Jean Anouilh

Jean Marie Lucien Pierre Anouilh (født 23. juni 1910, død 3. oktober 1987) var en fransk dramatiker med en stor produksjon fra sitt første stykke i 1932 til det siste i 1981.

Biografi

Tidlig liv 
Anouilh ble født i Cérisole, en liten landsby i utkanten av Bordeaux, og han har baskiske forfedre. Faren var skredder. Han kan ha arvet en del av sitt kunstneriske sinn fra moren, en fiolinist som bidro til familiens inntekter ved å spille i kasino-orkesteret i det tilstøtende badestedet Arcachon i sommersesongene.

Han gikk på École primaire supérieure hvor han fikk sin ungdomsskoleutdannelse ved Collège Chaptal. Jean-Louis Barrault, senere en betydelig fransk regissør, var elev der på samme tid. Anouilh begynte å studere jus ved Universitetet i Paris, men avsluttet utdannelsen atten måneder senere da han fikk fast ansettelse i et reklamebyrå. Han likte arbeidet og hevdet at han lærte å fatte seg i korthet og språklig presisjon ved å skrive reklametekster.

Karriere 
I 1932 kom hans første stykke, L’Hermine, skrevet i 1929, som ikke ble en suksess, men han fulgte det opp med en rekke andre. Han kjempet seg gjennom fattigdomsår ved å skrive flere skuespill inntil han til slutt endte opp som sekretær for skuespiller og regissør Louis Jouvet. I løpet av den nazistiske okkupasjonen av Frankrike kunne ikke Anouilh åpent ta politisk side, skjønt han utga skuespillet Antigone, ofte vurdert som hans mest betydningsfulle verk. Stykket kritiserer på allegorisk vis de som samarbeidet med nazistene. Selv om han holdt seg unna politikken, støtte Anouilh sammen med Charles de Gaulle på 1950-tallet. Anouilh grupperte selv sine skuespill på grunnlag av deres dominerende tone: «svarte» (tragedier og realistiske stykker), «rosa» (dominert av fantasi), «briljante» («rosa» og «svart» kombinert i aristokratiske omgivelser), «disharmoniske» («svarte» stykker med bitter humor), «kostyme» (historiske figurdrama), «barokke», og «mine mislykkete» (mes fours).

I 1970 ble hans verker anerkjent med prisen Prix mondial Cino Del Duca.

Privatliv 
Anouilh giftet seg med skuespilleren Monelle Valentin i 1931. I 1953 giftet han seg for andre gang med Nicole Lançon, som overlevde ham ved hans død den 3. oktober 1987.

Analyse 
I mange av sine skuespill presenterer Jean Anouilh en påfallende og uunngåelig todeling mellom idealisme og realisme. Oreste F. Pucciani, som har analysert Anouilh, har påpekt at «i Anouilh er det ingen mellomgrunn hvor tvetydighet eksisterer og hvor denne konflikten blir løst». Dette ses i stykket Le Voyageur Sans Bagage, hvor hovedpersonen Gaston er en veteran fra første verdenskrig som lider av søvnløshet. Han husker ikke sin fortid som var fylt med hans moralske fordervelse (han hadde blant annet gått til sengs med brorens hustru og skadet sin beste venn alvorlig). Denne moralske fordervelsen er forskjellig fra den ekstreme renhet som han nå framviser og er antitesen til hans fortid. I et annet stykke, L'Hermine, befinner hovedpersonen seg i en verden som er fiendtlig til hans romantiske idealisme.

Jean Anouilh skildrer gjerne en kamp mellom idealisme og realisme.

Verker 
<div style="-moz-column-count:2; column-count:2;">
 L'Hermine (1932)
 Mandarine (1933)
 Y avait un prisonnier (1935)
 Le voyageur sans bagage (1937)
 La sauvage  (1938)
 Le Bal des Voleurs (1938)
 Léocadia (1940)
 Eurydice (1941)
 Le rendez-vous de Senlis (1941)
 Antigone (1944)
 Roméo et Jeannette (1946)
 Médée (1946)
 L'Invitation au Château (1947)
 Ardèle ou la Marguerite (1948)
 La répétition ou l'amour puni (1950)
 Colombe (1951)
 La valse des toréadors (1952)
 L'Alouette (1952)
 Cecile, ou L'ecole des  pères (1954)
 Ornifle ou le courant d'air (1955)
 Pauvre Bitos ou le dîner de têtes (1956)
 L'hurluberlu ou le réactionnaire amoureux (1959)
 La petite Molière (1959)
 Becket ou l'honneur de Dieu (1959)
 La Grotte (1961)
 Le boulanger, la boulangère et le petit mitron (1968)
 Cher Antoine; ou l'amour raté (1969)
 Les poissons rouges; ou Mon père, ce héros (1970)
 Tu étais si gentil quand tu étais petit (1972)
 Monsieur Barnett (1974)
 L'Arrestation (1975)
 Chers zoizeaux (1976)
 Vive Henri IV (1978)
 La Culotte (1978)
 La Foire d'empoigne (1979)
 Le Nombril (1981)
 </div>

 Referanser 

 Litteratur 
 Wikiquote: Jean_Anouilh
 «Jean Anouilh (1910–1987)». Pegasos. 2008. 
 One Act: Eleven Short Plays of the Modern Theatre (1961) Grove Press

 Eksterne lenker 
 
 Jean Anouilh hos Internet Broadway Database''

Franske dramatikere
Franske forfattere
Personer fra Bordeaux