Avataṃsakasūtraen

Avataṃsakasūtraen (sanskrit; devanāgarī: अवतम्सक सूत्र, tibetansk: སངས་རྒྱས་ཕལ་པོ་ཆེ་ཞེས-བྱ-བ་ཤིནཊུ-རྒྱས་པ་ཆེན་པོའི་མདོ, wylie: Sangs-rgyas phal-po-che zhes-bya-ba shin-tu-rgyas pa chen po’i mdo, mongolsk: Olangki burqan neretü masida delgeregsen yeke sudur, kinesisk: 大方廣佛華嚴經, pinyin: Dàfāngguăngfó huáyán jīng, koreansk: 대방광불화엄경, forkortet: 화엄경, hangul: Daebanggwang bulhwaeom gyeong, forkortet: Hwa-eom gyeong, japansk: けごんぎょう, rōmaji: Kegon kyō, vietnamesisk: Đại phương quảng phật hoa nghiêm kinh) er en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. Den er den nest største av mahāyānatekstene, og i størrelse er den bare overgått av den store prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers. Sūtraen har hatt enorm innflytelse på østasiatisk buddhisme.

Avataṃsaka er sanskrit og betyr «blomsterkrans». Teksten fremmer et holistisk verdensbilde: Alle ting og fenomener inneholder hverandre, gjennomtrenger hverandre og er innbyrdes avhengig av hverandre, liksom blomstene i en blomsterkrans. Intet element har en adskilt eller uavhengig eksistens utenfor helheten og hvert element inneholder en kopi av helheten. Hvert element reflekterer alle de andre liksom et nettverk av perler. Blant metaforene som brukes i teksten er Indras nett.

To av kapitlene utgjør omkring 1/3 av hele teksten og er bevart på sanskrit som egne tekster: Daśabhūmikasūtraen og Gaņdhavyūasūtraen. Den sistnevnte utgjør mer enn 1/4 av teksten. Lingvistiske bevis antyder en opprinnelse i Sør-India i det første århundre e.Kr., men der er også indre bevis som antyder en sentralasiatisk opprinnelse. Den tibetanske oversettelsen har 45 kapitler og er den mest komplette. Oversettelsen var basert på et manuskript på sanskrit fra Nepal i 39 000 vers, og ble foretatt mellom 878 e.Kr. og 901 e.Kr. i tempelkomplekset Samye i nærheten av Lhasa. Den omfatter fra 4 til 6 bind, i ulike utgaver av tekstsamlingen Kangyur i den tibetanske buddhistiske kanon.

To relativt komplette kinesiske oversettelser er basert på manuskripter fra oasebyen Khotan i det sentrale Asia. Den første ble foretatt i årene 418–421 e.Kr. og bestod av 34 kapitler og 60 bokruller. Den andre ble foretatt i år 699 e.Kr. på oppfordring av keiserinne Wǔ Zétiān (624–725) og omfattet 39 kapitler i 80 bokruller. En tredje større oversettelse fra årene 796–798 e.Kr. omfatter kapitlene 39 (40 bokruller) og 40 (en bokrull). Originalen var et manuskript på sanskrit fra Orissa, som stammet fra Latigiri i Bengal, og ble gitt i gave til keiser Dezong av Tang (742–805). I tillegg ble enkeltkapitler oversatt til kinesisk gang på gang fra 147 e.Kr. til 700-tallet e.Kr.

Under Suídynastiet oppstod de ti stadiers skole i Kina; dette var en Yogācāraskole som baserte sine læresetninger på Daśabhūmikasūtraen. Mot slutten av Suídynastiet og begynnelsen av Tángdynastiet oppstod Huāyán zōng eller Avatamsakaskolen. I likhet med skolen Tiāntái, som fokuserte på Lotussūtraen, var dette en synkronistisk skole innenfor tradisjonen Ekayāna: De ulike retningene eller «veier» i buddhismen betraktes som deler av «èn vei», som omfatter dem alle, og som selv er den ultimate veien. Skolen utpekte Avataṃsakasūtraen som Buddhas ultimate lære. I året 671 ankom den Korea under navnet Hwaeom jong, og i Japan ble den grunnlagt i 736 under navnet Kegon-shū. I klosterkomplekset Borobudur, Java, som ble bygd mellom 750 og 850, er det inngravert 460 relieffer fra Gaņdhavyū, som er den lengste delen av teksten.

En kommentar til Daśabhūmika sūtra, som er bevart på kinesisk, ble skrevet av den Sør-Indiske munken Nāgārjuna, grunnleggeren av Mādhyamaka. 
En annen prominent skikkelse innenfor mahāyāna-buddhismen, Vasubandhu, grunnleggeren av Yogācāra, skrev to kommentarer til Daśabhūmika sūtra.

Den eksegetiske tradisjonen i Sentral-Asia, Kina, Korea og Japan er enorm, og Avataṃsaka-litteraturen utgjør en egen avdeling med tekster innenfor mahāyāna-buddhismen, på samme måte som Prajñāpāramitā-litteraturen.

Indras nett
Avataṃsaka sūtra forkynner et holistisk verdensbilde, der alle ting og fenomener inneholder hverandre, gjennomtrenger hverandre og er innbyrdes avhengige av hverandre, liksom blomstene i en «blomsterkrans». Intet element har en adskilt eller uavhengig eksistens utenfor helheten. Og hvert element inneholder en kopi av helheten. Første kapittel av Śīkşānanda's oversettelse til kinesisk uttrykker denne holismen slik:

Det Ene er de Mange.
De Mange er det Ene.
I ordet skal meningen bli funnet.
I meningen skal ordet bli forstått.
Ikke-væren er Væren. Væren er Ikke-væren.
Formløshet er Form. Form er Formløshet.
Ikke-væren er Væren. Væren er Formløshet.
(Kapittel 1, 240)

Hvert element reflekterer alle de andre, liksom et nettverk av perler. Alle ting gjennomtrenger hverandre, og inneholder hverandre:

Alt er i En – En er i Alt.
Alle ting er nærværende i Enhet,
Enhet er nærværende i alle ting.

Min ego-het er nærværende i det absolutte,
Det absolutte er nærværende i min ego-het.

Alle vesener er nærværende i Buddha,
Buddha er nærværende i alle vesener.

Nirvāna er nærværende i samsara,
Samsara er nærværende i nirvāna.

Kosmos er nærværende i hver adskilte del,
Hver adskilte del er nærværende i kosmos.

Siste kapittel, med tittelen «å trenge inn i virkeligheten» (Gaņdhavyū), forteller om den unge pilegrimen Sudhana som i sin søken endelig ankommer palasset til Buddha Vairocana:

Tårnet er like bredt og rommelig som himmelen. Bakken er brolagt med edelstener av alle typer, og inne i tårnet finnes utallige slott, balkonger, trapper, rekkverk og ganger, som alle er laget av syv edle steinsorter ... Og inne i dette tårnet, som så uendelig rommelig og så utsøkt dekorert, finnes det mange hundre tusener av tårn, som hver enkelt er like vakkert utsmykket som hovedtårnet, og like rommelig som himmelen. Og alle disse tårnene som er så mange at deres antall ikke kan måles, står aldri i veien for hverandre. Hvert enkelt av dem bevarer sin fullkomne harmoni med alle de andre. Her er ingenting som hindrer at et tårn forener seg de andre, enkeltvis eller alle sammen. Her er en tilstand av fullkommen forening, og likevel fullkommen orden. Sudhana, den unge pilegrimen, ser seg selv i alle tårnene, såvel som i hvert enkelt tårn, som alle inneholdes i det ene tårnet og hvert tårn inneholder alle de andre.

Innholdet
Den tibetanske oversettelsen er den mest komplette, og inneholder 45 kapitler. I noen tilfeller blir slutten av kapittel 45 regnet som kapittel 46. I denne artikkelen ligger den tibetanske kapittelinndelingen til grunn med 46 kapitler. De to store kinesiske oversettelsene i 34 og 40 kapitler bruker to andre inndelinger, men for oversiktens skyld har vi brukt én enkelt ramme som referanse. De to tabellene lenger ned i artikkelen viser hvordan kapitlene i de ulike oversettelsene står i forhold til hverandre.

Første forsamling
Teksten er organisert i ni forsamlinger – ni ulike tilfeller hvor Buddha er omgitt av en forsamling av mennesker og mytiske vesener. Scenarioet i den første er stedet for Buddhas opplysning, utenfor Jetahulen. Den omfattes av de 11 første kapitlene.

Første kapittel er felles for alle tre oversettelsene, selv om titlene varierer noe. Det fortelles at Buddha var i en spesiell bevissthetstilstand under sin forkynnelse av teksten, en tilstand som kalles samādhi av oseanisk refleksjon. Samādhi er siste del av den edle åttedelte veien, og buddhister opererer med flere typer av denne tilstanden.

Kapittelet presenterer ti ulike forsamlinger rundt Buddha: 1) De innflytelsesrike, 2) de konstant lyttende, 3) dharma-beskyttere, 4) utsmykkere, 5) de som gir gaver, 6) de som frembringer læren, 7) de som har et stort potensial, 8) de som representerer dharma, 9) de som er sertifisert for dharma, og 10) de som avslører dharma. Det fortelles at Buddhas forkynnelse forårsaker seks ulike rystelser i naturen omkring. Tre av dem kategoriseres etter bevegelse som 1) rystende, 2) stigende, 3) plutselige og hurtige. Så følger tre jordskjelv som kategoriseres etter lyd: 1) eksploderende, 2) brølende, 3) knasende. De kan knyttes til de fem sanser og sinnet som den sjette, og tolkes som symbolske skjelv når portene som holder på uvitenheten brytes ned.

Så følger fire kapitler som mangler i oversettelsen på 34 kapitler, men som finnes i den med 39. Andre kapittel dveler ved utseendet til Buddha, som omtales som Tathāgatha. Det fortelles om lys mellom hans tenner som skinner i ti retninger, og et lys som kommer til syne mellom øyenbrynene. Dette angår trikāya-læren om de «tre kroppene» til Buddha som fremviser overmenneskelige egenskaper.

Tredje kapittel forteller om bodhisattva Samantabhadra som går inn i en form for samādhi som kalles «Vairocana's sambogakāya». Samtidig utgår lys fra Buddhas hårstrå. Vairocana er en av de fem dhyanibuddhaer og sambhogakāya er en av de tre kroppene.

Fjerde kapittel handler om skapelsen av verdener eller planeter, som er rene land og «oseaniske verdenssystemer»: 1) deres årsaker og betingelser for å oppstå og utvikles, 2) deres fundament, 3) deres form og utseende, 4) deres natur og substans, 5) deres utsmykning, 6) deres renhet, 7) tilsynekomsten av Buddhaer i hvert enkelt, 8) deres livsløp, 9) deres evolusjon, 10) deres porter til ikke-differensiering. Femte kapittel fortsetter den detaljerte beskrivelsen av disse verdener.

I den tibetanske utgaven følger fire kapitler som ikke finnes i de to kinesiske versjonene. Kapitlene 6–9 fortsetter med enda mer detaljerte beskrivelser av de rene, oseanlignende verdener.

Tiende kapittel handler om Vairocana. Det er andre kapittel i oversettelsen til Buddhabhadra og det sjette i oversettelsen til Śīkşānanda. Det handler om Buddha Vairocana, som har skapt sin egen himmelske verden.

Kapittel 11 handler om en bodhisattva som heter Avataṃsaka. Dette kapittelet finnes bare på tibetansk, og er ikke bevart i de to kinesiske oversettelsene.

Andre forsamling
Scenarioene under den andre forsamlingen finner sted ved det universelle lyspallasset. De beskrives i kapitlene 12–17, som er 3–8 hos Buddhabhadra og 7–12 hos Śīkşānanda.

Tolvte kapittel handler om navnene til Buddha. Mañjuśrī bodhisattva mahāsattva ankommer forsamlingen. Ti ulike navn blir oppgitt: 1) Tathāgata, 2) en som er verdig gaver, 3) en som har egnet og universell kunnskap, 4) en med fullkommen klarhet og levevis, 5) Sugato, 6) den uovervunnede ridder med innsikt i verdenene, 7) en helt som overvinner og temmer, 8) lærer til guder og mennesker, 9) Buddha, 10) den verdensærede Ene. Det fortelles at tre Buddhaer har en spesielt dyp affinitet med de levende vesener på jorden, nemlig den historiske Buddha, Amitabha og Bhaișajyaguru.

Trettende kapittel omhandler de fire edle sannheter, utdypet i detalj av bodhisattvaen Manjusri. Fjortende kapittel forteller at det også begynner å strømme lys fra føttene til Buddha. I femtende kapittel blir ti bodhisattvaer bedt om å klargjøre den buddhistiske lære ytterligere, og de legger spørsmålene frem for Buddha. Sekstende kapittel omhandler rent levevis. Denne renheten angår sinnet, i hjemmet og respekt overfor sine foreldre. I syttende kapittel møter vi bodhisattvaen Verdig Leder, som stiller spørsmål til Buddha angående tro.

Tredje forsamling
Den tredje forsamlingen finner sted i Trayastrimsha-himmelen. Den beskrives i kapitlene 18–23, som er 9–14 hos Buddhabhadra og 13–18 hos Siksananda.

I attende kapittel stiger Buddha opp på Sumerufjellet, og blir tatt imot av Sri Shakra som regjerer over et pallass der oppe. Oppstigningen på fjellet er et symbol på oppstigningen til Trayastrimsha eller «himmelen av 33», som regjeres av Sri Shakra, også kalt Indra. Der underviser han de vesener som dveler der oppe.

I buddhismen opereres det med mange forskjellige himmeler i ønskenes region, formenes region og den formløse regionen. Sumerufjellet er et mytisk fjell som omtales i flere tekster, og som er sentrum for fire kontinenter. På toppen er himmelen av 33. Buddha beveger seg opp fjellet uten å forlate sitt sted under bodhi-treet, hvor han hadde sin oppvåkning. Dette viser at fjellet er symbolsk, og et symbol på uvitenheten som må overvinnes. Det beskrives et vidunderlig pallass der oppe. Og det omtales 10 Buddhaer som beskriver situasjonen i verden. De ser og erkjenner tidligere årsaker og tilstander som har frembragt den nåværende situasjon.

I nittende kapittel ankommer Buddhaer fra ti andre verdener eller Buddha-land, fra ti forskjellige retninger. Det samme skjer med dem og gjenspeiles i deres respektive verden. Og det synges en unison lovprisning til deres opplysning.

Tyvende kapittel beskriver de ti bostedene eller de ti verdener hvor disse Buddhaene hører hjemme.

Fjerde forsamling
Den fjerde forsamlingen finner sted i Suyamahimmelen. Den beskrives i kapitlene 24–27, som er kapitlene 15–18 hos Buddhabhadra og 19–22 hos Siksananda.

Femte forsamling
Den femte forsamlingen utspiller seg i Tusitahimmelen. Den beskrives i kapitlene 28–30, som er kapitlene 19–21 hos Buddhabhadra og 23–25 hos Siksananda.

Sjette forsamling
Scenarioet i den sjette forsamlingen utspiller seg i den himmelen som kalles Paranirmitavashavartin. Den beskrives i kapittel 31, som er kapittel 22 hos Buddhabhadra og kapittel 26 hos Siksananda.

Syvende forsamling
I den syvende forsamlingen er vi tilbake i det universelle lysets tempel. Denne seksjonen omfatter 12 kapitler i den tibetanske utgaven – kapitlene 32–43. Kapittel 32 mangler i begge kinesiske utgavene; i Buddhabhadras oversettelse mangler også kapittel 40.

Denne seksjonen omfatter kapitlene 23–32 hos Buddhabhadra, og 27–37 hos Siksananda.

Åttende forsamling
Også scenarioet i den åttende forsamlingen finner sted ved det universelle lysets pallass. Denne seksjonen omfatter kapittel 44, som er kapittel 33 hos Buddhabhadra og kapittel 38 hos Siksananda.

Niende forsamling
Under den niende forsamlingen er vi tilbake til denne verden, utenfor Jetahulen. Den beskrives i kapitlene 45–46, som tilsvarer kapittel 34 hos Buddhabhadra, kapittel 39 hos Siksananda og «kapittel 40» hos Prajna.

Innflytelse
Avataṃsaka sūtra har hatt stor betydning i østasiatisk mahāyāna-buddhisme. Både i Kina, Korea og Japan oppstod det egne buddhistiske skoler som var sentrert omkring denne teksten. I tillegg påvirket disse retningene Zen, spesielt i Korea, hvor deres innflytelse har vart helt frem til det 21. århundre.

De ti stadiers skole
Under Sui-dynastiet oppstod det i Kina en buddhistisk skole som baserte sine læresetninger Vasubandhus kommentar til Daśabhūmika sūtra. «De ti stadiers skole» var en Yogāchāra-skole, sentrert omkring forestillingen om en «lagerhus-bevissthet» (Ālaya Vijñana). Dens nordlige grein, representert av Dàochŏng (道宠) fra det nordlige Wei (北魏), hevdet at denne «lagerhus-bevisstheten» ikke var absolutt virkelig, men var gjenstand for forandring. Dessuten fremhevet de at Buddha-naturen ikke var noe «iboende», men ble oppnådd under opplysning. Denne nordlige greinen utviklet seg etter hvert til Fă Xiāng (法相) greinen av kinesisk Yogāchāra.

Den sørlige greinen ble grunnlagt av Huì Guāng (慧光), også fra det nordlige Wei (北魏), den ledende disippel av Ratnamati. Den ble senere absorbert av Huá-yán Zōng (華嚴宗) eller Avataṃsaka skolen.

Avataṃsaka-skolen
Ved slutten av Sui-dynastiet oppstod det i Kina en skole – Huá-yán Zōng (華嚴宗), som betraktet Avataṃsaka Sūtra som Buddhas høyeste og endelige lære. Skolen florerte under dynastiet Táng (唐, 618–907). I motsetning til de ti stadiers skole, var Huá-yán Zōng synkronistisk, med et verdensbilde som oppløste skismet mellom Yogachāra og Madhyamika.

Zōng Mì var også en patriark av Heze Ch’an (Zen) skolen. Etter hans død i 841, forsvant skolen i Kina under Konfucianismens undertrykkelse av buddhismen i årene 841–845.

Under dynastiet Sòng (宋, 960–1280) ble skolen gjenopplivet og absorbert av Ch'an.

Lĭ Dōng Xuán (李通玄, 635–730) var en legmann innenfor Huá-yán Zōng. Hans kommentarer til Avataṃsaka sūtra passerte stort sett ubemerket i hans levetid og i de påfølgende århundrer. Men under Sòng-dynastiet ble de populære i Ch’an skolen, hvor hans enkle beskrivelser og sterke ivektlegging av praktisk anvendelse hadde en sterk appell.

I Korea ble skolen grunnlagt under navnet Hwaŏm av Ŭisang (義湘, 625–702). Som berømt tempelbygger, og en av de mest eminente av de tidlige Silla-munkene, reiste han til Kina og studerte ved Zhongnan-fjellet som en elev av Zhì Yăn og Fa Zàng.

Skolen nådde Japan under navnet Kegon i året 736, da Rōben (689–722) inviterte den koreanske munken Simsang (審祥, d. 742) til tempelet Konshu-ji for å gi lektyrer om Avataṃsaka sūtra.

Keiser Shōmus (724–748) ønske om å regjere Japan etter Kegon-skolens holografiske prinsipper, førte til grunnleggelsen av det store klosteret Tōdai-ji. I 752 dedikerte han en kollosal bronse-statue av Buddha Vairochana (Daibutsu) til Tōdai-ji. Statuen ble malt av den Sør-Indiske munken Bodhisena i årene 704–706. Tempelet er fortsatt hovedsete for Kegon.

I Kamakuraperioden prøvde Gyōnen (1240–1321) å overtale Japans maktelite om å styre Japan etter de holografiske læresetningene i Avataṃsaka sūtra.

Sanskrit-manuskripter

Boken om de 10 stadier
Denne teksten er bevart i to manuskripter i The National Archives of Nepal, Kathmandu, skrevet i newari. Sanskrit-tittelen er Ârya Śrī daśabhūmikā sūtram (devanagari: आर्यश्रीदशभूमिकासूत्रम), «Den Store Herren [Buddha's] sūtra om de 10 stadier».
Et tredje manuskript fra Nepal (Daçabhumiçvara) er bevart i Cambridge University Library.

Teksten beskriver de «10 stadier» eller nivåer i den åndelige utviklingen hos en Bodhisattva.

Å trenge inn i virkeligheten
Det andre kapittelet av Avataṃsaka sūtraen som er bevart på sanskrit, er Ârya Gaņdhavyū Sūtram (devanagari: गण्डव्यूह सूत्रम). Gaņdhavyū betyr «å trenge inn i virkeligheten». Det er det største kapittelet i Avataṃsaka sūtraen, og utgjør mer enn 1/4 av hele teksten.

Også denne teksten er bevart i et newari-manuskript fra Nepal, som er oppbevart i The National Archives of Nepal, Kathmandu.

Et annet manuskript fra Nepal er oppbevart i Cambridge University Library. Et tredje nepalsk manuskript fra det 11.-12. århundre er oppbevart i Cleveland Museum (55.49). Et fjerde nepalsk manuskript fra det 11.-12. århundre, befinner seg i Rockefeller-samlingen hos Asian Society. Ytterligere to nepalske maniskripter (M.70 og M.77) fra det 12.århundre, befinner seg i Los Angeles County Museum of Art.

Oversettelser til kinesisk
Avataṃsakasūtraen ble to ganger oversatt til kinesisk i en forholdsvis komplett form. I årene 418–421 e.Kr. foretok Buddhabhadra en oversettelse til kinesisk, bestående av 60 bokruller og 34 kapitler. Originalteksten var et manuskript fra den sentralasiatiske oasebyen Khotan.

Etter forespørsel fra Kinas keiserinne Wú, ble det foretatt en ny oversettelse av Śīkşānanda i året 699 e.Kr., i 80 bokruller og 39 kapitler. Den var også basert på et original-manuskript fra Khotan, men er mer ordrett og komplett. I 1984 ble en engelsk oversettelse av Śīkşānandas versjon utgitt av Thomas Cleary.

I årene 796–798 e.Kr. foretok Prajña en oversettelse med samme tittel, bestående av 40 bokruller. Bokrullene 1-39 består av Gaņdhavyū sūtra (kapittel 39 i Śīkşānandas oversettelse). Bokrull 40 inneholder «kapittel 40» eller Samantabhadra-caryā-praņidhāna-rāja (devanagari: समन्तभद्र चर्या प्रणिधान राज) (kapittel 45 i den tibetanske oversettelsen). Denne er fraværende i oversettelsene til Buddhabhadra og Śīkşānanda.

Prajña bragte et signert sanskrit-manuskript fra kong Sivarka Devra av Odra (Orissa) til Kinas Keiser Te-Tsong etter en sjøreise i 794. Originalmanuskriptet kom fra de buddhistiske templene i Latigiri, Bengal, som ble bygd i det første århundre e.Kr.

Plassering i den kinesiske buddhistiske kanon

Avataṃsakasūtra-avdelingen (华严部, Huáyánbù) i Taishō shinshū daizōkyō

Den tibetanske oversettelsen

Den tibetanske oversettelsen av Avataṃsakasūtraen er den mest komplette. Den omfatter fra 4 til 6 bind, i ulike utgaver av tekstsamlingen Kangyur i den tibetanske buddhistiske kanon. I Kangyur utgjør den en hel seksjon som noen ganger kalles «den største lotusblomst» (tibetansk: ཕལ་ཆེན, Wylie: Phal chen), og andre ganger «den største av store lotusblomster» (tibetansk: ཕལ་པོ་ཆེ, Wylie: Phal-po che).

Tekstens størrelse og omfang antydes av antall sider i enkelte utgaver av Kangyur: Peking Kangyur 3 179 sider, Cone Kangyur 3 383 sider, Derge Kangyur 3 087 sider, Snar-tang (Narthang) Kangyur 4 529 sider, Urga Kangyur 3 085 sider og Lhasa Kangyur 4 434 sider.

Oversettelsen ble foretatt mellom år 878 og 901 e.Kr. i klosterkomplekset Samye, i nærheten av Lhasa. Oversetterne var den innfødte tibetaneren Lotsa Ba Yeshé Dé fra skolen Nyingma i samarbeid med tre indiske munker: Jinamitra, Prajñāvarman og Surendrabodi (Wylie: lha dbang byang chub). Originalen var et manuskript på sanskrit fra Nepal, i 39 000 vers og 45 kapitler, med tittelen Buddhāvataṃsaka nama mahāvaipulya sūtra (devanagari: बुद्धवतम्सक नम महावैपुल्य षूत्र). Buddhāvataṃsaka (devanagari: बुद्धवतम्सक) betyr «Buddhas blomsterkrans». Mahāvaipulya (devanagari: अहावैपुल्य) betyr «den store utvidelse eller tilføyelse», og ble brukt av mahāyānaskolene om deres mest hellige tekster.

Den tibetanske tittelen er Sangs-rgyas phal-po-che zhes-bya-ba shin-tu-rgyas pa chen po’i mdo (སངས་རྒྱས་ཕལ་པོ་ཆེ་ཞེས-བྱ-བ་ཤིནཊུ-རྒྱས་པ་ཆེན་པོའི་མདོ), som er en ordrett oversettelse fra sanskrit.

Den tibetanske utgaven ble i sin tur oversatt til mongolsk under Liγdan qaγan av Čaqar (1588–1634) og innlemmet i Liγdan qaγan Kangyur fra 1629. Den mongolske tittelen er olangki burqan neretü masida delgeregsen yeke sudur.

Plassering i Kangyur

Kapittelinndelingen
Nedenfor vises kapitlene i den tibetanske og de kinesiske versjonene av Avataṃsakasūtraen; kapitlenes titler er vist både på tibetansk, kinesisk og i norsk oversettelse. Den tibetanske versjonen har 45/46 kapitler, og er den lengste og mest komplette. Śīkşānanda's oversettelse til kinesisk (merket Ś) har 39/40 kapitler, og mangler seks av kapitlene i den tibetanske versjonen (6, 7, 8, 9, 11 og 32). Buddhabhadra's oversettelse til kinesisk (merket B) har 34 kapitler, og mangler 13 av kapitlene i den tibetanske versjonen (2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 32, 33 og 46).

Vi har vist tekstens plassering i Derge Kangyur (སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733, og til en viss grad også i Peking Kangyur fra 1958. Sistnevnte er basert på tre trykte utgaver fra 1410 (Yongle Kangyur), 1717–1720 (Qianlong Kangyur) og 1737 (Otani Kangyur).

Vi har også vist sidetallene for de enkelte kapitler i Derge Kangyur; totalt har teksten der 3086.857 sider. Antall bampos varierer mellom ulike utgaver av Kangyur; det er for eksempel 114 bampos in Phug brag Kangyur (1696–1706), 115 bampos i Stog-Palassets Kangyur (1729), 115 bampos i Shel dkar Kangyur (1712) og 113 bampos i Derge Kangyur. Nummereringen av bampos er også forskjellig. I Stog-Palassets Kangyur, Shel dkar Kangyur, og Phug brag Kangyur er det for eksempel en fortløpende nummerering; i Derge Kangyur, Bathang Kangyur og Gondhla Kangyur er det en ny nummerering for hvert enkelt bind.

Derge Kangyur har en innledende seksjon for hele teksten. Deretter følger 114 bampos fordelt på 45 kapitler, og fire avsluttende seksjoner (avslutning, oversetterens kolofon og to andre kolofoner) for hele teksten. I Derge Kangyur er det en anomalitet i bind 35, ved at nummereringen går fra bampo nr. 8 til bampo nr. 11. I bind 36 er det en ny anomalitet, ved at nummereringen går fra bampo nr. 22 til bampo nr. 24. I bind 37 går nummereringen fra bampo nr. 20 til bampo nr. 22.

I Derge Kangyur opptar teksten fire bind (D 45, 35–38); i Peking Kangyur opptar den seks bind (Q 761, 56–61). For begge utgavers vedkommende er bind og folionr spesifisert for hvert kapittel. For Derge Kangyur er det også spesifisert bind og folionr for hver seksjon.

Enkeltkapitler som separate tekster
Avataṃsakasūtraen presenteres i sin nåværende form som én enkelt, men omfattende sūtra (vaipulyasūtra) som ifølge tibetanske redaktører tilhører Buddha's tredje dreining av dharma's hjul.

Det er imidlertid sannsynlig at den har utviklet seg gjennom en sammensmeltning av mange kortere tekster, som sirkulerte uavhengig av hverandre og som fortsatt delvis betraktes som uavhengige sūtraer. Dette har vi sett i Kina. Fra det 2. til det 8. århundre ble enkeltkapitler oversatt til kinesisk fra originaler i sentralasia. I de sentralasiatiske statene Khotan, Kushan og Dūnhuáng sirkulerte kapitlene som egne tekster.

Også i Tibet har ulike kapitler av Avataṃsakasūtraen enten vært eller er selvstendige sūtraer, som har eksistert både på tibetansk og på sanskrit (eller på et beslektet middelindoarisk språk). I analysen nedenfor har vi brukt følgende referanser:

 Mahāvyutpatti (བྱེ་བྲག་ཏུ་རྟོགས་པར་བྱེད་པ་, bye-brag-tu rtogs-par byed-pa chen-po), Det store bind av presis forståelse eller essensiell etymologi i Tengyur (Toh. 4346), som muligens ble satt sammen i Tibet i år 814 e.Kr. Seksjonen «Navn på saddharma» (§ 1325, ཌམ་པའི་ཆོས་ཀྱི་མིང, dam pa’i chos kyi ming) lister opp titlene på 104 tekster.
 Denkarma (ལྡན་དཀར་མ་, ldan dkar ma), en katalog som ble samlet i Tibet omkring 830 e.Kr. Katalogen inneholder omkring 750 titler og var kildetekst for katalogene som i det 18. århundre ble laget av Zhuchen Tsültrim Rinchen (ཞུ་ཆེན་ཚུལ་ཁྲིམས་རིན་ཆེན, 1697–1774), og som er bevart i Derge Tengyur (Toh. 4569). Denkarma lister opp åtte tekster [§17-§24] som «tilhører mahāyanāvaipulyasūtra [Avataṃsakasūtraen]» (ཋེག་པ་ཆེན་པོའི་མདོ་སྡེ་ཤིན་ཏུ་རྒྱས་པའི་ཕྱོགས་སུ་གཏོགས་པ, theg pa chen po’i mdo sde shin tu rgyas pa’i phyogs su gtogs pa).
 Phangtangma (དཀར་ཆག་འཕངཋང-མ, dkar-chag 'phang-thang-ma), en annen katalog som ble satt sammen i Tibet i det 9. århundre, og som lister opp fem titler i Avataṃsakafamilien [§18-§22].
 Forskjellige utgaver av Kangyur.
 Madhyamakateksten Sutrasamuccayabhasyaratnalokalamkara (མདོ་ཀུན་ལས་བཏུས་པའི་བཤད་པ་རིན་པོ་ཆེ་སྣང་བའི་རྒྱན་, mdo kun las btus pa'i bshad pa rin po che snang ba'i rgyan), heretter forkortet sutrasamuccaya, som enkelte tilskriver den sørindiske filosofen Nāgārjuna fra det første århundre e.Kr. Teksten finnes i Tengyur (Toh. 3934), så vel som på sanskrit og i en kinesisk utgave (Taishō 1576).
 Ratnagotravibhāgavyākhyā (ཋེག་པ་ཆེན་པོ་རྒྱུད་བླ་མའི་བསྟན-བཅོས་རྣམ་པར་བསད་པ, Theg-pa-chen-po rgyud-bla-ma'i bstan-bcos rnam-par-bsad-pa), et kompendium til Tathāgatagarbhasūtraene, som ble skrevet av Yogācāra-filosofen Asanga (315–390). Teksten finnes i Tengyur (Toh. 4025), såvel som på sanskrit og i en kinesisk oversettelse (Taishō 1611).
 Vyākhyāyukti (རྣམ་པར་བཤད་པའི་རིགས་པ་, rnam par bshad pa'i rigs pa) av Yogācāra-filosofen Vasubandhu (320–400). Teksten finnes bare i en tibetansk oversettelse (Toh. 4061).
 Veien til det oppvåknede liv eller Bodhicaryāvatāra (བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའི་སྤྱོད་པ་ལ་འཇུག་པ་, byang chub sems dpa'i spyod pa la 'jug pa, Toh. 3871) av madhyamaka-filosofen Śāntideva (685–763).
 Bhāvanākrama (སྒོམ་རིམ་, sGom Rim) av madhyamaka-filosofen Kamalaśīla (740–795). Teksten er bevart i Tengyur (Toh. 3916).
 Madhyamakāloka (དབུ་མ་སྣང་བ་, dbu ma snang ba) eller «lys langs middelveien» av Kamalaśīla. Teksten er bevart i Tengyur (Toh. 3887).
 Flammen av argumenter eller Tarkajvālā av svātantrika-filosofen Bhāviveka (490–570) (Toh. 3856).

Śraddhābalādhānāvatāramudrā
Sutrasamuccaya omtaler en tekst med tittelen dad pa'i stobs bskyed pa la 'jug pa'i phyag rgya'i mdo (དད་པའི་སྟོབས་བསྐྱེད་པ་ལ་འཇུག་པའི་ཕྱག་རྒྱའི་མདོ) som en del av «Avataṃsakafamilien». Dette er det samme som Śraddhābalādhānāvatāramudrā, som finnes som separat tekst i den generelle sūtraseksjonen av Kangyur (Toh. 201), men ikke som en del av Avataṃsakasūtraen. Den kinesiske versjonen er å finne i Avataṃsakaseksjonen (華嚴部, Huáyán bù) av Taishō Shinshū Daizōkyō, bind 10, tekst nr 305, under tittelen xìn lì rùyìn fǎmén jīng (信力入印法門經, しんりきにゅういんほうもんきょう).

Sutrasamuccaya inneholder tre sitater fra Avataṃsakasūtraen som ikke er å finne der, men som alle er identifisert som sitater fra den tibetanske Śraddhābalādhānāvatāramudrā. Den samme forfatter siterer også Śraddhābalādhānāvatāramudrā som en separat tekst to ganger (verifisert i både den tibetanske og kinesiske utgaven), og betegner dem som sitater fra en tekst «tilhørende Avataṃsakafamilien».

Forfatteren siterer også en tekst han kaller dad pa'istobs bskyed pa'i mdo (དད་པའིསྟོབས་བསྐྱེད་པའི་མདོ) tre ganger. Denne tittelen skulle tilsvare Śraddhābalādhānā sūtra på sanskrit, men verken i den tibetanske eller i den kinesiske versjonen forekommer disse sitatene.

Tathāgataguņajñācintyavişayāvatāranirdeśa
Dette er enda en tekst som i dag verken er en del av den tibetanske eller den kinesiske Avataṃsakasūtraen. Den er bevart i den generelle sūtraseksjonen i Kangyur (Toh. 185) under tittelen tathāgataguṇa­jñānācintyaviṣayāvatāra­nirdeśasūtra (དེ་བཞིན་གཤེགས་པའི་ཡོན་ཏན་དང་ཡེ་ཤེས་བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པའི་ཡུལ་ལ་འཇུག་པ་བསྟན་པའི་མདོ།, de bzhin gshegs pa'i yon tan dang ye shes bsam gyis mi khyab pa'i yul la 'jug pa bstan pa'i mdo).

Det finnes tre oversettelser til kinesisk i Avataṃsakaseksjonen (bind 10) av Taishō Shinshū Daizōkyō:

Dùzhū fó jìngjiè zhì guāng yán jīng (度諸佛境界智光嚴經, Tekst nr 302)
Fóhuáyán rù rúlái dé zhì bùsīyì jìngjiè jīng (佛華嚴入如來德智不思議境界經, Tekst nr 303)
Dàfāngguǎng rù rúlái zhì dé bùsīyì jìngjiè jīng (大方廣入如來智德不思議境界經, Tekst nr 304).

Sutrasamuccaya siterer denne teksten fem ganger under tittelen de bzhin gshegs pa'i yon tan dang ye shes bsam gyis mi khyab pa'i yul la 'jug pabstan pa'i mdo (དེ་བཞིན་གཤེགས་པའི་ཡོན་ཏན་དང་ཡེ་ཤེས་བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པའི་ཡུལ་ལ་འཇུག་པབསྟན་པའི་མདོ) eller Tathāgataguņajñācintyavişayāvatāranirdeśa, og et av disse er sitatene er svært langt.

Tuşita sūtra (kapittel 14)
Den eldste bevarte oversettelse til kinesisk, ble foretatt i årene 147–186 e.Kr. av Lokakśema, grunnleggeren av mahāyāna buddhismen i Kina under dynastiet Han.

Lokakśema var en munk fra det vestlige India som ankom Kinas hovedstad Luòyáng (洛陽) i det første året av Jiànhé (建和, 147 eller 167 e.Kr.). Han oversatte buddhistiske tekster til kinesisk inntil det 3. året av Zhōngpíng (中平, 186 e.Kr.).

Hans oversettelse, fóshuŏ dōusha jīng (佛説兜沙經), tilsvarer kapittel 9 i Śīkşānanda’s oversettelse. Tekstens rekonstruerte tittel er Tuşita sūtra (devanagari: तुषितसूत्रम).

Bodhisattva mūlakarman sūtra (kapitlene 1, 16, 20 og 24)
En annen tidlig oversettelse ble foretatt av den indo-skytiske legmannen Lokakśema (लोकक्शेम) fra Dōng Wú (東吳, 223-253), som ikke må forveksles med den første Lokakśema. Han ankom Kina fra Kushan (Yuèzhí Guó 月支國), og var en aktiv oversetter i Nanjing i de tre rikers tid. Han er også blitt kalt Chih Chi’en og Zhí Qīan (支謙).

Mellom årene 222 og 229 e.Kr., oversatte han en tekst med passasjer fra 4 ulike kapitler i Avataṃsakasūtraen:
 Kapittel 1
 Kapittel 16 (kapittel 7 hos Buddhabhadra og kapittel 11 hos Śīkşānanda)
 Kapittel 20 (kapittel 11 hos Buddhabhadra og kapittel 15 hos Śīkşānanda)
 Kapittel 24 (kapittel 15 hos Buddhabhadra og kapittel 19 hos Śīkşānanda)

Den kinesiske tittelen var fóshuō púsà bĕnyé jīng (佛説菩薩本業經). Fóshuō betyr «Buddha’s lære», púsà betyr bodhisattva, og bĕnyé betyr «rot-karman». Ordrett betyr tittelen således «Buddha’s lære eller foredrag om bodhisattvaens rot-karman». Den rekonstruerte sanskrit-tittelen er bodhisattva mūla karman sūtra (बोधिसत्त्वमूलकर्मन्सूत्).

Bĕn betyr «rot», «opprinnelse», «grunnlag». Yè betyr karman. Bĕnyé eller mūlakarman er det som forårsaker dødsfall og gjenfødsler i en ond sirkel. En bodhisattva velger denne fortsatte eksistens i samsara for å frigjøre alle andre vesener.

En annen oversettelse av den samme teksten, fóshuŏ púsà qífó bĕnyé jīng (佛説菩薩求佛本業經), ble foretatt av en ukjent oversetter fra det østlige Jìndynastiet (317–420).

Gocarapariśuddha (kapittel 16)
Gocarapariśuddha har vært en separat tekst i Tibet. I § 1376 av Mahāvyutpatti nevnes Gocarapariṡuddham (སྤྱོད་ཡུལ་ཡོངས་སུ་དག་པ, spyod yul yongs su dag pa).

Sutrasamuccaya nevner tittelen på denne teksten (Gocarapariṡudhisūtra). Videre finnes det sitater fra teksten i Mahāsūtrasamuccaya (མདོ་ཀུན་ལས་བཏུས་པ་ཆེན་པོ་, mdo kun las btus pa chen po) av Dipamkarasrijnana (D 3961, 78b3–5) og i den andre Bhāvanākrama (D 3916, 54a5–6), og begge sitater er umulige å spore i kapittel 16 av Avataṃsakasūtraen. Sitatene stammer derfor trolig fra en adskilt tekst som har vært en variant eller avart av kapittel 16.

I sin kommentar mahāyānasańgrahabhāşya (ཐེག་པ་ཆེན་པོ་བསྡུས་པའི་འགྲེལ་པ་, theg pa chen po bsdus pa'i 'grel pa, Toh. 4050) som er en kommentar av Vasubandhu, siteres en sūtra ved navn spyod lam yongssu dag pa'i mdo (སྤྱོད་ལམ་ཡོངསསུ་དག་པའི་མདོ, D 4050 157a2) eller Gocarapariṡudhisūtra. I  kommentaren mahāyānasańgrahagrahopanibandhana (ཐེག་པ་ཆེན་པོ་བསྡུས་པའི་བཤད་སྦྱར་, theg pa chen po bsdus pa'i bshad sbyar, D 4051) siterer Asvabhāva (5. århundre) en sūtra ved navn spyod yul yongs su dag pa'i mdo (སྤྱོད་ཡུལ་ཡོངས་སུ་དག་པའི་མདོ) på tilsvarende sted (D 4051 240b3), deriblant en setning som er funnet igjen i kapittel 16 av den tibetanske Avataṃsakasūtraen. I sin sūtrālaṃkāravyākhyā (མདོ་སྡེའི་རྒྱན་གྱི་བཤད་པ་, mdo sde'i rgyan gyi bshad pa, D 4026) påkaller Vasubandhu autoriteten til sūtraen spyod yul.

Bodhisattva daśalokams sūtra (kapittel 20)
I Buddhabhadra's oversettelse er denne teksten kapittel 11, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 15. Kapittelet ble to ganger oversatt til kinesisk, som en separat tekst. Dens rekonstruerte sanskrit-tittel er bodhisattva daśalokams sūtra (बोधिसत्त्वदशलोकम्स्सूत्र).

Mellom 223 og 300 e.Kr. ble den oversatt av den indo-skytiske munken Dharmarakṣa (233–310) fra den sentralasiatiske osaebyen Dūnhuáng, også kjent som Dūnhuáng bodhisattva’en (敦煌菩薩 dūnhuáng púsà). Hans oversettelse hadde tittelen púsà shí zhùhángdào pĭn (菩薩十住行道品), «den trinnvise veien til Bodhisattvaenes 10 boliger».

En annen oversettelse av samme teksten, foretatt av en ukjent oversetter fra det østlige Jìndynastiet (317–420) har tittelen fóshuŏ púsà shí zhù jīng (佛説菩薩十住經), «sūtraen om Buddha’s lære om bodhisattvaenes 10 boliger».

Vajradhvajapariṇāma (kapittel 30)
Vajradhvajapariṇāma har også vært en separat tibetansk tekst. Denkarma nevner den i § 19 under tittelen Bodhisatvavajradhvajapariņmaparivarta (བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའ་རྡོ་རྗེ་རྒྱལ་མཚན་གྱིས་ཡོངས་སུ་བསྔོ་བའི་ལེའུ, Byang chub sems dpa' rdo rje rgyal mtshan gyis yongs su bsngo ba'i le'u). Den omtales også trolig som Vajradhvajasūtraen i  Bodhicaryāvatāra:

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 21, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 25.

Daśabhūmikasūtraen (kapittel 31)
Daśabhūmika er omtalt som en egen tekst i Mahāvyutpatti ([§ 1350] Daśabhūmikam Sa bcu pa). Den finnes også som en egen tekst i Stog Kangyur (1691–1729), Ulannbaatar Kangyur (1671) og Shel dkar Kangyur (1712) fra Thempangma-tradisjonen og i lokale utgaver som Phug brag Kangyur (1696-1706).

Sutrasamuccaya siter denne teksten en gang under tittelen sa bcu'i mdo sde (ས་བཅུའི་མདོ་སྡེ), eller Daśabhūmikasūtra.

Det tibetanske manuskriptet no. 82 av Daśabhūmika som er funnet i oasebyen Dūnhuáng, er den samme versjonen som den som finnes i Thempangma-tradisjonen. Jampa Samten merket seg at den uavhengige teksten i Phug brag Kangyur stemte overens med manuskript no. 82.

Oversettelsen i manuskript no. 82 og utgavene i Thempangma-tradisjonen er forskjellig fra den som finnes innbakt i Avataṃsakasūtraen. Med andre ord finnes det to tibetanske oversettelser av Daśabhūmika.

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 22, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 26.

Daśabhūmikasūtraen ble oversatt tre ganger til kinesisk som en separat tekst.

Dharmaraksha foretok en oversettelse, bestående av 5 bokruller, med tittelen jiànbèi yi qiē-zhì-dé jīng (漸備一切智徳經).

Kumārajīva (344-413), en buddhistmunk fra Khotan, foretok en oversettelse i 4 bokruller, med tittelen shízhù jīng (十住經).

En tredje oversettelse ble påbegynt av Dharmaraksha, og avsluttet av Sīladharma, en munk fra Khotan som bodde i Long-hsin-ssu klosteret i årene 785-804 før han returnerte til hjemlandet Khotan. Den bestod av 9 bokruller med tittelen fóshuŏ shídì jīng (佛説十地經).

Daśasamādhi (kapittel 33)
Dette kapittelet er fraværende i Buddhabhadra's oversettelse. I Śīkşānanda's oversettelse er det kapittel 27.

Det ble oversatt som en separat telst av Dharmaraksha i 3 bokruller under tittelen děngmù púsà suǒwèn sānmèi jīng (等目菩薩所問三昧經).

Anantabuddhakṣetraguṇodbhāvana (kapittel 37)
Anantabuddhakṣetraguṇodbhāvana finnes i to uavhengige tibetanske oversettelser:

Buddhakṣetraguṇoktadharmaparyāya (སངས་རྒྱས་ཀྱི་ཞིང་གི་ཡོན་ཏན་བརྗོད་པའི་ཆོས་ཀྱི་རྣམ་གྲངས།, sangs rgyas kyi zhing gi yon tan brjod pa'i chos kyi rnam grangs/, Toh. 104, D-105)
Acintyarājasūtra (བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པའི་རྒྱལ་པོའི་མདོ།, bsam gyis mi khyab pa'i rgyal po'i mdo/, Toh. 268, D-269).

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 26, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 31.

Kapittelet ble oversatt to ganger til kinesisk som en separat tekst. Dens rekonstruerte sanskrit-tittel er Tathāgathānam Buddhaksetra-gunokta-dharma-paryāya (तथागथानम्बुद्धक्सेत्रगुनोक्तधर्मपर्याय), «Åpenbaring av kvalitetene til de uendelige Buddha-landene».

Teksten ble oversatt av Fa-hsien eller Faxian (法賢, 377-422) under tittelen Fóshuŏ liàoyiàng yi qiē fóschàgōng jīng (佛説較量一切佛刹功徳經).

En senere oversettelse ble foretatt av Xuan Zang (玄奘, 602-664) ved Dacien-klosteret den 12. november 654, og har tittelen xiăn wú-biān fó-tŭ gōng-dé jīng (顯無邊佛土功徳經).

Buddhadharmācintyanirdeśa (kapittel 39)
Buddhadharmācintyanirdeśa finnes som et uavhengig verk tibetansk verk under tittelen buddhadharmācintyanirdeśa (སངས་རྒྱས་ཀྱི་ཆོས་ཀྱི་བསམ་གྱིས་མི་ཁྱབ་པ་བསྟན་པ།, sangs rgyas kyi chos kyi bsam gyis mi khyab pa bstan pa/, Toh. 187, D-188). Ifølge Denkara er denne teksten «kjent for å være et utdrag av det 29. kapittel av Avataṃsaka». Det korrekte i den nåværende og bevarte tibetanske versjonen av Avataṃsakasūtraen er at den tilsvarer kapittel 39. Teksten er en noen anderledes oversettelse av den samme originalen, som er blitt benyttet i kapittel 39.

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 28, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 33.

Samantabhadracāryanirdeśa (kapittel 42)
Samantabhadracāryanirdeśa har vært en separat tibetansk tekst. Den omtales i Denkarma under § 21 som Āryasamantabhadracāryanirdeśa 'Phags pa kun du bzang po'i spyod pa bstan pa. Den må ikke forveksles med Samantabhadracaryāpraṇidhāna i slutten av Gaņdhavyūasūtraen eller kapittel 45, som messes i forskjellige klostertradisjoner i Tibet og Kina.

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 31, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 36.

Tathāgatotpattisambhavanirdeśa (kapittel 43)
Tathāgatotpattisambhavanirdeśa har vært en separat tibetansk tekst. Den omtales under § 22 i katalogen Phangtangma under tittelen De bzhin gshegs pa skye ba 'byung ba bstan pa (ཌེ་བཞིན་གཤེགས་པ་སྐྱེ་བ་འབྱུང་བ་བསྟན་པ). Den omtales også i Denkarma under § 18 med tittelen Tathāgatāvataṃsakaparivarta (ཌེ་བཞིན་གཤེགས་པ་ཕལ་པོ་ཆེའི་ལེའུ, De bzhin gshegs pa phal po che'i le'u), såvel som i Mahāvyutpatti i § 1378 med samme tittel som i Phangtangma. Teksten er også sitert i flere indiske avhandlinger som en egen tekst.

Sutrasamuccaya siterer denne teksten en gang under tittelen de bzhin gshegs pa skye ba srid pa'i mdo (དེ་བཞིན་གཤེགས་པ་སྐྱེ་བ་སྲིད་པའི་མདོ), eller Tathāgatotpattisambhavasūtra.

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 32, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 37.

Dharmaraksha oversatte dette kapittel som en separat tekst i 4 bokruller, med tittelen fóshuŏ rúlái xìngxiăng jīng (佛説如來興顯經).

Lokottaraparivarta (kapittel 44)
Lokottaraparivarta har vært en separat tibetansk tekst. Den omtales i katalogen Phangtangma § 19 under tittelen  Āryalokottaraparivarta (འཕགས་པ་འཇིག་རྟེན་ལས་འདས་པའི་ལེའུ, 'phags pa 'jig rten las 'das pa'i le'u), i katalogen  Denkarma (§ 23, samme tittel), såvel som i Mahāvyutpatti (§ 1334, Lokottaraparivartaḥ, 'jig rten 'das pa'i le'u).

Sutrasamuccaya siterer denne teksten en gang under tittelen Jig rten las 'das pa'i le'u (འཇིག་རྟེན་ལས་འདས་པའི་ལེའུ), eller Lokottaraparivarta.

I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 33, og i Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 38.

Dharmaraksha oversatte dette kapittel som en separat tekst under tittelen dùshì-pĭn jīng (度世品經).

Gaṇḍavyūhasūtraen (kapittel 45)Gaṇḍavyūhasūtraen opptar omkring 1/3 av hele den tibetanske Avataṃsakasūtraen. Det er en av de mest kjente tekster i hele denne familien. Den har også eksistert som en separat tekst, noe som går frem av katalogen Denkarma [§ 24 Āryagaṇḍavyūhasūtra '''Phags pa sdong po bkod pa'i mdo], såvel som Mahāvyutpatti.

Sutrasamuccaya siterer denne teksten seks ganger, både under tittelen sdong po bkod pa'i mdo (སྡོང་པོ་བཀོད་པའི་མདོ), eller Gaṇḍavyūhasūtraen og under navnet på flere individuelle vimokșas.

Gaņdhavyūsūtraen finnes i alle tre kinesiske oversettelser av Avataṃsakasūtraen. I Buddhabhadra's oversettelse er den kapittel 34. I Śīkşānanda's oversettelse er den kapittel 39, og opptar bokrullene 60-79. Bokrull 80 (kapittel 40) er forbeholdt Samantabhadracaryāpraņidhānarāja. I oversettelsen til Prajña er den å finne i bokrullene 1-39, mens bokrull 40 tilsvarer «kapittel 46» i den tibetanske versjonen og kapittel 40 i Śīkşānanda's oversettelse.

Gaņdhavyūsūtraen ble oversatt minst tre ganger til kinesisk som en separat tekst. Den tidligste kjente oversettelsen ble foretatt av An Fa-hsien mellom 220 og 264 e. Kr. Denne oversettelsen er imidlertid gått tapt.

I regjeringstiden til Keiser Hsiao-wu (373-385) av det østlige Jìndynastiet, foretok Shen Jian (聖堅) en fragmentarisk oversettelse i 3 bokruller under tittelen fóshuō luómó-jiā jīng (佛説羅摩伽經). Originalen var et manuskript fra Khotan.

I året 680 e.Kr. oversatte Divākara en liten del av Gaņdhavyūsūtraen under tittelen dàfāngguăngfó huá-yán-jīng rùfă-jiè-pìn (大方廣佛華嚴經入法界品), som et «supplement» med materiale som manglet i Buddhabhadra’s oversettelse.

Samantabhadracaryāpraņidhānarāja («kapittel 46»)
Bhadracaryāpraṇidhāna, «bønnen for god handling» eller «eden om rett levevis», danner avslutningen på kapittel 45 og hele Avataṃsakasūtraen. Den betegnes noen ganger som «kapittel 46».

Den tibetanske tittelen er «Kongen av aspirasjonens bønner» (Samantabhadracaryāpraṇidhānarāja (འཕགས་པ་བཟང་པོ་སྤྱོད་པའི་སྨོན་ལམ་གྱི་རྒྱལ་པོ།, phags pa bzang po spyod pa'i smon lam gyi rgyal po/). Andre forkortede titler er Bhadracaryāpraṇidhāna (བཟང་སྤྱོད་སྨོན་ལམ།, bzang spyod smon lam/) og Bhadracaryādeśanā.

Teksten messes i mange klostertradisjoner i Tibet og Kina.

I Śīkşānanda's oversettelse til kinesisk, utgjør den avslutningen på kapittel 39 og blir også omtalt som «kapittel 40». Også i Prajña's oversettelse er den avslutningen på Gaņdhavyū.

Den mangler riktignok i den eldste oversettelsen til Buddhabhadra. I Khotan sirkulerte den som en egen og uavhengig tekst, og Buddhabhadra oversatte den under tittelen wénshūshílì fā-yuàn jīng (文殊師利發願經).

Hymnen ble senere oversatt av Bù Kōng (不空, 705-774) under tittelen «Kongen av aspirasjoner til god handlemåte» (普賢菩薩所説經, pǔxián púsà suŏ jīng).

Det finnes også en selvstendig tibetansk versjon av denne hymnen. I Derge Tengyur er den å finne under seksjonen «buddhistiske messinger» (Dhāraṇī, གཟུངས། · gzungs/), underseksjonen «aspirasjon» (Praṇidhāna, བསྔོ་སྨོན།,  bsngo smon/), under tittelen bhadracaryāpraṇidhāna (བཟང་སྤྱོད་སྨོན་ལམ།, bzang spyod smon lam/, Toh. 1095).

Oppsummering
Kapittel 16 dveler ved det kinesiske ordet fànxíng (梵行), som er en gjengivelse av sanskrit brahmācharya, «hellig levevis» eller «religiøst liv». Hinduismen knytter dette til studier av Vedaene, kombinert med sølibat; i buddhismen betyr dette å rense ut urenheter i kroppen, talen og sinnet.

Kapittel 17 dveler ved dydene og gjerningene i Bodhisinnet. Her er chūfāxīn (初發心) en gjengivelse av sanskritordet bodhicitta. Det kinesiske ordet gōngdé (功德) er oversatt med «dyder og gjerninger». Ordet Dé(德) er også kjent fra tittelen på taoismens hellige tekst Dàodéjīng, og kan bety «ærbarhet», «godhet», «rettferdighet» eller «kraft». Videre skilles det mellom gōngdé og fúdé (福德). Det siste er fruktene av god karma som skyldes gōngdé''.

Se også
 Relieffer fra Avataṃsaka Sūtra i klosterkomplekset Borobudur, Java

Referanser

Litteratur