Hjertesūtraen

Hjertesūtraen (sanskrit: Prajñāpāramitāhrīdayasūtra, devanagari: प्रज्ञापारमिताह्रीदयसूत्र) er en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. Dens tittel henspiller på det forhold at den utgjør «hjertet» eller «essensen» av den store prajñāpāramitāsūtraen.

Denne lille teksten går til hjertet av læren, der hvor andre forkortede versjoner blir ansett for å ha en tendens til å vanne den ut. Som en ekstremt komprimert presentasjon av buddhismens ontologiske lære om «tomheten» (shūnya), er den skrevet på en enkelt side. Enkelte utvidede versjoner som kalles «den store hjertesūtraen», tilføyer en introduksjon og en avslutning.

Prajñāpāramitāsūtraene i 18,000 og 25,000 vers, gjengir denne lille teksten i kapittel 3. I prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers, er den innbakt i kapittel 1. Dens avsluttende mantraer utgjør avslutningen av den 16. og siste teksten i Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng.

Skjønnheten i teksten er dens enkelhet, en enkelhet som spesielt appellerer til Zen. Den er messet daglig i Zen-klostre, både innenfor Rinzai og Sōtō. Den japanske Rinzai-patriarken Hakuin Zenji (1689–1769), skrev en vakker kommentar bestående av en samling dikt og Koan.

På sanskrit er det bevart 21 manuskripter fra Nepal, samt en sanskrit-tekst som ble skrevet ned av Xuán Zăng i Loyang, Kina, i 600-årene.

Det finnes to tibetanske versjoner av teksten, 8 oversettelser til kinesisk og to japanske versjoner som ikke er bevart andre steder.

Den eksegetiske tradisjonen til denne lille teksten er enorm. Det er bevart 6 indiske kommentarer, 2 tibetanske kommentarer og 61 (av flere hundre) kinesiske kommentarer. I tillegg ble flere kommentarer skrevet av mahāyāna-buddhister i Korea og Japan.

Tekstens betydning

Hjertesūtraen er messet daglig av buddhister i Nepal, Sikkim, Bhutan, Tibet, Mongolia, Kina, Korea, Japan og Vietnam. Den er anerkjent av alle retninger innenfor både mahāyāna og tantrayāna. På «gribbenes topp» nær Rājagriha i Nordøst-India, hvor Buddha ifølge tradisjonen forkynte Prajñāpāramitā-tekstene, messes teksten av pilegrimer i mange språk.

Hjertesūtraen er den mest populære av alle Prajñāpāramitā-tekstene. Den er blitt flittig kopiert over hele Øst-Asia. I oasebyen Dun Huang og dens nabostater i Sentral-Asia, var dette den mest kopierte teksten i det første millennium e.Kr.

Tantra
I Cambridge University Library er det bevart et sanskritmanuskript (Prajñāpāramitā Hrīdaya Dhārānī) som inneholder en tantrisk magisk påkallelse av hjertesūtraen. Tekstens betydning innenfor buddhistisk tantra kan neppe undervurderes.

I Kina ble denne skolen kalt Zhēnyán Zōng (眞言宗), og i Japan Shingon Shū. Begge navnene betyr «sanne ord», og er en oversettelse av sanskrit-ordet mantra. Kōbō Daishi (774–835, kinesisk: Kōng Hăi), som grunnla Shingon Shū tidlig i det 9. århundre, betraktet mantraene GATE GATE PARAGATE PARASAMGATE BODHI SVAHA som en magisk påkallelse som kunne beskytte Japan mot de 7 katastrofer som, ifølge prajñāpāramitāsūtraen om konger med medlidenhet, hjemsøker en ikke-buddhistisk stat. Dette fremgår av forordet til hans kommentar «Den hemmelige nøkkel til prajñāpāramitāhrīdaya sūtraen». 

«Mañjuśri og Prajña kan oppløse forvirring, gjennom å vaske de som har mistet veien til den søte nektar, avskaffe uvitenhet og ødelegge en vert for demoner. Dette er året 818, og en stor epidemi sveiper over landet. Keiseren personlig kopierte hjertesūtraen med en kost dyppet i gyllent blekk. Ved å følge mønsteret i andre kommentarer, har jeg komponert et verk om hovedpunktene av denne sūtra, og endog før jeg ytret ordene som avslutter oppgaven, stod folk som hadde blitt friske av sykdommen langs gatene. Natten hadde snudd seg til det strålende dagslyset.»

Xuán Zhuăng, som oversatte teksten 649 e.Kr., brukte hjertesūtraens mantraer i Gobi-ørkenen, hvor han «møtte på alle typer av demoniske former og merkelige dverger». Han hevdet å ha brukt teksten til eksorsisme av onde ånder: «Ved å sitere sūtraen, forsvant de alle i et enkelt øyeblikk av lyden fra ordene. Når som helst jeg var i fare, var det alene dette jeg stolte på for min trygghet og befrielse».

I Tibet ble hjertesūtraen også brukt til eksorsisme. Det finnes mange versjoner av en rituell manual som kalles «fordrivelse av demoner [med] hjertesūtraen» (ཤེར་སྙིང་བདུད་ཟློག, sher snying bdud zlog), og den brukes av alle fire store retninger i tibetansk buddhisme. Ritualet involverer å invitere fire demoner kalt māras fra deres usynlige tilstander og få dem til å entre bilder av deig. De blir tilbudt forskjellige matvarer og gaver, den aller viktigste er en avbilding av personen som de besetter. Gjennom ritualet blir hjertesūtraen repetert gjentatte ganger, og fungerer som et langt mantra som driver demonene ut, slik at de henger seg til bildet av personen og ikke selve personen. Dette temaet går langt ut over hjertesūtraen som en prajñāpāramitātekst og berører rituell magi og bön.

I 1950-årene tegnet Pat Wilkinson mantraene GATE GATE PARA GATE PARA SAMGATE BODHI SVAHA på bladene til en «8-bladet lotusblomst», med mantraet AUM i sentrum. Tegningen var basert på en modell fra Sentral-Asia fra det 9. århundre.

Kung fu
Teksten har også satt sitt preg utenfor religiøse kretser. Den blir også messet av utøvere av den kinesiske kampsporten «den gule dragens» Kung fu.

Kunst
Teksten har også inspirert en betraktelig mengde kunst. Vakre kalligrafiske manuskripter er vanlige i Kina, Korea og Japan. Men hjertesūtra’en er også et yndet motiv i brukskunst og på hverdagslige ting. Dette er i samsvar med Zen-prinsippet om den
hverdagslige og konkrete «slikhet» i åndelige erfaringer.

Den «korte» hjertesūtraen

Manuskripter på sanskrit

Manuskriptet fra Hōryū-ji 

Det eldste sanskritmanuskriptet av hjertesūtraen som er bevart, stammer fra tempelet Hōryū-ji i Japan. Det er et udatert manuskript på palmeblader som er skrevet med siddhaṃskrift. Det befinner seg i Tokyos nasjonalmuseum i galleriet av skatter fra Hōryū—ji. Georg Bühler daterte det til det 7. eller det 8. århundre. Tidligere ble dette manuskriptet datert til 609 e.Kr. (slutten av guptariket), men denne dateringen var uriktig. Dateringen forekommer bare i 1836, og har mange historiske unøyaktigheter.

Nedenfor gjengis Max Müller's (1881) transkripsjon av Hōryū-ji palmebladmanuskriptet (Ja).

To tapte kinesiske versjoner
«Katalogen over buddhistiske tekster i Kina» (zōnglǐ zhòngjīng mùlù, 綜理衆經目錄) ble samlet i år 374. Den er nå gått tapt, men ble reprodusert av Seng-yu (僧祐; 445-518) omkring år 515 i form av Chū sānzàng jíjì (出三藏集記). Katalogen omtaler to versjoner av hjertesūtraen som nå er gått tapt:

 Móhēbōrěbōluómì shénzhòu yī juàn (摩訶般若波羅蜜神咒一巻), mahāprajñāpāramitāvidyā i en bokrull
 Bōrěbōluómì shénzhòu yī juàn (般若波羅蜜神咒一巻), prajñāpāramitāvidyā i en bokrull

Som vi skal se nedenfor, byr dette på problemer for hypotesen til Jan Nattier. Han prøver derfor å benekte at de har eksistert, og henger seg opp i titlene. Han påpeker at ordet bōrěbōluómì som en kinesisk oversettelse av prajñāpāramitā ble introdusert av Kumārajīva i hans oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers i året 403 e.Kr., og mangler i tittelen på to eldre oversettelser:

T221 Fàngguāng bōrě jīng (放光般若經), av Mokṣala (291 e.Kr.)
T222 Guāng zàn jīn (光讚經), av Dharmarakṣa (286 e.Kr.)

Det er ikke noe rart med dette. En tidligere oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers har bore (prajñā), og en annen har móhē (stor) i tittelen (liksom oversettelsen til Kumārajīva):

T224 Dàohéng bōrě jīng (道行般若經), av Lokakṣema (179 e.Kr.)
T226 Móhēbōrěchāo jīng (摩訶般若鈔經), av Zhúfóniàn (382 e.Kr.)

Nattier påpeker også at shénzhòu (神咒) kan bety mantra, og at mantraer kom til Kina flere århundrer etter de tapte tekstene. Shénzhòu kan imidlertid også bety dhāraṇī og vidyā, og idéen om at hjertesūtraen var ment som en dhāraṇī, påpekes av Nattier selv, såvel som av Jonathan Silk. En annen tidlig oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers, T225 Dàmíngdù jīng av Zhīqiān (225 e,Kr.) bruker shénzhòu om vidyā, og det samme gjør Xuánzăng.

Det er derfor helt normale titler. Problemet er bare at den nevnte katalogen hevder at det fantes to versjoner av hjertesūtraen allerede i året 374 e.Kr.

Tre kinesiske oversettelser

Ut over de tapte oversettelsene, ble den «lille» eller «korte» hjertesūtraen oversatt tre ganger til kinesisk.

Kumārajīva
Den første oversettelsen ble foretatt av Kumārajīva (鳩摩羅什, 344–413) i regjeringstiden til Yao Xing (姚興) under det senere Qin-dynastiet (後泰). Kaiyuan Shijiao Lu nedtegnelsen av buddhistiske lærdommer (開元釋教錄 唐 智昇撰 共, kāiyuán shìjiào lù táng zhì shēng zhuàn gòng) som ble samlet av Zhi Sheng i 20 bokruller i det 8. århundre, forteller at oversettelsen fant sted mellom det 4. og 14. året av æraen Hóngshǐ (弘始, 399–416), dvs. mellom året 403 og 413 e.Kr.

Oversettelsen bærer tittelen «Lysets magiske formular i den store prajñāpāramitāsūtraen» (móhē bānruò bōluómìdà míng zhòu jīng, 摩訶般若波羅蜜大明呪經). Den japanske tittelen er maka hannya haramita daimyo jukyou (まかはんにゃはらみつだいみょうじゅきょう). Oversettelsen til Kumārajīva må ha vært temmelig ordrett; hans oversettelser var kjent for å være temmelig konsise.

I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 5 som tekst nr 21 (K21). I den xylografiske utgaven fra 1236 til 1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사), er den i bind 148 (en bokrull), etui 羽 71 (gravert 1238). I Taishō Shinshū Daizōkyō befinner den seg i bind 8 som tekst nr 250. Teksten er fraværende i Dainippon Zokuzōkyō (卍). I katalogen til Nanjō Bun'yū fra 1883 er den tekst nr 20, og i Zhōnghuá Dàzángjīng befinner den seg i bind 8 som tekst nr 247.

Nedenfor er det gjengitt en oversettelse av Kumārajīva's versjon.

Xuánzăng

Den andre oversettelsen ble foretatt av Xuánzăng (玄奘, 602–664) under Tangdynastiet. I Kaiyuankatalogen fortelles det at oversettelsen var ferdig på den 24. dag i den 5. måned i det 23. året av Zhēnguàn (貞觀), dvs. den 8. juli 649. Oversettelsen fant sted ved klosteret Yù Huá Gōng (玉華宮) i Jade-blomster-palasset (翠微宮, cuì wēi gōng) på fjellet Zhong-nan (終南山, zhōng nán shān).

Tittelen er «hjertet av prajñāpāramitāsūtraen» (bānruò bōluómìduō xín jīng, 般若波羅蜜多心經) som er en ordrett oversettelse av prajñāpāramitāhrīdayasūtraen. Den koreanske tittelen er maha panya paramilda simgyŏng (마하반야바라밀다심경), og den japanske tittelen er maka hannya haramitta shingyō (マカハンニャハラミッタシンギョウ).

I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 5 som tekst nr 20 (K20). I den xylografiske utgaven fra 1236 til 1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사), er den i bind 148 (en bokrull), etui 羽 71 (gravert 1238). I Taishō Shinshū Daizōkyō befinner den seg i bind 8 som tekst nr 251. I Dainippon Zokuzōkyō (卍) befinner den seg i bind 1 side 705. I katalogen til Nanjō Bun'yū fra 1883 er den tekst nr 19, og i Zhōnghuá Dàzángjīng befinner den seg i bind 8 som tekst nr 248.

Av de tre kinesiske versjonene av den «korte» hjertesūtraen, er dette den versjonen som har blitt mest lest og resitert over hele Øst-Asia frem til våre dager.

Amoghavajra
Den tredje oversettelsen ble produsert av den sogdisk-indiske læreren Amoghavajra, også kalt Bùkōng (不空, 705–774). Amoghavajra var en tantrisk mester innenfor skolen zhēnyán (真言), som på japansk heter Shingon-shū.

Oversettelsen bærer tittelen «skildring av lydene (yīn) i to-linjers rimvers med anti-tese versepar (duìzì), som snur mønstrene, i prajñāpāramitā hjertesūtraen» (táng fàn fān duìzì yīn bānruò bōluómìduō xín jīng, 唐梵翻對字音般若波羅蜜多心經). Den ligner litt på tre oversettelser av den «lange» hjertesūtraen (T254, T255, T257).

Denne oversettelsen finnes ikke i Tripitaka Koreana, Dainippon Zokuzōkyō, Zhōnghuá Dàzángjīng eller katalogen til Nanjō Bun'yū. I Taishō Shinshū Daizōkyō befinner den seg i bind 8 som tekst nr 256.

Oversettelsen har et forord som forteller om originalen proveniens og hvordan den ble anskaffet. Det finnes også et manuskript av teksten som ble funnet av sir Marc Aurel Stein (1862–1943) i mogaogrottene i Dūnhuáng. Manuskriptet (Or.8210/S.5648) er nå i British Library, og er en del av International Dunhuang Project (IDP). S.5648 har flere steder en alternativ skrivemåte, som også kan være en skrivefeil.

I 1932 publiserte Tokumyo Mastumoto en romanisert sanskrit-tekst sammen med den kinesiske oversettelsen til Amoghavajra. Sanskrit-teksten ble gjengitt, for å sammenligne den med Max Müllers publikasjon av Hōryū-ji palmebladmanuskriptet (Ja). I 1977 publiserte Leon Hurvitz en oversettelse av forordet, sammen med en romanisering og en oversettelse av sanskrit-teksten. I 2004 publiserte Chen Shu-Fen et studium om metodene som er brukt for å translitterere teksten, og rekonstruerte også delvis den middelalderkinesiske uttalen i translitterasjonen. I forordet heter det:

Hurvitz tolket upadhyāya som en referanse til Xuánzăng; det samme gjorde Chen Shu-Fen. Men det kan synes som at 慈恩 var en epitet for Xuánzăng's fremste elev, Kuījī (窺基, 632-682). Forordet omtaler Xuánzăng i tredje person, som «tripiṭaka» (三藏, sān zàng). Xuánzăng ville ikke omtale seg selv i tredje person; derfor må forordet ha blitt skrevet av en eldre disippel. Og det er sannsynlig at denne disippelen var Kuījī, som omtalte Xuánzăng med en ærestittel. 

Oversettelsen var altså opprinnelig assosiert med Kuījī og var inngravert på stein i Chang'an. Chang'an var hovedstaden under Tangdynastiet; byen ble kalt «den vestlige hovedstaden» (西京, xījīng), mens Loyang var «den østlige hovedstaden» (东都, dōng dōu). Begge klostrene var i Chang'an.

På slutten av forordet, sier et avsnitt at oversettelsen og transkripsjonen ble foretatt av Amoghavajra, etter et keiserlig dekret. Amoghavajra ble innviet som munkt i år 724 e.Kr. I året 771 e.Kr. presenterte han en begjæring til tronen om at hans oversettelser måtte tilføyes den kinesiske kanon. Forordet ble tilføyd etter hans død i år 774 e.Kr., noe vi vet fordi det nevner hans posthume (謚) navn, nemlig 大辦正廣 (Dà bàn zhèng guǎng). Tanahashi har oversatt transkripsjonen av forordet i S.5648, og det sier også at teksten ble oversatt av Amoghavajra.

Mastumoto's tekst er gjengitt nedenfor.

En apokryf laget i Kina?

Kumārajīvas versjon 
I 1992 utløste den amerikanske buddhologen Jan Nattier en langvarig debatt relatert til hjertesūtraen. I desember dette året publiserte han en artikkel hvor han hevdet at hjertesūtraen er en apokryf som er produsert i Kina. Kjernen i Nattiers hypotese er at hjertesūtraen manglet en indisk sanskritoriginal; den ble produsert i Kina og oversatt til sanskrit etterpå. Oversettelsen som tilskrives Kumārajīva er, i henhold til denne hypotesen, produsert retrospektivt av senere forfattere.

Også Edward Conze har påpekt at oversettelsen som tilskrives Kumārajīva, mest sannsynlig ble foretatt av en av hans elever. Nattier sier:

Sēngzhào (ca. 378—413 e.Kr.) var en elev som var tilknyttet etableringen av madhyamaka i Kina. Nattier hevder at hjertesūtraen er hentet ordrett fra Kumārajīva's egen oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers (T.223) og dessuten fra hans oversettelse av en enorm kommentar til den, nemlig māhaprajñāpāramitōpadeśa (T.1509). Sammenhengen mellom hjertesūtraen og utgaven i 25 000 vers er klar også i manuskripter på sanskrit. Et nyoppdaget sanskritmanuskript av hjertesūtraen, som Attwood kommenterte i 2014, bærer tittelen Ārya-pañcaviṁśatikā-prajñāpāramitā-mantra-nāma-dhāraṇī, som betyr «dhāraṇī ved navn mantraet til den edle prajñāpāramitā i 25,000 vers».

I to avsnitt av hjertesūtraen som tilskrives Kumārajīva er det to ekstra tegn. Disse kan spores nøyaktig tilbake til T.223 i en eksakt korrespondanse som argumenterer for plagiat. I hans oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers (T.227) finner vi noe lignende. I 8.542.b5-6 gjengis vidyā som 呪術 (zhòu shù), litt senere (i 8.543b25-29) som 明呪 (míng zhòu), og deretter bare som 呪 (zhòu).

De innledende ordene om form og tomhet er ikke fra T.223, men fra T.1509. Kombinasjonen av observasjoner får Nattier til å foreslå at hjertesūtraen var basert på T.1509. Dette daterer hjertesūtraen til tidligst i år 406 e.Kr.

Kumārajīva's andre oversettelser er populære endog i dag, men hans hjertesūtra oppnådde aldri popularitet i Kina. Den ble ikke inngravert i stein, kopiert og trykt, liksom oversettelsen til Xuánzăng. Alle kinesiske kommentarer dreier seg om Xuánzăng's versjon, og mange ble skrevet i hans levetid. Kumārajīva var aktiv 250 år tidligere, uten at noen eksegeser ble skrevet. Dette er nok et argument for at teksten er apokryfisk.

Xuánzăng's versjon 
Debatten knytter seg også til oversettelsen til Xuánzăng. I år 645 kom han tilbake til Kina etter en reise til Sentral-Asia og India. Den 25. november 663 avsluttet han oversettelsen av et enormt prajñāpāramitābibliotek bestående av 16 tekster. Hvis Xuánzăng oversatte hjertesūtraen, hvorfor er da denne ikke inkludert? Den var i alle ikke en del av  bibliotekets opprinnelige sanskritmanuskripter.

De to versjonene av hjertesūtraen, som tilskrives henholdsvis Kumārajīva og Xuánzăng, deler mye av terminologien. Men de tre ordene Avalokiteśvara, Śāriputra og skandha er gjengitt på en distinkt måte av Xuánzăng, nemlig som guānzìzai (觀自在), shèlìzi (舍利子) og yùn (蘊). Nattier konkluderer med at Xuánzăng mottok hjertesūtraen på sanskrit, og gjorde små tilføyelser. Men begge versjonene inneholder tilføyelser, for ordene dù yí qiè kǔ è (度一切苦厄), mangler paralleller i sanskritversjoner. Attwood tror at begge versjonene er revisjoner av en felles urtekst. 

Hypotesen til Conze om at diamantsūtraen og hjertesūtraen er komprimerte versjoner av de store prajñāpāramitāsūtraene, er i lys av senere forskning lite sannsynlig. Diamantsūtraen antas nå å ha eksistert samtidig med prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Hjertesūtraen er ingen komprimert versjon, men rene sitater eller plagiater fra T.223 og mahāprajñāpāramitopadeśa. Avsnittet med epiteter til prajñāpāramitā, er for eksempel funnet i T.223 (8.286b28-c7), og andre steder.

I 2019 argumenterte Jeffrey Kottyg for at Xuánzăng neppe kunne ha mottatt hjertesūtraen forut for sin reise til India. Han foreslår at Xuánzăng skrev den på kinesisk etter at han returnerte til Kina. Jayarava Attwood har skrevet mange artikler om emnet, den siste så sent som i 2021, hvor han støtter hypotesen om at hjertesūtraen oppstod i Kina. Da Padmakara Translation Group i 2022 publiserte en oversettelse av hjertesūtraen fra tibetansk, støttet de samme oppfatning.

Det ovennevnte manuskriptet fra Hōryū-ji viser at sanskrit-teksten fantes i det 7. eller det 8. århundre. Og Amoghavajra's oversettelse fra senest året 771, inneholder en sanskrit-versjon som er translitterert med kinesiske tegn.

En annen fortidslevning kan også kaste lys over diskusjonen, nemlig en stele av stein som ble oppdaget tidlig i det 20. århundre ved Yunju-tempelet i distriktet Fangshan nær Beijing. Kolofonen er datert 661 e.Kr. og stelen er en del av Fangshan steinsūtraen. Inskripsjonen sier at dette er en gjengivelse av Xuánzăng's versjon av hjertesūtraen, laget tre år før Xuánzăng's bortgang.

Hjertesūtraen eksisterte altså i Xuánzăng's levetid. Attwood mener den kan ha blitt komponert før han reiste til India i år 630 e.Kr., fordi han etter sigende hadde en versjon av teksten på denne tiden; eventuelt ble den komponert etter Xuánzăng's retur til Chang'an i år 645 e.Kr. På veien tilbake skal han ha stanset i Chengdu, 800 km sørvest for Chang'an; dette var trolig begrunnet i det politiske kaoset i forbindelse med kollapset til Suidynastiet.

Ifølge hypotesen til Nattier ble altså hjertesūtraen skapt mellom år 404 e.Kr. (oversettelsen av T.223) og år 661 e Kr. (stelens datering), og deretter ble denne kinesiske apokryfen oversatt til sanskrit. Padmakara Translation Group mener hjertesūtraen ble skapt i perioden 654–656 e.Kr. I året 654 ble Dhāraṇī­samuccaya (Taishō 901) oversatt til kinesisk, og den er trolig kilden til mantraet i hjertesūtraen. I biografien til Xuánzăng (Taishō 2053) nevnes det at Xuánzăng i året 656 e.Kr. ga en hjertesūtra som var skrevet med gullbokstaver, til kongefamilien som en gave. Dette kan muligens være året da sūtraen ble skapt.

Kritikk av Nattiers hypotese
Det er flere som bestrider hypotesen om at hjertesūtraen er en kinesisk apokryf. Hvis den ble skapt i Kina mellom år 404 e.Kr. og 661 e.Kr., hvordan skal man da forklare at en kinesisk katalog omtaler at to versjoner av hjertesūtraen eksisterte i året 374 e.Kr.? Nattier og Attwood unngår denne problemstillingen, ved lettvint å hevde at omtalen i katalogen er en senere bløff.

Kuiji (窺基, 632-682) og Woncheuk (원측, 613–696) var de to mest prominente elevene til Xuánzăng. Begge skrev kommentarer til hjertesūtraen i det 7. århundre, hvor de henviste til (og siterte) en versjon av hjertesūtraen som ikke lenger eksisterer. Vi har omtalt begge kommentarene i et avsnitt nedenfor. Hyun Choo, Harada Waso, Dan Lusthaus, Kōsei Ishii, og flere, mener disse kommentarene motsier Nattier's teori.

Fukui Fumimasa, Harada Waso, Ishii Kōsei og Siu Sai yau har basert et kryss-filologisk studium på kinesiske og sanskrit-tekster av hjertesūtraen og andre mahāyānasūtraer på sanskrit. Harada Waso har også studert de tibetanske tekstene. De konkluderer med at hjertesūtraen umulig kan ha blitt komponert i Kina, men har oppstått på sanskrit i India.

Eksegeser fra Tangdynastiet 唐 618–907
Den eksegetiske tradisjonen til hjertesūtraen er enorm. Det er bevart 10 kommentarer fra Tangdynastiet (唐, 618–907) i den kinesiske buddhistiske kanon, men vi må anta at det opprinnelige antallet var flere hundre.

To kommentarer fra oasebyen Dūnhuáng

På begynnelsen av 1900-tallet ble det oppdaget to kommentarer til Xuán Zăngs oversettelse i Mogaogrottene langs silkeveien i den sentralasiatiske oasebyen Dūnhuáng (敦煌). I 1038 ble en stor mengde håndskrifter og tekster gjemt vekk i en liten grotte som forble forseglet inntil omkring 1900.

Begge kommentarene er å finne i bind 85, «tapte skrifter og apokryfer fra oasebyen Dūnhuáng» (gŭyìbùquán yísìbù, 古逸部全．疑似部), av Taishō Shinshū Daizōkyō, som tekst nr 2746 og 2747.

 T.85.2746: «Innholdet i og en kommentar til prajñāpāramitāhrīdayasūtraen» (bānruò bōluómìduō xín jīng huán yuán shū, 般若波羅蜜多心經還源述)
 T.85.2747: «Sammenfatning av pāramitāhrīdayasūtraen» (xiá zhù bōluómìduō xín jīng, 挾註波羅蜜多心經)

Woncheuk (원측)
Den koreanske buddhistmunken Woncheuk (원측, 613–696) var blant Xuánzàng elever. Han var en av de to beste elevene, og ble beundret av keiserne Tàizōng (唐太宗, 598–649) og Gāozōng (唐高宗, 628–683), så vel som av dronning Wǔ Zétiān (武则天, 624–705). Han skrev tre eksegeser, deriblant en til hjertesūtraen. Disse eksegesene påvirket ikke bare buddhister i Kina, men også buddhister i Tibet og i den større Himálayaregionen.

Eksegesen til hjertesūtraen er i en bokrull og bærer tittelen «lovprisninger av prajñāpāramitāhrīdayasūtraen» (fóshuō bānruò bōluómìduō xín jīng zàn , 般若波羅蜜多心經贊). Den finnes i Taishō shinshū daizōkyō, bind 33, tekst nr 1711, og i Dainippon Zokuzōkyō (大日本續藏經) er den lokalisert i bind 41, sidene 635-655.

En oversettelse ble publisert av Dan Lusthaus i 2003, og deretter på nytt av Lusthaus og Heng-Ching Shih og av Hyun Choo i 2006. Vi skal sitere noen passasjer fra Woncheuk's kommentar fordi den angår debatten om hjertesūtraen's opprinnelse.

Lusthaus kommer til to konklusjoner, nemlig at (1) det har eksistert en eller flere tidligere versjon(er) av hjertesūtraen som er forskjellig fra bevarte versjoner, og (b) at de(n) er eldre enn bevarte versjoner. Han gjengir et avsnitt om Xuánzàng’s bruk av formen Guānzìzài (觀自在) for å gjengi sanskritordet Avalokiteśvara, ved å sitere Woncheuk:

Lusthaus mener at «det er naturlig i denne sammenheng å forstå dette som en referanse til eldre versjoner av hjertesūtraen». Hyun Choo oversetter avsnittet med «i henhold til den eldre versjonen [av prajñāpāramitasūtraene]».

Avalokiteśvara forekommer ikke i kjente prajñāpāramitasūtraer. Derfor er det naturlig å tro at det dreier seg om tapte versjoner av hjertesūtraen. Attwood har en annen oppfatning, og mener at «de gamle tekstene» er Avalokiteśvarasūtra (觀音三昧經), Avalokiteśvara-bodhisattva-mahāsthamaprapta-bodhisattvasūtra (觀音授記經) og den lange sukhāvatīvyuhasūtraen (無量壽經).

Lusthaus fortsetter med et nytt sitat av Woncheuk:

I Xuánzàng’s hjertesūtra står det bare 照見五蘊皆空, uten det ekstra tegnet 等 (ādi, «og så videre»). Men fordi teksten lister skandhas, og andre opplister dhātus og āyatanas er denne interpolasjonen ikke feil. Lusthaus påpeker at ādi ikke er tilstede i noen kjent sanskrit-tekst. Og heller ikke i noen bevart kinesisk versjon.

Hyun Choo sier:

Kōsei Ishii skriver:

Deretter siterer Lusthaus dette avsnittet:

Woncheuk har minst to tekster foran seg: To kinesiske tekster og minst en sanskrit-tekst. I en av de kinesiske står det 等 (ādi) på slutten av listen over skandhas; dette synes å indikere den andre listen som følger i sūtraen. Ingen bevart tekst har denne tilleggsegenskapen. Lusthaus har fremmet den hypotese at sanskrit-teksten lå til grunn for den tapte kinesiske oversettelsen til Zhī Qiān (支謙, 222–252).

Det fjerde og siste sitatet, angår de kinesiske versjonene av sanskrit-passasjen cittāvaraṇanāstitvād atrastro viparyāsātikrānto nirvāṇaparyavasānam. På kinesisk blir det:

Woncheuk's to tekster er forskjellige, og Woncheuk favoriserer den som sier 遠離一切顛倒夢想 («langt fra en opp-ned drømmelignende tenkning»). I Kumārajīva's versjon står det 離一切顛倒夢想苦惱, og Lusthaus sier at «uheldigvis for Nattier's tese, er den alternative versjonen denne gangen gjenkjennelig. Det er Kumārajīva's versjon».

Dette er ikke riktig. I Kumārajīva's versjon står det 遠離一切顛倒夢想, mens her står det 離一切顛倒夢想苦惱. Vi har derfor enda en referanse til en annen tekst, som verken er T250 eller T251.

Kuījī (窺基)
Kuījī (窺基, 632-682) var Woncheuk's samtidige og rival. Han var også en prominent elev av Xuánzăng, og en eksponent av den østasiatiske varianten av Yogāchāra. Hans posthume navn var Cí'ēn dàshī eller «mesteren Ci'en'». Han er kjent for å ha skrevet fem eksegeser til buddhistiske tekster, deriblant en kommentar til hjertesūtraen.

Hans kommentar til hjertesūtraen bærer tittelen «om å gjøre det uklarte klart i prajñāpāramitāhrīdayasūtraen» (bānruò bōluómìduō xín jīng yōu shù, 般若波羅蜜多心經幽贊). Den befinner seg i Taishō shinshū daizōkyō, bind 33, tekst nr 1710 og i Dainippon Zokuzōkyō (大日本續藏經), bind 41, side 436-479.

Liksom Woncheuk, hadde også Kuījī en tekst med tegnet 等 (ādi, «og så videre») på slutten. Det forhold at han ikke problematiserer dette slik Woncheuk gjør, tyder på at han bare hadde denne teksten. Og det stiller også spørsmål om hvorfor han ikke bruker versjonen til Xuánzăng.

Fǎzàng (法藏)
Fǎzàng (法藏, 643-712) var den tredje av fem patriarker i skolen Huāyán zōng. Dette var en skole som fokuserte på Avataṃsakasūtraen; i Korea ble den kjent som Hwaeom jong og i Japan ble den kalt Kegon-shū. Den kinesiske buddhistiske kanon har bevart 29 tekster som bærer hans navn, hvorav 22 finnes i Taishō Shinshū Daizokyō, mens syv tekster bare forekommer i Dainippon Zokuzōkyō.

Fǎzàng skrev en kommentar til hjertesūtraen med tittelen «en kortfattet utledning av prajñāpāramitāhrīdayasūtraen» (bānruò bōluómìduō xín jīng luè shū, 般若波羅蜜多心經略疏). Denne teksten finnes i Taishō Shinshū Daizōkyō (大正新修大藏經), bind 33, tekst nr 1712.

Fǎzàng brukte versjonen til Xuánzăng; man finner ikke tegnet 等 (ādi, «og så videre») i noen av sitatene av hjertesūtraen.

Huìjìng (慧淨)
Huìjìng (慧淨, 578-?) var en madhyamakafilosof som hjalp Xuánzăng med sine oversettelser.

Hans eksegese «kommentar til prajñāhrīdayasūtraen» (bānruò xín jīng shū, 般若心經疏) finnes i Dainippon Zokuzōkyō (大日本續藏經), bind 41, s. 411-424.

I likhet med Fǎzàng brukte han versjonen til Xuánzăng (han døde før Xuánzăng); man finner ikke tegnet 等 (ādi, «og så videre») i noen av sitatene av hjertesūtraen.

Jìngmài (靖邁)
Jìngmài (靖邁) var en av Xuánzăng's hjelpere under oversettelsene fra han returnerte til Kina i år 645 til hans død i 664. Han skrev katalogen «en illustrert nedtegnelse om oversatte skrifter i fortid og nåtid» (Gǔ jīn yìjīng tújì, 古今譯經圖紀) i 4. bokruller.

Bortsett fra denne katalogen, er hans kommentar til hjertesūtraen den eneste andre teksten som er bevart. Kommentaren bærer tittelen (bānruò xín jīng shū, 般若心經疏), og finnes i Dainippon Zokuzōkyō, bind 41, s. 425-436.

Míngkuàng (明曠)
Míngkuàng (明曠) var en munk fra Huángyán (黃巖) in Taizhou (台州). Han studerte Tiāntái og var en elev av Zhànrán (湛然, 711-782) i mer enn ti år. Senere gikk han over til å studere tantrisk buddhisme. Av tallrike kommentarer til diverse sūtraer, skrev han en kommentar til hjertesūtraen.

Den har tittelen «kommentar til prajñāhrīdayasūtraen» (bānruò xín jīng shū, 般若心經疏), og finnes i Dainippon Zokuzōkyō, bind 41, s. 656-660

Japanske kommentarer fra Naraperioden

Kūkai (空海)

Kūkai (空海, 774-835) var en japansk buddhistisk munk fra Nara-perioden. I 807 grunnla han den esoteriske skolen shingon-shū (真言宗).

Han skrev kommentaren «Den hemmelige nøkkelen til «prajñāpāramitāhrīdayasūtraen» (bānruò xín jīng mì jiàn, 般若心經祕鍵). Teksten finnes i Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 57, tekst nr 2203A.

En underkommentar er skrevet av Kakuban (1095–1143) under tittelen «en kort kommentar til den hemmelige nøkkelen til prajñāpāramitāhrīdayasūtraen» (bānruò xín jīng mì jiàn luè zhù, 般若心經祕鍵略註). Teksten finnes i Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 57, tekst nr 2203A.

Oversettelser av Kūkai's kommentar er foretatt av Hakuda og Dreitlein.

Kūkai brukte versjonen til Xuánzăng; man finner ikke tegnet 等 (ādi, «og så videre») i noen av sitatene av hjertesūtraen. På den andre siden er Kukai's kommentar også en eksegese til Kumārajīva's versjon av hjertesūtraen.

Chikō (智光)
Chikō (智光, 709-780) var en japansk buddhistisk munk fra Naraperioden, som tilhørte sanron-shū (japansk madhyamaka). Han ble født i Asukabe no kori i Kawachi-provinsen. Sammen med Raiko studerte han sanron under Chiko ved tempelet Gangō-ji. Han skrev tallrike kommentarer til mahāyānasūtraene, deriblant Jomyogenron-ryakujutsu til vimalakīrtisūtraen. Chikō tilknyttes også skolen jōdo shinshū (det sanne rene land). I Gangō-ji henger det et portrett av han, som gjenfødt i «det rene land».

Chikō skrev en kommentar til hjertesūtraen som hadde tittelen «fortolkende læring av hjertesūtraen» (hannya-shingyo jutsugi).

Liksom flere av de som er nevnt ovenfor, benyttet også Chikō en versjon med tegnet 等 (ādi, «og så videre») på slutten.

Den «lange» hjertesūtraen

To tibetanske versjoner

Bare den «lange» hjertesūtraen finnes på tibetansk i den tibetanske buddhistiske kanon, i form av oversettelser fra sanskrit. I ulike varianter av Kangyur finnes det to varianter av teksten, som buddhologen Jonathan Silk (f. 1960) har betegnet som «gjengivelse (recension) A» og «gjengivelse B». Disse to variantene representerer to forskjellige manuskript-tradisjoner, og ble oversatt av forskjellige oversettere. Gjengivelse A ble produsert av den indiske oversetteren Vimalamitra (བི་མ་ལ་མི་ཏྲ།, bi ma la mi tra) og den tibetanske oversetteren Rinchen Dé (རིན་ཆེན་སྡེ།, rin chen sde). Den ble deretter redigert og avsluttet av redaktørene og oversetterne Gelo (དགེ་བློ།, dge blo), Namkha (ནམ་མཁའ།, nam mkha’) og andre. Gjengivelse B mangler en kolofon; derfor er oversetterne ukjent.

Begge oversettelsene stammer fra det 8. århundre under regjeringstiden til Trisong Detsen (755–797), den 38. keiser av Tibet. I hans regjeringstid var en kopi av teksten på sanskrit malt som et freskomaleri på veggen i tempelet Gegye Jema Ling (དགེ་རྒྱས་བྱེ་མ་གླིང, dge rgyas bye ma gling) i Samye vihāra.

Freskomaleriet omtales i kolofonen til gjengivelse A, hvor det sies at oversettelsen av sanskrit-teksten fant sted «på en senere tid». Skriften på veggen omtales også i katalogene (དཀར་ཆག, dkar chag) til Narthang, Degé, Urga og Lhasa Kangyur. Den tidligste av disse er katalogen i Narthang Kangyur (ཎརཐང་དཀར་ཆག, Narthang dkar chag), som ble skrevet av Lelung Jedrung Lobzang Trinlé (1690–1740). Folio 85.b forteller at sūtraen på veggen var en versjon «med en introduksjon» (གླེང་གཞིའི་བཀོད་པ་དང་བཅས་བྲིས་པ, gleng gzhi’i bkod pa dang bcas bris pa). Omtalen i katalogen til Degé finnes i folio 118b i bind 103 (lakṣmī).

Oversettelsen er også nevnt i den tibetanske katalogen Denkarma (folio 295a.6) som er datert 812 e.Kr. 

Den tibetanske tittelen på gjengivelse A er ’phags pa bcom ldan 'das ma shes rab kyi pha rol tu phyin pa'i snying po/ (འཕགས་པ།བཅོམ་ལྡན་འདས་མ་ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པའི་སྙིང་པོ།) som er en oversettelse av sanskrit Ārya bhagavatī prajñāpāramitāhrīdaya – «Den velsignede mor, hjertet av prajñāpāramitā». Tittelen på gjengivelse B er ’phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa’i snying po (འཕགས་པ་ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པའི་སྙིང་པོ) som er en oversettelse av Āryaprajñā­pāramitā­hṛdaya («hjertet av prajñāpāramitā»). På slutten av gjengivelse B er imidlertid tittelen omtalt på nytt, og der er den identisk med tittelen på gjengivelse A.

Hjertesūtraen klassifiseres både som en tantrisk tekst og en mindre prajñāpāramitāsūtra. Jonathan Silk omtaler også tilfeller der den er blitt klassifisert som en dhāraṇī.

Alle utgaver av Kangyur inneholder gjengivelse A i sin Tantra-seksjon. Berlin-, Choné-, Lithang-, Peking-, Dragon- og Urga Kangyur, som tilhører linjen Tshalpa (ཚལ་པ, tshal pa), inkluderer bare versjon A i Tantra-seksjonen (og utelater gjengivelse B).

I Degé Kangyur, Ragya Kangyur, og de «blandede linjer» Lhasa Kangyur og Phukdrak Kangyur, opptrer gjengivelse A to ganger (i henholdsvis Tantra- og prajñāpāramitā-seksjonen). Gjengivelse B er derimot utelatt.

Stog-pallassets Kangyur, og andre utgaver innenfor linjen Thempangma (ཐེམ་སྤངས་མ, them spangs ma),  inneholder gjengivelse A i Tantraseksjonen og gjengivelse B i sin prajñāpāramitā-seksjon. Det samme gjelder Narthang Kangyur som tilhører de «blandede linjer».

Tilfellet Degé Kangyur
Nedenfor vises plasseringen av de to tilfellene av gjengivelse A i Degé Kangyur. I Kriyatantra-seksjonen er det en diskrepans mellom to folionummer. I det første tilfelle er det folionummer i trykningen par phud (པར་ཕུད) fra 1737; den andre nummereringen følger senere trykninger. I senere trykninger ble Toh. 508 Bodhimaṇḍasyālaṃkāralakṣadhāraṇī (བྱང་ཆུབ་སྙིང་པོའི་རྒྱན་འབུམ་གྱི་གཟུངས, byang chub snying po’i rgyan ’bum gyi gzungs) tilføyd som den andre teksten i bind 88, slik at de påfølgende sidetall ble forskjøvet med 17 folioer. Padmakara Translation Group benytter den første folionummereringen, mens e-Kanjur følger den senere nummereringen.

I Degé Kangyur tilhører teksten en gruppe som heter «Tantraer av familiens rektor» (རིགས་​ཀྱི་​གཙོ་​བོའི་​རྒྱུད།, rigs kyi gtso bo'i rgyud/), og som utgjør 44 tekster (D.504-D.547). Denne gruppen er en del av Tathāgatafamilien (དེ་​བཞིན་​གཤེགས་​པའི་​རིགས།, de bzhin gshegs pa'i rigs/), som består av 175 tekster (D.504-D.678). Denne er igjen en underseksjon av individuelle Kriyatantratekster (བྱ་བ་སོ་སོའི་རྒྱུད་, bya ba so so'i rgyud), som består av 307 tekster (D.504-D.810). Totalt består Kriyatantra-seksjonen av 311 tekster (D.504-D.814).

Versjon A
Nedenfor har vi gjengitt en oversettelse av gjengivelse A, sammen med den tibetanske grunnteksten. Vi har også notert de punkter hvor denne avviker fra gjengivelse B. Versjonen i Stog palassets Kangyur (tekst nr 28, bind 51, folioene 277a–278b) er brukt som eksempel på gjengivelse B.

Kommentarer i Tengyur
I Tengyur finnes det syv kommentarer av indiske forfattere, og en åttende kommentar av en kinesisk forfatter. Tre av de indiske forfatterne er velkjente navn i tibetansk historie, nemlig Kamalaśīla (740–795), Vimalamitra (som også oversatte hjertesūtraen) og Atīśa (982–1054).

Det er sannsynlig at alle de indiske kommentarene ble forfattet i Tibet. Det er to forhold som taler for dette. Det første er at hjertesūtraen ikke omtales i andre kilder som er direkte knyttet til India. Det andre er den store variasjon av fortolkninger: Forfatterne betrakter teksten gjennom svært forskjellige linser av hermeneutikk og tolker den forskjellig gjennom systemer av sūtra, tantra og endog rituell praksis (sādhana). Dette gjør det sannsynlig at de alle ble komponert i Tibet, under reiser som de indiske mestrene foretok dit fra det 8. til det 11. århundre.

Vi vet ikke om hvorvidt Praśāstrasena besøkte Tibet eller om hans kommentar ble komponert der. Endog de biografiske detaljer om når han levde, er svært uklare.

Det vi derimot vet, er at Kamalaśīla, Vimalamitra, Atīśa, Vajrapāṇi (11. århundre) og Mahājana (11. århundre) alle besøkte Tibet. Dessuten har Toshio Horiuchi påvist at de to kommentarene til Śrīsiṃha og Jñānamitra ble komponert direkte i tibetansk, og ikke var oversettelser fra sanskrit. De biografiske detaljene om når disse levde, er også uklare.

Vimalamitra
Vimalamitra's kommentar er den lengste. Han ble født i det vestlige India, og ble invitert til Tibet etter bortgangen til Trisong Detsen i 797; han ble i Tibet i 13 år, før han reiste videre til Kina. Ifølge de blå annaler var det to personer ved navn Vimalamitra; den andre var en sentral skikkelse innenfor dzogchen, spesielt innenfor tradisjonen «hjertets dråper» eller «bindu av essens» (སྙིང་ཐིག, snying thig). Av denne grunn omtales vår forfatter som «Vimalamitra den eldre».

Donald Lopez er av den oppfatning at kommentaren er skrevet i Tibet. Det er et skolastisk verk, som er mer omfattende enn en ord-for-ord eksegese; det henter elementer fra indisk filosofi som både er buddhistisk og ikke-buddhistisk. Han siterer tallrike sūtraer, tantraer og ṡāstraer; de sistnevnte både fra tradisjonen madhyamaka, yogācāra og prāmāṇika. Han argumenterer særlig mye for at sūtraens negasjoner ikke innebærer avvisning av bodhisattvaens vei.

Atīśa

Kommentaren til Atīśa er blant de korteste. Det er egentlig bare en tilføyelse som utdyper enkelte punkter i Vimalamitra's omfattende kommentar. Atīśa er velkjent for sitt arbeide med å fornye buddhismen i Tibet, i form av skolen kadampa og «de nye oversettelser» (skolene kagyu, sakya, gelug og jonang); «de gamle oversettelser» består av skolen nyingma. Han ankom Tibet i 1042, men hans interesse for hjertesūtraen begynte forut for denne ankomsten. Den tibetanske oversetteren Naktso Lotsāwa Tsultrim Gyelwa (ནག་འཚོ་ལོ་ཙཱ་བ་ཚུལ་ཁྲིམས་རྒྱལ་བ།, nag 'tsho lo tsA ba tshul khrims rgyal ba), som ble født i 1011 i Lhadong i Ngari Zongga, hadde blitt sendt i et kongelig oppdrag til tempelet Vikramaśila. Der forteller han om sitt første møte med Atīśa.

Naktso Lotsāwa Tsultrim Gyelwa skulle senere samarbeide med Atīśa i å oversette hans kommentar til tibetansk. Omkring en tredel av kommentaren motsier standpunktene til Dignāga og Vimalamitra. Han omtaler også begrepet «å se» i detalj (som vi finner i «Avalokiteśvara ... så at de fem aggregater også er tomme for en iboende natur), og forklarer dette med de fire nivåer av økende ikke-konseptuelt syn i saṃdhinirmocanasūtraen. Han prøver også å finne den femfoldige vei til buddhanatur i hjertesūtraen, og gir en analyse av mantraet: Han forklarer at sūtraen frem til mantraet er ment for bodhisattvaer med lavere intelligens, mens stavelsene representerer hele bodhisattvaens vei. Donald Lopez er av den oppfatning at kommentaren er skrevet i Tibet.

Kamalaśīla
Kamalaśīla var en filosof innen yogācāra-svātantrika grenen av madhyamaka som var en elev av Śāntarakṣita. Han er kjent for sin rolle i konsilet i Samye fra 792 til 794, hvor han diskuterte med Moheyan fra det østlige fjellets skole innenfor Chan-buddhismen.

Kamalaśīla's kommentar er den korteste av alle åtte, og er opptatt av hvordan alle kategorier og underavdelinger på bodhisattvaveien kan bli utledet av sūtraen. Kamalaśīla kommenterte hjertesūtraen ut fra Abhisamayālaṃkāra, en «skjult visdom» som vanligvis betraktes som en kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers. Donald Lopez er av den oppfatning at kommentaren er skrevet i Tibet.

Śrīsiṃa

Śrīsiṃa var ifølge tibetanske kilder en tantrisk mester som var født i Kina og som studerte tantra på Wutai Shan før han reiste til India. Der avslørte han tantriske tekster som var forseglet i Bodhgāya, det legendariske stedet for Bo-tréet under hvilket Buddha oppnådde sin endelige opplysning. Śrīsiṃa var i Tibet læreren til Vairocana, en av de viktigste skikkelser i den tidlige tibetanske buddhisme.

Etter at Padmasambhāva's virke var over i Tibet, krevde kong Trisong Detsen en fullere forklaring av tantra. Blant de esoteriske lærdommer som Śrīsiṃa formidlet til Vairocana og han igjen ga videre til kongen, var kommentaren til hjertesūtraen (kolofonen forteller at det skjedde om natten). Den beskriver en ytre, en indre og en hemmelig mening av ordene i sūtraen. Kommentaren er fylt med kjente begreper som selv-oppmerksomhet (རང་རིག་པའི་ཡེ་ཤེས, rang rig pa'i ye shes), tilstanden av ikke-utslokning (རྩོལ་བ་དང་བྲལ་བ, rtsol ba dang bral ba), den selvoppståtte tilstand (རང་ཆས་སུ་གནས་པ, rang chas su gnas pa) og naturlig frigjørelse (རང་བཞིན་གྱིས་གྲོལ, rang bzhin gyis grol).

Jñānamitra
Kolofonen til Jñānamitra's kommentar forteller ingenting om omstendighetene rundt dens forfatterskap. Han er opplistet i katalogene til Peking og Dege Kangyur som forfatteren av bare et annet verk, nemlig Āryaprajñāpāramitānamasatapancatika (ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པའི་ཚུལ་བརྒྱ་ལྔ་བཅུ་པ, shes rab kyi pha rol tu phyin pa'i tshul brgya lnga bcu pa) (Toh. 24). Hans eksegese er den som er mest prosaisk og rett-fram av alle åtte kommentarer. Det er en forklaring setning-for-setning.

Om mantraet, skriver han: «Det burde bli kjent som mantraet som fullstendig pasifiserer all lidelse: Å opprettholde prajñāpāramitā, lese om det, resitere det, holde det korrekt i sinnet, og forklare det for andre, ødelegger all lidelse, slik som lidelser i øyet, og bringer beskyttelse, fordi man er beskyttet av buddhaene i alle ti retninger, av guder, av nāgaer, og så videre.» Dette antyder at den såkalte «kultusen ved boken» som var så viktig i de tidligste stadier av mahāyāna, stod sterkt i Pālariket.

Praśāstrasena
Kommentaren til Praśāstrasena er også rett-frem og mye mer omfattende enn kommentaren til Jñānamitra. Det er kommentaren til en lærd mester, som er fullt ut fortrolig med de filosofiske kategorier til den senere indiske syntese mellom yogācāra og madhyamaka, og med en forkjærlighet for trefoldige kategorier: Forfatteren presenterer tre typer visdom (prajñā), tre typer perfeksjon (pāramitā) og tre typer av synspunkter.

Han beveger seg gjennom sūtraen på en systematisk, men ikke en mekanisk måte, og dveler lenge ved en rekke utsagn, deriblant linjen «Form er tomhet. Tomheten er form», hvor han gir en soteriologisk tolkning. Setningen «form er tomhet» vil fraråde vesener fra å knytte seg til form. De kan også konkludere med at form er fullstendig negert av tomheten, og at tomheten er det eneste virkelige. På denne måten skiller han seg fra såkalt hīnayāna, som bare forbigår denne sannheten i stillhet. Det sistnevnte er som å fortelle en blind person at han går langs en vei med torner på den ene siden og en ravine på den andre. For å motvirke denne faren, sier sūtraen også at «tomheten er form», at tomheten ikke er adskilt fra formen, og på denne måten veileder den blinde langs middelveien.

Verken Jñānamitra eller Praśāstrasena forklarer selve mantraet. Praśāstrasena gjengir mantraet uten en forklaring. Jñānamitra nevner det ikke en gang. Mantraer blir svært sjelden forklart. Fordi klassisk sanskrit regnes som det perfekte språk, er mantraer toner eller lyder som har en virkning, uten nødvendigvis å ha en grammatisk betydning. Både tibetanske, kinesiske og japanske oversettere kunne derfor oversette sūtraen, men lot selve mantraet være uoversatt.

Mahājana
Kommentaren til Mahājana er den eneste som tilskrives han i den tibetanske kanon. Han opplistes også som oversetteren av ni arbeider, noe som antyder at han trolig ankom Tibet i slutten av det 11. eller begynnelsen av det 12. århundre. 

Hans kommentar reflekterer på det bestemte standpunktene til yogācāra, fra dens begynnelse med en paean til Asaṅga (315–390) – han siterer en lang profeti om Asaṅga fra Mañjuśrimūlatantra – frem til dens forklaring av «form er tomhet» i form av læren om «de tre naturer» (trisvabhāva). Han forklarer strukturen til bodhisattvaveien ut fra sūtraen (liksom Kamalaśīla), men i motsetning til Kamalaśīla gjør han det på en inngående måte med flere detaljer. Deriblant finner han de 16 overbærenheter (kşānti) og kunnskaper (jñāna) på veien i ordene «tomme, uten karakteristikker, ufødte, uopphørlige, uten rustflekker, uten fraværet av rustflekker, uten mangler, og ikke fullstendige». Han finner også progresjonen langs de fem veier i de fem ordene i mantraet (minus svāhā).

Vajrapāṇi

Vajrapāṇi ble født i 1019. Han var en tantrisk mester innenfor tradisjonen mahāmudrā, og var en elev av Maitrīpa som virket i overføringen av de tantriske sangene til Saraha i Tibet. De blå annaler beretter om syv av hans mirakler, deriblant å produsere frukt fra møkk av et rød ku. Han var involvert i oversettelsen av 29 verker til tibetansk. Blant de syv verker som han selv skrev er kommentaren til hjertesūtraen ikke eksplisitt tantrisk, noe som tyder på at han betraktet det som et tantrisk verk.

Kommentaren til Vajrapāṇi står i skarp kontrast til skolastikken hos Mahājana. Kommentaren synes å ha blitt muntlig overlevert under omstendigheter av serendipitet. Kolofonen forteller:

Det er en spontanitet i Vajrapāṇi's kommentar. Det er den frieste og minst metodiske av alle åtte kommentarene. Han går «med harelabb» over flere nøkkelpassasjer i sūtraen (deriblant «form er tomhet. tomhet er form») nesten uten noen kommentar, men utdyper i lengden andre passasjer. Hans kommentar er fylt med et figurativt og metaforisk språk og fraser som viser kjennskap til Saraha og tradisjonen mahāmudrā. Han fokuserer spesielt på tilstanden av «ikke-meditasjon» eller «ikke-hukommelse» (asmŗti, dran pa med pa).

Plasseringen i Tengyur
Nedenfor vises plasseringen av kommentarene i Degé Tengyur. Seks av de indiske kommentarene finnes i seksjonen shes phyin/ (ཤེས་ཕྱིན།).

Den syvende kommentaren, av kineseren Śrīsiṃa, finnes i seksjonen «diverse arbeider» eller Viśvavidyā (བསྟན་བཅོས་སྣ་ཚོགས། · bstan bcos sna tshogs/), som er en underseksjon av seksjonen «tradisjonelle vitenskaper og kunster» (Toh. 4269-4464). Teksten befinner seg igjen i underseksjonen «avhandlinger av tidlige tibetanske mestere» (Toh 4346-4376, བོད་ཀྱི་མཁས་པ་རྣམས་ཀྱིས་མཛས་པའི་བསྟན་བཅོས། · bod kyi mkhas pa rnams kyis mdzas pa'i bstan bcos/):

Den åttende kommentaren, av Kamalaśīla, finnes ikke i Degé Tengyur. Den finnes bare i Peking Kangyur (Q. 5221) og Narthang Kangyur (N. 3994).

Alle åtte kommentarene er oversatt til engelsk av Donald Lopez.

Tibetanske kommentarer av gelugpa
To tibetanske kommentarer ble skrevet på 1800-tallet av Lamaer tilhørende den tibetanske buddhistiske skolen gelugpa:

 Gungtang Rinpoche (1762–1823), også kalt Gungtang Tenpé Drönmé (གུང་ཐང་བསྟན་པའི་སྒྲོན་མེ་, gung thang bstan pa'i sgron me), ble født i Dzogé in Amdo. Han var en gelugpa-lama som først virket ved klosteret Labrang Tashikhyil i Amdo. I 1778 begynte han studier ved  Drepungklosteret i Lhasa, før han i returnerte til Tashikhyil i 1791 og ble abbed. Han skrev en kommentar til teksten med tittelen «En Illuminasjon av den skjulte mening» (shes rab snying po’i snags kyi rnam bshad dbas don gsal ba).
 Alagsha Lharampa Ngawang Tendar (1759–1831) skrev en kommentar med tittelen «Juvelens Lys som opplyser meningen: En kommentar til visdommens hjerte» (ཤེས་རབ་སྙིང་པོའི་འགྲེལ་པ་དོན་གསལ་ནོར་བུའི་འོད།, shes rab snying po’i grel pa don gsal nor bu’i od). Han var en gelugpa Lama i den tibetanske regionen Amdo og for de mongolske oiratene (dzungarene) i områdene omkring. Han var født i Duōmài (多麦) i distriktet Alxa () i Indre Mongolia. En elektronisk reproduksjon i form av scanning, ble publisert av Buddhist Digital Resource Center i 2018.

Kinesiske oversettelser
Den «store» hjertesūtra ble oversatt 5 ganger til kinesisk:

 Under dynastiet Táng (唐, 618–907) ble en oversettelse foretatt av en Inder kalt Fă Yuè Zhòng (法月重) i Kina. Det er den eneste bevarte tekst som han oversatte. Tittelen er «Den hellige teksten Prajñāpāramitā Hjerte-Sūtra med universell tilgjengelig visdom» (Pŭbiàn zhì zàng bānruò bōluómìduō xín Jīng, 普遍智藏般若波羅蜜多心經)

 Av Prajña (kinesisk: 般若 Bānruò) og hans assistent Lì Yán (利言) mellom 796 og 798 e.Kr., basert på en sanskrit-original fra Bengal. Den har samme tittel som oversettelsen til Xuán Zăng. Lì Yán deltok også sammen med Prajña i oversettelsen av Avataṃsaka sūtraen.

 Av Zhì Huì Lún (智慧輪) under dynastiet Tang (唐, 618-907). Den har samme tittel som oversettelsen til Xuán Zăng.

 Av Fă Chéng (法成) under dynastiet Tang (唐, 618-907). Den har samme tittel som oversettelsen til Xuán Zăng.

 Av Dānāpala 985 e.Kr. under tittelen «Buddhas hellige lære, mor til Buddha, Prajñāpāramitā Sūtra» – Fóshuō Shèng fómŭ Bānruò bōluómìduō Jīng (佛説聖佛母般若波羅蜜多經).

Dānāpalas oversettelse består egentlig av tre mindre Prajñāpāramitā-tekster: Hjertesūtraen, Prajñāpāramitā med noen få ord [T.257 852-854] og «Prajñāpāramitā i en enkelt stavelse» (Ekāśarimata nāma Sarva Tathāgathā Prajñāpāramitā) [T.257 852].

Japanske versjoner
Hjertesūtra’en kom tidlig til Japan fra Kina. To japanske versjoner mangler ethvert sidestykke i noen bevart kinesisk oversettelse.

«Den hvite veiens tempelversjon», messet av de troende i Jōdo Shinshū (淨土眞宗) «Det Sanne Rene Land», er oppkalt etter den «hvite veien mellom to elver». Shàn Dăo (善導, 613-681, Japansk: Zendo), Kinas 4. patriark av Det Rene Lands skole, ble berømt for sin lignelse om de to dødelige elvene og den trange, hvite veien til det Rene Land.
 Maka Hannya Haramitta Shingyo, messet daglig i klostre av Sōtō-grenen av Zen, er en annen variant.

Kinesiske eksegeser

Dynastiet Táng

Fra Táng-dynastiet er det også bevart 2 andre kommentarer, skrevet av innflytelsesrike skikkelser innenfor kinesisk mahāyāna-buddhisme:

 Făyì Shū (法義疏) og Jièxī Shuō (仲希說) skrev Bānruò xín Jīng luè shū xiăn zhèng Jì (般若心經略疏顯正記)

 Huìzhōng Zhuó (慧忠著) og Dào Kăi Huái Zhēn Shù (道楷懷琛述) skrev Bānruò xín Jīng sān zhù (般若心經三注)

Dynastiet Zhōng Tiān Zhú (中天竺) – «Den Himmelske Sol» 
En kommentar er bevart fra denne perioden:

 Tí Pó (提婆): Bānruò xín Jīng Zhù (般若心經註)

Ukjent periode
 Ukjent forfatter: Bānruò xín Jīng Zhù Jiĕ (般若心經註解) i to bokruller.

Dynastiet Sòng (宋, 960–1280)
Fra denne perioden er det bevart 6 eksegeser:

 Shí Huì (師會): Bānruò xín Jīng luè shū lián zhū Jì (般若心經略疏連珠記), en kommentar til Xuán Zăngs oversettelse.

 To kommentarer av Shŏu Qiān (守千): Bānruò xín Jīng Yōu zàn tiān găi kē (般若心經幽贊添改科) og Bānruò xín Jīng Yōu zàn kō tóng jì (般若心經幽贊崆峒記).

 To kommentarer av Zhì Yuán (智圓): Bānruò xín Jīng Shū (般若心經疏) og Bānruò xín Jīng Shū Yí Móu Chāo (般若心經疏詒謀鈔)

 Dào Lóng (道隆) skrev Bānruò xín Jīng Zhù (般若心經注)

Dynastiet Míng (明, 1368–1644)
Fra Míng-dynastiet er det bevart 27 eksegeser til hjertesūtraen:

 Kommentar av Zōng Lè (宗樂) og Rú Qĭ (如起): Bānruò bōluómìduō xín Jīng Zhù Jiĕ (般若波羅蜜多心經註解)
 Qián Qiān Yì (錢謙益): Bānruò xín Jīng luè shū xiăo chāo (般若心經略疏小鈔)
 Sòng Lián Wén (宋濂文): Bānruò xín Jīng Jiĕ Yì Jié Yào (般若心經解義節要).
 Fire kommentarer av Zhēn Kĕ (真可): Bānruò xín Jīng Zhù Jiě (般若心經注解), Bānruò xín Jīng Zhí Tán (般若心經直談), Bānruò xín Jīng Yào Lùn (般若心經要論) og Bānruò xín Jīng Shuō (般若心經說).
 To kommentarer av Guān Guāng (觀光): Bānruò xín Jīng Shì Yì (般若心經釋義) og Bānruò xín Jīng Shì Yì (般若心經釋疑)
 Dé Qīng (德清): Bānruò xín Jīng Zhí Shuō (般若心經直說).
 Lĭ Zhì (李贄): Bānruò xín Jīng Tí Gāng (般若心經提綱).
 To kommentarer av Lín Zhào Ēn (林兆恩): Bānruò xín Jīng Shì Luè (般若心經釋略) og Bānruò xín Jīng Gài Lùn (般若心經概論).
 Hóng Ēn (洪恩): Bānruò xín Jīng Shuō (般若心經說).
 Zhū Wàn Lĭ (諸萬里): Bānruò xín Jīng Zhù Jiě (般若心經註解).
 Tōng Róng (通容): Bānruò xín Jīng Zhuó Lún Jiĕ (般若心經斲輪解).
 Dà Wén (大文): Bānruò xín Jīng Zhèng Yăn (般若心經正眼).
 Hóng Lì (弘麗): Bānruò xín Jīng Kāi Dù (般若心經開度).
 Zhèng Xiāng (正相): Bānruò xín Jīng Fā Yĭn (般若心經發隱)
 Dà Huì (大慧): Bānruò xín Jīng Jì Jué (般若心經際決)
 To kommentarer av Hóng Zàn (弘贊): Bānruò xín Jīng Tiān Zú (般若心經添足) og Bānruò xín Jīng Guàn Yì (般若心經貫義).
 Zhì Xù (智旭): Bānruò xín Jīng Shì Yào (般若心經釋要)
 Guān Héng (觀衡): Bānruò xín Jīng Xiăo Tán (般若心經小談)
 Yì Zhèng (益證): Bānruò xín Jīng Yī Guàn Shū (般若心經一貫疏)
 Yuán Xián (元賢): Bānruò xín Jīng Zhĭ Zhăng (般若心經指掌)
 Hé Dào Quán (何道全): Bānruò xín Jīng Zhù Jiĕ [Shì Chēng wú qòu zi zhù jiĕ xín Jīng] (般若心經註解 [世稱無垢子註解心經])

Dynastiet Qīng (清, 1644–1911)
Fra dynastiet Qīng har vi fått overlevert 16 kommentarer til hjertesūtraen:

 Wáng Qĭ Lóng (王起隆): Bānruò xín Jīng Dà Yì Fù Zuō Gài (般若心經大意 附撮概)
 Xú Chāng Zhì (徐昌治): Bānruò xín Jīng Jiĕ (般若心經解)
 Dào Pèi (道霈): Bānruò xín Jīng Qĭng Yì Shuō (般若心經請益說)
 Jiè Zhī Píng (仲之屏): Bānruò xín Jīng Zhù Shù (般若心經註疏)
 Hán Shì (函是): Bānruò xín Jīng Lùn (般若心經論)
 Sūn Niàn Qú (孫念劬): Bānruò xín Jīng Huì Zuăn (般若心經彙纂)
 Dà Diān Zŭ Shí (大顛祖師): Bānruò xín Jīng Zhù Jiě (般若心經註解)
 Fú Yòu Dĭ Jūn (孚佑帝君): Bānruò xín Jīng Zhù Jiě Fù Lŭ Zŭ Shī Jiàng Sān Shí Èr Zì Jié (般若心經註解 附呂祖師降三十二次偈)
 To kommentarer av Xù Fă (續法): Bānruò xín Jīng Shì Guăn Jiě (般若心經事觀解) og Bānruò xín Jīng Lĭ Xìng Jiě (般若心經理性解)
 To kommentarer av Xíng Mĭn (行敏): Bānruò xín Jīng Rúshì Jīng Yì (般若心經如是經義) og Bānruò xín Jīng Zhù Jiăng (般若心經註講)
 Wáng Zé Shēng (王澤泩): Bānruò xín Jīng Jù Jiě Yì Zhí (般若心經句解易知)
 Xú Huái Tíng (徐槐廷): Bānruò xín Jīng Jiě Yì (般若心經解義)
 Jìng Zhĭ (敬止): Bānruò xín Jīng Zhù Jiě (般若心經註解)
 Xiè Chéng Mó (謝承謨): Bānruò xín Jīng Yì Jiě (般若心經易解)

Referanser

Se også
 Prajñāpāramitā
 Paramita

Kilder
 Edward Conze: Buddhist Wisdom. Containing The Diamond Sutra and The Heart Sutra, George Allen and Unwin Ltd., 1958, Random House, Inc., 2001, ISBN 0-375-72600-4
 Edward Conze: The Large Sutra on Perfect Wisdom with the divisions of the Abhisamayālañkāra, University of California Press, 1975, ISBN 0-520-05321-4

Norske utgaver 
 Hjertesutraen står i antologien Lotussutraen, og andre skrifter fra mahayanabuddhismen. Utvalg og innledende essay av Jens Braarvig; oversatt av Kåre A. Lie og Tone Lie Bøttinger. XXXII, 348 sider. Bokklubben, 2003. (Verdens Hellige Skrifter; 18) ISBN 82-525-5330-3

Bokserien Verdens hellige skrifter
Prajñāpāramitā
Kangyur
Sutraer