Herman Kahan

Herman Kahan (født Haim Hersch-Kahan 15. februar 1926 i Sighet i Romania, død 13. februar 2020) var en norsk bedriftsleder som overlevde nasjonalsosialistenes politikk for å utrydde jødene under andre verdenskrig og er kjent som holocaust-overlevende. Han var det nest siste norske tidsvitnet fra Auschwitz.

Oppvekst
Kahan ble født i Transilvania i byen Sighet (nå Sighetu Marmației i Maramureș), der Elie Wiesel var en av hans barndomsvenner. Han vokste opp som ortodoks, ḥasidisk jøde, noe som blant annet innebar at han som var gutt hadde pajes – lange, uklippede hårkrøller ved hvert øre. Han brukte også tradisjonell kaftan og bredbremmet hatt. I Sighet, som var et sentrum for jødisk kultur, var omtrent halvparten av innbyggerne jøder; kristne og jøder bodde stort sett i ulike deler av byen. Området var etnisk og språklig sammensatt. Blant jødene var det vanlig å beherske ungarsk, rumensk, tysk, tsjekkisk eller russisk i tillegg til jiddisch og hebraisk. Forholdet mellom jøder og kristne i byen var en blanding av samarbeid, mistenksomhet og til dels fiendtlighet. Herman Kahan tilhørte en rabbinerslekt og skulle selv bli rabbiner; 12 år gammel ble han sendt til den kjente rabbinerskolen i farens fødeby Munkacs i Karpato-Ruthenia, Tsjekkoslovakia (nå Mukatsjevo i Ukraina).

Andre verdenskrig

Kahans far var gullsmed, urmaker og kjenner av talmud. Sighet var sentrum for jødisk kultur i det nordlige Transilvania og omkring halvparten av byens innbyggere var jødiske.

Det nordlige Transilvania med Sighet ble annektert av Ungarn i 1940 og var under ungarsk og ikke rumensk styre under andre verdenskrig. Mens Romanias myndigheter beskyttet sine jødiske innbyggere mot nazistene, deporterte Ungarn jødene i samarbeid med det tyske regimet som i praksis okkuperte landet. Jødene i Sighet ble stuet sammen i en getto og eiendelene deres ble stjålet. Da jødene i Sighet ble drevet inn i gettoen i april-mai 1944, var Herman Kahan i Budapest. Da han hørte om utviklingen i Sighet reiste han straks hjem. Kahan hadde skaffet seg «ariske» identitetspapirer og kunne derfor bevege seg fritt rundt i Sighet. Han snek seg inn og ut av gettoen ved å klatre over gjerdet. Midt i mai 1944 ble han deportert til tilintetgjørelsesleiren Auschwitz sammen resten av jødene i Sighet med omland. Moren, lillesøsteren, bestemoren og andre slektninger ble myrdet der. Moren og lillesøsteren ble sendt i gasskammeret straks etter ankomst.

Etter noen uker ble Herman og faren overført til slavearbeidsleiren ved Wolfsberg nær Wrocław. I Wolfsberg arbeidet han og faren i skogen og på veianlegg. Vinteren 1945 ble far og sønn sendt fra Wolfsberg til Mauthausen i Østerrike, for så å havne i en underleir til Mauthausen – Ebensee-leiren. I Ebensee arbeidet de med å drive tunneler i fjellet.

Fangene i Ebensee-leiren ble 6. mai 1945 befridd av amerikanske soldater. Herman Kahan husket ikke selv den siste tiden i leiren, og ble fortalt at en amerikanske soldat fant ham på en likhaug. Han ble pleiet av amerikansk personale i Ebensee. Både far og sønn overlevde tiden i konsentrasjonsleirene, men faren døde ti dager etter at Ebensee-leiren ble befridd.

Amerikanerne utstyrte Herman Kahan med identitetskort, ryggsekk, ullteppe og mat til reisen hjem. På veien ble han værende en stund i Budapest der den amerikanske organisasjonen Joint hjalp hjemløse jøder. Ved en tilfeldighet traff han på søsteren Ilonas svoger. Han fikk vite at hun hadde overlevd i Ungarn. Ilona hadde klart å overleve ved å holde seg skjult, og hun reddet ektemannen ved å skaffe ham ariske dokumenter. Senere fikk han vite at også to brødre hadde overlevd Holocaust; den yngste ble befridd fra Theresienstadt og den eldste fra Ebensee. Hans tante Rosa, som var leder av en kommunistisk undergrunnsbevegelse i Ungarn, unnslapp henrettelse da hun ble utvekslet mot en ungarsk general i sovjetisk fangenskap. I Budapest oppsporet han en 8 år gammel, døv slektning som hadde mistet hele familien i Holocaust.

Etter krigen
Sighet ble befridd av sovjetiske styrker i oktober 1944, og av byens opprinnelig 10 000–15 000 jødiske innbyggere var da alle unntatt et par hundre døde. Da Kahan kom hjem etter krigen fant han en onkel i live. Kahan behersket strikkemaskiner og begynte etter krigen å strikke strømper. Onkelen ble en stund senere funnet drept på gaten, samme dag som hans overlevende datter skulle komme hjem. Kahan og kusinen forlot da Sighet. De midlertidige, amerikanske dokumentene kunne ikke brukes for å komme seg tilbake til Ungarn fra Transilvania, og han måtte snike seg over grensen fra Transilvania (Romania) til Ungarn. Kahan antok at kameraten Elie Wiesel ikke hadde overlevd, og fikk først i 1961 vite at Wiesel var i live. 

Etter krigen livnærte han og en bror seg på sokkeproduksjon i Budapest ved hjelp av en gammel strikkemaskin han hadde funnet i bestefarens vedskjul. Ved siden av strikkevirksomheten gikk han på rabbinerseminaret i byen. Den moderne jødiske lære han møtte ved universitetet var veldig ulik den ḥasidiske læren han var vokst opp med. Han ble værende tre år i Budapest. 

I 1948 tok kommunistene i Ungarn makten og grensekontrollen ble skjerpet. Hans søster hadde tidligere reist til Vesten og slått seg ned i Norge. Kahan selv oppholdt seg egentlig ulovlig i landet, han hadde ikke pass og hans statsborgerskap var uklart. Han kom seg ut av Ungarn og til Paris ved å gi seg ut for å være sønn av mann med papirene i orden. Han ble værende i Paris i 9 måneder med sikte på å reise til USA som han hadde fått godt inntrykk etter frigjøringen. Kahan meldte seg for fransk politi og fortalte hele livshistorien og innrømmet at han var i landet uten papirer. Politiet innvilget midlertidig opphold og etter hvert Nansenpass. Før reisen til USA ville han besøke søsteren i Oslo. Der fikk han for første gang se havet i form av Oslofjorden.

Til Norge
I 1948 kom kommunistene til makten i Ungarn. Herman Kahan flyktet da til Paris, fordi han mente det ville bli umulig å skape seg en trygg fremtid i Ungarn under det nye regimet.
Han hadde mistet kontakten med søsteren, men fikk vite at hun og ektemannen hadde kommet til Norge som del av en gruppe på 400 jøder som fikk opphold i Norge i 1947. Kahan reiste i 1949 til Norge på turistvisum for besøke henne før han selv skulle emigrere til USA. Kahan fortalte senere at den vennligheten han ble møtt med i Norge, gjorde at han ble værende i stedet for å reise til USA som planlagt. Fordi søsteren hadde fått oppholdstillatelse som kvoteflyktning, kunne Herman Kahan få innvilget opphold i Norge ved å henvise til slektskapet. Fra Paris fikk han tilsendt kasser med alt han eide; eiendelene omfattet stoff og strikkemaskiner som han hadde fått smuglet ut av Ungarn da han emigrerte derfra. 

Da han hadde fått oppholdstillatelse i Norge etablerte han Stabekk Trikotasjeindustri, som senere ble til Heka Trikotasjefabrikk. Kahan kjøpt i begynnelsen brukte, slitte strømper og rekket dem opp for å gjenbruke garnet. Etter hvert kunne fabrikken hans begynne å produsere jumpere i tillegg til strømper.

Kahan var imponert over hvor integrert de norske jødene var i majoritetssamfunnet, samtidig var han redd for at de skulle miste sin identitet. Kahan var formann i Det mosaiske trossamfund i Oslo i perioden 1988–1991.

Kongen utnevnte i 2013 Kahan til kommandør av St. Olavs Orden «for å fremme toleranse og forståelse».

Bibliografi 
 Herman Kahan og Knut M. Hansson: Ilden og lyset, forord av Elie Wiesel, Oslo: Cappelen, 1988. ISBN 82-02-11200-1

Referanser

Eksterne lenker 
 «Glemsel og uvitenhet om holocaust kan rydde grunn for nye katastrofer», artikkel i Aftenposten 12. februar 2016

Norske forretningsfolk
Kommandører av St. Olavs Orden
Personer fra Maramureș
Overlevende fra Auschwitz
Det mosaiske trossamfunn
Norske jøder