Det første Wedel-ministeriet

Det første Wedel-ministeriet er en vanlig betegnelse på den norske regjeringa i perioden 1814–1836. Det har sitt navn etter et av de sentrale regjeringsmedlemmene, grev Johan Caspar Herman Wedel Jarlsberg. Det var den første regjeringa i unionen med Sverige.

Fram til parlamentarismen blei innført i 1884, var det kongen som på egen hånd utnevnte statsrådene. Disse stillingene var da lite politiske – og mer å regne som avansementsmuligheter for embetsmenn. Det var derfor ingen faste regjeringsskifter slik vi har i dag, men derimot hyppige skifter av departementssjefer. Dette blei forsterka av ordninga med ei statsrådsavdeling i Stockholm. Denne bestod av en statsminister og to statsråder. Disse to skulle skiftes ut årlig, og det blei dermed ofte flyttinger mellom Christiania og Stockholm og mellom departementene.

Ettersom både kongen og statsministeren stort sett var plassert i Stockholm, var det visekongen eller stattholderen som leda statsrådet i Christiania. Om ingen av disse posisjonene var besatt (eller vedkommende var fraværende), var det eldste statsråd som var regjeringas formann. Denne hadde den uoffisielle tittelen førstestatsråd.

19. september 1836 blei grev Wedel Jarlsberg utnevnt til stattholder, og dette regnes i kilde 2 (se nedafor) som overgangen mellom det første og det andre Wedel-ministeriet. Kilde 1 avslutter det første Wedel-ministeriet ved Wedels avgang som statsråd i 1822. Her betegnes så perioden 1822–36 som Collett/Løvenskiold-ministeriet.

Departementsinndeling 

Fra 30. november 1814 bestod statsrådet av statsministeren og åtte statsråder, hvorav statsministeren og to statsråder fulgte kongen, og dermed stort sett befant seg i Stockholm. De øvrige seks ledet hvert sitt departement:
 1. departement: Kirke- og undervisningssaker, kulturpleie, fattigomsorg og «milde stiftelser»
 2. departement: Justissaker
 3. departement: Politisaker, fengsels-, skyss-, vei-, post- og medisinalvesenet
 4. departement: Innenrikssaker, kameralvesenet, land- og bergvesenet, skoger, fiskerier, kanaler, havner og distriktenes økonomiske saker
 5. departement: Finans-, handels- og tollsaker
 6. departement: Krigsadministrasjonen, festninger og anlegg, fyr-, los- og signalvesenet
(Dette var en annen inndeling enn under Christian Frederiks styre tidligere i 1814.)

31. mars 1815 blei det oppretta et eget departement for marinesaker. Det overtok også fyr-, los- og signalvesenet. 6. departement blei etter dette gjerne kalt Armédepartementet.

Fra 1. januar 1819 blei departementsantallet redusert til fem, og en gikk over til offisielle navn som svarte til saksfeltet:
 Departementet for kirke- og undervisningsvesenet (inkludert medisinalvesenet)
 Departementet for justis- og politivesenet
 Departementet for finans-, handels- og tollvesenet (overtok det meste av gamle 4. departements saker)
 Departementet for landmilitæretaten
 Departementet for sjømilitæretaten (overtok også havne- og kanalvesenet, samt karantenevesenet)

I mars 1822 blei Revisjonsdepartementet oppretta. For øvrig skjedde det ikke endringer under det første Wedel-minesteriet.

Medlemmer av det første Wedel-ministeriet

Visekonger og stattholdere 

Embetet som visekonge var bare besatt i korte tidsrom i denne perioden:
 kronprins Carl Johan; 9.–17. november 1814 og 10. juni – 16. juli 1816
 kronprins Oscar Joseph Franz; 11. april – 1. november 1824 og 17. juni – 3. september 1833

For øvrig var følgende stattholdere i perioden (unntatt når det var visekonge i landet):
 Hans Henrik von Essen; 11. november 1814 – 2. august 1816
 Carl Carlsson Mörner; 20. august 1816 – 10. august 1818
 Johan August Sandels; 18. oktober 1818 – 26. november 1827
 Baltzar Bogislaus von Platen; 26. november 1827 – 6. desember 1829
Resten av perioden stod embetet ubesatt.

Statsministre og statsråder 

I nedstående tabell benyttes departementsbetegnelser med navn (ikke nummer) for heile perioden. Med «Stockholm» menes statsråd ved statsrådsavdelinga i Stockholm. (+) indikerer at vedkommende leda to departement. «Neste» betyr at vedkommende fortsatte i samme posisjon i det andre Wedel-ministeriet. 

Merknad: Fra november 1814 foredro Fabricius, som var sjef for sjøkrigskollegiet, marinesaker for statsrådet. Marinedepartementet blei oppretta først 31. mars 1815.

Statssekretærer 

Statssekretær var embetstittelen for sekretæren for statsrådsavdelinga i Christiania. Ved avdelinga i Stockholm var det et tilsvarende embete som først hadde tittelen ekspedisjonssekretær, men fra 9. juli 1822 til 15. mars 1841 statssekretær. Videre fantes fra 1829 i Christiania et deltidsembete som «sekretær hos Den norske regjerings formann».

Statssekretærer i Christiania var:
 Poul Christian Holst; fra 28.11.1814 til han blei statsråd 09.07.1822, men med permisjon 1817–1821
 Ludvig Stoud Platou; konstituert i Holsts permisjonstid
 Jørgen Herman Vogt; fra 09.07.1822 til han blei statsråd 16.09.1825
 Ludvig Stoud Platou; fra 16.09.1825 til sin død 30.11.1833
 Georg Jacob Bull; fra 06.05.1834 til 21.09.1836

Ekspedisjonssekretærer/statssekretærer i Stockholm var:
 Mathias Hagerup; fra 18.11.1814 til sin død 01.10.1822
 Frederik Gottschalk Heltzen Due; fra 03.10.1822 og over i det andre Wedel-ministeriet

Sekretær hos den norske regjerings formann var:
 Christian Holst; fra 04.07.1829 og over i det andre Wedel-ministeriet

Kort om bakgrunnen for en del statsrådsskifter 

Hans Henrik von Essen blei utnevnt til stattholder 11. november 1814. Samtidig fikk Sommerhielm, Collett, Rosenkrantz og Aall fra det forrige statsrådet stadfesta sine stillinger.

18. november utnevnte kronprins Carl Johan nye statsråder: Anker, Motzfeldt, Treschow, Diriks, Wedel Jarlsberg, Hegermann, Krohg og Løvenskiold. Wedel var en sentral rådgiver for kronprinsen i dette. Det er verdt å merke seg at Wedel, som sjøl var unionstilhenger, tok hensyn til at hans side hadde lidt nederlag ved stortingsvalget. Det var derfor bare tre klare unionsmenn i regjeringa: Wedel, Anker og Treschow (pluss den titulære statsråd Løvenskiold).

Da Sommerhielm døde i 1827, var det vanskelig å skaffe en etterfølger som norsk statsminister i Stockholm. Både Wedel, Collett, Sibbern og Wilhelm Frimann Koren Christie fikk tilbud, men takka nei. Løvenskiold aksepterte så, men han var svært upopulær i norske kretser.

I 1833 nekta kong Karl Johan å sanksjonere et stortingsvedtak om kommunalt sjølstyre. Forslaget kom opp igjen i 1836. Kongen ville da oppløse Stortinget før det fikk fatta vedtak. Det var bare Løvenskiold i regjeringa som støtta dette. Odelstinget rakk å samles og reiste 8. juli 1836 riksrettssak mot Løvenskiold. Fem timer etter blei Stortinget oppløst.

Kongen var svært misfornøyd og gav Collett, som hadde samarbeidd med Stortinget, avskjed. Også Diriks fikk avskjed, men det er uklart hvor stor sammenheng det hadde med stridighetene. Samtidig utnevnte kongen Wedel til ny stattholder (og leder av regjeringskollegiet), etter at dette embetet hadde stått ledig i sju år.

8. september idømte Riksretten Løvenskiold en bot på 1000 speciedaler pluss saksomkostninger. Han søkte avskjed, men kongen nekta å innvilge dette.

Se også
 Norges regjeringer

Kilder 

 (1) Jan Debes: Det norske statsråd 1814–1949, Cammermeyer, Oslo 1950
 (2) Det norske statsråd 1814–1945, Statsministerens kontor, Oslo 1996

Wedel1