Parklind

Parklind (Tilia × europaea) er et løvtre av lindeslekten innenfor kattostfamilien. Treet er en hybrid mellom lind (Tilia cordata) og storlind (Tilia platyphyllos).

Beskrivelse 
Det er et stort tre som blir 30–40 m høyt. Røttene danner rotskudd, og stammen har nyskudd langt nede. Bladplatene er med sine inntil 10 cm noe større enn hos vanlig lind, men langt mindre enn hos storlind  (inntil 15 cm). Formen er den samme skjeve og hjerteformede som  hos lind, men ikke fullt så skjeve som på storlind. Bladene er snaue og blekgrønne, men har små hvite eller lysebrune hårdusker i nervevinklene på undersiden. De er ofte infisert med galler. Det er som regel ingen utpreget høstfarge. Blomsterkvasten har 4–10 blomster hengende, mens de to nøttene i hver fruktkvast er om lag 8 mm store. Nøtten har lave lister, mens nøtten hos vanlig lind er omtrent helt glatt. Parklind danner sjelden eller aldri fertile frø.

Dyrking 
Hybriden forekommer naturlig der foreldreartene vokser sammen i Europa. De to artene har riktignok litt ulik blomstringstid, men med nok overlapp til at hybridisering kan skje. Parklind var blant de hyppigst dyrkede løvtrærne i Europa fra 1600-tallet til rundt 1960. Sølvlind og krimlind har senere erstattet parklind i Mellom-Europa fordi de ikke danner rotskudd, blir lite angrepet av insekter og bedre tåler vegsalt og komprimert jord. Kultivaren 'Wratislaviensis' har lyst gyllengule blad om våren, som senere blir grønne, og guloransje til gul høstfarge.

Parklind er svært vanlig dyrket i Norge nordover til Vesterålen i herdighetssone 5. Den plantes i hager, parker, kirkegårder og langs gater. Den er forvillet noen steder på Sør- og Østlandet, men ser ikke ut til å kunne reprodusere.

Humledød 
Det blir ofte observert store mengder døde og døende humler under parklind i blomstringstiden, særlig i tørre somre. Dette skjer ikke hvert år. Nøyaktig hvorfor så mange humler dør er ikke kjent. Flere teorier har blitt satt fram. En går på at lindetrær, både enkeltarter (parklind og sølvlind), og også enkelttrær, produserer forholdsvis mye av sukkerarten mannose som humler ikke kan fordøye. Teorien er at når det er varmt og tørt stiger mannose-andelen av nektaren, noe som går ut over humlene, men bare i liten grad bier. En annen teori er at trærne går tom for nektar og at humlene sulter ihjel. Lindetrær generelt skiller ut duftstoffer som virker tiltrekkende på humler og andre pollinerende insekter, og ofte vil det være frenetisk aktivitet i blomstene. Når blomstene går tomme, vil bier fly videre, mens humler, som er mindre metodiske, blir i treet på grunn av duftstoffene til de dør av matmangel.

Kunnskapen om humledød er oppsummert i to studier, en norsk og en engelsk, som begge ble publisert i 2017. Den finnes ingen dokumentasjon på at lindenektar inneholder mannose eller andre giftstoffer, så den teorien avvises. Det ville også være merkelig om et insektpollinert tre skulle forgifte sine viktigste pollinatorer. Det kan tenkes at humlene lokkes til blomstene på grunn av duftstoffer og koffein etter at nektarproduksjonen er redusert, men denne hypotesen må underbygges med mer forskning. Lindetrær sprøytes ikke med insektmidler i Norge, så den forklaringen er ikke aktuell. Sult eller alderdom er den mest sannsynlige dødsårsaken. Predasjon fra kjøttmeis og veps kan også være viktig. En tysk studie viser at 76 % av døde humler under sølvlind har predatorskader, og i en studie utført i Trondheim hadde nesten 90 % av døde humler under lindetrær fugleskader.

I Fremmedartslista er parklind vurdert til lav risiko på grunn av begrenset invasjonspotensial og liten økologisk effekt. Ekspertkomiteen for karplanter finner ingen sammenheng mellom parklind og humledød.

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Tilioideae
Hvite blomster
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Planter formelt beskrevet i 1753