Nålebinding

Nålebinding er en håndarbeidsteknikk. Man benytter en flat nål, gjerne laget av tre eller bein, og tråd av ull.  Man nålebinder ved å lage en løkke og dra nål og tråd gjennom. Knuten som blir dannet, skal ikke strammes, men danner den neste løkken. Maskestørrelsen avgjøres av størrelsen på tommelen. Man nålebinder oftest i ull, ettersom man skjøter på en ny tråd ved toving.

Nålebinding gir et mer slitesterkt resultat enn strikking, men er noe mer tidkrevende. Teknikken kan blant annet brukes til å lage sokker og votter. Arbeider laget i nålebinding kan ligne hekling, hakking, pjoning eller strikkearbeid.

Nålebinding blir fortsatt praktisert av kvinner fra Nantistammen, Camisea regionen i Peru. De bruker det til å lage armbånd. Nålebinding er også populært i de skandinaviske landene.

Nålbinding har den egenskapen at det rakner ikke. Man kan klippe av tuppen på votten hvis den har blitt hullete der (noe som ofte skjedde på fiskebåtene ) og nålbinde på nytt og utnytte resten av vottene slik.

Historie 
Begrepet «nålebinding» ble introdusert på 1970-tallet, men teknikken er kjent fra oldtiden. I Danmark nålebandt man alle mindre tekstiler av ull, slik som sokker og votter, helt innpå 1800-tallet, og danske steinaldertekstiler er utført i nålebinding. De eldste bevarte tekstilfunn i Danmark er fra ertebøllekulturen, funnet på boplassen Tybrind Vig som nå ligger under vann i  Lillebælt. Disse tekstilene er karbondatert til 4200 f.Kr. og oppbevares i dag på Moesgaard museum. De nesteldste tekstilene funnet i Danmark ble utgravd i Bolkilde myr på Als av Sønderborg museum i 1946, og oppbevares i dag på Nationalmuseet. De er karbondatert til 3200 f.Kr. 

Tekstilene både fra Tybrind-viken og Bolkilde-myren er fremstilt av gress, poppel, piletre og lindebark. Ettersom nålebinding anvender avbrutt tråd, må trådlengdene sammenføyes ved å spleises eller knyttes sammen. Det krever stor ekspertise å spleise fibrene slik at de ikke stritter. En kan tenke seg at stoffene ble etterbehandlet for ikke å klø på huden. Kanskje ble de overflatebehandlet med voks, men dette lar seg ikke lenger undersøke, fordi fragmentene ble dyppet i PEG (polyetylenglykol) som en del av konserveringsprosessen. Hamp og lin krever en komplisert behandling for å egne seg som tekstiler, og slike stoffer er yngre enn stoff av bark og gress. Ullstoffer kjennes først fra bronsealderen. 

Arkeologiske funn fra Europa som minner om strikking og er fra før reformasjonstiden, er fremstilt i nålebinding. I strikking og hekling arbeider man med en ubrutt, spunnet tråd. Dette er mye enklere enn nålebinding, men kom først til Europa fra Midtøsten på 1500-/1600-tallet. 

Nålebinding er tid- og garnkrevende. Det var mer vanlig å sy sammen vevde stoffbiter til luer og strømper. Teknikken forbindes med Skandinavia, særlig Sverige, men tradisjonene er rike også i Finland og Russland.
 
De eldste kjente eksempler på énpinne strikking er fargemønstrede sandalsokker fra koptisk kristne i Egypt (300-tallet e.Kr.), og hatter og sjal fra Paracas- og Nazcakulturene i Peru, datert mellom 300 f.Kr. og 300 e.Kr.

Referanser

Litteratur 
 Leslie, Catherine Amoroso (2007): Needlework Through History. Greenwood Press, Westport CT.
 Nordland, Odd (1961): Primitive Scandinavian textiles in knotless netting. Oslo.
 Pearson, Michael (1984): Michael Pearson's Traditional Knitting. William Collins Sons & Co Ltd, London. 
 Skei, Aasta (1974): «Nålbandbinding.» (Artikkel i: Folkemuseet for Trondheim og Trøndelag. Årsskrift 1973, Trondheim, side 10-23.)

Eksterne lenker 
 Se nålebinding i DigitaltMuseum
 Anne Marie (Decker) Haymes historieside
 Illustrert instruksjon av Talzhemir
 Categories of Nålebinding: Bilder og mønstre
 Dilettante Nalbinding: Historie og bilder
 Bernhard's Nadelbinden – Instruksjon på tysk, engelsk og nederlandsk.
 NålebindingNålebinding – dansk

Tekstilfag
Håndverk
Husflid
Brukskunst