Paul Claudel

Paul Claudel (født 6. august 1868, død 23. februar 1955) var fransk forfatter og diplomat. Han var bror til skulptøren Camille Claudel. Paul Claudel ble valgt inn i Académie française den 4. april 1946. Som forfatter tilregnes han den filosofiske og sosialkritiske bevegelse Renouveau catholique.

Liv og virke

Bakgrunn 
Claudel vokste opp i det landlige Picardie som sønn av en fritenkende kataster-embedsmann. Moren, Louise født Cerveaux, kom fra Champagne og var av en slekt med katolske bønder og prester. Paul Claudel hadde siste del av skoleårene på Lycée Louis-le-Grand i Paris.

Karriere 
Han debuterte 1882 med L'endormie ('Den sovende'). Under en vesper i Notre-Dame de Paris den 25. desember 1886 gjennomgikk han en religiøs omvendelse og ble en brennende katolikk. Han skrev dramaer og lyrikk preget av religiøs mystikk, og han var influert av symbolismen. Blant hans verk kan fremheves dramaene L'Annonce faite à Marie (1912) og Le Soulier de Satin (1929), som utspiller seg i 1500-tallets Spania, samt lyrikkverket Cinq Grandes Odes (1910).

Før han slo inn på den diplomatiske løpebane, vurderte han alvorlig å tre inn som munk i et benediktinerkloster. Som diplomat var han først som visekonsul postert i New York City i 1895, deretter i Shanghai, Peking, Tientsin, Frankfurt am Main fra 1911 samt Hamburg. Deretter var han fra 1916 minister i Rio de Janeiro, i København fra 1919, i Tokyo fra 1921 og i Washington fra 1926.

Claudel var alltid en kontroversiell forfatter i sin levetid og er det fortsatt. Hans ivrige katolisisme og hans politiske synspunkter langt ute på høyresiden, gjorde ham upopulær, og gir fortsatt berørsverging i mange sirkler den dag i dag. Selv om han var en konservativ av den gamle skolen, var han åpenbart ikke fascist, og han tok avstand fra antisemittiske uttalelser han kom med sine yngre år. Hans reaksjon på nazistenes antisemittisme var helt utvetydig. Han forfattet et åpent brev til World Jewish Conference og fordømte i 1935 de tyske Nürnberglovene som «avskyelige og stupide». Han var også behjelpelig under krigen til å med å tilrettelegge jøders flukt fra Vichy-Frankrike. Claudel gjorde kjent sitt sinne mot Vichy-regjeringens antijødiske lovgivning, og fikk publisert et brev han sendte til dovedrabbineren Israel Schwartz i 1941 der han uttrykte «den vemmelse, gru og indignasjon som alle anstendige franskmenn og katolikker føler med hensyn til den urett, ødeleggelse og stygge behandling som våre jødiske landsmenn nå er ofre for ... Israel er alltid den eldste sønn av [Guds] løfte, og er i dag den eldste sønn i lidelse». Regjeringen gjennomsøkte deretter hans hus og holdt ham under oppsikt. Hans støtte til Charles de Gaulle og de fire franske styrker toppet seg i de seiersode han viet til de Gaulle da Paris ble befridd i 1944.

Han tvangsinnla sin søster Camille Claudel i et psykiatrisk sykehus i mars 1913. Der ble hun værende de siste 30 årene av sitt liv, og hun fikk besøk av sin bror syv ganger i løpet av disse årene.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
 
  Ashley, Tim (14. august 2004): «Evil Genius», The Guardian 
  Price-Jones, David, (22. mai 2005): «Jews, Arabs and French Diplomacy: A Special Report», Commentary

Franske forfattere
Franske ambassadører
Ambassadører til Brasil
Ambassadører til Danmark
Ambassadører til Belgia
Ambassadører til Japan
Ambassadører til Storbritannia
Personer fra departementet Aisne
Medlemmer av Académie française