Riffraff (1936)

Riffraff er en amerikansk dramafilm fra 1936, regissert av J. Walter Ruben og produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. I hovedrollene spiller Jean Harlow og Spencer Tracy. Filmen handler om en fisker som forlater sin gravide kone etter å ha mistet jobben. Manus er skrevet av Frances Marion, H.W. Hannaford og Anita Loos.

Handling 

Harriet «Hattie» Tuttle (Jean Harlow) gifter seg med fiskeren Rudolph «Dutch» Muller (Spencer Tracy). Han har kjøpt et hus, med møbler og hvitevarer, til dem på avbetaling. Dutch har imidlertid også sluttet i jobben for å ta over som fagforeningsleder. Han tar straks fiskerne ut i streik, men etter flere uker kommer de ingen vei med sjefen på tunfiskfabrikken, Nick Lewis (Joseph Calleia). Både Dutch og resten av fiskerne blir blakke og Dutch blir erstattet som fagforeningsleder av den forrige lederen, «Brains» McCall (J. Farrell MacDonald). Dutch forlater Hattie for å søke lykken andre steder. 

Flere uker senere prøver Nick, som lenge har vært betatt av Hattie, å overtale henne til å skille seg fra Dutch og gifte seg med han i stedet, men hun avviser ham. Hattie får vite av Lew (Vince Barnett), en venn av Dutch, at han er syk og bor i en leir for hjemløse utenfor Sacramento. Hun vil gjerne gi ham penger, men da Nick ikke vil låne henne penger, så tar hun de fra ham. Dutch kaster seg på et tog da han finner ut at hun er der. Hattie blir arrestert og dømt til fengsel for tyveri. Hun er allerede gravid og føder en sønn i fengsel, som hun lar søsteren Lil Bundt (Una Merkel) ta vare på. 

Da Dutch finner ut at Hattie er i fengsel, prøver han å komme seg i arbeid igjen. Han blir avvist av Nick og får heller ikke medlemskap i fagforeningen. Dutch reiser for å besøke Hattie og kommer med en plan om hvordan hun kan rømme. Hattie er først ikke interessert, men etter å ha snakket med to andre innsatte, så ender hun opp med å rømme sammen med dem. Dutch har i mellomtiden fått hjelp av Brains til å få seg arbeid som nattevakt på kaien. Han avverger et forsøk på sabotasje mot båtene og ender opp som helt. Nick tilbyr han jobben tilbake og han får bli med i fagforeningen igjen. 

Politiet leter etter Hattie, som skjuler seg hos søsteren. Dutch oppsøker henne der og forteller henne at han har forandret seg og nå er fornøyd med å bare være en fisker. Hattie avslører at de har en sønn sammen. Hun forteller også at hun har bestemt seg for å reise tilbake til fengselet og sone ferdig straffen sin.

Medvirkende 

 Jean Harlow som Harriet «Hattie» / «Hat» Tuttle
 Spencer Tracy som Rudolph «Dutch» Muller
 Una Merkel som Lil Bundt
 Joseph Calleia som Nick Lewis
 Victor Kilian som «Flytrap»
 Mickey Rooney som Jimmy Thurger
 J. Farrell MacDonald som «Brains» McCall
 Roger Imhof som «Pops» Thurger
 Juanita Quigley som Rosie Bundt
 Paul Hurst som Red Belcher
 Vince Barnett som Lew, en fisker
 Dorothy Appleby som Gertie, en servitrise
 Judith Wood som Mabel, en servitrise
 Arthur Housman som Ratsy og Bugsy
 Wade Boteler som kriminalbetjent Bert Scanlon
 Joe Phillips som Al
 William Newell som Pete
 Al Hill som «Speed»
 Helen Flint som Sadie
 Lillian Harmer som fru McCall
 Bob Perry som «Lefty»
 George Givot som Markis
 Helene Costello som Maizie
 Rafaela Ottiano som forstander

Produksjon 
Clark Gable og Gloria Swanson var opprinnelig tiltenkt den mannlige og kvinnelige hovedrollen, før disse gikk til Spencer Tracy og Jean Harlow, mens W.S. Van Dyke og deretter Tay Garnett var ønsket som regissør, før J. Walter Ruben fikk denne oppgaven. Under innspillingen av en scene følte 40 kvinnelige statister seg dårlig behandlet. De skal ha arbeidet i 12 timer, der de ble sprutet med vann fra tre kraftige vannslanger og utsatt for vindmaskiner. Flere av kvinnene skal ha blitt blindet av vannet og slengt rundt. Det skal også ha vært dårlig tilgang på tørkeutstyr. Mabel Kinney i Industrial Welfare Commission i California klaget på behandlingen og sørget for at kvinnene fikk en kompensasjon på 15 dollar. Scenen kunne ikke brukes på grunn av for mye vann og måtte spilles inn på nytt, men da skal arbeidsforholdene ha vært bedre.

Mottakelse 
Samtidskritikerne var generelt positive, både angående filmen og Harlows nye «naturlige» utseende. Hun brukte en parykk med brunt hår til rollen, over det platinablonde håret som var hennes varemerke. Frank S. Nugent i The New York Times roste scenene med «solid komedie», men sukket over periodene der filmen ble  seriøs og en «vilter spøk sklir ned bakkene i melodramatisk rutine». Variety skrev en positiv anmeldelse og roste de «glimrende rolleinnehaverne» og en dialog som var «sprek og godt skrevet». The Film Daily var også positive og kalte det en «sprek film, full av action og komedie», med «gode prestasjoner» fra Harlow og Tracy. Prescott Evening Courier skrev at Harlow aldri har fått vist sin allsidighet bedre. Milwaukee Sentinel skrev at det var «mye hysterisk morsom komedie og solid handling, som tar bort brodden av for mye pathos», og at Tracy gjorde en «utmerket jobb». John Mosher i The New Yorker skrev en negativ anmeldelse, og var skuffet over at filmen «forlater frøken Harlow i bakgrunnen i lange og ganske kjedelige perioder [...]. Jeg vil si om filmen at det er for mye tunfisk og ikke nok Harlow.»

Filmens skildring av organisert arbeidskraft førte til noen kontroverser. Max S. Hayes i The Cleveland Citizen kritiserte filmen for å være «propaganda for å skape fordommer blant publikum mot fagforeninger».

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Filmer fra 1936
Dramafilmer fra USA
Sort-hvitt-filmer
Engelskspråklige filmer