Kristiansands historie

Kristiansand ble grunnlagt i 1641, men har langt eldre bosetning og var viktig krongods og kirkested allerede i middelalderen. I dag er Kristiansand administrasjonssentrum for Agder fylke og hovedstad i landsdelen Sørlandet.

Førhistorisk tid
Funnet i 1996 av Søgne-kvinnen fra ca. 6500 f.Kr i nabokommunen Søgne, vitner om svært tidlig tilhold i skjærgården.<ref>««Fruen fra havet» - et banebrytende funn for norsk arkeologi», arkivert hos Wayback Machine</ref> Stedet Grauthelleren (Grathelleren) på Fidje er en antatt steinalderboplass - en heller som folk bodde under.

På Augland ble det i 1974 og 1975 avdekket åtte langhus, et rundt hus og et stort grophus, dvs. spor etter en hel landsby skjult under dyrket mark. Runde hus fra eldre jernalder er ellers ikke funnet i Norge. Heller ikke finnes det noen parallell til grophuset med mange oppbygde ildsteder, rolig et tørkehus for leirkar. Fire basseng med råleire og 14 keramikk-ovner tyder på en nærmest industriell fremstilling av leirkar, ikke minst etter funn av rundt 55.000 potteskår. På Eg ble det på 1970-tallet funnet slagg-groper fra sjaktovner til utvinning av jern i yngre jernalder. Jernfremstillingen på Eg foregikk etter kontinental metode, slik det ble gjort i Tyskland og Jylland. I århundrene f.Kr. var det bosetning på flaten ved Prestebekken på Kongsgård. Denne bosetningen kan ha flyttet seg til Oddernes etter hvert, for der er det påvist et tunanlegg ved Oddernes kirke hvor folk har bodd tett. Det kompakte gravfeltet kjent som Kjempegravene på Oddernes, ett av Sørlandets største gravfelter fra førkristen tid, må ha tilhørt en tettbygd landsby. 

Spor etter denne ble første gang funnet i 1907, da kirkegårdsgraveren Petter Foss støtte på seks kokegroper nesten to meter under torven, like sør for stedet der runesteinen stod frem til 1990. Gropene var en meter i tverrmål, steinsatte og fulle av trekull som Foss fylte i en sekk og tok med hjem. Ved kirkegårdsutvidelsen først på 1960-tallet ble 25 groper undersøkt. Da det kom opp nytt menighetshus i 1971/72, ble det funnet rundt 250 groper til. Kokegropene som ble funnet da Gimle videregående skole ble bygd i samme perioden, ble ikke undersøkt. Først ble gropene tolket som graver, men ingen av dem inneholdt rester av mennesker. Her foregikk det matlaging, tørking og røyking av kjøtt, samt garving av skinn. En slik ansamling av kokegroper knyttes til bloting i hedensk tid, der folk samlet seg til et sakralt måltid på en kultplass der det i mange tilfelle senere ble reist en kirke, for «da kunne man på snar tid til hope samle 100 eller 120 karle fra samme kjøpstad» - men ingenting kom ut av dette. Viktigste havn på Agdesiden var Flekkerøy, og i 1556 beordret kongen den befestet til bekjempelse av sjørøverne i området. På Flekkerøy samlet den dansk-norske flåten seg for å bekjempe sjørøverne, og i 1559 fikk anlegget der navnet Flekkerhus. Agdesiden ble kalt Flekkerhus len. 

Mandal var fortsatt handelssentrum, men havnene i den senere Kristiansandsfjorden tok seg opp og ble ledende tidlig på 1600-tallet.

En annen forløper til Kristiansands grunnleggelse var utviklingen i sundet mellom Møvig, Kroodden og Flekkerøy som var den viktigste havnen langs Skagerrakkysten allerede fra 1500-tallet og fikk sine første befestninger med fort i 1556 under Christian III. Lensherre Palle Rosenkrantz fikk i 1635 ordre fra kongen om å flytte fra Nedenes kongsgård og i stedet få reist en kongsgård ved Flekkerøy. I skipningssesongen skulle lensherren bo på den befestede øya Slottsholmen midt mellom Flekkerøy og Møvik, en holme som fra 1635 bar navnet Christiansø. Sommerresidensen stod først ferdig i 1642. En viktig oppgave var skatteoppkreving og kamp mot sjørøveri og ulovlig handel.

Før anleggelsen av Kiel-kanalen mellom Nordsjøen og Østersjøen hadde Kristiansand avgjørende strategisk betydning, fordi flåtebasen her kontrollerte innseilingen til de danske streder og Østersjøen. Av denne grunn har Kristiansand vært en viktig militærby i mer enn 400 år. Det økonomiske tyngdepunktet i Mandal og Nedenes len synes også å ha forflyttet seg på den tiden – fra Nedenes og vestover til Kristiansandsfjorden.

Christian IVs planer
Kongsgården ble flyttet fra Nedenes til Lund etter at kong Christian IV hadde vært på befaring i området for andre gang i 1635 – første besøket var trolig i 1630. Ved besøket i 1635 forærte kongen 100 riksdaler til forlengelse av kirken på Oddernes. Det Lund derimot ikke kunne by på var ubebygd grunn med nok plass til et helt nytt bysentrum. Det fant kongen på vestsiden av Torridalselva. Grunnen her tilhørte dels Grim gård som var krongods, og dels Eg gård. 

På den flate skogsletten på 576 dekar kunne kongens visjon om en by med en tidsriktig kvadratur etter datidens renessanseidealer bli virkelighet. Kongen ga oppdraget med å utarbeide en byplan til den danske ingeniøren Hans Jacobsen Schiørt, og hans plan er i hovedsak fulgt frem til i dag.

Kristiansand var ikke noen sterk NS-by, slik deler av Indre Agder var. Det var 505 NS-medlemmer i byen under krigen, og 511 innbyggere ble arrestert i 1945 og etterforsket for landssvik, men ytterst få ble dømt. De beryktede torturistene og norske og tyske Gestapo-håndlangere på «Arkivet» ble stilt for retten, og forsvart av blant andre advokaten og den senere justisministeren Jens Haugland. En nordmann (Ole Wehus) og tre tyskere ble dømt til døden, men bare Wehus ble henrettet. Hardest gikk krigen ut over handelsflåten, og 13 av byens skip og 33 lokale sjøfolk gikk tapt i krigsforlis.

Etterkrigstiden
Under gjenreisingen etter krigen ble bydelen Lund bygget videre ut, blant annet med helt enestående murblokker og trehus på Lund i Bauhaus-stil, tegnet av Thilo Schoder. Kommunen bevilget store summer til boligbyggingen, som allerede i 1946 ble kommunebudsjettets største utgiftspost. Likevel forble bolignøden stor i lang tid. Byen vokste fort, i årene 1930–1950 vokste ingen norsk kommune raskere enn Kristiansand.

På 1960- og 70-tallet ble Vågsbygd i vest bygd ut til å huse en bydel med 20 000 innbyggere. Drabantbyene  ble bygd ut med høyblokker allerede på 1950-tallet (Tinnheia) og 1960-tallet (Slettheia). Den raske veksten skapte en ny type urbanisering og nye sosiale utfordringer. Opprettelsen av Agder Distriktshøyskole med sterkt undervisningsfokus i 1969, styrket ungdommens utdanningsmuligheter i egen by.

Kommunesammenslåingen i 1965 styrket de borgerlige partienes dominans i kommunepolitikken. Helt fram til 1970-tallet hadde Kristiansand Venstre-ordfører fram til 1975, og Fædrelandsvennen var Venstre-avis fram til partisplittelsen i 1972. I ettertid har Høyre, med støtte fra Kristelig Folkeparti, overtatt den posisjonen Venstre tidligere hadde som byens ledende parti. Høyre-ordførere styrte uavbrutt fra 1978 til 2003. En viktig stridssak var utbyggingen av nytt sentralsykehus på Eg, motstanderne samlet 9 000 underskrifter i 1977 og mobiliserte effektivt politisk flertall mot utbygging i flere år inntil endelig utbygging var fullført i 1989.

På 1980-tallet lå byens industri og næringsliv nede. Kristiansands mekaniske verksted og Fiskaa Verk permitterte mange, og Falconbridges tidligere arbeidsstokk på over 2 000 mann var redusert til omkring 800. Det var nå bare 2 rederier igjen i byen. Men fra andre halvdel av 1990-tallet skjøt nytt næringsliv fart, og ingeniørmiljøet med tidligere tilknytning til skipsbygging og skipsfart utviklet ledende bedrifter for skips- og offshoreutstyr, sikkerhetsteknologi og brønnboring. Rasmussengruppen, som startet tradisjonelt tank- og bulkrederi i 1936, gikk tidlig inn i bøyelast-, supply- og offshorerederi rettet mot oljevirksomheten i Nordsjøen. Gründeren Bjarne Skeie skapte fra omkring 1977 flere bedrifter med mer enn tusen ansatte i byen, med basis i Hydralift som leverte utstyr til Nordsjøen. Selskapet driver både rigg- og borevirksomhet, og i 2008 ble Skeiegruppen også etablert som operatør på norsk sokkel. Utenlandske offshorebedrifter har etablert avansert industri på Kongshavn ved Søm, og ved Andøya i Vågsbygd.

Ellers er handels- og tjenestesektorene uvanlig store. Kristiansand er også et av landets fremste lokasjoner for telefonsalg og callsentre, med mer enn 1 000 ansatte i denne næringen. Teleselskapet Ventelo har delvis sitt opphav i byen.

Referanser

Litteratur
Sverre Steen, Kristiansands historie 1641–1814, Oslo 1941 (Kristiansand 1982). ISBN 82-995157-1-8.
Sverre Steen, Kristiansands historie 1814–1914, Oslo 1941 (Kristiansand 1979, andre opplag). 
Pål Thonstad Sandvig, Kristiansands historie 1945–1999, Kristiansand 1999. ISBN 82-995157-2-6. 
Joh. N. Tønnessen, Kristiansands historie 1914–1945, Kristiansand 1974. ISBN 82-995157-1-8.
Yngvar Ustvedt, Henrik Wergeland – en biografi, Gyldendal, Oslo 1994. ISBN 82-05-21975-3.
Vest-Agder fylkesmuseum, Sjøfartsbyen Kristiansand'', hefte, Kristiansand 2000. ISBN 82-91178-08-9.

Eksterne lenker 
 krs27.no: Lokalhistorie, Podkasting fra Kristiansands historie
 tvagder.no: Kristiansand i krig og fred  fra Kristiasand kommunale kinematografer