Ofse

Ofse (av norr. ofsi, som egentlig betyr forfengelighet, lyst til å vekke oppsikt eller overmot, overdrivelse, voldsomhet, overveldende mengde og tyranni, men som også kan bety uvær, storm og brå storflom) er et uttrykk som helst er benyttet i forbindelse med ekstremflom og påfølgende skred. Slike flommer har forekommet i alle Norges fylker, men denne bruken av ofse ser ut til å stamme fra Gudbrandsdalen og har vært kalt et Vågå-uttrykk. Nettopp Vågå har i historisk tid vært hardt rammet av ofser. Utgravninger i Gudbrandsdalen har identifisert 114 flomkatastrofer siden siste istid. De mest kjente ofsene er, i kronologisk rekkefølge:

 Gammelofsen, en ekstremflom som rammet Gudbrandsdalen for omkring 2100-2200 år siden
 Merovingerofsen, en ekstremflom i Gudbrandsdalen mellom 600 og 800 e.Kr., mest sannsynlig tidlig i perioden.
 Digerofsen, en ekstremflom som blant annet rammet Vågåmo på 1340-tallet
 Storofsen, den mest kjente av dem alle, en ekstremflom under og etter et voldsomt regnvær 21.–23. juli 1789. Den rammet store deler av Østlandet og deler av Møre og Romsdal og Sør-Trøndelag; i noen grad også Agderfylkene. En rekke vassdrag hadde den høyeste vannføring som har vært registrert.
 Storflaumen i 1860 eller Ofsen, en ekstremflom som rammet store deler av Østlandet i  1860, med en flomtopp 15.–18. juni. Også deler av Sverige ble hardt rammet.
 Storflåmen 1938, en ekstremflom som 31. august–4. september rammet Gudbrandsdalen og sidedalene, særlig vest for Lågen og nord for Losna.
 Vesleofsen, en ekstremflom som rammet store deler av Østlandet rundt 2. juni 1995. Også deler av Sverige ble rammet I Gudbrandsdalen ble områdene på østsiden (som langs Lågens bielv Moksa) særlig hardt rammet.

Se også
Også andre landsdeler har vært rammet av lignende flom- og skredkatastrofer, men her ser det ut til at betegnelsen ofse ikke har vært brukt før ganske nylig, f.eks. ved at Storeflaumen i 1743 er kalt Vestlandets storofse.

Referanser 

Flommer