Den hemmelige historien

Den hemmelige historien er Donna Tartts første roman, og ble publisert i 1992 (hun brukte 10 år på å skrive den). Den kan kalles en «omvendt kriminalroman», for allerede på første side beskrives drapet hvor utøverne (deriblant jeg-personen Richard Papen «jeg med de klønete hender og drabantbymanerene» (s. 48). 

På disse helgeturene oppdager Richard at de fem andre har hemmeligheter for ham: De kan forsvinne i flere timer og kommer tilbake med kloremerker og sår, de er opptatt av å vaske vekk ting fra gulv og klær i tidlige morgentimer, en gang putrer en gryte laurbærblader på komfyren, og Francis hevder det er badevannet hans (s. 106). De er besynderlig opptatt av været.

I juleferien inviterer Henry (tilsynelatende til alles overraskelse) Bunny med til Roma, mens Francis og tvillingene drar hjem til sine familier. Richard orker ikke tilbringe julen med foreldrene («juletre i plast og ikke snø og fjernsynet som sto på døgnet rundt», s. 118), og siden studenthjemmet er stengt må han tilbringe høytiden i et uoppvarmet loftsrom med hull i taket, der snøen drysser ned. Han holder på å dø i den strenge vinterkulden i Vermont, lungebetennelse og ensomhet. Til Richards store overraskelse og glede dukker Henry uventet opp før han skulle ha kommet tilbake fra Roma, og redder livet hans ved å få ham på sykehus og deretter innlosjere ham i sin egen leilighet. I hele denne perioden viser Henry en stor omsorg for Richard.

Etter at de andre har kommet tilbake fra ferien, har de på nytt hemmeligheter for Richard. Til sin forskrekkelse oppdager han at Henry, Francis og tvillingene har tenkt å flykte hals over hode til Buenos Aires, men kommer tilbake likevel. Etterpå avslører Henry hemmelighetene for Richard: Høsten før har de 5 prøvd å gjenskape en gresk bakkanal ute i skogen (inspirert av professor Morrow), og en natt Bunny ikke var med, kom de i ekstase og sprang som hjorter gjennom landskapet. De kommer brått til seg selv da de oppdager at Henry i dionysisk ekstase har slått i hjel en lokal bonde («mannen vi drepte var ikke akkurat noen Voltaire», s. 215), som tilfeldig kom over dem på sin eiendom («halsen hans var brukket, og for å si det rett ut var hjernemassen klint utover ansiktet hans», s.186, og «Magen hans var flerret opp og det kom damp ut av den», s. 381). Bunny fatter mistanke og presser Henry for penger, under turen til Roma (som var en del av utpresningen) klarer å tyde dagboken, enda den er på latin, og finner bevis for hva som skjedde (s. 208). 

Bunny er demonstrativt løsmunnet og godter seg når han får dem ut av balanse. De fem innser at de aldri kan føle seg trygge så lenge han er i live. Han har alt blakket Francis («Mor tror jeg går på stoff.») og tvillingene med ren utpressing (s. 214). Henry foreslår å servere Bunny giftig sopp, men da Bunny avslører sine mistanker for Richard, skjønner de at de må handle raskt. De passer opp Bunny da han går tur i skogen, og Henry skyver ham utfor stupet. Camilla beholder fatningen og «klatret ned sammen med Henry og var oppe igjen før ham, mens vi andre ventet på kanten, det blåste en kald vind, vi var nervevrak» (s. 440). Henry hadde «lett etter pulsen på halsen til Bunny og rullet hodet hans fram og tilbake på sin stakkars knuste stilk mens vi andre sto bøyd over kanten, holdt pusten og så ned. Armbåndsuret til Camilla hadde sekundviser. Vi så de rådførte seg med hverandre i taushet» (s. 444). Dostojevskij dukker opp i Richards tanker: «Det var jeg som drepte den gamle pantelånersken og hennes søster Lizaveta med en øks og ranet dem» (s. 420) - Forbrytelse og straff.

Richard bebreider seg «denne feigheten hos meg, dette motbydelige flokkinstinktet som ville gjøre meg i stand til å gå i takt uten å stille spørsmål» (s. 515). Men Bunny plaget Richard like ondskapsfullt som han pinte de andre i gruppen: «For selv om jeg var glad i de andre, var jeg også glad i Bunny, og jeg ville langt fra ha gjort felles sak med dem så fort, hadde han ikke kastet seg så blodtørstig over meg...Hans fiendtlighet var av den mest smålige og barnslige typen» (s. 238).

Bok II
De fem håper at liket av Bunny blir funnet fortest mulig, så hele «saken» kan avsluttes raskt som en ulykkeshendelse. Dessverre for dem kommer det et kraftig snøvær og begraver liket, og det blir ikke funnet før snøen er smeltet igjen. I mellomtiden betrakter politiet det som en forsvinning, og på grunn av upålitelige vitneutsagn mistenker man videre at Bunny er kidnappet i forbindelse med et narkotikaoppgjør. Resultatet er at FBI kobles inn i letingen, og de forhører både Henry og Charles og skulle ha forhørt Richard, da liket til slutt blir funnet. Etter det regner politiet det som enten en ulykke eller et selvmord.

Mens letingen pågår, trøster gjengen Bunnys familie og deltar også flere ganger i manngard etter ham, sammen med professor Morrow. Morrow og Henry er mest opptatt av det estetiske ved manngardene, og Henry uttrykker begges holdning med kommentaren om de lange rekkene: «Som noe fra Tolstoj, ikke sant?» (s. 362).

Bunnys begravelse blir en hard påkjenning for hovedpersonene. Richards møte med Bunnys far blir et sjokk: «Blikket hans – hjelpeløst og vilt – traff meg som en kølle. Plutselig og egentlig for første gang slo den bitre og ugjenkallelige sannheten ned i meg, ondskapen i det vi hadde gjort. Det var som å løpe i full fart inn i en murvegg.» (s. 411). Henry får voldsomme migreneanfall, og klarer bare å gjennomføre seremonien med «medisiner» Richard stjeler fra fru Corcoran. Charles beruser seg på alkohol og narkotika, og stjeler bilen til Francis.

Etter begravelsen står det dårlig til med de fleste, og det vennskapet Richard satte så høyt høsten før, er blitt en belastning: «Nå gjorde tanken meg kvalm, for jeg visste det ikke fantes noen vei ut. Jeg kunne aldri bli kvitt dem, ikke noen av dem, noensinne» (s. 486). Richard plages av søvnløshet og mareritt, og drikker mye, Francis får et innbilt hjerteanfall (panikksyndrom) og må legges inn på sykehus, det samme må Charles etter å ha pådratt seg bronkitt da han sovner ute i beruset tilstand. Charles er tydeligvis på vei inn i alkoholismen. Disse tre begynner å stille spørsmål ved hvordan Henry har manipulert livene deres: «Ikke hvorfor han forteller oss hva vi skal gjøre. Men hvorfor vi alltid gjør som han sier» (s. 473). Studiekameraten Cloke har også vært i politiavhør om saken, og tipser Richard om at Henry forsøker å dreie søkelyset mot andre («Og det gjør meg vondt, men også i retning deg, tror jeg. Jeg nevnte aldri navnet ditt. Men de fikk det et sted fra,» s. 490). Richard skjønner at Henry innviet ham i den hemmelige historien for å bruke ham som et våpen mot Bunny, og i verste fall ville brukt Richard som syndebukk.

I skjul flytter Camilla fra leiligheten hun deler med Charles, og inn på et hotell sammen med Henry. Hun viser taust Richard sårene Charles har påført henne, en hårdott røsket løs ved tinningen, et dypt brennemerke fra en sigarett i armen; men Richard er nå så forvirret at han undres om det er Henry som har skadet henne (s. 510-11). Samlivet med henne gjør Henry mer avslappet og naturlig. Han forteller Richard at den natten han drepte bonden, var den viktigste i hans liv, før følte han seg lammet og død i en tom verden, etterpå kunne han «leve uten å tenke» (s. 521) i en rik verden. 

Francis har en forutanelse: «Har du en fornemmelse av at det er like før det skjer noe forferdelig?» (s. 522), noe som viser seg å stemme. Professor Morrow får etterlevert et forlagt brev fra Bunny, skrevet siste natten han levde, der han forteller at de andre har drept bonden, og at han er redd de skal drepe ham også. Istedenfor å angi studentene sine forlater han skolen umiddelbart, rett før de fem skal få avsluttende karakterer. Dette går spesielt sterkt inn på Henry, som ser på Morrow som en farsfigur («Jeg elsket ham høyere enn min egen far, sa han. – Jeg elsket ham høyere enn noen i verden», s. 548), mens Francis minnes det Morrow pleide å si, at «en hinduhelgen kan slakte ned tusen mennesker på slagmarken, og at det ikke er en synd hvis han ikke føler anger,» (s. 534). Richard tenker at han «for første gang så [Morrow] slik han var...et årvåkent, lunefullt og hjerteløst vesen» (s. 536). Ungdommene er nå overlatt til seg selv; han fraskriver seg ansvar for stien han ledet dem inn på.

Charles blir stadig mer delirisk og mener at Henry også vil drepe ham - Henry har gitt ham Nembutal'ene Richard rappet fra fru Corcoran, og som ikke må kombineres med alkohol (s. 555). Han oppsøker de andre for å skyte Henry med en revolver, fordi «Du har ødelagt livet mitt, din drittsekk» (s. 562). Ved et uhell skadeskyter han Richard i maven, Henry fravrister ham revolveren og skyter seg selv i hodet (s. 565).

Epilog
Etter Henrys selvmord glir gjengen fra hverandre. Camilla flytter hjem til bestemoren og steller for henne. Da de møtes igjen, frir Richard til henne, og sier at han elsket Henry han også, men «det er ikke nok», sier Camilla. Francis prøver å ta sitt liv («I mange år nå har livet mitt gått i oppløsning», s. 574) med barberblad, men overlever så vidt. For å unngå å bli gjort arveløs må han gifte seg med en uintelligent kvinne, selv om han hadde en mannlig elsker. Charles vasker opp på et lite spisested i Texas, og bor sammen med en gift kvinne han møtte på rusrehabilitering. Hun stakk fra mann og barn for å bli med ham (s. 578). Richard holdes fast av kjærligheten til Camilla og klarer ikke å få andre forhold til å vare. Både Francis og Richard tror flere ganger at de ser Henry («Jeg tror stadig at jeg skal oppdage at det hele var et knep, at han vil dukke opp når som helst nå med en eller annen innviklet forklaring», s. 579).

Referanser 

Romaner fra USA
Bøker fra 1992