Pomare II av Tahiti

Pomare II av Tahiti (omkring 1782, død 1821) var konge av Tahiti fra 1803 til 1821.

Pomare II arvet sin posisjon etter faren, Pomare I, som med europeisk støtte hadde slått seg opp som hersker over Tahiti. Pomare II ble som den første anerkjent som overhøvding, en posisjon europeiske besøkende behandlet som kongetittel.

Han tolererte misjonærene fra London Missionary Society og benyttet seg av disse, samt besøkende fra europeiske handelsskip, for å styrke sin egen maktposisjon. I 1807 ble han utfordret av andre høvdinger på Tahiti og måtte flykte til Moorea, dit han ble fulgt av misjonæren Henry Nott fra London Missionary Society. Pomare II gjenerobret i 1811 Tahiti fra sin base på Moorea. I 1815 vant han det avgjørende slaget ved Fe'i Pi.

Pomare II lot seg omvende til kristendommen i 1812. London Missionary Society fikk da til masseomvendelse på Moorea. Etter erobringen av Tahiti i 1815, kom det masseomvendelser også der. Pomare II lærte seg å lese og skrive og støttet opp om etablering av skoler.

Etter å ha vunnet det avgjørende slaget mot de tahitiske høvdingene i 1815, måtte han støtte seg på nye makt- og styringsmetoder. Han fikk innført Pomare-loven, den første skriftlige lovsamling i Oseania, og støttet seg på de britiske misjonærer, som framtvang en moralsk livsførsel med forbud mot tradisjonell sang, dans og påkledning. 

Da Pomare II  i 1821 døde av alkoholmisbruk arvet sønnen, Pomare III, som bare var ett og et halvt år gammel, tittelen. Dette var i strid med tahitiske tradisjoner, men ble støttet av misjonærene.  Pomare III døde seks år gammel og ble etterfulgt av halvsøsteren, Aimata.

Referanser 

Tahitis monarker
Personer fra Moorea
Fødsler i 1782
Dødsfall i 1821