Salme 88

Salme 88 er en salme i Salmenes bok i Bibelen. Det regnes å være en individuell klagesalme, men den skiller seg ut fra de andre på ett punkt. Det finnes ikke noe vendepunkt i slutten av teksten fra klage til lovsang som i alle de andre salmene i denne sjangeren. Salmen fremstiller salmistens situasjon som fullstendig håpløs, uten lyspunkt verken i fortid eller fremtid. Salmen virker følgelig i tone og innhold mer som en gjennomgripende klage over hele livssituasjonen enn som en bønn om hjelp. Salmen regnes som en av de dystreste tekster i Salmenes bok, og i Bibelen generelt.

Teksten

Kommentarer til den hebraiske teksten 
Teksten i Salme 88 er gjennomgående enkel og forståelig. Den synes å være overlevert i en relativt god forfatning.
I vers 2a foreslår det tekstkritiske apparatet at man skal forandre større deler av teksten fra:  «min frelses gud, jeg roper om dagen» til  «min gud, jeg roper». Lindström (s. 199) støtter denne endringen, men det er en ren konjektur uten manuskripter å bygge på. Det påfølgende ordet  skal følgelig også gjøres om til  for å gjenskape en parallellisme som var tapt ved dittografi.
I vers 8b står det  «du ydmyker». Men i Septuaginta står det . Noe som får det tekstkritiske apparatet til å foreslå at man skal forestille seg en eldre form  som følgelig skal bety: «du har slått». Nyansene er her nokså små.
I vers 17b står et  som formodentligvis er uforståelig. En del manuskripter foreslår imidlertid å skrive  som skal være bedre, og betyr «de ødelegger meg».

Den irrasjonelle tyranniske gud 
I Salme 88 presenterer salmisten seg som et offer for Jahves irrasjonelle og tilfeldige vrede. Salmisten beskylder guden, ikke bare for å ødelegge sitt salmistens eget liv, men også for å ødelegge for sin egen sak. Dersom guden dreper salmisten i sitt sinne (vers 8, 17-18), blir det ikke flere lovsanger (vers 11-13). Det har vært vanlig å hevde i forskningen at Salme 88 er en av de tekstene hvor gud straffer syndere. Men det finnes ingen tegn i salmen på noen skyld. I teksten fremstår guden som en hersker som lar sin vrede ramme vilkårlig, og salmisten er et uskyldig offer i dette.

Salmisten som sosialt avsondret 
De fleste individuelle klagesalmer handler om å appellere til guddommen som skal gripe inn og endre vilkårene. Elementer av dette finner man også i Salme 88. I vers 3 finnes det en jussiv (uttrykk for ønske) «La min bønn komme fram for deg, vend øret til mitt klagerop!» Men det synes helst å handle om å bli hørt, noen helbredelse fra sykdom eller noen annen form for rehabilitering bes det ikke eksplisitt om. Verbet som brukes til å beskrive bønnen er sa`aq «skrike» () i vers 2, hvor det ikke i særlig grad er bønnesituasjonen som vektlegges, men selve det ekspressive i skriket. Likeledes i vers 11-13 hvor guden beskyldes for å handle mot sine egne interesser, er det heller ikke noen eksplisitt bønn om endring. Det sentrale for salmisten er å komme til orde, og å få uttrykt sin protest.

Man kan sammenligne med de appellene som gjøres overfor jordiske konger i Det gamle testamente. Her har vi mange eksempler på hvor personer går frem for kongen for å få vedkommende til å gripe inn i deres liv (1 Kongebok 3:17-22, eller 2 Kongebok 6:26-29). Det finnes også en del eksempler på personer som fremmer klage mot kongene (2 Samuelsbok 12:1-7; 14:3-18 og Jeremia 22:1-17). Men i alle disse eksemplene forsøker de personene det dreier seg om å endre sine sosiale vilkår ved å henvende seg til sin overordnede. I Salme 88 synes dette å falle i bakgrunnen. Målet for salmisten synes å være å utøse sitt sinne. Følgelig kan han minne mer om Sjimis klage over kong David i 2 Samuelsbok 16:5-8:  Sjimi uttrykker denne klagen og forbannelsen over David, uten noen utsikt til å tjene noe på det. Samme slags inntrykk kan man få over Klagen i Salme 88 - den har ikke en sosial funksjon, men den er et innspill fra utsiden. I vers 9 står det: «Du har tatt mine kjenninger fra meg og gjort det slik at de avskyr meg», og i vers 19 har man: «Du har tatt venner og frender fra meg, og mine kjenninger holder du borte». I begge versene er guden skyldig i å ha isolert salmisten fra de andre.

Det har noen ganger blitt bermerket at det ikke finnes noen fiender i Salme 88, og det pleier å være typiske for individuelle klagesalmer. Det finnes heller ingen epitet (tilnavn til gudsnavnet som «min styrke», «min tilflukt», «min klippe» - «min frelse» i vers 2 er ett unntak og skal muligens leses som  «mitt skrik» - se kommentar.) som også pleier å være vanlig. Det underbygger ytterligere forskjellen i rollene i denne teksten sammenlignet med andre individuelle klagesalmer. Gud har rollen som den skyldige, som fienden og den anklagede.

Døden som den endelige slutt 
Passasjen vers 11-13 gir en samling retoriske spørsmål som blir lagt frem for å underbygge at guden handler irrasjonelt og mot sine egne interesser - ved å drepe salmisten i sin vrede (vers 8). I alt gis det seks retoriske spørsmål hvor alle omhandler det samme, nemlig at de døde ikke gjør noe som kan glede guden. I bildet av dødsriket heter det at - guden ikke gjør under, de døde priser ikke gud, det fortelles ikke om gudens godhet, hans trofasthet, hans undre eller gudens rettferdighet. Døden er glemselens land. Alt, både salmistens og gudens virkeområde, virker å finnes i det dennesidige. Dette står i motsetning til teksten i Salme 73:24 Hvor det heter: «24 Du leder meg med ditt råd, og siden tar du meg opp i herlighet.» Det finnes få tekster i Det gamle testamente som diskuterer hva som skjer etter livet, Salme 73 og 88 er unntak, og de gir forskjellige svar.

Referanser 

Salmenes bok