Uførepensjon

Uføretrygd, tidligere uførepensjon og invalidepensjon, er en betegnelse på ulike ytelser som tilstås ved varig arbeidsuførhet. I 2021 var  mennesker uføretrygdede gjennom Folketrygden i Norge, noe som tilsvarte 10,7 % av befolkningen i forventet yrkesaktiv alder. I tillegg til uføretrygd fra Folketrygden kan man få ytelser fra ulike pensjons- og forsikringsordninger, som for eksempel Statens pensjonskasse.

Uføretrygd fra Folketrygden 
Uføretrygd fra Folketrygden reguleres av folketrygdloven kapittel 12, med nærmere presiseringer blant annet i kapittel 2 (om medlemskap). Regelverket kan grovt inndeles i tre: Vilkårene for å få uføretrygd, beregning av uføretrygd og reduksjon/opphør av uføretrygd.

Formål 
Formålet med uføretrygd er å sikre inntekt for personer som har fått sin inntektsevne varig nedsatt på grunn av sykdom, skade eller lyte, se folketrygdloven § 12-1. Formålsbestemmelsen har alene liten rettskildemessig vekt, ettersom inngangsvilkårene er nærmere presisert i de påfølgende bestemmelsene.

Inngangsvilkår 
Som med alle folketrygdytelser er det et grunnvilkår at man er medlem i trygden. For uføretrygd må man ha vært medlem i en tilstrekkelig kvalifiserende periode før man ble ufør og har medlemskapet i behold, se folketrygdloven §§ 12-2 og 12-3. Det betyr at man generelt ikke kan få uføretrygd hvis man kommer ufør til Norge. Hvis man flytter fra Norge før man blir ufør, og så blir ufør i utlandet, kan man ha mistet medlemskapet og dermed også mistet rett til uføretrygden.

Uføretrygd kan bare gis til den som er mellom 18 og 67 år, se folketrygdloven § 12-4.

Det viktigste vilkåret for uføretrygd, som skiller uføretrygd fra ytelser som sykepenger etter folketrygdloven kapittel 8 og arbeidsavklaringspenger etter folketrygdloven kapittel 11, er attføringsvilkåret i § 12-5. Dette vilkåret speiler folketrygdloven § 11-6 (om behov for å få avklart arbeidsevnen) i reglene om arbeidsavklaringspenger. Som nevnt i artikkelen om arbeidsavklaringspenger innebærer attføring at man har vært forsøkt tilbakeført til arbeidslivet. Altså, NAV (som forvalter disse ytelsene, se NAV-loven) må ha funnet egnede arbeidsrettede tiltak, fulgt opp den medisinske behandlingen og på andre måter bistått medlemmet med tanke på tilbakeføring til arbeid, og deretter konkludert med at forsøket enten har vært vellykket eller helt eller delvis mislykket. Når NAV har etablert en sikker konklusjon om akkurat hvor mye vedkommende over tid vil være i stand til å arbeide, foreligger det et tilstrekkelig forsøk på attføring.

Det er et vilkår at sykdom, skade eller lyte er hovedårsaken til uførheten, se folketrygdloven § 12-6. Selv om loven bruker en videre definisjon av de helsemessige forholdene enn for eksempel sykepengereglene i kapittel 8, er det lite vesensforskjell; sykdomsbegrepet i folketrygdloven kapittel 8 er så vidt at det favner over de fleste tilfeller som også kan kalles «skade» eller «lyte». Begrepet «lyte» er en betegnelse på «medfødt legemsfeil».

Det siste sentrale inngangsvilkåret er at man har tapt inntekt. Den som har inntekt i behold på tross av uførheten har ikke rett på uføretrygd selv om vedkommende i et medisinsk perspektiv er helt ufør. For å få uføretrygd må man være ervervsmessig invalid; medisinsk invaliditet som nevnt i § 12-6 er ikke tilstrekkelig alene.

Beregning av uføretrygden 
Uførepensjon består av grunnpensjon, tilleggspensjon og/eller særtillegg. Pensjonsprosenten er 45 for poengår før 1992 og 42 for poengår fra og med 1992. For å få full pensjon må man ha minst 40 års botid i Norge. Kortere trygdetid gir lavere pensjon. Tilleggspensjon forutsetter at man har opptjent pensjonspoeng i minst tre år.

Størrelsen på tilleggspensjonen er blant annet avhengig av
 hvor mange år man har opptjent pensjonspoeng
 hvor høy arbeidsinntekten har vært i opptjeningstiden
Det er dessuten særregler for beregning av trygdens størrelse avhengig av om man er yrkesskadet og/eller har barn, på samme måte som ved arbeidsavklaringspenger, se folketrygdloven §§ 12-15 - 12-17.

Endring, reduksjon og opphør av ytelsen 
Uføretrygden kan reduseres ved arbeid, se folketrygdloven § 12-14. Den kan reduseres ved straffegjennomføring og institusjonsopphold, se §§ 12-19 og 12-20. Det er også mulig å gi avkall på uføretrygd, se § 12-21.

Statistikk og historikk 
«Uføreytelse» er en fellesbetegnelse for (tidligere) tidsbegrenset uførestønad og uførepensjon. «Uførestønad» ble foreslått som navn på ny uførepensjon fra folketrygden. I Prop. 130 L (2010–2011) Endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre) er det foreslått at ytelsen skal hete uføretrygd.

I desember 1951 ble betegnelsen «uførhetstrygd» brukt da Bergen kommune vedtok å senke aldersgrensen for slik trygd fra 64 til 15 år. Dette ble antatt å ville øke antallet «uførhetstrygdede» med rundt 900 personer, «mer enn en fordobling av antallet».

Siden uførepensjon ble innført i 1961, er omtrent 1,1 millioner personer innvilget ytelsen. I 2005 ble det brukt nesten 49 milliarder til uføretrygd, økt til 61 milliarder i 2013. I august 2023 var det 365 600 uføretrygdede, en nedgang på 900 personer fra måneden før (-0,2 %). 10,4 % av befolkningen i alderen 18-67 år var dermed uføretrygdet.

Også private forsikringer og pensjonsordninger kan gi ytelser ved uførhet. Disse kan inneholde alt fra premiefritak ved langtidssykdom til ytelser som kommer i tillegg til NAVs utbetalinger, avhengig av avtale. Ifølge OECD er Norge blant de land med flest uføretrygdede relativt i forhold til befolkning.

Referanser

Eksterne lenker
 Informasjon om uføreytelser hos NAV