenfor samme kategori.

 Hiphopdans i Norge 
Breakdance kom til Norge på 1980-tallet, og herjet stort i Østfold-området. Mange av de største breakerne var fra Moss, Sarpsborg og Fredrikstad, hvor breaking var et kjent fenomen, sammen med resten av hiphopkulturen. Fra da har populariteten variert stort. Mengden breakere har sunket i Østfold, men samtidig fikk resten av Norge øynene opp for dansen. Dansen er mer spredt nå.

Hiphopdans i Norge ble som resten av verden introdusert via filmer som Beat Street og Breakin' og senere av TV-programmer. Hiphop fikk stor publisitet under danseprogrammet Dansefeber som startet i 2006, og er den norske versjonen av So You Think You Can Dance. Den første sesongen vant breakeren Adil Khan og i den skandinaviske versjonen vant den norske hiphopdanseren Mona Jeanette Berntsen. Hiphopdans og popping har også fått stor publisitet av Norges «Got Talent», Norske Talenter. I 2009 vant hiphop-dansegruppen Quick.

 Hovedstiler 
Denne listen gir en generell oversikt over de viktigste hiphopdans-stilene: breaking, locking og popping. Disse stilene er de eldste og mest etablerte hiphopdansene. De har oppnådd mye oppmerksomhet over hele verden, blir ofte vist på film, og er de mest utøvde i internasjonale hiphopdans-konkurranser.

 Breaking Breaking ble dannet i the Bronx i New York tidlig på 1970-tallet. Det var Afrika Bambaataa som klassifiserte breaking som en av de fire søylene i hiphopkultur sammen med rapping, turntablism og graffiti.  Mens afroamerikanere er ansvarlige for å lage breaking, var det latinoer (spesielt puertoricanere) som holdt breaking levende da det ble ansett som «utspilt» sent på 70-tallet.Chang 2005, p. 117, 136–137 Breaking inkluderer fire grunnleggende danser: toprock, fotarbeid-orienterte steg fremført stående; downrock, fotarbeid fremført nede på gulvet der man bruker hendene til å støtte vekten; freezes, stilige poser gjort på hendene og powermoves, vanskelige og imponerende akrobatiske bevegelser. Headspins, backspins, flares, jackhammers, swipes og windmilles er alle eksempler på powermoves. Overganger mellom toprock og downrock er kalt «drops».

 Locking Locking, opprinnelig kalt Campbellocking, ble dannet i Los Angeles av Don Campbell og ble introdusert til USA av hans dansegruppe The Lockers. Utenom Don Campbell, var de originale medlemmene av The Lockers Fred «Mr. Penguin» Berry, Leo «Fluky Luke» Williamson, Adolpho «Shabba Doo» Quiones, Bill «Slim the Robot» Williams, Greg «Campbellock Jr» Pope og Toni Basil som senere ble gruppens manager. Til ære for hennes rolle i ha gitt locking kommersiell eksponering, fikk Basil tildelt The Living Legend Award under World Hip Hop Dance Championships 2009. Locking ligner på popping og blir ofte forvirret med popping. I locking holder danserne posisjonene lenger. «The lock» er den mest vanlige bevegelsen som blir brukt i locking. Den er «lik til en freeze eller en brå pause». En lockers dansing er preget av å «låse» bevegelsene på et bestemt sted i musikken, og så fortsette i samme tempo som tidligere. Det er feil å kalle locking for «pop-locking». Locking og popping er to forskjellige funkstiler med forskjellige historier, deres egne dansebevegelser og deres egne konkurransekategorier. Locking er mer leken og figurdrevet, mens popping er mer illusorisk. Locking har spesifikke dansebevegelser som ikke identifiserer seg fra popping eller andre funkstiler. Disse bevegelsene inkluderer blant annet the lock, points, skeeter rabbit, scooby doos og stop 'n go.

 Popping Popping ble dannet av Sam Solomon i Fresno i California og ble fremført av hans dansegruppe, The Electric Boogaloos. Dansen er basert på teknikken å «poppe» musklene på et bestemt sted i musikken. Popping er også brukt som en samlebetegnelse for et bredt spekter av andre nærstående illusoriske danser, som for eksempel , , animation og  som ofte blir kombinert med standard popping for å gjøre dansen mer variert. Forskjellen mellom hver subsjanger er hvor overdrevet poppingen er. I liquid skal bevegelsene se ut som vann. Poppingen er så myk at bevegelsene ikke ser ut som popping i det hele tatt; de ser flytende ut. Det motsatte av dette er strobing (også kalt ticking) der bevegelsene er bråe og rykkete/hakkete.

Popping som en samlebetegnelse inkluderer også gliding, floating og sliding som er bevegelser gjort med ben og føtter. Når det blir gjort riktig ser det ut som danseren glir på gulvet som om det var på isen. Det motsatte av gliding er  som er bevegelser gjort med armene, hendene og håndleddene til å forme vinkler og lage geometriske bokseformer. Noen ganger blir ikke armene brukt i det hele tatt og blir bare gjort med håndleddene, hendene og fingrene. I begge variasjonene er bevegelsene intrikate og bruker alltid 90-graders vinkler. Når det blir gjort riktig skal det se ut som karakterene på kunst fra gamle Egypt. Navnet tutting er oppkalt etter King Tut.

Mens popping som en samlebetegnelse er populært å bruke blant hiphopdansere og i komkurrerende hiphopdans, er Popin' Pete fra The Electric Boogaloos uenig med bruket av ordet «popping» på denne måten. Han mener at «det er folk som waver og det er folk som tutter. De popper ikke. Jeg sier dette for å gi folk som laget andre stiler deres respekt.» Mange av disse relaterte stilene (animation, liquid, tutting osv) kan ikke spores til en spesifikk person eller gruppe som laget dette. Andre stiler kan ha hatt påvirkninger fra tidligere enn hiphop. Earl «Shakehips» Tucker var en profesjonell danser på 1920-tallet som var med i filmen Symphony in Black og opptrådte på Cotton Club i Harlem. Fordi hiphop ikke eksisterte på 20-tallet var hans stil ansett som jazz, men hans «snikende, vridende» bevegelser virker som moderne waving og sliding.

 Internasjonale konkurranser 
Det er flere internasjonale hiphopdansekonkurranser. Mesteparten av disse konkurransene har regionale turneringer begrenset til et spesifikt land eller kontinent. Disse turneringene tilbyr gruppene eller solodanserne ikke bare en regional tittel, men brukes også som kvalifiserende runder for det internasjonale mesterskapet.

  (BOTY) ble startet i Tyskland i 1990. Det er kun en breakekonkurranse for grupper. Det er flere BOTY-regionalkonkurranser som leder opp til det internasjonale mesterskapet som vanligvis blir holdt i Braunschweig i Tyskland. BOTY var med i filmen  som dokumenterte historien om fem grupper som trente for mesterskapet i 2005.

 B-Boy Summit er en internasjonal fire dagers konferanse laget i 1994 av b-girlen Asia One i San Diego i California.  Konferansen inkluderer en breaking-konkurranse, workshops og en markedsplass. Forskjellen mellom B-Boy Summit og andre hiphop-dansekonkurranser er at B-Boy Summit legger stor vekt på historien bak hiphopkulturen, og verdien av at b-boys/b-girls over hele verden forstår hvor røttene kommer fra.

 UK B-Boy Championships ble startet i 1996 i London. Det er fire verdensmesterskap-konkurranser: breaking for grupper, breaking for solodansere, popping for solodansere og locking for duoer. Selv om det høres ut som en konkurranse kun for Storbritannia, er dette tvert imot. Grunnen til at konkurransen heter UK B-Boy Championships er fordi at den internasjonale finalen alltid blir holdt i Storbritannia. Verdensfinalen inkluderer også «Fresh Awards» som blir bedømt av Richard «Crazy Legs» Colón fra Rock Steady Crew.

 Freestyle Session ble startet i 1997 sør i California av graffitikunstner og DJ Chris «Cros1» Wright. Det er den største breakekonkurransen i Storbritannia. Hovedarrangementet er for breakdance-grupper, men det er også locking- og poppingkonkurranser for solodansere.

 The Notorious IBE er en hollandsk internasjonal breakekonkurranse som ble laget i 1998. IBE er en utradisjonell konkurranse fordi det er ingen scener eller dommere. I stedet er det tidsinnstilte konkurransebaserte arrangementer som tar plass i en stor cipher i en stor arena der vinnerne blir kåret etter hvor mye jubel danseren får fra publikum. Det er flere typer arrangementer, som for eksempel b-girl battles for grupper, Seven 2 Smoke battle (8 b-boys battler mot hverandre helt til det kåres en vinner), alle mot alle battle (alle de amerikanske b-boys mot alle de europeiske b-boys mot alle de asiatiske b-boys mot alle meksikanske eller brasilianske b-boys) og Circle Prinz IBE.

 Hip Hop International: World Hip Hop Championships er en hiphopdans-konkurranse som ble grunnlagt i 2000 i USA der både grupper og solodansere konkurrerer. For hiphop-grupper er det fire divisjoner: junior (7-12 år), ungdom (12-18 år) og voksen (18 og eldre). Hver gruppe må ha mellom fem og åtte medlemmer og må fremføre et nummer som viser fram minst tre hiphop-dansestiler. Et unntak er «mega crew»-divisjonen for grupper med mellom 15 og 30 medlemmer der alderen er valgfri. På arrangementet kan locking- og poppingdansere konkurrere solo, og b-boys kan konkurrere i grupper på 3 medlemmer. I World Hip Hop Dance Championships 2009 var det 120 grupper som representerte totalt 30 land. Det blir også arrangert USA Hip Hop Dance Championships, som er kvalifisering til konkurransen for grupper fra USA.

 Juste Debout er en hiphop-dansekonkurranse som har blitt holdt hvert år i Paris i Frankrike siden 2002. Konkurransekategorier inkluderer popping, newstyle (studio-hiphop), locking, house og eksperimentell hiphop. Breaking er ikke inkludert for å putte mer fokus på hiphop-dansestilene som blir gjort oppestående, derfor navnet Juste Debout som betyr bare oppestående på fransk. Det er ingen gruppe- eller lag-trofeer på Juste Debout. Den eksperimentelle kategorien er kun for solodansere, mens popping, locking, newstyle og house er for duoer. Juste Debout publiserer også et gratis hiphopdans-magasin med samme navn som blir gitt ut annenhver måned.

 United Dance Organization: World Street Dance Championships er en hiphopdans-konkurranse som ble startet i Storbritannia i 2002. Der kan dansere konkurrere som solodansere, duoer eller i grupper. United Dance Organization organiserer også European Street Dance Championships og USA Street Dance Championships.

  samler de 16 beste b-boys fra hele verden som blir valgt av et internasjonalt panel av eksperter. Konkurransen ble dannet i 2004 av Red Bull og blir holdt i forskjellige land hvert år. Tidligere BC One-deltagere inkluderer blant annet Ronnie Abaldonado fra Super Cr3w, Menno «The Seagull» Van Gorp fra Mighty Zulu Kings, og Mauro «Cico» Peruzzi.

 R-16 Korea er en sørkoreansk breakekonkurranse som ble grunnlagt i 2007 av Charlie Shin og John Jay Chon. Som BOTY og Red Bull BC One er R16 en konkurranse for de 16 beste b-boys i verden. Det som skiller den fra andre konkurranser er at den er sponset av myndighetene og blir kringkastet direkte på koreansk fjernsyn og i flere land i Europa.

 World of Dance Tour''' er en reisende hiphopdans-konkurranse som er grunnlagt i USA. Den er forskjellig fra andre konkurranser fordi det er ingen finalemesterskap. Grunnen til at det blir kalt turné er at World of Dance reiser til forskjellige byer i verden og holder en konkurranse på hvert sted. Hvert arrangement er ment for å være en frittstående konkurranse. I 2011 reiser World of Dance til London, Winnipeg, Toronto, Dallas, Honolulu, New York, Los Angeles, San Francisco, San Diego og Chicago. Konkurransekategorier er koreografi for grupper (voksen og yngre), duoer, b-boy/b-girl battles, og freestyle battles (improvisering).

 Innvirkning 
Hiphop-dansediller er populære dansetrinn snarere enn dansestiler som ofte utføres på fester. Mange av disse dansedillene ble skapt av musikkartister som , som grunnla hammer dance, og Digital Underground som grunnla humpty dance. Hammer dance og humpty dance var nasjonalt kjente dansetrinn som ble svært populære, men tapte etter hvert populariteten. Andre eksempler på dansediller er running man, harlem shake, crankin, shoulder lean og snap dance.

Tecktonik er en dansestil der man kombinerer vogue, breaking (toprock) og popping (waving) som startet på nattklubber i Paris i Frankrike. Som hiphopdanser er den assosiert med urban ungdom og tecktonik-dansere engasjerer seg i dansebattles både på gaten og på klubber, men på grunn av dens musikk- og klubbopprinnelse, er denne stilen mer passende i -kategorien.

Bortsett fra fester, har hiphopdans etablert seg på internett gjennom sosiale nettverk. Nettsteder som DanceJam og West Coast Poppin ble opprettet spesielt for dansere å opprette profiler og kommunisere med hverandre. West Coast Poppin fokuserer på popping- og lockingdansere mens DanceJam inkluderer alle hiphop-dansestiler. DanceJam ble stiftet av Geoffrey Arone, Anthony Young og MC Hammer i 2008. Deres nettsteder verter battles online og online opplæringsprogrammer for hvordan man gjør populære hiphop-dansebevegelser.

 Dansegrupper 
En dansegruppe er en gruppe av gatedansere som går sammen for å lage dansenumre. Jo mer hiphopkulturen spredde seg utover i New York, jo flere breakegrupper gikk sammen for å øve og battle mot hverandre. Det var på denne tiden at de forskjellige dansebevegelsene innimellom kunne utvikle seg organisk. Det samme kan bli sagt om forskjellige dansebevegelser innimellom funkstilene popping og locking, og tiår senere med krumping. Å være en del av en gruppe var den eneste måten å lære seg disse stilene. Å være med i en dansegruppe var hvordan du øvde, forbedret deg, og bygget vennskap. I begynnelsen var gruppene basert på nabolag og ville delta i battles i sine egne byer. I dag kan grupper battle i organiserte konkurranser med andre grupper fra hele verden.

Grupper dannes fortsatt på grunnlag av vennskap og nabolag. De dannes også av andre grunner, for eksempel kjønn, etnisitet og dansestil. Det er vanlig for dansere å være med i mer enn én gruppe, spesielt hvis en spesiell gruppe er stil-spesifisert (som for eksempel bare danser popping) og en danser vil være velstrukturert. I tillegg har det blitt dannet dansegrupper utenom hiphop. FootworKINGz er en dansegruppe som fremfører footwork, en type house-dans, og Fanny Pak fremfører moderne dans og jazzdans.

Selv om dansegrupper er mest vanlig i hiphop, eksisterer også dansekompanier i både USA og utenom. Eksempler inkluderer Culture Shock (USA), Lux Aeterna (USA), Boy Blue Entertainment (Storbritannia),  (Sverige), 2Faced Dance (Storbritannia), Funkbrella Dance Company (USA), Blaze Streetdance Company (Nederland) og Zoo Nation (Storbritannia).

 Danseindustrien 
Danseindustrien responderte til hiphopdans ved å lage en mer kommersiell versjon av det. Denne «studio-hiphopen», også kalt newstyle er sett på mange rap og R&B-musikkvideoer og konserter. Mange mener at all hiphopdans som ikke kommer fra gatene, ikke er en verdig hiphopdanseform.

{{Quote|Hiphopdans på gaten var aldri gjort til en telling. Man teller ikke 1, og 2, og 3, og 4, og 5, og 6 til hiphop. Det skal være en følelse der man lager lyder som «ou», «ah», «aw», «tsi», det er sånn vi teller.– Timothy «Popin Pete» Solomon (The Electric Boogaloos)

Fra en teknisk side er hiphop (newstyle) kjent for å være hardtslående og involverer både fleksibilitet og isolasjoner, der man beveger en del av kroppen motsatt vei som en annen del av kroppen, slik at det blir en illusjon. Som oftest peker brystkassen nedover, beina er på bakken og kroppen er ganske avslappet, slik at danseren kan veksle mellom å «hitte» bevegelsene hardt på en rytme eller å gjøre bevegelsen «smooth» til musikken. Slik dannes variasjon og dynamikk i en newstyle-hiphopkoreografi. Dette er en stor kontrast til ballett eller selskapsdans der brystkassen er oppreist og kroppen er stiv. I tillegg er newstyle-hiphop veldig rytmisk og legger vekt på musikalitet og hvor synkrone bevegelsene er til musikken, men også å kunne freestyle (improvisere). Så lenge danserne opprettholder de grunnleggende bevegelsene, kan de legge til sin egen stil eller følelse.

En annen stil som danseindustrien laget var streetjazz. Streetjazz, også kjent som jazz funk er en blanding av hiphop og jazzdans. Denne stilen blir brukt av artister som for eksempel Beyoncé Knowles. Selv om dansen låner fra hiphopdans, er den ikke ansett som en hiphopdansestil, fordi de grunnleggende bevegelseselementene er jazz. I hiphop er det ingen piruetter eller arabesquer, og du danser ikke på tåballene. Likevel er disse metodene brukt i streetjazz og i jazzdans generelt. Dansestudioer responderte til disse stilene ved å ansette teknisk trente dansere og tilby hiphop (newstyle) og streetjazz-danseklasser. Noen av dansestudioene i verden som lærer vekk hiphop og streetjazz inkluderer Millennium (Los Angeles), Broadway Dance Center (New York), Edge Performing Arts Center (Los Angeles), Pineapple Dance Studios (London), Boogiezone (Los Angeles), Debbie Reynolds (Los Angeles), Sunshine Studios (Manchester), DREAM Dance Studio (Vancouver), Ones to Watch (Japan og Hongkong), KJD Dance Studio (Sydney) og The Vibe – International Dance Center (Oslo). The Vibe i Norge tilbyr danseklasser med koreografer fra hele verden, og har tidligere holdt klasser med koreografer som har jobbet med Janet Jackson, Justin Timberlake, Madonna, Missy Elliott, Omarion, Ne-Yo m.fl.

Andre utviklinger i industrien kom som respons til den voksende populariteten til hiphopdans. På den omreisende konvensjonskretsen var det stepping, ballett og jazzdans-konvensjoner, men ingen spesifisert for hiphop. Det samme tomrommet var det også for danseklær. Det var danseklær for stepping, ballett og jazzdansere, men ingen for hiphopdansere. Monsters of Hip Hop og Nappytabs Dancewear ble dannet for å dekke begge behovene. Monsters of Hip Hop er den første konvensjonen for kun hiphopdans. Den ble grunnlagt i 2003 i Baltimore av Andy Funk, hans kone Becky, og hennes søster Aggie Servant. Konvensjonen reiser nå til Mexico og flere byer i USA. Noen av instruktørene der er , Teresa Espinosa, Popin Pete og Marty Kudelka. Nappytabs er den første danseklær-produsenten som lager klær kun for hiphopdansere. Klærne er kun solgt på danseklær-butikker på nettet gjennom deres offisielle nettside, og på deres eneste utsalgssted og studio i Los Angeles. På grunn av at Nappytabs er laget for det urbane dansemiljøet, selger de ikke leotarder, unitarder, tights eller leggvarmere. De selger kun singleter, shortser, t-skjorter, svettebånd og hettegensere.

Threaderwear er en nettbutikk for hiphop-danseklær som ble laget av hiphopkoreografer og dansegrupper.  Threaderwear ble grunnlagt i 2009 av Traci Copeland, Marc David og koreografen Luam Keflezgy. Threaderwear har distribuert klær for dansere som Shoetrue, Poreotics, Wildchild, Beat Freaks, Dance2XS og .

 Lyrisk hiphop 
Lyrisk hiphop er en flytende og mer fortolkende versjon av newstyle-hiphop som oftest danset til saktere rap- eller R&B-musikk. Koreografen Kate Prince beskriver det som «hiphop med følelser». Det fokuserer mer på koreografi og opptreden og mindre på freestyling og battling. Lyrisk hiphop fikk først mainstream og sitt navn på den 4. sesongen av reality-dansekonkurransen So You Think You Can Dance. Selve begrepet er kreditert til Adam Shankman, en koreograf og dommer på programmet, som gjorde en kommentar i referanse til et nummer koreografert av Tabitha og Napoleon D'umo til «Bleeding Love» av Leona Lewis.

På grunn av Shankmans kommentar og deres etterfølgende arbeid på sesong fire, fem, seks, syv og åtte, er Tabitha og Napoleon ofte kreditert for å ha utviklet denne stilen.   Ifølge Dance Spirit-magasinet er det som skiller lyrisk hiphop fra standard newstyle-hiphop at danserne tolker beaten annerledes.

Enkelte hiphoppurister føler at den fortolkende og mykere stilen betyr at det ikke er hiphop i det hele tatt. Andre, som for eksempel hiphopkoreograf Shane Sparks, føler at det er hiphop, men ikke forskjellig nok til å være i sin egen sjanger. Ut av alle subsjangerne i hiphopdans, er lyrisk hiphop den nyeste. Selv om Tabitha og Napoleon er kjent for denne stilen, har andre koreografer laget lyriske hiphopnumre på søsterversjoner av So You Think You Can Dance i Polen, Norge, og Storbritannia.

 Underholdning 
Breaking begynte å bli en form for underholdning like etter dansens fødsel på 70-tallet. De første hiphopfilmene  og Beat Street ble laget tidlig på 80-tallet. Wild Style var den første filmen om hiphopkultur, men uansett var Flashdance den første Hollywood-filmen som hadde med breaking. Filmene Breakin' og Breakin' 2: Electric Boolagoo som også ble utgitt på 80-tallet, introduserte funkstilene til den store skjermen. Det neste årtusenet produserte flere hiphopdansefilmer. ,  og  viste frem breaking. Filmer som Honey, You Got Served, , Step Up, Step Up 2: The Streets, Step Up 3D og  viste frem alle former for hiphop, spesielt newstyle-hiphop. , The Heart of Krump og Shake City 101 er dokumentarer og krumping og gatedanserne som utviklet det. Disse filmene og dokumentarene er alle eksempler på filmer der handlingen og temaet omgir hiphopdans og hvordan det påvirker karakterenes liv.

Hiphopdans flyttet seg senere fra kinoer til TV. , som hadde premiere på 70-tallet, var det tidligste danseprogrammet som viste fram funkstiler på konsekvent basis. Andre hiphopdanseprogrammer som kom på 1990-tallet og 2000-tallet var , , MTVs The Grind, The Wade Robson Project og Nickelodeons . America's Best Dance Crew er en virkelighetsdrama-preget hiphopdansekonkurranse på MTV som ble laget i 2008 av Howard og Karen Schwartz, grunnleggerne av Hip Hop International, organisasjonen som driver World Hip Hop Dance Championships. På programmet konkurrerer forskjellige grupper fra hele landet i danseutfordringer og kjemper mot hverandre hver uke. America's Best Dance Crew har vært med å eksponere dansegruppene JabbaWockeeZ, Quest Crew, Kaba Modern, Beat Freaks, We Are Heroes, Fanny Pak, Poreotics og IaMmE. Disse gruppene har nå offisielle nettsider, opptrer på klubber og på mange arrangementer og konkurranser, og er med som gjester på nyhetsprogrammer.

Virkelighetsdrama-dansekonkurransen So You Think You Can Dance oppfordrer dansere fra alle bakgrunner, inkludert hiphop, til å delta. Det har noen lunde likt premiss som American Idol-sangkonkurransene, med landsdekkende opptaksprøver som leder til oppdagingen av den neste store stjernen. «Ved å bringe disse stilene sammen i en konkurranse som også har med selskapsdans, ballett og jazz hjelper å rettferdiggjøre hiphopdans som en seriøs form for uttrykk.» I 2008 var popperne  og Phillip «Pacman» Chbeeb på opptaksprøve for sesong fire. Ingen av dem kom blant «topp 20», men dommerne var så imponert av dansingen deres at begge ble invitert tilbake til å delta i en poppingbattle mot hverandre på programmets direktesendte finale. Dette var den første popping-battelen som ble sendt på TV nasjonalt. Etter battelen ble Joshua Allen, en hiphopdanser, kåret som vinneren av sesong fire av konkurransen. Samme året ble Mona Jeanette Berntsen, en norsk hiphopdanser kåret som vinneren av So You Think You Can Dance Scandinavia.

Hiphopdans har også blitt populært over hele verden blant seere av Got Talent-seriene. I 2006, vant den franske hiphopdanseren Salah den første sesongen av Incroyable Talent. Den franske breakdanseren Junior vant den andre sesongen i 2007. I 2008 vant hiphopdanseren George Sampson den britiske versjonen Britain's Got Talent. Etter George Sampson, vant hiphopdansegruppen Diversity den neste sesongen i 2009. Også i 2009, vant den sørafrikanske hiphopdanseren Darren Rajbal SA's Got Talent, den brasilianske dansegruppen D-Efeitos vant Qual é o Seu Talento? og den norske dansegruppen Quick vant den norske versjonen, Norske Talenter. I 2010 vant dansegruppen  den australske versjonen Australia's Got Talent. (LXD) er en «god mot ond»-preget webserie om en gruppe dansere som oppdager at de har superkrefter gjennom deres dansebevegelser. Hver karakter har et spesifikt dansetalent som rangerer fra krumping, , breakdance, locking,  og popping.  Mesteparten av dansingen som er vist i serien er hiphop, men uansett har andre stiler blitt vist fram også, blant annet steppdans, moderne dans og ballett. LXD hadde premiere på nettstedet Hulu 7. juli 2010.

Selv om hiphopdans har klart å etablere seg selv på film og TV, har det ikke nådd den samme fremdriften i teater. Grunnen til dette er mest sannsynlig at hiphopdans er mest fremført på film og TV enn det blir gjort på teatralsk setting. De første hiphop-sceneshowene var 1991s musikal So! What Happens Now? og 1995s Jam on the Groove begge fremført av Rock Steady Crew, Magnificent Force og Rhythm Technicians.

 Trening 
I dag er hiphopdans gjenkjent av dansere og trenere som en alternativ form for mosjon. Hip Hop International, organisasjonen som arrangerer World Hip Hop Dance Championships, ble grunnlagt som et datterselskap til Sports Fitness International. I 2007 produserte Beachbody, skaperne av P90X workout Hip Hop Abs, et treningsprogram som ble laget av danser og personlig trener Shaun T som bruker hiphopdans, i stedet for armhevinger eller sit-ups, for å bygge magemuskler. Ifølge Lance Armstrongs helse- og treningsnettside LiveStrong.com, er hiphopdans veldig hjelpsom for å bygge magemuskler:

 Referanser 

 Kilder 
 Chang, Jeff. Can't Stop Won't Stop: A History of the Hip-Hop Generation. New York City: St. Martin's Press., 2005. ISBN 0-312-30143-X
 Chang, Jeff. Total Chaos: The Art and Aesthetics of Hip-Hop. New York City: BasicCivitas., 2006. ISBN 0-465-00909-3
 Kugelberg, Johan. Born in the Bronx. New York City: Rizzoli International Publications Inc., 2007. ISBN 978-0-7893-1540-3
 Rivera, Raquel. New York Ricans from the Hip Hop Zone''. New York City: Palgrave MacMillan., 2003 ISBN 1-403-96043-7

Eksterne lenker 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

 
Danser
Gatekultur