Mikhail Lermontov

Mikhail Jurjevitsj Lermontov (russisk Михаил Юрьевич Лермонтов, født , død ) var en russisk, romantisk forfatter, poet og maler, noen ganger benevnt som «Kaukasus' poet». Etter Aleksandr Pusjkins død ble Lermontov ansett som den viktigste russiske poet og hans påvirkning av senere russisk litteratur føles fremdeles, både i prosa og poesi. Et av hans mer kjente dikt er "Seilet".

Liv og virke

Bakgrunn 
Lermontov ble født i en respektabel, adelig familie i Moskva og vokste opp i landsbyen Tarkhany (i Penza-regionen), hvor hans jordiske levninger nå hviler. Ifølge en omdiskutert og ubekreftet teori, nedstammet han på farssiden fra de skotske Learmonths, hvorav en bosatte seg i Russland på tidlig 1600-tallet, under Mikhail Fjodorovitsj Romanovs styre. Den legendariske skotske dikteren Thomas the Rhymer (Thomas Learmonth), sies å være beslektet med Lermontov. Denne teorien er fortsatt uten dokumentasjon.

Lermontovs far, Jurij Lermontov, var militær som hans far før ham. Etter å ha arbeidet seg opp i gradene til kaptein, giftet han seg med den 16-årige Marija Arsenjeva, til hennes mors, Jelizaveta Alekseyvenas, store fortvilelse. Ett år etter bryllupet, natten til den 3. oktober 1814, fødte Mariya Arsenjeva sønnen Mikhail Lermontov. Det sies at kort etter hans fødsel kom det til en feide mellom Lermontovs far og bestemoren. Marija Arsenjeva ble syk av det og døde i 1817.

Etter datterens død ofret Jelizaveta Aleksejvena all sin kjærlighet på sitt barnebarn, og hun levde i konstant frykt for at faren ville flytte vekk med ham. Enten på grunn av at han var bortskjemt eller det anstrengte forhold i familien, utviklet Lermontov som barn et arrogant temperament som gikk ut over buskene i bestemorens hage og tjenestefolkene hennes. Som liten hørte Mikhail historier om de fredløse i Volga-regionen, om deres tapperhet og barske liv. Da han var ti år gammel ble han syk, og Jelizaveta Alekseyevna tok ham med til Kaukasus-regionen for å nyte det gode klimaet der. Der ble den unge Lermontov forelsket for første gang.

Skoleårene 

Det intellektuelle miljøet som Lermontov vokste opp i, skilte seg lite fra det Pusjkin opplevde, selv om fransk var begynt å bli erstattet av engelsk som foretrukket språk, og Lamartine måtte dele berømmelsen med Lord Byron. I sin tidlige barndom ble Lermontov undervist av en franskmann ved navn Gendrot. Jelizaveta Aleksejevna fant ikke det godt nok, og bestemte seg for å ta ham med til Moskva hvor han kunne forberede seg til gymnaset. I Moskva introduserte en tysk lærer, Levy, Lermontov til Goethe og Schiller. Kort etter, i 1828, begynte Lermontov på gymnaset; han viste seg å være en eksepsjonell student.

På gymnaset leste han Aleksandr Pushkin og Zjukovskijs diktning, og en av hans venner, Katerina Hvostovaja, beskrev ham senere som «gift med en gigantisk bok av Byron». Denne vennen hadde tidligere vært gjenstand for Lermontovs kjærlighet, og til henne dediserte han noen av sine tidligste dikt, «Нищий (У врат обители святой)» (Tiggeren). Samtidig utviklet han sammen med sin pasjon for diktning, en tilbøyelighet for giftig satire. Hans evne til å tegne karikaturer passet med hans dyktighet til å finne på et godt økenavn eller epigram.

Universitetet 
Etter gymnaset begynte Lermontov i 1830 på Moskvas universitet. Samme sommer utspilte seg den siste, tragiske akt i familiefeiden. Juri Lermontov følte seg fremmed for sin sønn, og dypt berørt av dette forlot han huset Arseniev for alltid; han døde kort tid etter. 

Farens død var et forferdelig tap for Lermontov, og det ble avspeilet i hans diktning: «Tilgi meg, møtes vi igjen?» og «Faderens og sønnens forferdelige skjebne».

Lermontovs tid på universitetet ble kort. Han kom trolig til forelesningene, men satt ofte i et hjørne av auditoriet og leste og deltok sjelden i fellesskapet. En grov spøk begått av en gruppe studerende mot professor Malov satte en stopper for Malovs tid på universitetet; mange av Lermontovs biografier ser dette som grunnen til at han også forlot det.

Ung kadett – første dikt 
Begivenhetene på universitetet fikk Lermontov til å ta sitt karrierevalg opp til revisjon. Fra 1830 til 1834 gikk han på kadettskolen i St. Petersburg, og etter noe tid ble han offiser ved garden. 

Nå var Lermontov for alvor begynt å skrive poesi. Han utviklet stor interesse for russisk historie og middelalderfortellinger som i «Kjøpmannen Kalasjikovs sang» og hans lange dikt Borodino, dikt skrevet til byen Moskva, og en serie populære ballader.

Berømmelse og eksil 

For å uttrykke sin egen og nasjonens vrede ved tapet av Aleksandr Pusjkin (1837), skrev den unge soldat et inderlig dikt – den siste del var tydeligvis vendt mot kretser i hoffet, men ikke mot tsaren selv. Diktet var en hårsbredd fra direkte å beskylde de maktsterke «støtter» i det bedre russiske borgerskap, for å være involvert i Pusjkins død. Uten å si det helt direkte omtalte han borgerskapet som en klikk giftige, selvsentrerte skurker som «flokket seg om tronen i en grådig skare», «bødlene som dreper frihet, geni og stolthet», og snart måtte underkaste seg Guds straff. Diktet skar gjennom den undertrykte atmosfære i 1830-årenes Russland som et lyn fra klar himmel og endte med å være nærmest profetisk.

Tsaren fant henvendelsen mer uforskammet enn inspirerende, og han sendte Lermontov til Kaukasus som offiser i dragonene. Han hadde som tiåring vært i Kaukasus med sin bestemor, og han oppdaget at han følte seg hjemme og følte mer for området enn han husket fra sin barndom. Ikke minst de fiendtlige fjellstammenes barske livsførsel og idealer var, sammen med landskapets stein og fjell, tett på hans hjerte. Tsaren hadde sendt ham i eksil til hans hjemland. 

Lermontov besøkte St. Petersburg i 1838 og 1839, og hans indignerte observasjoner av det aristokratiet (hvortil mondene damer bød ham velkommen som en berømthet) inspirerte hans skuespill «Maskerade». Hans ikke gjengjeldte kjærlighet til Varvara Lopukhina er beskrevet i romanen «Fyrstinne Ligovskava», som han aldri skrev ferdig.

En duell med den franske ambassadørens sønn førte til at Lermontov ble sendt tilbake til krigen i Kaukasus, hvor han utmerket seg i to slag nær Valerikfloden. Han skrev et dikt om det og malte et bilde av slaget. 

I 1839 fullendte Lermontov sitt viktigste verk, «Vår tids helt», som beskriver en duell lik den som kostet ham livet.

Død og etterspill 
Den 25. juli 1841 i Pjatigorsk utfordret hestegardeoffiseren Nikolaj Martynov Lermontov til duell, da han følte seg karikert i «Vår tids helt». Duellen fant sted to dager senere ved foten av fjellet Mashuk, og Lermontov ble drept av Martynovs første skudd. 

Flere av hans dikt ble oppdaget i hans notisbok.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
  Biografi over Lermontov
  Dikt av Lermontov, på engelsk og russisk

Russiske forfattere
Personer fra Moskva