Acacia Avenue

Acacia Avenue er en britisk metafor for en gjennomsnittlig, rolig forstadsgate med beboere fra middelklassen. Ifølge The Guardian har gatenavnet ihvertfall vært brukt som et bilde på tilfreds forstadssløvhet (contented suburban dullness) siden 1940-tallet, da Denis og Mabel Constanduros skrev et teaterstykke med tittelen 29 Acacia Avenue (1943), og Henry Cass i 1945 laget en spillefilm basert på stykket. Gatenavnet har vært brukt både i situasjonskomedier på TV, i bøker og sangtitler, som i Heavy metal-bandet Iron Maidens «22 Acacia Avenue» fra albumet The Number of the Beast i 1982. 

Allerede i 1919 brukte forfatteren H.C. McNeile gatenavnet og bebyggelsen i en oppdiktet «Acacia Avenue» som en motsetning til arbeiderstrøket «Culman Terrace», som ble omtalt som «en lang, rett vei mellom to rader av små, kjedelige hus. Alle husene var like, med en liten hageflekk mellom inngangdøra og porten». Hovedpersonen gjør det klart at de som bor i Acacia Avenue ikke går på besøk til dem i Culman Terrace, som ligger to gater lengre nede.  

Det finnes flere enn 60 gater med navnet Acacia Avenue bare i Storbritannia. I 2006 gjennomførte forsikringsselskapet AA Insurance en intervjuundersøkelse blant rundt 200 beboere i 15 av disse, i like mange britiske byer. Etterpå publiserte selskapet noen av de funnene som best bekreftet klisjeen om den rolige middelklassegaten i forstaden: Mer enn halvparten var familier med to foreldre, eller eldre par. 2/3 bodde i treroms vertikaltdelte tomannsboliger; nesten alle hadde en hage; i 10% av hagene bodde det en hagenisse. Alle bortsett fra én familie var hvite. Familiene tjente, i gjennomsnitt, det som regnes som en gjennomsnittslønn, og de hadde vært i samme jobb i mer enn 11 år. Fire av ti oppga at Fish and chips var livretten.

Referanser

Kilder 
 
 
 

Britisk kultur
Metaforer