Amintore Fanfani

Amintore Fanfani (, født 6. februar 1908 i Pieve Santo Stefano i Toscana, død 20. november 1999 i Roma) var en italiensk politiker for Det kristeligdemokratiske partiet. Han var statsminister en rekke ganger og blant de mest kjente politikerne i etterkrigstidas Italia.

Bakgrunn 

Fanfani tok eksamen i økonomi i 1930 ved Università Cattolica del Sacro Cuore i Milano. Han var professor i økonomi, først i Milano, seinere i Roma.

Politisk karriere 

Ved valget i juni 1946 blei Fanfani innvalgt i den grunnlovgivende forsamlinga i Italia. Samme dag var det ei folkeavstemning, som beslutta å avvikle monarkiet. Den nye grunnloven måtte dermed være republikansk, og Fanfani blei medlem i kommisjonen som skulle lage et tekstutkast. Dette fikk som innledning: «Italia er en demokratisk republikk, basert på arbeid.»

Fanfani hadde videre en imponerende politisk karriere:

 31. mai 1947 – 14. januar 1950: Arbeids- og velferdsminister
 26. juli 1951 – 7. juli 1953: Land- og skogbruksminister
 16. juli – 2. august 1953: Innenriksminister 
 17. august 1953 – 12. januar 1954: Innenriksminister 
 18. januar – 8. februar 1954: Statsminister (Presidente del Consiglio dei Ministri)
 16. juli 1954 – 31. januar 1959: Partisekretær i Det kristeligdemokratiske partiet 
 1. juli 1958 – 15. februar 1959: Statsminister og utenriksminister
 26. juli 1960 – 21. februar 1962: Statsminister 
 21. februar 1962 – 21. juni 1963: Statsminister 
 5. mars – 30. desember 1965: Utenriksminister
 Fra 21. september 1965: President for FNs generalforsamlings 20. sesjon (1965–66)
 23. februar 1966 – 24. juni 1968: Utenriksminister
 5. juni 1968 – 24. mai 1972: President i senatet
 10. mars 1972: Utnevnt til senator på livstid
 25. mai 1972 – 26. juni 1973: President i senatet
 17. juni 1973 – 26. juli 1975: Partisekretær 
 14. april – 5. juli 1976: Leder i partiets nasjonalråd (Presidente del Consiglio nazionale)
 5. juli 1976 – 19. juni 1979: President i senatet
 20. juni 1979 – 1. desember 1982: President i senatet
 1. desember 1982 – 4. august 1983: Statsminister
 19. juli 1985 – 17. april 1987: President i senatet
 17. april 1987 – 28. juli 1987: Statsminister
 28. juli 1987 – 13. april 1988: Innenriksminister 
 13. april 1988 – 22. juli 1989: Budsjett- og planleggingsminister
 17. juni 1992 – 14. april 1994: Leder for utenrikskomiteen i senatet

I kraft av embetet som senatspresident fungerte Fanfani som republikkens president om lag tre uker sommeren 1978, etter at Giovanni Leone måtte gå av på grunn av bestikkelser i samband med Lockheedskandalen.

I 1987 var han vert (og dermed leder) for det 13. årlige toppmøtet for G8-landa.

Politikk 

I mellomkrigstida blei Fanfani – som mange andre katolske intellektuelle – medlem av det italienske fascistpartiet, og han fant i korporativismen en «tredje veg» mellom kaptalismens liberalistiske doktriner og venstresidas marxistiske materialisme. Han argumenterte for totalitære løsninger dersom de ville føre til ønskverdige resultater for kollektivet og dersom den enkeltes plikter blei satt høyere enn rettighetene. Han roste Mussolini for dennes sivilisasjonskamp og støtta den italienske imperialismen i Etiopia.<ref>Richard J. Samuels: Machiavelli's Children. Leaders and Their Legacies in Italy and Japan, Cornell University Press 2005, ISBN 9780801489822, side 250.</ref> I 1938 var Fanfani en av 330 underskrivere på et antisemittisk opprop, Manifesto della razza''. Synspunktene i dette dokumentet blei kort tid etter gjort til lov, noe som gjorde at jøder i stor grad blei fratatt statsborgerlige retter.

I løpet av krigen blei Fanfani mer orientert mot den politiske retninga som i 1943 skulle etablere seg som Det kristeligdemokratiske partiet. Her blei han sentral i en fløy som var sterkt katolsk i verdispørsmål, men reformistisk i økonomisk politikk. De siste krigsåra var han i eksil i Sveits, men da han vendte tilbake, fikk han raskt sentrale verv i partiet.

Fanfani mente at det private økonomiske initiativ var gunstig bare om det var underlagt fellesskapets beste. Han holdt fast på sin korporativistiske grunnholdning, og i arbeidet med Italias nye grunnlov ønska han primært et tokammersystem, et kammer valgt ved allmenn stemmerett og et med representanter for profesjoner og yrkesgrupper. Slik blei det ikke – opplegget minte for mye om fascismen. Partiet forstod imidlertid behovet for å sikre seg en viss støtte i arbeiderklassen. Fanfani fikk dermed sin første regjeringsposisjon i 1947 som arbeidsminister.

Omtrent samtidig krevde den kalde krigens politikk at statsminister Alcide De Gasperi avvikla regjeringssamarbeidet med kommunistene og sosialistene. Dette førte samtidig til ei høyredreining i politikken. Mens hans partifelle Giuseppe Dossetti, som sia krigen hadde vært sammen med Fanfani om å utvikle partiet i sosialliberal retning, nå valgte å forlate politikken, var Fanfani mer pragmatisk anlagt, og da De Gaspari døde i 1954, var han den som blei valgt til ny partileder (med tittel partisekretær). Kort tid etter blei han statsminister.

De neste tiåra var han en av landets mest sentrale politikere. Han reformerte Kristeligdemokratene. Partiet hadde hatt sin velgerbase på landsbygda med lokalavdelinger og soknekirker nært knytta sammen. Fanfani innså imidlertid at det var nødvendig å styrke partiet i byene, og at det måtte bygges som en sjølstendig organisasjon. Også nå var det den korporative grunnholdninga som blei hans basis. Han benytta den offentlige sektoren, som var blitt sterkt utbygd av Mussolini i 30-åra, og også det statlige oljeselskapet ENI, til å skape sysselsetting i dårlige tider – og også til å skaffe gode jobber både for venner og tidligere motstandere. Dette blei en modell som lenge gav partiet hegemoni i italiensk politikk, men som også førte til stor korrupsjon.

Referanser 

 

Italienske statsministre
Italienske livstidssenatorer
Presidenter for FNs generalforsamling
Personer fra provinsen Arezzo
Fødsler i 1908
Dødsfall i 1999