Soldatkeiserne

Soldatkeiserne (også kalt for «kasernekeiserne») er en betegnelse på de romerske keiserne som grep makten ved at de var kommandant av en romersk hær. Begrepet kom i bruk på 1800-tallet for de romerske keiserne for krisetiden 235–284, en periode da riket var nær ved å gå i oppløsning. Avhengig av hvordan det telles var det mellom tolv eller fjorten soldatkeiseren på 33 år med gjennomsnittlig tid som hersker på to år.

Resultatet var en tid med uro og krigstilstand. Kriger foregikk på mange fronter, både mot ytre fiender og som borgerkriger mellom keisere, motkeisere og keiserkandidater; i tillegg herjet og plyndret ofte keiserne i sitt eget rike som i fiendeland. De fleste keiserne i perioden var offiserer ved ulike frontavsnitt som var blitt utnevnt til keisere av soldatene sine. Regjeringstiden var som regel kort. De fleste soldatkeiserne falt i kamper med andre soldatkeisere eller ble myrdet av sine egne soldater eller av den keiserlige livgarde; noen få falt i kamp mot ytre fiender eller som offer for sykdommer. Mot slutten av perioden greide dyktigere hærførere blant soldatkeiserne å slå tilbake fiendtlige invasjoner og samle riket. Diokletian (keiser 284–305) satte en stopper for de stadige keisermyrderiene og borgerkrigene – en stund. Han gav riket en fastere struktur enn det hadde hatt på lenge, og ikke minst fred.

Til de mest kjente soldatkeiserne hører Maximinus Thrax (den første i perioden), Decius, Claudius II Gothicus og Aurelianus. Også Septimius Severus (keiser 193-211), til dels også hans etterfølger, regnes av og til blant soldatkeiserne. Tas betegnelsen bokstavelig, var også Vespasian (keiser 69–79) soldatkeiser.

Liste

Referanser 

Romerske keiserriket