International Alliance of Women

International Alliance of Women (IAW) (fransk: Alliance Internationale des Femmes, AIF), opprinnelig International Woman Suffrage Alliance (IWSA) og tidligere også kalt International Alliance of Women for Suffrage and Equal Citizenship, er en internasjonal ikke-statlig organisasjon som arbeider for jenters og kvinners menneskerettigheter og likestilling over hele verden, og som historisk var den viktigste internasjonale organisasjonen som arbeidet for kvinners stemmerett. IAWs norske seksjon er Norsk Kvinnesaksforening.

Organisasjonen, da kalt Den internasjonale kvinnestemmerettsalliansen, ble dannet i 1904 av Carrie Chapman Catt, Millicent Fawcett, Susan B. Anthony og andre ledende kvinnesaksforkjempere for å arbeide for kvinners stemmerett, og den første presidenten var Carrie Chapman Catt, som også grunnla League of Women Voters. Organisasjonen er tradisjonelt den sentrale organisasjonen innen den progressive og likestillingsorienterte borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsen internasjonalt, og står for en progressiv liberal feminisme forankret i menneskerettighetene og det liberale demokratiet som har et likestilt samfunn som hovedmål. I stemmerettskampen tilhørte organisasjonen den moderate suffragistbevegelsen som arbeidet for lovendringer gjennom reformistiske virkemidler som kontakt med ledende liberale politikere.

Prinsippene for IAW slår fast at alle uansett kjønn «er født frie og uavhengige» med «rett til individuelle rettigheter og frihet», at «kvinnesak er menneskerettigheter» og at «menneskerettigheter er universelle, udelelige og gjensidig avhengige». IAW tok i 1904 gull (gull og hvitt) som farge, som var det eldste symbolet for kvinnesak og som hadde blitt hovedsymbolet for den liberale stemmerettsbevegelsen i USA på 1800-tallet. Gjennom IAW ble gull og hvitt utbredte symboler på den borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsens kamp for stemmerett internasjonalt.

IAW representerer over 50 medlemsorganisasjoner med flere hundre tusen medlemmer på verdensbasis, og er åpen for alle kjønn. Blant medlemsorganisasjonene er Norsk Kvinnesaksforening, Dansk Kvindesamfund, Kvenréttindafélag Íslands, Fredrika Bremer-förbundet, Deutscher Frauenring og All India Women’s Conference. Som del av den liberale kvinnesaksbevegelsen var IAW klart provestlig under den kalde krigen. Idag arbeider IAW blant annet for ratifisering og implementering av FNs kvinnekonvensjon (CEDAW) og dens tilleggsprotokoll, og fokuserer på menneskerettigheter, demokrati, fred, arbeid mot vold, og kvinne- og barnehelse. IAW begynte i 1946 å fokusere mer på kvinners stilling i utviklingsland, delvis for å demme opp for kommunismen. IAW forstår LHBT+-rettigheter og annet minoritetsvern som en integrert del av kvinnesaken. Under møtet i FNs kvinnekommisjon i 2021 arrangerte IAW og Kvenréttindafélag Íslands et forum om hvordan kvinnesaksbevegelsen kan styrke feministisk og skeiv solidaritet og motvirke transfiendtlige stemmer.

IAW står i en liberal internasjonalistisk og menneskerettsorientert tradisjon. I IAWs tidsskrift International Women's News het det i 1946 at «støtte til FN og demokratiet må være i fremste rekke i vårt program». IAW har historisk vært preget av en «ovenfra-og-ned-tilnærming, der eliten ses som de viktigste endringsagentene», samtidig som organisasjonen hevder å snakke for alle kvinner. I tråd med dette vektlegger organisasjonen tett kontakt med regjeringer og internasjonale organisasjoner, og organisasjonens ledere har historisk hatt tette bånd til ledende – ofte liberale – politikere. IAW hadde fra 1926 tette bånd til Folkeforbundet og var den fjerde organisasjonen som i 1947 fikk generell konsultativ status i FNs økonomiske og sosiale råd, en status reservert for store ikke-statlige organisasjoner som deltar i alle saksfelt rådet arbeider med. Organisasjonen har vært sentral i utviklingen av FNs kvinne- og likestillingspolitikk. Den norske venstrepolitikeren Eva Kolstad var i flere tiår svært sentral i IAW, der hun var styremedlem, og ble også medlem av FNs kvinnekommisjon som følge av arbeidet i IAW. Organisasjonen har også deltagerstatus i Europarådet. IAW har representanter ved FN-hovedkvarteret i New York, FN-kontoret i Genève, FN-kontoret i Wien, UNESCO i Paris, FNs organisasjon for ernæring og landbruk i Roma, Europarådet i Strasbourg, Den arabiske liga i Kairo og Golfrådet i Riyadh, og er medlem av European Women's Lobby i Brussel. President og sjefsrepresentant til FN er Alison Brown. Arbeidsspråkene er engelsk og fransk.

Historie

Initiativet til å etablere Den internasjonale kvinnestemmerettsalliansen (International Woman Suffrage Alliance; IWSA) kom fra tilhengere av kvinnelig stemmerett innen den amerikanske liberale kvinnesaksbevegelsen, som var frustrerte over at International Council of Women (ICW) vegret seg for å støtte kvinnelig stemmerett. Beslutningen om å etablere alliansen ble tatt i Washington D.C. i 1902. Alliansen ble formelt etablert i Berlin i 1904, under navnet Den internasjonale kvinnestemmerettsalliansen (International Woman Suffrage Alliance; IWSA), og ble den mest sentrale internasjonale organisasjonen som arbeidet for kvinners stemmerett, og den ledende internasjonale kvinnesaksorganisasjonen i den borgerlig-liberale tradisjonen.

Alliansen hadde en klarere progressiv og likestillingsorientert profil enn ICW, der kampen for stemmerett og politisk og juridisk likestilling stod sentralt. Alliansens første president var Carrie Chapman Catt, som også grunnla League of Women Voters i USA. Ved siden av Catt fikk visepresident Millicent Fawcett stor innflytelse på den politiske retningen alliansen tok.

Det ble senere holdt kongresser i bl.a. København (1906), Amsterdam (1908), London (1909) og Stockholm (1911). IWSA utga også tidsskriftet Jus Suffragii. IWSA la seg på en moderat linje og var suffragister i den liberale tradisjonen som arbeidet for lovreformer og gjennom kontakt med ledende politikere, påvirket av Millicent Fawcett. Alliansen tok avstand fra de militante suffragettene. På kongressen i 1906 avslo alliansen søknad om medlemskap fra den radikale suffragetteorganisasjonen Women's Social and Political Union. Alliansen etablerte seg dermed tydelig som en del av den borgerlig-liberale kvinnesaksbevegelsen. I 1926 endret organisasjonen navn til International Alliance of Women for Suffrage and Equal Citizenship, og i 1946 ble navnet forkortet til bare International Alliance of Women.

I mellomkrigstiden var organisasjonen en av de tre store internasjonale «borgerlige» kvinneorganisasjonene, ved siden av International Council of Women (ICW) og Internasjonal kvinneliga for fred og frihet (IKFF). Av disse var IWSA (IAW) mer progressiv og likestillingsorientert enn ICW, med likestilte politiske rettigheter som hovedsak. IWSA var samtidig langt mer konservativ enn IKFF. IAW var tradisjonelt dominert av velutdannede kvinner fra borgerskapet. Organisasjonens medlemmer var ofte tilknyttet liberale partier og bevegelser, men noen var også progressive konservative eller liberalkonservative. Organisasjonen ser tradisjonelt på kontakten med ledende politikere, regjeringer og siden også internasjonale organisasjoner som den mest effektive måten å arbeide for likestilling. IAW var dermed preget av en «ovenfra-og-ned-tilnærming, der eliten ses som de viktigste endringsagentene». Samtidig gjorde IAW krav på å være den internasjonale organisasjonen som snakket for alle kvinner.

For IAW er det liberale demokratiet en selvsagt forutsetning for bevegelsens arbeid; «støtte til FN og demokratiet må være i fremste rekke i vårt program» het det i IAWs tidsskrift International Women's News i 1946. IAW står i en liberal internasjonalistisk tradisjon, og slutten på andre verdenskrig markerte begynnelsen på en periode med et sterkt internasjonalt engasjement, herunder i utviklingsland, under ledelse av den daværende presidenten, Hanna Rydh fra Sverige. Dette var delvis motivert av et ønske om å demme opp for kommunismen: «Det var oss eller kommunistene som ville organisere [kvinnene i] Midtøsten» skrev IAWs andre president Margery Corbett Ashby. Under den kalde krigen var IAW dermed klart provestlig.

Ved organisasjonens kongresser var det gjennom det meste av 1900-tallet vanlig at vertslandets stats- eller regjeringssjef deltok. F.eks. deltok Indias statsminister Indira Gandhi ved kongressen i 1973.

Den norske Landskvindestemmeretsforeningen var blant organisasjonene som deltok i etableringen av IAW i 1904, og Norsk Kvinnesaksforening (NKF) arvet Landskvindestemmeretsforeningens medlemskap i 1937. NKF har vært representert i IAWs internasjonale styre med NKF-lederne Margarete Bonnevie, Eva Kolstad, Karin M. Bruzelius og Margunn Bjørnholt. Eva Kolstad var svært aktiv i IAW fra hun ble styremedlem i 1949 og frem til hun ble likestillingsombud i Norge i 1978, og som følge av engasjementet i IAW ble hun også valgt til FNs kvinnekommisjon (der hun ble nestleder) av statspartene etter å ha blitt nominert som felles kandidat av regjeringene i de nordiske landene.

I tråd med det liberale ståstedet anser IAW minoritetsvern, herunder LHBT+-rettigheter, som en integrert del av kvinnesaken og feminismen. IAWs medlemsorganisasjoner, som Deutscher Frauenring, arbeider for en transinkluderende feminisme. IAWs danske medlemsorganisasjon, Dansk Kvindesamfund, har f.eks. ​uttalt at foreningen tar homofobi og transfobi svært alvorlig og at «vi støtter op om alle initiativer der fremmer homo- og transkønnedes rettigheder (...) vi ser LGBTQA som nære allierede i kampen mod ulighed og vi kæmper sammen for et samfund, hvor køn og seksualitet ikke på nogen måde skal kunne begrænse et individ». I forbindelse med kvinnekommisjonsmøtet i FN (CSW) i 2021 arrangerte IAW og den islandske datterorganisasjonen Kvenréttindafélag Íslands et forum om hvordan kvinnesaksbevegelsen kan motvirke «transfiendtlige stemmer [som] truer feministisk solidaritet», der IAW-president Marion Böker diskuterte sin organisasjons inkluderende ståsted. Kvenréttindafélag Íslands har uttalt at foreningen arbeider for «kvinners rettigheter og likestilling av alle kjønn i alle deler av samfunnet» og «for alle kvinner – feminisme uten transkvinner er ikke feminisme». IAWs medlemsorganisasjoner har stilt seg positive til innføringen av et tredje kjønn i lovgivningen; Kvenréttindafélag Íslands har utgitt en rapport om likestilling av ikke-binære på Island.

Symboler
Alliansen tok ved etableringen gull som farge, etter forbilde av den liberale kvinnesaksbevegelsen i USA. Solsikken og fargen gull er kvinnesakens og kvinnestemmerettsbevegelsens eldste symboler, og ble brukt av amerikanske liberale kvinnesaksforkjempere fra 1867. Gjennom alliansens innflytelse ble gull og hvitt den etablerte, borgerlige kvinnestemmerettsbevegelsens fremste farger internasjonalt. Gull og hvitt ble også brukt av den norske kvinnesaksbevegelsen fra 1894, også etter amerikansk forbilde.

Presidenter
Carrie Chapman Catt (USA) 1904–1923
Dame Margery Corbett Ashby (Storbritannia) 1923–1946
Hanna Rydh (Sverige) 1946–1952
Ester Graff (Danmark) 1952–1958
Ezlynn Deraniyagala (Sri Lanka) 1958–1964
Begum Anwar Ahmed (Pakistan) 1964–1970
Edith Anrep (Sverige) 1970–1973
Irène de Lipkowski (Frankrike) 1973–1979
Olive Bloomer (Storbritannia) 1979–1989
Alice Yotopoulos-Marangopoulos (Hellas) 1989–1996
Patricia Giles (Australia) 1996–2004
Rosy Weiss (Østerrike) 2004–2010
Lyda Verstegen (Nederland) 2010–2013
Joanna Manganara (Hellas) 2013–2020
Cheryl Hayles (Canada) 2020–2021
Marion Böker (Tyskland) 2021–2022
Alison Brown (USA) 2022–

Medlemsorganisasjoner

Fulle medlemmer
Association des femmes de l’Europe Méridionale, 
All India Women's Conference, 
All Pakistan Women's Association, 
Association Suisse pour les Droits de la Femme, 
Bangladesh Mahila Samity, 
CILAF-LFDF, 
Coterie of Social Workers, 
Country Women’s Association of India, 
Dansk Kvindesamfund, 
Deutscher Frauenring, 
Deutscher Staatsbürgerinnen-Verband, 
Fédération des Femmes Burkinabe, 
Frauen Netzwerk für Frieden, 
Fredrika Bremer-förbundet, 
Hoda Chawari Association, 
Israel Federation of WIZO, 
Kvenréttindafélag Íslands, 
Nihon Fujin Yūkensha Dōmei (League of Women Voters of Japan), 
Ligue Hellénique pour le Droits des Femmes, 
Lithuanian Women’s Society, 
Lucy Stone League, 
Mauritius Alliance of Women, 
Nederlandse Vereniging voor Vrouwenbelangen, 
Norsk Kvinnesaksforening, 
Pancyprian Movement Equal Rights & Equal Responsibilities, 
Sri Lanka Women’s Conference, 
Union of Kuwaiti Women’s Associations, 
Unioni Naisasialiito Suomessa Ry, 
Women's Electoral Lobby, 
Zambia Alliance of Women, 

Assosierte medlemmer
Alliance of Women of Serbia, 
Action Sociale pour le Développement Intégral de la fille et de la femme congolaise, 
Association pour le Planning Familial et l’Epanouissement de la Femme, 
Autonomes FRAUENzentrum, 
Bali Women’s Union of Farming Groups, 
Croatian Alliance of Women IWAD, 
Egyptian Society for the Development of Local Communities, 
Fédération de Femmes pour la Paix et le Développement, 
Femmes rurales contre la violence et les maladies sexuellement transmissibles, 
Fund for Women in Asia, 
Josephine Butler Society, 
La Colombe (organization)|La Colombe, 
League of Women Voters of Victoria, 
Metro Manila Council of Women Balikatan, 
Mmabatho Foundation Women’s Development, 
ONG-SAPHTA, 
Platform of Women’s Empowerment and Rights, 
Promo Femmes/Développement Solidarité, 
Saroj Nalini Dutt Memorial Association, 
Slum Aid Project, 
Sri Lanka Women’s Association UK, 
Union of Australian Women (Victoria) Inc., 
Women’s Comfort Corner, 
Women’s Rights Movement of the Philippines,

Referanser

Eksterne lenker
 International Alliance of Women

Internasjonale ikke-statlige organisasjoner
Ideelle organisasjoner
Feminisme
 
Organisasjoner med generell konsultativ status i FNs økonomiske og sosiale råd
Etableringer i 1904