Rudolf Vrba

Rudolf Vrba, født Walter Rosenberg (1924–2006) var en kanadisk farmakolog av tsjekkoslovakisk opprinnelse. Han var en av fem jøder som under andre verdenskrig klarte å rømme fra Auschwitz og fortalte omverdenen om massemordet som pågikk der.

Vrba ble i juni 1942 deportert fra Republikken Slovakia til Auschwitz. Sammen med Alfréd Wetzler (1918–1988) klarte han i april 1944 å flykte fra leiren, og over grensen til Slovakia. Der utarbeidet de den første utførlige rapporten fra utryddelsesleiren. På denne tiden pågikk holocaust i Ungarn for fullt, og Auschwitz var inne i sin dødeligste fase med opp mot 10 000 drepte daglig. Opplysninger fra rapporten ble formidlet til jødiske ledere i Ungarn og via Sveits til de allierte. Jødiske ledere ba de allierte om å bombe Auschwitz og jernbanelinjen fra Ungarn. Deler av rapporten ble offentliggjort i sveitsiske aviser, av BBC og i New York Times i slutten av juni 1944 og en kortversjon av kom til utenriksdepartementet i London 4. juli. Rapporten bidro til at transportene av jøder fra Ungarn til Auschwitz ble stanset i juli 1944. Vrba mente at det var lite og langsom respons på Vrba-Wetzler-rapporten og at langt flere kunne vært reddet. Vrba vitnet ved flere rettssaker etter andre verdenskrig. Flukten ble i 2021 fremstilt i en slovakisk spillefilm.

Vrba ble etter krigen professor i farmakologi ved University of British Columbia.

Bakgrunn

Vrba ble født Walter Rosenberg 11. september 1924 i Topoľčany i Tsjekkoslovakia (fra 1993 i Slovakia) som barn av Helena Rosenberg (født Gruenfeldová) og Elias Rosenberg. Faren var sagbrukseier. Hans morfar, Bernat Grünfeld, ble drept i Majdanek. Jødiske slovaker ble utsatt for forfølgelse straks Republikken Slovakia var opprettet i mars 1939. I 1939 ble Vrba utvist fra gymnaset i Bratislava på grunn av jødeforfølgelser fra det antisemittiske og nazivennlige regimet i Republikken Slovakia. Han tok seg da arbeid og fortsatte skolearbeidet på egen hånd blant annet med fagene kjemi, engelsk og russisk. Jødene i Slovakia ble tvunget til å gå med jødestjerne (gul stjerne) på klærne. Regimet hadde mål om et jødefritt Slovakia og tilskyndet utvandring og innledet i 1940 en gradvis ghettoisering. Jødiske barn og unge ble utvist fra den offentlige skolen. Jødene i Slovakia ble fra september 1941 pålagt å gå med gul stjerne på klærne. I 1942 begynte han å planlegge flukt til Storbritannia, og fikk penger og klær av foreldrene til flukten.

Den da 19 år gamle Walter Rosenberg ble Rudolf Vrba etter flukten fra Auschwitz, et navn han beholdt resten av livet, og han brukte 7. april (dagen han unnslapp Auschwitz) som fødselsdato.

Auschwitz

Forsøk på flukt til Ungarn

Republikken Slovakia begynte deportasjoner til dødsleirene i det okkuperte Polen i mars 1942, og var det første landet som frivillig sendte sine innbyggere til dødsleirene. I mars 1942 ønsket han å flykte til Storbritannia via Ungarn. Det var vanskelig for ham å ta toget mot grensen ved Sereď på grunn av de stadige kontrollene om bord. Foreldrene fikk en bekjent av faren til å kjøre ham i taxi, og han gikk gjennom åkrer over grensen til byen Galanta der han hadde bekjente (Ungarn hadde tatt over den sørlige delen av Slovakia inkludert Galanta etter tysk press i 1938). Han kom seg med tog videre til Budapest der han etter noe frem og tilbake bestemte seg for å reise hjem til Trnava i nærheten av Bratislava. På retur over grensen ble han anholdt av ungarske vakter og banket opp i arrest, mistenkt for å være spion. De ungarske vaktene jaget ham deretter over grensen til Slovakia der han ble anholdt av slovakiske grensevakter, og plassert i transittleiren Novaky øst i Trenčín-regionen. Vrba forsøkte å stikke av fra Novaky, men ble tatt til fange igjen.

Til Majdanek og Auschwitz

I juni 1942 ble han deportert til Majdanek. Han møtte der den eldre broren Sammy og dette var siste gangen Rudolf Vrba så broren. I Majdanek ble han satt til byggearbeid. To uker senere ble han overført til Auschwitz I (hovedleiren i Auschwitz-komplekset) der de ankom 30. juni og han ble tatovert med fangenummer 44070.

Vrba arbeidet i «Kanada», avdelingen der eiendeler og verdisaker for de som ble gasset ble sortert og videresendt. Hovedjernbanelinjen mellom Wien og Kraków gikk mellom Auschwitz I og Birkenau, og ved et kort sidespor var det en plattform der vognene med deporterte ble tømt. Gulvet i godsvognene var dekket av etterlatt bagasje. Han fant i forbindelse med dette arbeidet litt mat som ga ham bedre muligheter til å overleve. Det tok et par timer å rydde et tog. Etter seks måneder ble Vrba flyttet til Auschwitz-Birkenau som var utryddelsesleiren knyttet til Auschwitz-komplekset. Kanada-kommandoen ble opprinnelig innkvartert i blokk 4 i Auschwitz I, i januar 1943 ble de flyttet til blokk 16 i Birkenau.

Han var i forbindelse med dette til stede da jernbanetransportene ankom, og han la merke til hvor lite de deporterte visste om Auschwitz. Vrba registrerte at flere hadde med seg klær for ulike årstider og kjøkkenutstyr, noe som for Vrba tydet på at de trodde på det dreide seg om forflytting og bosetting et annet sted.

Når et tog med deporterte var på vei, ble 100–200 fanger i Aufräumungskommando bevoktet av 10–15 SS-menn sendt til jernbanerampen. Rampen ble bevoktet av rundt 50 bevæpnede SS-menn. Togene besto av 20–40 godsvogner, i noen tilfeller 50–60. Vrba var vitne til at det kom tog fra Frankrike, Belgia, Nederland, Theresienstadt, Slovakia, Polen, Hellas og det vestlige Ukraina. Vrba anslo at han i perioden august 1942–juni 1943 var tilstede ved 100 til 300 ankomster (han tok ikke notater og kunne ikke gjøre et mer nøyaktig anslag). Hver vogn hadde 80 personer, i noen tilfeller 100 eller flere, og de hadde vært underveis i 2–10 dager. Når vognene var veldig overfylte kunne det være flere titalls døde ved ankomst. De deporterte hadde som regel med seg nok mat, men de fikk ikke særlig drikkevann i løpet av reisen. Han så hvordan de nyankomne ble sortert, slik at unge og arbeidsføre fikk leve, mens flertallet ble avlivet. Sorteringen ble gjort av en lege i SS. De som fikk leve for å arbeide ble registrert, mens de som ble sendt i gasskammeret ble ikke registrert. Fra jernbanerampen på utsiden av leiren ble fangene fraktet med lastebil til gasskammeret (sporet ble forlenget inn i Birkenau våren 1944 da Vrba flyktet). Vrba anslo at 80–90 % av de deporterte ble gasset rett etter ankomst.

Forberedelser til holocaust i Ungarn

I midten av januar 1944 la han merke til at det ble anlagt et nytt jernbanespor inn i Birkenau, noe som ville forenkle arbeidet med å føre nyankomne til gasskammeret. Den ikke-jødiske tyske kapoen «Yup» (internert på grunn av fagforeningsarbeid og merket med rød trekant som politisk fange) som arbeidet på en ny jernbaneplattform (ankomstrampe) fortalte at SS ventet omkring en million ungarske jøder, og at den gamle rampen på det åpne området mellom Auschwitz I og Birkenau ikke var tilstrekkelig til å håndtere slike mengder. Ungarn hadde på den tiden det største, intakte jødiske samfunnet i Europa og hadde til da vært beskyttet av landets regjering.

Forberedelsen innebar forlengelse av sidesporet 2 kilometer fra den opprinnelige plattformen nesten til drapsanlegget inne i Birkenau. Ifølge Vrba ville dette forenkle logistikken betydelig. Vrba aksepterte straks Yups forklaring og la daglig merke til anleggsarbeidet der hundrevis av fanger medvirket på jernbanesporet og den nye plattformen. Vrba ble også fra andre kapos fortalt at dette var forberedelser til å ta mot ungarske jøder. De jødiske ungarerne ble omtalt som «ungarsk salami» i SS-sjargong, med henvisning til den typiske maten fangene tok med på lange reiser, mat SS-menn tok selv (nederlendere hadde med seg ost, fra Frankrike kom det sardiner og fra Hellas oliven).

Vrba la merke til at det innenfor Auschwitz ikke var så strengt hemmelighold, og informasjon gikk fra SS til kapos og til vanlige fanger. Praktisk talt alle fanger i leiren visste hva som ville skje med nyankomne som selv ikke visste noe: Vrba møtte ikke en eneste deportert som kjente til drapsanlegget på forhånd. Han mente at hemmelighold var avgjørende for at massemordet og tyveriet i Auschwitz kunne pågå uforstyrret i over 2 år. Jødenes passive holdning var etter Vrbas vurdering ikke resultat av jødenes underlegenhet slik nazistene hevdet. Vrba mente at jødenes lydighet skyldtes håp om å unnslippe den tiltagende antijødiske volden på hjemstedet: De håpet å komme til et relativt tryggere bosettingsområde eller i det minste at de kunne overleve i et slags jødisk reservat i øst.

Tyskland okkuperte Ungarn 19. mars 1944 i hovedsak av militærstrategiske motiver. Det tyske regimet hadde forberedt en slik aksjon fra høsten 1943. SS-offiseren Adolf Eichmann og hans Sondereinsatzkommando Eichmann kom 21. mars 1944 til Budapest og en uke senere var en landsdekkende plan for internering og gettoer klar. Den avgjørende beslutningen ble tatt 23. april der tyske og ungarske representanter ble enige om deportasjon av absolutt alle jøder i Ungarn. Forberedelser og planlegging pågikk i april og tidlig mai, blant annet var Rudolf Höß i Budapest for å diskutere fremdriftsplanen for deportasjonene med Adolf Eichmann og de ungarske statsbanene (MÁV). Deportasjonene til Auschwitz begynte 15. mai 1944 og pågikk deretter i stort tempo.

Forberedelse til flukt fra Auschwitz 

Straks Vrab kom til Auschwitz skal han ha sagt til en venn: «Jeg skal flykte fra dette stedet.» Vrba antok at han ville ha godt utgangspunkt til å fortelle verden utenfor om Auschwitz: Han hadde vært der i to år og hadde god kjennskap til utforming og drift av anlegget. Han hadde vært 6 måneder i Auschwitz I og deretter i Birkenau, og arbeidet i Aufräumungskommando innebar at han jevnlig gikk fra innkvarteringen til den opprinnelige jernbanerampen som lå mellom leirene. Fra «Kanadas» lagerområde kunne han på klare dager se kirkespiret i byen Oświęcim (Auschwitz) mindre enn fem kilometer unna. I forbindelse med annet arbeid utenfor leiren visste han at den lille elven Sola skilte konsentrasjonsleiren fra byen. Vrba kjente også til mye konkret som hadde foregått der siden han ankom. På grunn av nøye overvåkning av arbeidet, og hyppige ransakinger unngikk han å ta notater (forsøk på kommunikasjon med verden utenfor var livsfarlig), og han ville basere seg på utelukkende på sin egen gode hukommelse.

I 1943 fikk han i oppdrag å være protokollfører (Registrar) for karanteneleiren, noe som ga ham innblikk i antallet personer transportert inn i leiren. Som funksjonær kunne han bevege seg noe friere rundt i leiren enn andre fanger. Fra medfanger, blant medlemmer av Sonderkommando som ble tvunget til å hjelpe til med gassing og brenning av lik, fikk han informasjon om hvordan gasskamrene fungerte og en etikett fra en beholder merket Zyklon B.

En dag mens han arbeidet med ofrenes etterlatte bagasje fant han et atlas blant noen skolebøker. Han studerte i smug siden om Schlesien noen minutter: Han fant ut at Oświęcim lå 50 kilometer nord for grensen og at elven Soła rant i omtrent rett linje nordover fra grensen. Vrba ville derfor ganske enkelte følge elven Sola oppstrøms mot grensen.

Vrba planla opprinnelig å flykte 26. januar 1944 sammen med polskfødte Charles Unglück fra Frankrike. På grunn av praktiske problemer kom ikke Vrba til det avtalte møtestedet i tide. Unglück forsøkte da å rømme alene og ble drept samme dag.

Den neste planen var i samarbeid med Alfréd Wetzler, han kom som Vrba fra Slovakia. Vrba kjente Wetzler fra Trnava der Vrba bodde til han ble deportert. Mer enn 600 jødiske menn (inkludert Wetzler far og brødre) ble deportert fra Trnava i 1942 og våren 1944 var bare Vrba og Wetzler i live. Wetzler arbeidet først som Schreiber der Leichenkammer (likhusets protokollfører) og senere som Blockschreiber.

Det var ingen organisert motstandsgruppe som sto bak fluktplanene og ingen kjente til fluktplanene. Det var mange angivere også blant fangene, og Vrba tok ikke sjansen på å snakke med noen. Heller ikke med Wetzler diskuterte han den konkrete ruten etter flukten, utover at de ville til hjemlandet Slovakia, blant annet fordi de der ikke ville bli avslørt av språket. I Slovakia ville de søke kontaktpersoner som kunne hjelpe med å formidle opplysningene de hadde. De planla å flykte mandag 3. april og utsatte flukten til 7. april på grunn av praktiske problemer.

Flukt fra Auschwitz til Slovakia

Vrba og Alfred Wetzler klarte å rømme fordi de på dagtid arbeidet utenfor det elektriske gjerdet. Sammen snek de seg 7. april 1944 til et gjemmested på et plankelager dynket med tobakk og bensin, slik at de antok hundene ikke ville spore dem. Gjemmestedet hadde vært brukt ved tidligere fluktforsøk. Dette var om lag 300 meter øst for krematorium V i den uferdige seksjon BIII. Alarmen gikk klokken 18:00 fredag 7. april (Vrba hadde klokke). De to ble værende i skjul i tre netter inntil leirledelsen antok at de hadde kommet seg ut av leiren, og letingen ble avblåst snek de seg ut gjennom det ytterste gjerdet på kvelden mandag 10. april. De hadde fått hjelp av sovjetiske krigsfanger til å innrette gjemmestedet. De var barbert på hodet og kledd i stripete fangeklær slik at de ikke kunne regne med hjelp fra lokalbefolkningen utenfor leiren. Etterlysning ble telegrafert til alle Gestapo-stasjoner, Kripo-stasjoner og til Sicherheitsdienst; etterlysningen skal også ha nådd Heinrich Himmler.

De gikk til fots over 100 km til grensen mot Slovakia, og fikk litt hjelp av polakker underveis. De forsøkte å unngå kontakt med sivile nær leiren fordi mange etniske tyske hadde blitt bosatt i denne delen av Schlesien. Den første uken beveget de seg bare om natten og i sørlig retning, og i flatlandet rundt Auschwitz passerte de flere satelittleirer med slavearbeidere. Fra Birkenau hadde de klart å få med seg 3–4 kilogram brød som de rasjonerte nøye. Om natten mistet de ofte retningen og havnet blant annet alt for langt vest og kom inn i Bielsko-Biała 13. april. I utkanten av Bielsko-Biała fikk de hjelp av en eldre polsk kvinne som lot dem være der en dag, og som ga dem mat. Vrba og Wetzler snakket begge godt polsk og skaffet seg slik god oversikt over situasjonen rundt byen. Andre etnisk polske de møtte på vei sørover var veldig forsiktige, unngikk å snakke med flyktningen og stengte dørene. I noen tilfeller var det barn som tilsynelatende tilfeldig mistet mat på veien foran de to. Søndag 16. april ble de oppdaget av tyske soldater som løsnet skudd mens de to såvidt kom seg i skjul i en skog mens de kastet fra seg forsyningene for å unnslippe. Etter 11 dager til fots i skjul kom de seg over grensen til Slovakia, ved Žilina 21. april.

Rapportskriving i Slovakia
Republikken Slovakia var formelt et uavhengig land. Regjeringen stanset høsten 1942 videre deportasjoner fra Slovakia og regjeringen ga ikke etter for tysk press om å gjennopta deportasjonene til leirene i det okkuperte Polen.

I Žilina på slovakisk side kom i kontakt med Erwin Steiner som var medlem av det jødiske rådet der, og fortalte i tre dager (24–27. april) i detalj om hva de hadde opplevd. Juristen Oskar Neumann, leder for det slovakiske jøderådet (tysk: Judenrat, slovakisk: Ústredňa Židov), kom fra Bratislava sammen med Oscar Krasniansky for å samtale med de to. Vrba og Wetzler ble identifisert ved hjelp av lister over deporterte fra Slovakia to år tidligere. De to ble nærmest kryssforhørt. De slovakiske intervjuutskriftene ble straks oversatt til tysk og Krasniansky tilføyde en kort biografi for de to samt en bekreftelse på at rapporten var ekte og nøyaktig. Vrba var ikke myndig og signaturen måtte bekreftes av en voksen. Vrba og Wetzler advarte de jødiske lederne om at Auschwitz ble klargjort for å ta i mot flere hundre tusen jøder fra Ungarn inkludert områder annektert fra Tsjekkoslovakia. Vrba og Wetzler redegjorde straks etter ankomst i tre dager for de jødiske rådet om hvordan Auschwitz var utformet og hva som foregikk der. De anslo at 1,75 millioner hadde blitt drept i Auschwitz siden juni 1942. Erwin Steiner sammenstilte Vrba og Wetzlers opplysninger i skriftlig og detaljert i en rapport på 32 sider. Rapporten ble skrevet på tysk og slovakisk (senere oversatt til flere språk), den tyske versjonen inneholdt en en kartskisse over Auschwitz-anlegget.

Rapporten innbefattet tegninger, kart og beskrivelse av tekniske detaljer om gasskamrene og krematoriene. Det viste seg senere at rapporten var svært treffsikker, blant annet med hensyn til hvordan Auschwitz-komplekset var anlagt, og hvordan drapsanlegget fungerte. De to ble først forhørt av Oscar Krasnansky som reiste fra Bratislava for den jødiske undergrunnsbevegelsen i Slovakia. Krasnansky var ingeniør og tilhørte «Arbeidsgruppen» (slovakisk: Pracovná Skupina) med aktivistene Gisi Fleischmann og Michael Dov Weissmandl i spissen. Krasnanskys forhør var grundig og ble nøyaktig protokollført som ved en domstol. Krasnansky forsto trolig betydningen av opplysningene og var derfor omhyggelig med fakta. Vrba anslo at blant de som ble deportert til leiren fikk 5 til 10 % sterke og arbeidsdyktig leve mens resten ble sendt rett i gasskammeret. Han fortalte at det som regel ikke var behov for å bruke makt fordi de nyankomne ikke visste hva som ventet dem.

I september 1944 sluttet Vrba seg til de tsjekkoslovakiske partisanene under opprøret som begynte 29. august og fikk en utmerkelse for tapperhet.

Vrba fikk i Slovakia ordnet falske identitetsdokumenter: Den da 19 år gamle Walter Rosenberg ble til «Rudolf Vrba».

Auschwitz-rapporten 

Informasjonen de to bidro med ble utarbeidet som en rapport på 32 sider, kjent som Vrba-Wetzler-rapporten. Den informasjonen som var tilgjengelig før Vrba og Wetzlers flukt var fragmentert og dels motstridende. Auschwitz-rapporten er svært faktaorientert og teknisk med lite emosjoner og moralisering. Vrba og Wetzler laget en situasjonsplan over Auschwitz-komplekset, de beskrev seleksjonen til gasskammeret, tatovering av fangenummer, gasskamrenes virkemåte, krematoriene og ga sitt eget anslag over drepte (1, 75 millioner). De advarte spesielt om forberedelsen til mottak av jøder fra Ungarn samt de gjenværende tsjekkiske jødene. Vrba og Wetzler fikk forsikringer om at rapporten skulle formidles så raskt som mulig til de allierte i vest og til jødiske ungarere som var i fare.

Ungarn hadde på denne tiden det eneste intakte jødiske samfunn i Europa. Deportasjonene fra Ungarn til Auschwitz begynte 15. mai 1944. På grunn av deportasjonene fra Ungarn gikk Auschwitz i mai-juni 1944 inn i sin dødeligste fase med opp mot 250.000 drepte i løpet av en måned.

Informasjonen i Vrba-Wetzler-rapporten ble bekreftet av Czesław Mordowicz og Arnošt Rosin, som rømte fra Auschwitz 27. mai 1944 og nådde Slovakia 6. juni. Mordowicz og Rosin hørte over radio om de alliertes landgang i Normandie og ved en misforståelse antok de at krigen var over. De ble arrestert av slovakiske grensevakter og rapporterte til de jødiske rådet i Slovakia da de slapp ut noen dager senere. Mordowicz og Rosin meldte at ungarske jøder ble drept i Auschwitz i uvanlig stort tempo og kroppsfett ble brukt til å forbedre brenningen av lik. Disse øyenvitneskildringene omtales samlet som Auschwitz-protokollene (engelsk: Auschwitz Protocols). Witold Pilecki hadde rømt fra Auschwitz i 1943 og den polske undergrunnen hadde skaffet noe informasjon om leiren. Undergrunnen hadde tidligere smuglet ut en rapport i januar 1944 og bragt den til London. Et alliert spionfly fotograferte ved en tilfeldighet Auschwitz 4. april 1944.

Jerzy Tabeau, en ikke-jødisk medisinstudent fra Polen, rømte fra Birkenau i november 1943 og kom til Budapest 19. mars 1944 hvor han rapporterte til den polske komiteen i byen. Tabeau returnerte til Polen, sluttet seg til motstandsbevegelsen og skrev der en detaljert rapport på 19 sider om Auschwitz. Han anslo at 1,5 millioner jøder hadde blitt gasset i Auschwitz. Tabeaus rapport, kjent som Den polske majorens rapport, kom til Sveits i juni og ble i november sammenstilt med de to andre rapportene til en samlet rapport fra War Refugee Board i november.

To dager før Vrba og Wetzler (5. april) hadde den tsjekkoslovakiske offiseren Siefrid Lederer rømt fra Auschwitz i SS-uniform sammen med en SS-mann. De to reiste til riksprotektoratet og Lederer forsøkte der på egen hånd og uten hell å advare de internerte i Theresienstadt om faren. Leo Baeck ble i 1943 informert om at Auschwitz var en utryddelsesleir og hadde bestemt seg for at det var best å ikke si noe til de mulige ofrene. Lederers opplysning ble formidlet til Baeck. Lederer forsøkte å sende en rapport om Auschwitz til Den internasjonale Røde Kors-komiteen i Sveits. Av de fem jødene som lykkes å flykte fra Auschwitz, var Vrbas og Wetzlers beretning den klarte viktigste og med største betydning. Mordowicz og Rosins beretning ble til en rapport på omkring syv sider. Fordi Mordowicz og Rosin satt i varetekt noen dager etter at det krysset grensen 6. juni er det uklart når deres rapport ble hektet ved Vrba-Wetzler-rapporten.

Distribusjon av rapporten
Rapporten sammenstilt av Erwin Steiner ble sendt til Michael Dov Weissmandl, som sammen med Gisi Fleischmann ledet undergrunnsorganisasjonen «arbeidsgruppen» (slovakisk: Pracovná Skupina) i Bratislava. Jødiske ledere i Ungarn ble informert sent i april eller tidlig mai 1944 (27. april ifølge Martin Gilbert).

Michael Dov Weissmandl var en av første som leste rapporten, og han anså den som fullt pålitelig. Weissmandel hadde vært vitne til deportasjonene fra Slovakia to år tidligere, og fikk med dette vite hva som ventet de deporterte. Weissmandel forsøkte å sende rapporten til Jewish Agency i Jerusalem. Weissmandels arbeidsgruppe sendte en kopi av rapporten (oversatt til tysk) til Rudolf Kastner, en av lederne for jødisk redningsarbeid i Ungarn. De jødiske lederne i Budapest fikk rapporten så tidlig som 28. april 1944 eller tidlig i mai (rett før deportasjonen begynte). Krasniansky fortalte etter krigen at han personlig ga Kastner en kopi. Det er til dels uklart hvordan rapporten ble distribuert i Ungarn. I siste halvdel av juni 1944, etter at 300.000 jøder fra Ungarn var deportert til Auschwitz (hvor de fleste straks ble gasset ihjel), overleverte de jødiske lederne i Budapest rapporten til ungarske myndigheter blant annet til Miklós Horthy Jr., Miklós Horthys sønn.

Moshe Krausz, leder av Palestinakomiteen, fikk rapporten 18. juni 1944 mens han bodde i den sveitsiske ambassaden i Budapest; den rumenske diplomaten Florian Manoliu tok med seg rapporten til Sveits og ga den der til George Mandel-Mantello ved El Salvadors konsulat i Geneve; Mandel-Mantello ga en engelsk oversettelse av rapporten til den britiske journalisten Walter Garret i Zürich; Garret ga et sammendrag på seks sider til britiske, amerikanske og tsjekkoslovakiske myndigheter.

Rapporten kom frem til den jødiske redningskomiteen i Sveits. Weissmandel la ved et følgeskriv med en moralsk og følelsesladet bønn om hjelp, og en reprimande til de som måtte avslå å hjelpe. Weissmandel ba de allierte om å bombe Auschwitz for å stanse massedrapet.

Rapporten kom Howard Elting, amerikansk konsul i Bern, i hende. Han overbragte rapporten til jødiske organisasjoner, og til USAs utenriksdepartement. En kortversjon av Vrba-Wetzler-rapporten ble telegrafert til utenriksdepartementet i London 4. juli 1944. Den amerikanske diplomaten Roswell McClelland i War Refugee Board fikk en kopi av rapporten, og han tvilte ikke på rapporten tross den uklare opphavspersonen. McClelland sendte i midten av juni et resyme av rapporten sammen med forespørselen om å bombe Auschwitz til leder for War Refugee Board, advokaten John W. Pehle. Pehle sendte anbefaling om å bombe til visekrigsminister John J. McCloy. På grunn av krigens kritiske fase etter landgangen i Normandie et par uker tidligere ville ikke McCloy omdirigere ressurser til bombingen av Auschwitz. Andre kilder oppgir at rapporten kom til utenriksdepartementet (8. juli 1944) og krigsdepartementet (16. juli) i Washington D.C.. Linn oppgir at rapporten kom til det britiske parlamentet 27. juni og USAs utenriksdepartement i Washington 28. juni. Gustav V av Sverige og BBC fikk kjennskap til innholdet i rapporten 27. juni. Vatikanets utsending (nuntius) Giuseppe Burzio i Slovakia ble informert om innholdet i rapporten i mai 1944 og den fullstendige rapporten nådde Vatikanet 22. oktober. Sionistenes representanter i Sveits og i Istanbul ble informert om innholdet.

Hele eller deler av rapporten nådde den tsjekkoslovakiske eksilregjeringens representant i Geneve så tidlig som 10. juni 1944 eller senest 19–20. juni. Vrba og Wetzler regnet med at tsjekkoslovaker sendt fra Theresienstadt til familieleiren i Auschwitz ville bli drept fra 20. juni. Den tsjekkoslovakiske representanten appellerte via telegram til den britiske ambassaden i Bern, World Jewish Congress i Geneve og USAs etterretningsleder Allen Welsh Dulles. Dulles sendte meldingen videre til Roswell McClelland ved War Refugee Board. War Refugee Board mottok den fullstendig rapporten i november 1944.

Georg Klein arbeidet i 1944 ved det jødiske rådet i Budapest, og fikk i april se rapporten fra Vrba. Han forsøkte uten resultat å advare familie og venner. Klein stakk av fra jernbanestasjonen der toget til Auschwitz ventet. Klein bidro med et kapittel til Randolph L. Brahams bok om Auschwitz-rapporten (2011).

Reaksjoner
Vrba-Wetzler-rapporten var den første detaljerte informasjonen de allierte mottok som de aksepterte som troverdig. Deler av rapporten ble offentliggjort i sveitsiske aviser i slutten av juni, noe som ble fulgt av protester fra Paven, Røde Kors og Sveriges konge, samt utenriksministrene Anthony Eden og Cordell Hull. Eden uttalte 5. juli at han ville sende en advarsel til Ungarns regjering over BBC.

Korrespondenten i Sveits for nyhetsbyrået Exchange Telegraph mottok en kopi som han ga til Allen Dulles, amerikansk etterretningssjef i Sveits, 22. juni. Opplysninger fra rapporten ble kringkastet av BBC 18. juni 1944 og trykket 20. juni av avisen The New York Times. Sveitsiske myndigheter lettet for første gang på sensuren og opplysninger fra rapporten ble gjengitt i 383 oppslag i sveitsiske presse i siste del av juni. Vatikanet, USAs utenriksminister Cordell Hull, Røde Kors og Sveriges konge protesterte offentlig mot deportasjonene fra Ungarn.

Verdens ledere appellerte til Ungarns statsoverhode, Miklós Horthy om å stoppe deporteringen av ungarske jøder til Auschwitz, som da skjedde i et antall på rundt 12 000 om dagen. Horthy ga 7. juli ordre om å stanse deportasjonene (iverksatt 9. juli), etter at over 400 000 hadde blitt deportert, det reddet omkring 200 000 jøder fra deportasjon (omkring 50.000 jøder ble drept under Ferenc Szálasi og Pilkors-partiets regime høsten 1944). Rapporten bidro sommeren 1944 til krav om at de allierte burde bombe Auschwitz og jernbanesporene for å stanse eller forsinke ytterligere massedrap. Kartskissen utarbeidet av Vrba var en situasjonsplan over Auschwitz. Skisse visste ikke riktige himmelretninger, ikke byen Oświęcim og viste ikke elvene Soła og Wisła, slik at det ikke hadde tilstrekkelig orienteringspunkter som grunnlag for flybombing.

Tidspunktet for rapportens publisering er fortsatt omstridt. Rapporten ble gjort tilgjengelig for jødiske ledere i Ungarn, og andre steder før deportasjonene startet, men utløste ikke handling før flere uker etter. Vrba trodde at flere liv kunne vært reddet hvis rapporten hadde blitt offentliggjort tidligere. Om Ungarns jøder hadde visst at de skulle myrdes, og ikke forflyttes, som de ble fortalt, ville de kanskje ha valgt å rømme eller å kjempe i stedet for å gå om bord i deportasjonstogene. Vrba hevdet at rapporten ble holdt tilbake med hensikt av den jødisk-ungarske «hjelp og redningskomiteen» for ikke å forstyrre komplekse, men til sist hensiktsløse forhandlinger mellom komiteen og Adolf Eichmann. Kastner holdt rapporten hemmelig for ikke å skape panikk i den jødiske befolkningen i Ungarn. Kastner forhandlet på den tiden med SS om evakuering av jøder fra Ungarn. Vrba mente flere liv ville blitt spart hvis rapporten hadde blitt offentliggjort tidligere. Om Ungarns jøder hadde visst at de skulle myrdes, og ikke forflyttes (slik de ble fortalt), ville de valgt å rømme eller kjempe i stedet for å gå om bord i deportasjonstogene. De jødiske lederne i Slovakia holdt nesten daglig kontakt med jødiske ledere i Ungarn, særlig med Kastner som også var på flere besøk i Bratislava. Slovakene forsøkte å informere og gi råd til sin ungarske motpart om hvordan de best kunne forholde seg i situasjonen. Jøderådet i Bratislava anbefalte Kastner og Pinchas («Fülöp») Freudiger (de ortodokse jødenes leder i Budapest) å forsinke eller holde igjen deportasjonene med bestikkelser. Freudiger flyktet selv med familien til Romania etter avtale med Dieter Wisliceny. Kastner var overbevist om at det jødiske samfunnet i Ungarn ville bli utslettet. Kastner forhandlet i mai og juni 1944 Eichmann om evakuering av 1685 fremstående jøder med tog («Kastner-toget»).

Rapporten ble overlevert i sin helhet fra det amerikanske War Refugee Board (WRB) til pressen med et forord: «Så frastøtende og djevelske er de tyske grusomhetene at sivilisert mennesker knapt kan tro at faktisk har skjedd.» Vrba-Wetzler-rapporten hadde fått tittelen The Extermination Camps of Auschwitz (Oswiecim) and Birkenau in Upper Silesia. WRB sammenstilte Vrba-Wetzler-rapporten (33 sider) med Mordowicz-Rosin-rapporten (7 sider) og «den polske majorens rapport» (Jerzy Tabeaus beretning). New York Times publiserte rapporten 26. november 1944 sammen med Mordowicz-Rosin-rapporten.

Etterspill 

Informasjon fra Vrba og Wetlzer nådde de jødiske lederne i Ungarn i slutten av april 1944. Vrba mente at de jødiske lederne i Ungarn sviktet da lederne ikke informerte om at jødene i Ungarn om dødsfabrikken i Auschwitz og at de var i livsfare. Dette gjorde det lett for Adolf Eichmann og hans medhjelpere å gjennomføre deportasjonen; denne katastrofen kunne ifølge Vrba langt på vei kunne vært unngått. Rudolf Kastner flyttet etter krigen til Israel hvor Malchiel Gruenwald beskyldte for ha å samarbeidet med nazistene og for ikke å ha advart jødene i Ungarn. Gruenwald ble saksøkt for ærekrenkelser og Kaster fikk etter anke oppreisning av Israels høyesterett, ett år etter at en ekstremist hadde myrdet Kastner.

Den britiske historikeren Martin Gilbert skrev, blant annet i boken Auschwitz and the Allies (1981), at de allierte i vest ikke kjente til hva som egentlig foregikk i Auschwitz før Vrba-Wetzler-rapporten i juni 1944.

Etter krigen 
Etter krigen studerte Vrba kjemi og biologi ved Karlsuniversitetet i Praha, og tok doktorgraden. Under den kalde krigen hoppet han av (flyktet) til vesten. Han arbeidet i Israel (1958–1960) og Storbritannia fra 1960. Han ble britisk statsborger i 1960. Han flyttet i 1967 til Canada og ble professor i farmakologi ved University of British Columbia. Han ble kanadisk statsborger i 1972.

Vrba ble ikke innkalt som vitne i rettssaken mot Adolf Eichmann i Jerusalem, i stedet ble Vrba bedt å levere en skriftlig redegjørelse ved Israels ambassade i London. Dommeren Benjamin Halevi ønsket at Vrba skulle komme personlig til Jerusalem og ble nedstemt av de to andre dommerne. Halevi hadde noen år tidligere dømt i Gruenwalds favør etter at Kastner saksøkte for ærekrenkelser. I 1963 ga han ut boken Escape from Auschwitz: I Cannot Forgive (sammen med den irske journalisten Alan Bestic, utgitt av Grove Press, New York). Boken var basert på en serie artikler i Daily Herald trykket samtidig med saken mot Eichmann i 1961. Ved rettsoppgjøret i Frankfurt-Auschwitz-prosessen i 1964 var Vrba et av hovedvitnene.

Vrba var et av vitnene i rettssaken mot holocaustfornekteren Ernst Zündel i Canada i 1985. Vrba-Wetzler-rapporten ble etter krigen ikke nevnt eller lite omtalt i historieverk om holocaust. Claude Lanzmann intervjuer Vrba i andre del av filmen Shoah. Vrba beskriver lederne for de jødiske foreningene som forrædere som samarbeidet med nazistene.

Vrba fant igjen ungdomskjæresten Gerta Sidonova som også hadde overlevd krigen, men mistet begge foreldrene. Vrba var desperat etter å få advart ungarske jøder, og Gerta tilbød seg å maskinskrive rapporten hans fra Auschwitz. Gerta hevdet i 2014 at den ungarske regjeringen underslo rapporten. Hun minnes at Vrba var helt ute av seg. Vrba slet med minnene noe som ble en belastning i ekteskapet. Vrba var én av bare fem jøder som lykkes med å flykte fra Auschwitz.

I 1998 ble han utnevnt til æresdoktor ved Universitetet i Haifa i Israel.

Rudolf Vrba døde 26. mars 2006 i Vancouver i Canada.

Se også 
The Auschwitz Report (slovakisk: Správa) er en slovakisk dramatisering fra 2021 regissert av Peter Bebjak. Foreslått til Oscar for beste utenlandsk film i 2021.

Referanser

Litteratur 

 

Vrba, Rudolf (2020): I escaped from Auschwitz. Simon & Schuster, New York (først utgitt i 2002). ISBN 9781631584718

Eksterne lenker 
  Lanzmanns intervju med Vrba i Central Park.
 

Overlevende fra Auschwitz
Farmasøyter
Personer fra Okres Topoľčany
Personer fra andre verdenskrig
Canadiske professorer
Holocaust-overlevende