Salvieslekta

se tekst

Salvieslekta (Salvia) er ei slekt i leppeblomstfamilien. Slekta omfatter mer enn 900 arter og er den største i familien.

Beskrivelse 
Disse plantene er urter, halvbusker eller busker. Bladene er enkle eller fjærflikede. Blomstene har støtteblad og sitter i klaser, topper eller aks, eller mer sjeldent enkeltvis. Begeret er rør- eller klokkeformet med to lepper. Krona har også to lepper. Den øvre minner om ei hette, og den nedre har tre fliker. Det er som regel to pollenbærere. Griffelen er todelt.

Utbredelse 
Salvieslekta har en nesten kosmopolitisk utbredelse, men den mangler i områder med tropisk regnskog og langt nord og sør. Omfattende radiasjoner har skjedd i tre områder: Mellom- og Sør-Amerika (500 arter), Sentral-Asia og middelhavsområdet (250 arter) og Øst-Asia (90 arter). Det er likevel ingen arter som forekommer naturlig i Norge eller andre steder i Nord-Europa.

Pollinering og systematikk 

Tradisjonelt har alle arter i stammen Mentheae med bare to pollenbærere blitt plassert i salvieslekta, mens artene i de andre slektene som regel har fire. Reduksjonen henger sammen med den spesielle pollineringsmekanismen. Pollenbærerne har to greiner. Den øverste har to pollensekker og sitter som regel under den øvre leppa. Den nedre greina er ofte steril og sperrer adgangen til nektaren.

Pollineringen utføres av insekter eller fugler. Når en pollinator skyver unna den nedre greina for å komme til nektaren, senkes den øvre greina, og pollensekkene festes på pollinatoren. Hos eldre blomster er ofte arret i samme posisjon som pollensekkene var, og pollenet blir dermed overført. Mekanismen gjør at ulike bestander raskt kan bli reproduktivt adskilt og kan være en årsak til det høye artsmangfoldet.

Fylogenetiske studier basert på molekylærgenetikk viser at Salvia i tradisjonell oppfatning er en parafyletisk gruppe, noe som ikke ønskes i moderne systematikk. Pollineringsmekanismen har utviklet seg minst to ganger. For å unngå å splitte Salvia er derfor fem mindre slekter blitt inkludert. Det gjelder Dorystaechas, Meriandra, Perovskia, Rosmarinus og Zhumeria. Krydderplanten rosmarin regnes derfor nå til salvieslekta.

Nytte 
Kryddersalvie (Salvia officinalis) fra Sør-Europa har en lang tradisjon som krydder- og medisinplante. Chiasalvie (Salvia hispanica) fra Mellom-Amerika dyrkes for de spiselige frøene. Profetsalvie (Salvia divinorum) fra Mexico blir brukt som rusmiddel. Mange av artene dyrkes i hager som stauder eller ettårige sommerblomster.

Noen arter 

Blant artene kan nevnes:
 Salvia aethiopis – Sør-Europa, Vest- og Sentral-Asia; innført til USA
 Salvia canariensis – Kanariøyene
 Salvia candelabrum – Sør-Spania
 skarlagensalvie (Salvia coccinea) – sørvestlige USA til nordlige Argentina
 honningsalvie (Salvia × digenea [Salvia × superba]) – menneskeskapt hybrid mellom S. amplexicaulis og steppesalvie
 profetsalvie (Salvia divinorum) – Oaxaca i Mexico
 ananassalvie (Salvia elegans) – Mexico
 ullsalvie (Salvia farinacea) – sørlige USA, nordøstlige Mexico
 Salvia fruticosa – det sentrale og østlige middelhavsområdet; innført til Kanariøyene og det vestlige middelhavsområdet
 Salvia glutinosa – Europa, Vest-Asia
 chiasalvie (Salvia hispanica) – Mexico, Guatemala
 steppesalvie (Salvia nemorosa) – Europa til Vest-Sibir og Afghanistan 
 kryddersalvie (Salvia officinalis) – Europa
 blåsalvie (Salvia patens) – Mexico, Guatemala
 engsalvie (Salvia pratensis) – Europa
 Salvia reflexa – USA, Mexico
 rosmarin (Salvia rosmarinus [Rosmarinus officinalis]) – middelhavsområdet
 rusalvie (Salvia scabra) – Sør-Afrika
 muskatsalvie (Salvia sclarea) – middelhavsområdet til Sentral-Asia og vestlige Himalaya
 praktsalvie (Salvia splendens) – Rio de Janeiro i Brasil
 hybridsalvie (Salvia × sylvestris) – Europa, naturlig hybrid mellom steppesalvie og engsalvie
 Salvia verbenaca – Makaronesia, middelhavsområdet, Europa, Vest-Asia, Eritrea; innført mange andre steder
 kranssalvie (Salvia verticillata) – Europa til Sentral-Asia og Iran
 spraglesalvie (Salvia viridis) – middelhavsområdet til Turkmenistan
 Salvia yangii [Perovskia atriplicifolia] – Afghanistan, Pakistan, Tibet, vestlige Himalaya, Xinjiang

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné