Norsk Grammatik

Norsk Grammatik, skrevet av Ivar Aasen, er ei bok om norsk grammatikk som ble utgitt i 1864.  Boka er en omarbeida utgave av Det norske Folkesprogs Grammatik som kom ut i 1848.  Aasen hadde nå fått større innsikt i grammatisk teori. Det viktigste var likevel at 1864-utgaven av Norsk Grammatik er en normativ grammatikk for et nytt skriftmål, ikke som 1848-utgaven en deskriptiv (beskrivende) grammatikk for talemålet.

Aasen mente at norske bygdemål sett under ett inneholdt et sjølstendig språk. Formålet med grammatikken var å framstille grunnreglene i dette norske språket slik det ble talt da boka ble skrevet. Aasen satte her opp det endelige framlegget sitt til normal for det nye landsmålet.

Grammatikken har fem avdelinger:

Lydlæra, ei forklaring over lydforrådet og uttalen.
Ordformene, de grunnformene og endelsene som gjør at vi kan skille orda fra hverandre.
Bøyingsformene, det vil si de grammatiske formene orda får.
Orddanninga, som systemet ord blir danna etter.
Setningslæra, om hvordan orda blir satt sammen til setninger.

I to tilleggskapitler går han gjennom bygdemåla og landsspråket.  Aasen mente at den skriftlige formen av landsspråket burde være den fuldkomneste, reneste og værdigste Form av Folkets Tale. Boka framstilte det norske folkespråket, men den var skrevet på dansk.

Litt om bøyingsformene
Av boka på 390 sider er kapittelet om bøyingsformer det største, med flere enn 100 sider. Her er det bare plass til noen eksempler på formene Ivar Aasen satte opp i grammatikken:

Substantiv
Sterke hannkjønnsord:

Svake hannkjønnsord:

Sterke hunnkjønnsord:

Svake hunnkjønnsord:

Intetkjønnsord uten ending og med ending på -e::

Intetkjønnsord som ender på -a:

Pronomen

Verb
Verba har fire framstillingsmåter (modus), nemlig fortellende (indikativ), forbindende (konjunktiv), bedende (imperativ) og ubundet (infinitiv). De blir bøyd i tre tider: fortid (preteritum/imperfektum), samtid (presens) og framtid (futurum) og to tallformer: entall og flertall.

Dei sterke verba følger seks klasser etter lydskiftet i vokalen, her følger noen eksempler:

Hovedmerket for dei svake verba er at de i fortid ender på en d som noen ganger legges til rotstammen, andre ganger etter en innskutt a (lag-de eller kast-a-de).  Etter s, t, p, og k blir d-en omgjort til en t, av og til òg etter r, l og n. I supinum ender de på -t, i partisipp på -d.

Noen eksempler:

Konjunktivformene av disse verba er telje, døme, kaste; imperativformene er tel!, døm! og kast!.

Adjektiv 
Bøying av sterke og svake adjektiv i kjønn og tall i bestemt og ubestemt form:

Tallord
Tallorda har et fullstendig og et enklere, mer alminnelig bøyingsmønster. Det alminnelige mønsteret:

Kilder
 Ivar Aasen: Norsk Grammatik, Alb. Cammermeyers Forlag, 2. opl. 1899''

Eksterne lenker
 Nettpresentasjon og digital utgave fra Aasentunet

Nynorsk
Høgnorsk
Ivar Aasen