Badegjest

Badegjest er generelt en betegnelse på gjest på et badested, men brukes av lokalbefolkningen omkring Ytre Oslofjord og nærmeste del av Skagerrakkysten om sommergjester fra hovedstadsområdet. Betegnelsen er brukt lenge, trolig siden slutten av 1800-tallet.

Begrepet badegjest 
Omkring år 1900 var Tjøme i ferd med å bli et populært utfartssted for badegjester fra hovedstaden. En forutsetning for dette var de gode kommunikasjonene mellom hovedstaden og øyene i ytre Oslofjord. Badegjestene losjerte hos private; det ble etablert en rekke pensjonater og hoteller, og etterhvert skaffet de seg egne fritidsboliger.

 

Begrepet var nøytralt nok til at badegjestene selv kunne bruke begrepet omkring 1930, som i denne beskrivelsen av Tjøme som kvinnenes øy når mannfolkene dro på hvalfangst.

 

I boka Stemmer ved Verdens Ende fra 1999 bruker flere av forfatterne «badegjest» for å karakterisere flere av sine intervjuobjekter. Are på 31 er TV-mann og badegjest, ei jente på 14 er 4.generasjons badegjest osv.

Badeanstalter, pensjonater og fritidsbebyggelse

Badeanstaltene, kurbadene, har røtter langt tilbake på 1800-tallet. Det var flere av dem ved Oslofjorden, ett av de mer kjente var Sandefjord kurbad som ble etablert av legen Heinrich Arnold Thaulow og var i drift fra 1837. Et annet var Moss Kurbad som var i drift fra 1835. Tilsvarende anstalter fantes i Bohuslän i Sverige. Allerede i 1780 åpnet kurbadet i Strömstad.

I 1890 ble Tjømø Bad og Kneipp-kuranstalt etablert på Ormelet. De markedsførte seg som hærdningsanstalt og tilbød bølgebad på Hoftøen ved Færder fyr. På Hoftøya ble pasientene spent fast for at sjøen ikke skulle ta dem. På Ormelet hadde badeanstalten herrebadehus, strømbadehus og varmtbadehus. Tjømø Bad lå i en stor og frodig hage, og nede ved sjøen kunne gjestene benytte en kaffepaviljong.

Betegnelsen indikerer at bading i salt sjø og sol var hovedbeskjeftigelse for de første sommergjestene. Slike aktiviteter ble lenge sett på med liten forståelse fra store deler av lokalbefolkningen. Det var i realiteten både et kulturmøte og en kulturkollisjon; mellom urbane hovedstadsbeboere og kystfolk. Badegjestene etterspurte toalett (innedo) og veranda til spiseplass. De innfødte så med undring på folk som ville drite inne og eta ute. De to gruppene så på hverandre med forundring og en viss skepsis. Lokalbefolkningens konservative kristne var opprørte over hvordan badegjestene kunne opptre offentlig - nesten helt uten klær.

På gårdene var det gammel skikk å flytte alt matstell fra kjøkkenet til bryggerhuset i sommersesongen slik at innhuset kunne stå på stas. Det passet derfor bra å kunne leie ut innhuset til badegjester, slik det ble vanlig på slutten av 1800-tallet. I denne tiden ble også flere pensjonater etablert på de mest populære feriestedene ved Oslofjorden, blant annet på Tjøme. Uttrykket er brukt – i denne betydningen – fra Telemarks-kysten til Østfold.

Overført betydning
Begrepet brukes også i en noe overført betydning om en person som ikke hører hjemme i miljøet han oppholder seg. I marinen ble besetningsmedlemmer og offiserer som ikke var «riktige» marinefolk omtalt som «badegjester». Dette gjaldt for eksempel skipslegen og skipspresten.

I odiøs betydning kan badegjest karakterisere en sleip fyr og en snylter.

Sommergjester med fritidsboliger som i noen tilfeller er gått i arv gjennom generasjoner kan få en sterk tilknytning til et sted. For dem har ikke ordet badegjest god klang. Forfattere i årboken for Tjøme historielag bruker i noen tilfelle begrepet Sommer-tjømlinger.

Referanser

Litteratur
 Haugård, Mary (1993): Mitt liv som innfødt, badegjest og kunstner

Eksterne lenker
 Tønsbergs Blads podkast om Strandkongene. Første episode heter Badegjestene.  
 Eggesvik, Olav (25. juli 2014): «Badegjester og beboere krangler på Tjuvholmen» . Osloby

Tjøme
Norske ord og uttrykk
Fritid
Bading