I²C

I²C står for Inter-Integrated Circuit og er en fler-bruker seriell databuss utviklet av Philips semiconductors (i dag NXP Semiconductors) 1982, opprinnelig for bruk internt i TV-er. Nå brukes I²C for å koble lav-hastighets tilleggsenheter til f.eks. mikrokontrollere. Slik utstyr kan blant annet være display eller minne.

I²C er et master-slave system og bruker to bidireksjonale open-drain linjer, seriell data (SDA) og seriell klokke (SCL), som trenger pull-up motstander. Typisk arbeidsspenning for et I²C system er +3,3 V eller +5 V, men andre spenninger kan også forekomme. I²C har en 7-bits adresse, men 16 av adressene er reservert, så det er 128–16=112 noder som kan kommunisere på samme bussen.

I²C kan operere med flere hastigheter, de mest vanlige er standard mode, 100 kbps, low-speed mode, 10 kbps, men det finnes også fast mode plus, 1 Mbps, og high speed mode, 3,4 Mbps. De sistnevnte har også andre tilleggsfunksjoner, som bla. 10-bits adressering. I tillegg til at det maksimale antall noder er begrenset av adresser, kan ikke den totale kapasitansen på bussen overskride 400 pF.

Se også 
 Serial Peripheral Interface

Kilder 
 

Databusser
Introduksjonsår ikke oppgitt
Philips