William Marshal, 1. jarl av Pembroke

William Marshal, 1. jarl av Pembroke, også kalt «William the Marshal» (normannisk-fransk: Williame li Mareschal, fransk: Guillaume le Maréchal), (født 1146 i Wiltshire, død 14. mai 1219 i Caversham) var en anglo-normannisk soldat og statsmann. Han tjente fem engelske konger: Henrik II, hans sønner Henrik den unge konge, Rikard Løvehjerte, Johan og til sist også Johans sønn Henrik III, og steg fra en beskjeden bakgrunn til bli regent av England og en av de mektigste i Europa.

Han ble slått til ridder i 1166, og tilbrakte sine yngre år som en villfaren ridder og en vellykket deltaker i turneringer; den samtidige Stephen Langton lovpriste ham som «den største ridder som noen gang har levd». I 1189 ble han de facto jarl av Pembroke gjennom sitt ekteskap med Isabel de Clare, selv om tittelen jarl ikke ble offisielt gitt før i 1199 under den andre opprettelsen av jarledømmet Pembroke. I 1216 ble han utnevnt til beskytter for den ni år gamle Henrik III, og kongedømmets regent.

Før ham hadde hans fars familie en arvelig tittel som marskalk (Marshal) til kongen, som på farens tid hadde blitt anerkjent som en sjef eller mestermarskalk, som involverte ledelse over andre marskalker og funksjonærer. William ble kjent som «den marskalken» (the Marshal), selv om mye av funksjonen på hans tid ble delegert til mer spesialiserte representanter (som også skjedde med andre funksjoner i kongens husholdning). Ettersom han var en jarl og samtidig var kjent som marskalken, ble begrepet «jarlmarskalk» ofte brukt, og dette ble senere en etablert arvelig tittel i den engelske adelskalenderen.

En av moderne historiker har beskrevet ham som en «hensynsløs opportunist, kløktig hoffmann, manipulerende politiker, og en brutal effektiv soldat». Kun et år etter hans død fikk hans eldste sønn bestilt og skrevet biografien L'Histoire de Guillaume le Marechal («Historien om William Marshal») som sannsynligvis både bevarte og økte hans berømmelse.

Liv og virke

Tidlig liv 

Som en yngre sønn av en småadelsmann hadde William ingen utsikter til å arve land eller formuer, og måtte finne sin egen levevei. Hans bestefar var Gilbert Giffard som tjente som marshal (marechal) for kong Henrik I av England, en mindre tjenerstilling som overhode av kongens hester. Stillingen og tittelen ble arvet av hans sønn John FitzGilbert Marshal (ca. 1105–1165) som klarte å albu seg til en bedre posisjon. Han ga sin støtte i 1135 til Stefan av Blois som konge av England, men rundt fire år senere endret han posisjon og ga sin støtte til keiserinne Maud av England (også omtalt som Matilda) i den engelske borgerkrigen. I 1141 tok John Marshal tilflukt i klosteret Wherwell Abbey mens han kjempet mot kong Stefan, og da bygningen ble satt i brann mistet han et øye fra smeltende bly fra taket.

John Marshal giftet seg først med Aline Pipard som han fikk to sønner med, Gilbert og Walter. Walter døde før sin far, og Gilbert døde kort tid etter å ha arvet sin fars land. 1141 fikk John Marshal annullert sitt ekteskap med Aline for å kunne gifte seg med Sybilla av Salisbury, søster av Patrick, jarl av Salisbury. Med Sybilla fikk han fire sønner, og den eldste ble døpt etter ham selv, John Marshal (død 1194), og som arvet tittelen marsjall som han holdt til sin død. William ble født i 1146 som John Marshals andre sønn med Sybilla. William hadde også to yngre halvbrødre, Henry som ble biskop av Exeter, og Ancel som ble ridder hos sin slektning Rotrou, greve av Perche. Han hadde også en søster, Margaret Marshal, som ble gift med Ralph de Somery, sønn av John de Somery og Hawise de Paynell. Faren hennes hadde vært jarl av Pembroke, og Marshal skaffet seg store eiendommer og eiendomsbesitter i England, Wales, Normandie og Irland. Noen eiendommer ble imidlertid utelatt fra avtalen. Marshal fikk ikke Pembroke og tittelen som jarl, som hans svigerfar hadde hatt glede av, før i 1199, ettersom den ble tatt av kongen i 1154. Ekteskapet forvandlet imidlertid den jordløse ridderen fra en familie fra småadelen til en familie blant de rikeste i riket, et tegn på hans makt og prestisje ved hoffet. Med Isabel fikk han fem sønner og fem døtre, og har mange etterkommere. William gjorde mange forbedringer av sin kones landområder, blant annet omfattende utvidelser og forbedringer av Pembroke Castle og Chepstow Castle. Selv om ekteskapet var en belønning for hans politiske og militære tjenester, og til tross for tjueseks års aldersforskjell, ser det ut til at paret har utviklet en ekte kjærlighet og hengivenhet for hverandre. Det er også bemerkelsesverdig at det ikke er bevis for at Marshall noen gang tok en elskerinne, noe som var vanlig for adelsmenn og ofte mye diskutert og rapportert.

William ble en del av regentrådet som kong Richard utnevnte ved sin avreise til det tredje korstoget i 1190. Han tok parti for Johan, kongens bror, da sistnevnte utviste justiciar, William Longchamp, fra kongeriket, men snart oppdaget at interessene til Johan skilte seg fra de til Richard. Derfor slo han seg sammen med lojalistene i 1193 for å føre krig mot ham. Våren 1194, i løpet av fiendtlighetene i England og før kong Richard kom tilbake, ble William Marshals eldste bror John Marshal (som tjente som seneskalk) drept mens han forsvarte byen Marlborough for kongens bror Johan. Richard lot William Marshal etterfølge sin bror i den arvelige rangen som marskalk. Han tjenstgjorde for kongen i krigene hans i Normandie mot Filip II August. På Richards dødsleie utpekte kongen ham som bestyrer av Rouen og av den kongelige skattekiste under interregnum (tiden mellom kongene).

Fra en liste over festninger som er blitt satt sammen for perioden 1153 til 1214 holdt William Marshal festningene Chepstow, Cilgerran, Emlyn, Goodrich, Haverford, Inkberrow, Pembroke, Tenby, og Usk i England og Wales. Bare disse festningene ville ha produsert mer enn to hundre ridderes lønninger som Marshal eide til kronen. Blant disse foruten hva han styrte i Normandie og Irland, kontrollerte han en enorm mengde landeiendommer, rikdom og riddere og vasaller i Angevin-riket.

Kong Johan og Magna Carta 

William støttet kong Johan da han ble konge i 1199, og argumenterte mot de som fastholdt kravene til tronen for Arthur av Bretagne, tenåringssønnen til Johans eldste bror Geoffrey. William var sterkt engasjert i forsvaret av Normandie mot det økende presset fra de  hærenetil den franske kongen mellom 1200 og 1203. Han seilte sammen med kong Johan da han forlot hertugdømmet i desember 1203. Han og kongen hadde en konflikt i kjølvannet av tapet av hertugdømmet Normandie, da han ble sendt sammen med jarlen av Leicester som ambassadører for å forhandle en våpenhvile med kong Filip II August av Frankrike i 1204. William benyttet samtidig anledningen til å forhandle om fortsatt eierskap for sine normanniske landområder, således aksepterte den franske kongen som sin føydale herre i Normandie.

Da William hadde gitt til hyllest og tributt til kong Filip II August, tok Johan anstøt, og en stor krangel førte til et kjølig forhold mellom de to mennene. Dette ble direkte fiendtlighet i 1207 da Johan begynte å gå imot flere store irske magnater, blant dem også William. Selv om han dro til Leinster i Irland i 1207, ble William tilbakekalt og ydmyket ved hoffet høsten 1208, mens Johans justiciar i Irland, Meilyr fitz Henry, invaderte eiendommer hans og brente byen New Ross, som William hadde grunnlagt.

I Irland ble Fitz Henry beseiret i kamp ved Thurles av Geoffrey de Marisco og overga seg til William Marshals kone, grevinne Isabel, som krevde gisler for Fitz Henry. Hans stilling i Irland ble sterkt svekket i mars 1208 da kong Johan gjenopprettet posisjonene til William og Hugh de Lacy, og erstattet Fitz Henry som justiciar av John de Gray, biskop av Norwich, i juni 1208. Meilyrs nederlag av grevinne Isabel førte til at William Marshal kom tilbake til Leinster og ble i Irland fram til 1213, i løpet av den tiden fikk han oppført festningen Carlow Castle. Han ble innkalt til det engelske hoffet i 1213. William hadde tidligere i 1192 med hell bekjempet Rhys ap Gruffydd i sørlige Wales, og han var en av lederne under beleiringen festningen i Swansea. Som belønning for William Marshals hjelp ble hans egne festninger gitt tilbake til ham, og i 1212 deltok han ved kong Johans side i krigen mot Llywelyn ap Iorwerth. 

Til tross for motsetningene deres, forble William lojal i tiden da Johan slet med fiendtlighetene til sine baronene som kulminerte 15. juni 1215 ved Runnymede hvor en ydmyket konge signert Magna Carta. William var en av få engelske jarler som forble lojale mot kongen gjennom den første krigen mot baronene. Det var William som kong Johan kom til å sette sin tillit til på dødsleiet for å sørge for at Johans ni år gamle sønn Henrik skulle bli kronet på den engelske tronen. Det var også William som tok ansvaret for kongens begravelse og begravelse ved katedralen i Worcester.

Regent for Henrik III 

Den 11. november 1216 i Gloucester, etter kong Johans død, ble William Marshal utnevnt av kongens råd (hovedbaronene som hadde vært lojale mot kong Johan i den første baronskrigen) til å tjene som beskytter av den ni år gamle kong Henrik III, og som kongedømmets regent. Med Johans død forsvant også årsaken for krigen, og den franske prinsen synes brått som mer av en trussel enn Johans ni år gamle sønn Henrik. Ludvig hadde blitt anerkjent av de engelske baronene som konge, men han hadde aldri blitt kronet. I all hast ble gutten kronet, ikke i London hvor Ludvig hadde installert seg, men i festningen Devizes ved klosteret Gloucester Abbey den 28. oktober 1216. William Marshal ba baronene om ikke å klandre gutten for farens synder. Han lovte også at han og de andre regentene skulle styre landet i henhold til Magna Carta. Han klarte også å skaffe støtte fra paven, som allerede hadde bannlyst prins Ludvig. William Marshal fikk etterhvert overtalt de fleste baronene til endre allianse og bli med på å angripe Ludvig.

Til tross for sin høye alder (rundt 70 år) forfulgte han krigen mot prins Ludvig av Frankrike og opprørsbaronene med bemerkelsesverdig energi. I slaget ved Lincoln angrep og kjempet han i spissen for den unge kongens hær, og førte dem til seier. Han forberedte seg på å beleire Ludvig i London da krigen ble avsluttet av sjøslaget hvor Hubert de Burgh seiret i Doverstredet.

William ble kritisert for de generøse vilkårene han ga Ludvig og opprørerne i september 1217, men hans ønske om et hensiktsmessig oppgjør ble diktert av forsvarlig statsmannskap. Selvbeherskelse og kompromiss var grunntonene i William Marshals politikk, i håp om å sikre fred og stabilitet for den unge konge. Både før og etter freden i 1217 sendte han ut Magna Carta på nytt, der han signerte sammen med andre baroner som vitne.

Død og ettermæle 

William Marshals helse sviktet ham endelig i februar 1219. I mars samme år innså han at han var døende og tilkalte sin eldste sønn, også kalt William, og hans riddere, forlot Tower of London for å reise til sin eiendom ved Caversham i Oxfordshire i nærheten av Reading. Her hadde han et møte med baronene, Henrik II, pavens legat Pandulf Verraccio, den kongelige justiciar Hubert de Burgh, og Peter des Roches, biskop av Winchester og den unge kongens verge.

William avviste biskopens krav på regentskapet og overlot det i varetekten til pavens varetekt. Øyensynlig stolte han ikke på hverken biskopen eller de andre magnatene han hadde samlet til dette møtet. Ved å oppfylle den ed han gitt på korstoget ble han tatt inn i orden til tempelridderne på sitt dødsleie. Han døde den 14. mai 1219 ved Caversham og ble gravlagt i Temple Church i London hvor hans gravmonument fortsatt kan bli sett.

Etter hans døde sørget hans eldste sønn William for å få bestilt en biografi av sin far: L'Histoire de Guillaume le Marechal (Historien om William the Marshal). Den ble skrevet kort tid etter hans død på anglo-normannisk språk i rimende åttestavelsesvers bestående av 19 214 linjer. Det er en relativ realistisk framstilling av hans liv og antagelig basert på beretning til hans væpner John D'Erlay og ført i pennen av en viss Jean eller John. Boken fremmet og antagelig økte Williams berømmelse. Om hans liv som turneringsridder antagelig er overdrevet er det ingen tvil om hans innvirkning på Englands historie og politikk, fra hans handlekraftige forsvar av kongedømmet til hans støtte for Magna Carta. Alle senere biografier har støttet seg på dette verket, men historikere har også funnet mye av verdi om tiden under kongene Rikard og Johan, foruten livet og verdiene til 1100-tallets riddervesen.

En statue av Marshal på hesteryggen ble avduket foran Pembroke Castle i mai 2022. Den ble gjort av Harriet Addyman, og fulgte en kampanje av Pembroke og historielaget Monkton Local History Society.

Avstamningen fra William Marshal og Isabel de Clare 
William Marshal, 2. jarl av Pembroke (1190 – 6. april 1231), gift med (1) Alice de Betun, datter av jarl av Albemarle; (2) 23. april 1224 Eleanor Plantagenet, datter av kong Johan av England. De fikk ingen barn.
Richard Marshal, 3. jarl av Pembroke  (1191 – 16. april 1234), gift med Gervase le Dinant. Han døde i fangenskap. De fikk ingen barn.
Mahelt Marshal (1194 – 27. mars 1248), gift med (1) Hugh Bigod, 3. jarl av Norfolk, de fikk fire barn; (2) William de Warenne, 6. jarl av Surrey, de fikk to barn; (3) Walter de Dunstanville.
Gilbert Marshal, 4. jarl av Pembroke (1197 – 27. juni 1241), gift med (1) Marjorie av Skottland, yngste datteren av Vilhelm I av Skottland
Isabel Marshal, gift med Rhys ap Maeldon Fychan.
Walter Marshal, 5. jarl av Pembroke (ca. 1199 – november 1245), gift med Margaret de Quincy, barnebarn av Hugh de Kevelioc, 3. jarl av Chester. Ingen barn.
Isabel Marshal (9. oktober 1200 – 17. januar 1240), gift med (1) Gilbert de Clare, 5. jarl av Hertford; (2) Rikard Plantagenet, jarl av Cornwall
Sibyl Marshal (ca. 1201 – 27. april 1245), gift med William de Ferrers, 5. jarl av Derby – de fikk syv barn, alle døtre.
 Agnes Ferrers (død 11. mai 1290), gift med William de Vesci.
 Isabel Ferrers (død før 26. november 1260)
 Maud Ferrers (død 12. mars 1298)
 Sibyl Ferrers, gift med sir Francis eller Franco de Bohun, en stamfar av den amerikanske pioneren Daniel Boone.
 Joan Ferrers (død 1267)
 Agatha Ferrers (død mai 1306), gift med Hugh Mortimer, av Chelmarsh.
 Eleanor Ferrers (død 16. oktober 1274), gift med:
Lady Eva Marshal (ca. 1204 – 1246), gift med William de Braose, herre av Abergavenny – fra disse nedstammer dronningJane Seymour, tredje kone av Henrik VIII av England
 Isabella de Braose (født 1222), gift med prins Dafydd ap Llywelyn. Hun døde barnløs.
 Maud de Braose (1224–1301, i 1247 giftet hun seg medRoger Mortimer, 1. baron Wigmore.
   Eleanor de Braose (1226–1251). På en ukjent dato etter august 1241 giftet hun seg med Humphrey de Bohun. 
   Eve de Braose (1227 - 28. juli 1255), gift med William de Cantelou.
Anselm Marshal, 6. jarl av Pembroke (ca. 1208 – 22. desember 1245), gift med Maud de Bohun, datter av Humphrey de Bohun, 2. jarl av Hereford. De fikk ingen barn.
Joan Marshal (1210 – 1234), gift med Warin de Munchensi (død 1255), Herre av Swanscombe 
Joan de Munchensi (1230 – 20. september 1307), gift med William of Valence, den fjerde sønn av kong Johans enke, Isabella av Angoulême, og hennes andre ektemann Hugo X av Lusignan, greve av La Marche. Valence var halvbror til Henrik III og onkel av Edvard I.

Skjebnen til familien Marshal 

I løpet av borgerkrigene i Irland hadde William tatt to herregods som biskopen av Ferns krevde, men som han ikke fikk tilbake. En del år etter Williams død ble det noe usannsynlig sagt at biskopen hadde forbannet familien slik at Williams sønner ikke ville få barn, og de store besittelser som William ga i arv ville bli spredt. Hver av Williams sønner ble jarl av Pembroke og marsjall av England, og alle døde uten en arving. Williams store besittelser ble deretter delt blant ektefellene til hans fem døtre. Tittelen marsjall gikk til ektefellen av hans eldste datter, Hugh Bigod, 3. jarl av Norfolk, og gikk siden videre til Mowbray-hertugene av Norfolk, og deretter til Howard-hertugene av Norfolk, som ble Earl Marshal på dette viset. Tittelen «jarl av Pambroke» gikk til William av Valence, ektefelle av Joan Marshals datter Joan de Munchensi. Han ble den første av de Valence-linjen av jarler av Pembroke.

I fiksjonen 
William Marshal opptrer i William Shakespeares historiske drama Kong Johans liv og død, men nevnes kun som «jarlen av Pembroke».

Fire generasjoner av Marshal-familien, fra Isabel de Clares foreldre til William fitzWilliams fiktive sønn utenfor ekteskap er emne for en rekke av fire historiske romanser av forfatteren Mary Pershall. Romanen Dawn of the White Rose (1985) er den som handler om William Marshal og Isabel de Clare.

William Marshal opptrer også som en støttefigur i Thomas B. Costains roman Below the Salt, og i Sharon Kay Penmans romaner Time and Chance og Devil's Brood, foruten også en mindre opptreden i Penmans When Christ and His Saints Slept, og illustrerer fortellingen om unge Williams tid som gissel hos kong Stefan.

William Marshal er også en hovedfigur i romanen Pride of Kings av Juliet Dymoke som ble utgitt i 1978.

Han er en betydelig sekundær figur i romanen The Witch Hunter av Bernard Knight i hans detektivserie fra middelalderen, utgitt i 2004. En annen roman om William og hans hustru er den tyske Der Ritter der Könige (1988) av Christian Balling. Han opptrer også som en betydelig figur i romanene The Devil is Loose og dens opåpfølger, Wolf at the Door, av Graham Shelby. Bøkene handler om Rikard Løvehjerte og kong Johan, og er historisk fiksjon om hendelsene etter Henrik IIs død og Angevin-rikets undergang.

En relativ ny roman om William Marshal, The Greatest Knight av Elizabeth Chadwick, basert på hovedkilder og biografier av forskere, ble utgitt i 2005. En oppfølger, The Scarlet Lion, fulgte i 2006. Som en av de mest framtredende historiske skikkelser i perioden opptrer Marshal også som en mindre figur i en rekke andre romaner som har handling fra samme tid.

I filmen har Marshal en mindre opptreden i filmen The Lion in Winter (1968), portrettert av Nigel Stock. Clive Wood portretterte Marshal i en nyinnspilling fra 2003.

Mange av hendelsene i William Marshals liv ble benyttet i den anakronistiske filmen A Knight's Tale (2001).

Referanser

Litteratur 
 Asbridge, Thomas (2015): The Greatest Knight: The Remarkable Life of William Marshal, Power Behind Five English Thrones. London: Simon & Schuster.
 Benson, Larry D. (1980): «The Tournament in the romances of Chrétien de Troyes and L'Histoire de Guillaume le Maréchal», Studies in Medieval Culture XIV 1–24
 Crouch, David (2007): «Biography as Propaganda in the 'History of William Marshal», Convaincre et persuader: Communication et propagande aux XII et XIIIe siècles. Martin Aurell red. Poitiers: Université de Poitiers-centre d'études supérieures de civilisation médiévale.
 Crouch, David, red. (2015): The Acts and Letters of the Marshal Family, Marshals of England and Earls of Pembroke, 1145-1248. Camden Society, 5th series, vol. 47.
 Crouch, David (2016): William Marshal: Knighthood, War and Chivalry, 1147–1219 (3. utg.). London: Routledge. doi:10.4324/9781315642468. ISBN 978-1-317-28308-9. OCLC 953857684.
 Duby, Georges (1985): William Marshal, the Flower of Chivalry. New York: Pantheon.
 Gillingham, John (1988): «War and Chivalry in the History of William the Marshal», Thirteenth Century England II, red. P.R. Coss og S.D. Lloyd. Woodbridge, s. 1–13.
 Meyer, Paul (1891–1901): L'Histoire de Guillaume le Maréchal, med delvis oversettelse av originalkildene til moderne fransk. Edition, History of William Marshal, (3 bind). Paris: Société de l'histoire de France. Bind 1; [https://archive.org/details/lhistoiredeguill02meyeuoft bind 2; og bind 3
 Painter, Sidney (1933): William Marshal, Knight-Errant, Baron, and Regent of England. Baltimore: Johns Hopkins Press.

Eksterne lenker 
 
 WilliamMarshal.com, History of William Marshall
 William Marshall hos Castlewales.com
 Abels, Richard: William Marshal — Events in Life and Historical Context
 Royal Berkshire History: William Marshal (1146–1219)

Earl Marshals
Regenter av England
Personer fra Wiltshire