Charles Leclerc (general)

Charles Victoire Emmanuel Leclerc d'Ostin (født 17. mars 1772, død 2. november 1802) var en fransk general som kjempet i revolusjonskrigene og i den haitiske revolusjon. Han var også gift med Pauline Bonaparte, søsteren til den fremtidige keiseren Napoléon Bonaparte.

Karriere

I Europa 
Leclerc startet sin militære karriere i 1791, under revolusjonskrigene som startet under den franske revolusjon, som en av de frivillige fra Seine-et-Oise, og ble først sekondløytnant og siden assistent for general Jean François Cornu de La Poype. Han ble utnevnt til kaptein og divisjonens stabssjef under beleiringen av Toulon, hvor han først allierte seg med Napoléon Bonaparte. Etter de revolusjonæres seier i beleiringen utkjempet han et felttog ved Rhinen. Han begynte å tjente under Bonaparte, og deltok i hans italienske felttog, hvor han kjempet i slaget ved Castiglione og slaget ved Rivoli, og i 1797 ble han utnevnt til brigadegeneral. Han fikk så i oppgave å informere direktoriet om undertegnelsen av den innledende fredsavtalen i Leoben. På denne tiden mottok Pauline Bonaparte mange frierier, noe som presset hennes bror Napoléon til å få giftet henne bort. Da Leclerc vendte tilbake godtok han Napoléons tilbud om Paulines hånd, og i 1797 giftet de seg. Sammen fikk de ett barn, og bodde på Château de Montgobert. 

Leclerc ble nå stabssjef for generalene Louis-Alexandre Berthier og Guillaume-Marie-Anne Brune, og deltok i den andre mislykkede franske ekspedisjonen til Irland ledet av Jean Joseph Amable Humbert for å støtte det irske opprøret i 1798. Da Napoléon vendte tilbake fra det franske felttoget i Egypt i 1798, utnevnte han Leclerc til divisjonsgeneral og sendte ham til Rhinen-arméen under Jean Victor Marie Moreau. I denne stillingen kunne han delta i 18 brumaire-kuppet i november 1799, som førte til at hans svoger Napoléon ble Frankrikes førstekonsul; støttet av Moreau hadde han beordret soldater å marsjere inn i femhundrerådets rom. Siden ble han kjent for sin innsats under slaget ved Hohenlinden, hvor han fikk kommandoen over 17., 18. og 19. militære divisjon. Siden ble han øverstkommanderende for en armé Bonaparte hadde planlagt å sende til Portugal for å tvinge landet til å gi opp sin militærallianse med Storbritannia, men denne ekspedisjonen fant aldri sted.

På Saint-Domingue 
Hans svoger Napoléon Bonaparte utnevnte ham i 1801 til lederen for en ekspedisjon for å gjenopprette fransk kontroll over kolonien Saint-Domingue (nå Haïti). 

Slaveriet hadde blitt avskaffet på Sainte-Domingue i slutten av 1703, og general Toussaint L'Ouverture hadde opprettet en regjering med en grunnlov som gjorde ham til livstidspresident, selv om han fremdeles hevdet å være lojal overfor den franske nasjon. I desember 1801 satte Leclerc ut fra Brest, og i februar 1802 gikk han i land ved Cap-Français med flere titalls krigsskip og så mange som 60.000 soldater mens han gjentok Bonapartes løfte om at "alle Saint-Domingues folk er franske og for alltid frie. Toussaint-Louvertures strenge disiplin hadde skaffet ham en rekke fiender, og Leclerc brukte ambisjonene til Toussaint-Louvertures yngre viktige offiser og motstandere mot hverandre; han lovet dem at de skulle få beholde sin rang om de ble med i den franske armé, noe som førte til at de deserterte Toussaint-Louverture. Franskmennene vant først flere seire og oppnådde kontroll over kolonien etter tre måneders hard krigføring, og Toussaint-Louverture ble tvunget til å forhandle fram en ærefull overgivelse, hvor han skulle trekke seg tilbake for å drive sine plantasjer under husarrest. Napoléon hadde derimot gikk hemmelige instruksjoner til Leclerc om å arrestere Toussaint-Louverture, noe han gjorde under et møte, og Toussaint ble sendt til Frankrike, hvor han døde i fangenskap i Fort de Joux i Jurafjellene i 1803. 

Til tross for hans overordnedes advarsler konsoliderte ikke Leclerc sin seier ved å avvæpne Toussaint-Louvertures tidligere offiserer, og den svarte og farvede befolkningen gjorde på ny opprør da de hørte nyheten om at slaveriet hadde blitt gjeninnført på Guadeloupe, noe som fikk mange til å tro at det samme kunne skje på Saint-Domingue, og som førte til fornyet sterk folkelig motstand mot franskmennene. Leclercs rapport om antiopprørsfelttoget inkluderte setninger som "siden terror er den eneste ressursen jeg har igjen, bruker jeg det" og vi må ødelegge alle fjellnegerne, menn og kvinner, og bare spare barn under tolv år." Han sto overfor en nyorganisert og mektig motstandsbevegelse, men døde av gulfeber på Tortuga i november 1802, sykdommen som også effektivt ødela Leclercs ekspedisjonsstyrke. 

Han ble etterfulgt av general Donatien-Marie-Joseph de Rochambeau, hvis brutale rasekrig førte til at flere og flere offiserer støttet opprørshærene, inkludert svarte og farvede arméoffiserer som Jean-Jacques Dessalines, Alexandre Pétion og Henri Christophe. 18. november 1803 beseiret Dessalines' styrker de Rochambeau i slaget ved Vertières. 1. januar 1803 erklærte Dessalines Saint-Domingue uavhengig under navnet Haïti, mens Leclercs kropp i mellomtiden hadde blitt fraktet til Frankrike av hans enke og gravlagt på en av hans eiendommer.

Minnesmerke 
I Pontoise er det en statue av Leclerc i napoléonistisk uniform med sabel. Statuen ble reist av marskalk Louis-Nicolas Davout og hans andre kone, som var Leclercs søster; den ble reist på toppen av en trakk bygd i 1869 av François Lemot og er omtrent 3 m høy. Statuen står på en steinsøyle, og har informasjon om generalen inngravert med gullbokstaver, og står sør for byens katedral. Det finnes en annen statue av ham i Panthéon, lagt av Jean-Guillaume Moitte.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Franske offiserer
Personer fra Napoleonskrigene