Den sjette koalisjonskrigen

Den sjette koalisjonskrigen (fransk: La Guerre de la Sixième Coalition) var en av de store konfliktene under Napoleonskrigene. En koalisjon bestående av Keiserriket Østerrike, Kongeriket Preussen, Det russiske keiserdømmet, Det forente kongerike Storbritannia og Irland, Portugal, Spania, Sverige og flere andre tyske stater beseiret endelig Det første franske keiserdømmet, og franskmennenes keiser Napoléon I ble tvunget til å gå i eksil på Elba. Etter at Napoléons  invasjon av Russland i 1812 hadde endt med et katastrofalt nederlag, sluttet de kontinentale stormaktene seg til Frankrikes fiender Russland, Storbritannia, Portugal og opprørerne i Spania. Etter å ha omorganisert sine armeer, drev de Napoléon ut av Tyskland i 1813, og året etter ble Frankrike invadert, noe som tvang Napoléon til å abdisere og førte til at bourbonmonarkiet i Frankrike ble gjenopprettet. 

To og en halv million soldater kjempet i krigen, og hvis man tar med tapene under Russland-felttoget, døde så mange som to millioner, hvorav kanskje over én million bare i Russland. Krigen inkluderte store slag ved Lützen, Bautzen og Dresden og det berømte og avgjørende folkeslaget ved Leipzig (Nasjonenes slag). Dette var det største slaget under Napoléonskrigene, og også det største slaget i vestlig historie før den første verdenskrig. Felttoget i Tyskland har på tysk blitt kjent som Befreiungskriege; «Befrielseskrigen».

Krigens siste fase var felttoget i Frankrike, hvor keiseren midlertidig på ny viste sin dyktighet da han slo tilbake mye sterkere hærer i seksdagersfelttoget i februar, som mange har regnet for å være den mest briljante delen av hele hans militære karriere. Napoléons tidligere nederlag i Russland og Tyskland kom riktignok til å vise seg som begynnelsen på slutten på hans karriere, og etter at koalisjonstyrkene okkuperte Paris ble han tvunget til å abdisere.

Fotnoter

Napoleonskrigene