Sandboaer

se tekst

Sandboaer er en gruppe av boaslanger som er utbredt i tørre strøk i Den gamle verden.

Kroppsbygning og levevis 

Kroppslengden varierer fra  De er kraftig bygd med en kort hale, og et hode som ikke er tydelig avsatt fra kroppen. Snuten er meiselformet, og øynene er små med avlange pupiller. På hodet og ryggen har de små, glatte skjell. Bukskjellene er smale, og har ofte en bredde på mindre enn en tredjedel av kroppstykkelsen. Det siste bygningstrekket gjør dem lette å skille fra alle andre slanger i store deler av utbredelsesområdet. Avanserte slanger har brede bukskjell, og ormeslanger har ikke forstørrede bukskjell i det hele tatt.

Sandboaer trives best i tørre områder der det er løs jord eller sand. De lever for det meste underjordisk i gangene til gnagere, men kan også grave egne ganger. Som regel er de nattaktive, og en oppdager dem helst når en snur på steiner og stokker, eller ved pløying. De kan likevel vise seg på dagtid om våren og høsten. Sandboaer eter for det meste smågnagere, men kan også ta øgler, fugler, insekter og snegler. Store bytter blir drept på kvelerslangevis ved at sandboaen slynger seg rundt dem.

De fleste sandboaer føder i likhet med andre boaslanger levende unger. Minst to arter av sandboaer legger egg, selv om de ser ut til å stamme fra forfedre som fødte levende unger. Dette er tilsynelatende et brudd på en grunnleggende regel i paleontologien: Et komplekst morfologisk trekk som er gått tapt, skal ikke kunne utvikles på nytt. De eggleggende sandboaene har ikke eggtann.

Arter 

En regner her alle sandboaer til slekten Eryx. Tre «primitive» arter, E. colubrinus, E. conicus og E. muelleri, blir ofte skilt ut i en egen slekt, Gongylophis, men det er nå vist at de hører til midt i Eryx. De nordamerikanske boaslangene i slektene Charina og Lichanura blir ofte regnet til underfamilien Erycinae sammen med Eryx og Gongylophis. Av og til blir også jordpyton plassert her, men genetiske data tyder på at ingen av de andre slektene står spesielt nært Eryx.

De tolv kjente artene har følgende utbredelse:

 Eryx borrii – Somalia
 Eryx colubrinus – Egypt, Sudan, Etiopia, Eritrea, Kenya, Libya, Tsjad, Niger, Jemen, Tanzania, Somalia
 Eryx conicus – Pakistan, Nepal, India, Sri Lanka
 Eryx elegans – nordøstre Iran, Afghanistan, sørlige Turkmenistan
 Vestlig sandboa (E. jaculus) – Marokko, Algerie, Tunisia, Libya, Egypt, Israel, Libanon, Syria, Jordan, nordlige Saudi-Arabia, Iran, Irak, Tyrkia, Bulgaria, Romania, Republikken Makedonia, Albania, Hellas (inkl. øyene Limnos, Paros, Antiparos, Kalymnos, Korfu, Lésvos, Khíos, Samos), Russland (Kaukasus' nordskråning), sørlige Armenia, østlige Georgia, Aserbajdsjan 
 Eryx jayakari – østlige Saudi-Arabia, Oman, Iran (sørvestre Khuzestan), Kuwait, De forente arabiske emirater
 Eryx johnii – Afghanistan, Pakistan, Iran, India
 Østlig sandboa (E. miliaris) – Russland (halvørkenen nord og vest for Det kaspiske hav), Kasakhstan, nordre Iran, Afghanistan, Turkmenistan, Usbekistan, Kina (Xinjiang, Gansu, Indre Mongolia, Ningxia), Mongolia
 Eryx muelleri – Mauritania, Senegal, Gambia, Sierra Leone, Guinea, Mali, Burkina Faso, Niger, Tsjad, Sudan, Liberia, Elfenbenskysten, Ghana, Togo, Benin, Nigeria, Kamerun, Den sentralafrikanske republikk
 Eryx somalicus – Somalia, Etiopia
 Eryx tataricus – Turkmenistan, Kasakhstan, Kirgisistan, Tadsjikistan, Usbekistan, nordre Iran, Afghanistan, vestre Pakistan, Kina (Xinjiang, Gansu, Indre Mongolia), sørlige Mongolia 
 Eryx whitakeri – sørvestre India

Referanser

Eksterne lenker 
 

Boaslanger
Krypdyr formelt beskrevet i 1803
Dyr formelt beskrevet av François Marie Daudin