Karl Friedrich Zörgiebel

Karl Friedrich Zörgiebel (født 30. september 1878 i Mainz, død 14. mars 1961 i Mainz) var en tysk sosialdemokratisk politiker. Zörgiebel var politipresident i Köln, Berlin og Dortmund.

Liv og virke

Bakgrunn
Zörgiebel var sønn av en fabrikkarbeider. Han tok folkeskolen i hjembyen Mainz og begynte deretter i lære som bøttemaker. Fra juli 1897 til april 1900 avtjente han sin verneplikt, blant annet på krigsskipet «Kaiserin Augusta». Deretter var han igjen i arbeid som bøttemaker.

Tidlig politisk virke
Zörgiebel ble i 1900 fagforeningsmedlem og året etter medlem av Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD). I 1905 ble han formann for SPD-valgkretskommisjonen for Mainz-Oppenheim, i 1907 ble han forretningsfører for bøkkerforbundet i Mainz. 

Han flyttet i 1908 til Köln, der han ble Gauleiter i bøkkerforbundet. I oktober 1910 ble han så SPD-distriktspartisekretær for øvre Rheinprovinz, først i Koblenz og fra 1912 atter i Köln. Under første verdenskrig tjenestegjorde han i den tyske marine fra 1914 til 1917.

Mellomkrigstiden
Under novemberrevolusjonen på tampen av og etter verdenskrigen var han medlem av arbeider- og soldatrådet i Köln og nestformann i arbeider- og soldatrådet i den øvre Rhinprovinsen. Fram til 1919 var han også medlem av sentralrådet for den tyske sosialistiske republikk. Deretter tilhørte han til 1921 den grunnlovsgivende prøyssiske Landsforsamling, hvor han var fraksjonsleder. I juni 1920 ble han innvalgt i Riksdagen fra valgkretsen Koblenz-Trier; der satt han frem til mai 1924.

Politipresident
I september 1922 ble han valgt først til kommissarisk, og så til egentlig politipresident i Köln. 

Han var politipresident i Köln til september 1926, da han med virkning fra  1. oktober ble utnevnt til politipresident i Berlin.  

I Berlin gikk han inn for et mer moderne trafikksystem. I hans tid ble det for eksempel innført trafikklys.

I hans tid som politipresident ble det mer utpreget at de tradisjonelle maidemonstrasjonene kom til sammenstøt mellom medlemmer av Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP) og av Kommunistische Partei Deutschlands (KPD). Det ble fryktet at de kunne bli ille i 1929, og den 21. mars 1929 ble det derfor gitt et demonstrasjonsforbud for Preussen. Dette var det politiet som skulle håndheve.

I Berlin fulgte titusener KPDs opprop til 1. mai-demonstrasjoner. Det kom til uroligheter som i ettertid er blitt betegnet som «Blutmai», blodige mai. Etter anvisning fra Zörgiebel og den prøyssiske innenriksminister Albert Grzesinski gikk politiet rigorøst frem mot demonstrantene, og drepte i løpet av få dager 32 demonstranter og ikke-deltagende som bodde i områdene det ble aksjonert i. Den 3. mai 1929 ble det ilagt forbud mot KPDs militante, uniformerte kamporganisasjon, Roter Frontkämpferbund (RFB). Forbudet ble kort etter utvidet til hele Det tyske rike. Fra 3. til 6. mai 1929 ila Zörgiebel også et «trafikk- og belysningsforbud» i to av Berlins bydeler, Wedding og Neukölln. Disse tiltakene ble vurdert som uforholdsmessige, og ble kritisert fra både politisk og politimessig hold. 

Fra kommunistenes side ble Zörgiebel betegnet som «arbeidermorder».

I november 1930 ble Zörgiebel pensjonert.

Etter at Dortmunds politipresident Lübbring døde høsten 1931, ble Zörgiebel kalt til å etterfølge ham. Han tiltrådte 6. desember. Han var blant de ganske få sosialdemokratiske embedsmenn som ikke var blitt avsatt etter det såkalte Preußenschlag. Dette turde i stor grad skyldes Zörgiebels gode kontakter til konservative politikere. 

Også i perioden i Dortmund havnet han i den politiske skuddlinjen. Nasjonalsosialistene la ham den såkalte Schwanenwall-affæren til last. Dortmunds politi hadde trengt seg inn i NSDAPs partikontorer. Kommunistene kritiserte ham for kampene i nydelen Nordmarkt, da to personer ble skutt.

Under nasjonalsosialismen
Umiddelbart etter den nasjonalsosialistiske maktovertagelse i 1933 ble Zörgiebel avskjediget. Han flyttet til Köln, der han ble arrestert i september 1933 og sendt til Konzentrationslager Brauweiler og holdt i arrest i fire måneder. Deretter måtte han forlate byen. 

Han flyttet da til Mainz. Der ble han overvåket av Geheime Staatspolizei (Gestapo), og i 1937 ble han fratatt sitt pass.

Etterkrigstiden
Etter annen verdenskrig tok han del i gjenoppbyggingen av politiet. Han ble i 1945 SPD-formann i Mainz, og var fra 1947 til 1949 Landespolizeipräsident i Rheinland-Pfalz. den 16. juli 1949 ble han pensjonist.

Referanser

Litteratur 
 Thomas Kurz: „Blutmai“. Sozialdemokraten und Kommunisten im Brennpunkt der Berliner Ereignisse von 1929. Verlag J.H.W. Dietz Nachf. Bonn, Bonn 1988, ISBN 3-8012-0131-7.
 Léon Schirmann: Blutmai Berlin 1929. Dichtungen und Wahrheit. Karl Dietz Verlag Berlin, Berlin 2001, ISBN 3-320-01639-3.
 Daniel Schmidt: Schützen und Dienen. Polizisten im Ruhrgebiet in Demokratie und Diktatur 1919-1939. Klartext, Essen 2008, ISBN 3-89861-929-X.
 Hans Bohrmann (utg.): Biographien bedeutender Dortmunder. Band 2, Klartext, Essen 1998, ISBN 3-88474-677-4.

Eksterne lenker
 

Personer fra Mainz
Prøyssiske politikere
Tyske politikere
Tyske politifolk
Weimarrepublikken
Tyskere fra første verdenskrig
Tysk militærpersonell (Marinen i Keiserrike)
Fanger i tyske konsentrasjonsleire