Hertugdømmet Burgund

Hertugdømmet Burgund var et historisk, føydalt område som en gang eksisterte innenfor kongedømmet Frankrike. Det omfattet løselig sett av dagens Bourgogne. Hertugdømmet eksisterte i årene mellom 843 og 1477 og ble styrt av en rekke hertuger inntil Karl I «den modige» døde i 1477, noe som førte til at hertugdømmet ble lagt direkte inn under den franske krone av kong Ludvig XI.

Hertugdømmet bør ikke bli forvekslet med grevskapet Burgund, et «fritt fylke» fra 867 til 1678 innenfor grensene til Franche-Comté som det stundom var forbundet til, eller med de to påfølgende middelalderske kongedømmene Burgund (det siste endte i 1378) hvor restene ble opptatt i Frankrike.

Opprinnelse 

Opprinnelsen til hertugdømmet ligger i det langt eldre kongedømmet Burgund. Kongedømmet hadde utviklet seg fra det området som ble styrt av burgundere, en germansk folkegruppe som bosatte seg i Gallia på slutten av 300-tallet. De bodde i området rundt Dijon, Chalon-sur-Saône, Mâcon, Autun og Châtillon-sur-Seine, og de ga navn til hele området. Det første kongedømmet Burgund ble innlemmet inn under merovingernes konger av Frankerriket i løpet av regimet til Klodvig I og hans sønner. Det skulle imidlertid ble gjenskapt ved flere anledninger når det ble nødvendig å dele de frankiske områdene mellom sønnene til en avdød frankisk konge.

Selv om kongedømmet Burgund ikke hele tiden eksisterte som en uavhengig helhet i løpet av denne tiden opprettholdt det en form for selvstyre som en del av Frankerriket: burgunderne hadde sitt eget lovverk, Loi Gombette, og folket utviklet et rikt jordbruk og vinkultur i området. Det sørlige Burgund ble herjet av sarasenere på 700-tallet, og etter at Karl Martell hadde drevet de muslimske angriperne ut delte han Burgund inn i fire myndighetsområder: Arles-Burgund, Vienne-Burgund, Alamanic Burgund og Frankrisk Burgund. Han utpekte sin bror Childebrand som guvernør av sistnevnte. Under dynastiet karolingerne minsket ønsket om atskillelse i Burgund, og selv navnet ble etterhvert et ren geografisk begrep, benyttet kun for å beskrive området og dets fylker.

Fra disse fylkene oppsto både hertugdømmet Burgund og fylket/grevskapet Burgund da den karolingernes sentralisme mistet grepet og delingen av de frankiske områdene i henhold til Traktaten i Verdun i 843. I midten av denne forvirringen knyttet Guerin, greve av Macon, seg til Karl I «den modige», den yngste sønnen til Ludvig den fromme, og støttet ham i slaget ved Fontenay mot Karls eldre bror, keiser Lothar I av Det tysk-romerske rike. Da det frankiske kongedømmet i vest ble delt langs grensen til Saône og Maas (og delte geografisk Burgund i samme prosess), ble Guerin belønnet for sine tjenester for kongen ved å bli gitt administrasjonen av fylkene Chalon og Nevers, hvor han etter sedvane ble forventet at å utpeke vicomter for å styre som sine nestkommandanter. Som en nødvendig forsvarer av den vest-frankiske grensen ble Guerin stundom kjent under det latinske begrepet for leder, Dux, tilsvarende den engelske tittelen «duke», det vil si hertug.

Arvelige hertuger 

På tiden til Rikard «dommeren» (død 921) var hertugdømmet Burgund begynt å oppstå. Rikard ble offisielt anerkjent av kongen som dux. Han var også greve for hvert eneste fylke som han holdt (om det ikke ble holdt på hans vegne av en vicomte). Som hertug var han i stand til å utøve en økende mengde makt over sine områder, og det samlede mengden av hans område ble begrepet Ducatus. Betydningen av dette var ikke kun Rikards status som hertug, men statusen til hans område som omfattet regionene Autunais, Beaunois, Avalois, Lassois, Dijonais, Memontois, Attuyer, Oscheret, Auxois, Duesmois, Auxerrois, Nivernais, Chaunois og Massois. Under Rikard ble hans område gitt lov og orden, vernet fra normannerne og fungerte som en beskyttet havn for forfulgte munker.

Under Rudolf av Burgund (død 936), Rikards sønn, ble Burgund en kort stund forfremmet til Frankrikes viktigste sted, og som ved arv til Burgund i 921, ble han konge av Frankrike i 923, og det var fra hans områder i Burgund hvor han trakk de ressurser han trengte for å bekjempe de som utfordret hans rett til å styre.

Med Hugo av Burgund, kjent som «den sorte», begynte av en lang og vanskelig tid for Burgund. Hans naboer var adelsfamilien Robert som holdt tittelen hertug av Francia. Denne familien ønsket å styrke sin stilling Frankrike og mot de karolingiske kongene, og forsøkte å legge hertugdømmet under overherre av sitt eget hertugdømme. Dette mislyktes, og ble tvunget til opprettholde Burgund som et atskilt hertugdømme. To brødre av Hugo Capet, den første franske konge av Huset Capet, overtok styringen av Burgund som hertug, først Odo (Otto) Capet, og deretter Henrik den ærverdige opprettholdt hertugdømmets uavhengighet, og da den sistnevnte, som den første broren, døde uten barn kom det et avgjørende øyeblikk for hertugdømmet.

Den første etterfølgerkrisen 
Henrik den ærverdiges død ved Pouilly-sur-Saône i 1002 etterlot to mulige arvinger: hans nevø, kong Robert II av Frankrike, også kalt «Robert den fromme», og hans stesønn, Otte-Guillaume, greve av Burgund, en vasall av den tysk-romerske keiseren som Henrik den ærverdige hadde adoptert og navngitt som sin arving. Kong Robert gjorde krav på hertugdømmet både ved hans rett som føydal overherre og som nærmeste slektning av den avdøde. Otte-Guillaume var uenig, og sendte soldater inn i hertugdømmet og krig brøt ut.

Hadde de to stedene ved navn Burgund blitt forent hadde den senere historien uten tvil tatt en annen kurs. Et forent Burgund under den tyske Otte-Guillaume ville ha vært innenfor sfæren av det tysk-romerske riket, og ville ha påvirket maktbalansen mellom Frankrike og Tyskland. Slik ble det ikke, skjønt det tok kong Robert tretten år av bitter og langvarig krig til han til slutt sikret hertugdømmet for den franske krone ved å få kontroll over alle fylkene i Burgund vest for Saône, også Dijon. Utsiktene til en forent Burgund fordunstet og hertugdømmet forble ugjenkallelig fransk.

For en tid dannet hertugdømmet en del av den kongelige besittelse, men den franske kronen kunne ikke håpe på å administrere et omfattende område. Maktens realiteter kombinert med Huset Capets strider førte til at kong Robert ga området til sin yngre sønn med samme navn, Robert. Den eldre broren Henrik I etterfulgte som konge av Frankrike, ikke uten vanskeligheter, og fant det nødvendig å sikre seg broren Roberts lojalitet og belønnet ham med å gi broren Burgund som arvegods. Således begynte hertugene av Burgund av Huset Capet.

Hertugene fra Huset Capet 
Den makt som hertug Robert var blitt gitt var hovedsakelig teoretisk. I tiden mellom regimene til Rikard «dommeren» og Henrik den ærverdige hadde hertugdømmet preget av kaos, fremmet spesielt ved krigen mellom Otte-Guillaume og Robert II av Frankrike. I tillegg hadde hertugene gitt bort det meste av sine landområder for å sikre lojalitet fra sine vasaller.

Robert og hans arvinger sto overfor oppgaven å gjenopprette hertugdømmets domene og styrke dets makt. Hertugene skulle vise seg å være forsiktige, utholdende, metodiske, realistiske og villig til å utnytte enhver mulighet som oppsto. De benyttet loven om hjemfalt gods til sin fordel: Auxois og Duesmois kom til hertugdømmet ved hjemfall da disse lenene ikke hadde arvinger. Hertugene kjøpte både landområder og len, noe som styrket hertugdømmet og økte antallet vasaller avhengig av dem. De skaffet seg inntekter ved å kreve betaling i utbytte for å anerkjenne en herres føydale rettigheter innenfor hertugdømmet, dyktig håndtering av pengelån fra jødiske og lombardiske banker, omsorgsfull administrasjon av føydale avgifter og salg av fritakelse og juridiske rettigheter. Hertugdømmet fikk også fordeler av capetiske monarkiet. Over tiden ble staten bygd opp og stabilisert, rundt hertugene vokste det opp hoff i miniatyr av det kongelige hoff i Paris.

 
Under det dyktige lederskapet av Robert II, en av de mer bemerkelsesverdige hertugene fra den capetiske tiden, nådde Burgund nye høydepunkter. Tidligere hadde hertugdømmets utvikling vært hemmet av overdragelse av mindre landområder og titler til yngre sønner og døtre, og således redusert hertugdømmets inntekter. Robert fikk en slutt på denne praksisen, og erklærte i sitt testamente at han etterlot til sin eldste sønn og arving, Hugo V, hertug av Burgund, og etter Hugo til hans arvinger «alle len, tidligere len, lensherrer og avgifter... tilhører hertugdømmet». De yngre barna av Robert ville motta kun livrenter og siden disse kom fra eiendom holdt av Hugo var de yngre barna avhengig av egen lensherrer for å skaffe seg inntekter.

Da Hugo V døde ble han etterfulgt av sin bror, Eudes IV, som selv var barnebarn av Ludvig IX av Frankrike, helgenkongen, ved sin mor Agnes av Frankrike, hertuginne av Burgund, og ville bli svoger av to franske konger: Ludvig X giftet seg med hans søster Marguerite, og Filip VI giftet seg med hans søster Jeanne, og han ble svigersønn av en tredje konge, Filip V, ved å gifte seg med dennes datter Jeanne av Frankrike. 

Tidligere forsøk på å skaffe seg landområder ved ekteskap hadde vært mislykket, men Eudes IVs hustru var derimot grevinne av Burgund og Artois, og ekteskapet forente de to Burgund, hertugdømmet og grevskapet, igjen. Foreningen kom dog ikke til å vare. Ekteskapet frambrakte kun et barn som overlevde (av seks fødsler): Filip. Sønnen Filip ble gift med arvingen av Auvergne og Boulogne, som også het Jeanne. Dette ekteskapet produsert kun et barn som overlevde, Filip av Rouvres. Den eldste Filip døde før sine foreldre i ulykke med en hest i 1346. Jeanne av Frankrike fulgte ham i graven året etter, og da Eudes IV selv døde i 1349 var hertugdømmets bevarelse avhengig av et barn på to og et halvt år, og den siste som direkte nedstammet fra hertug Robert I.

Ved arv ble Filip av Rouvres hertug av Burgund fra 1349. Han hadde allerede vært greve av Burgund og Artois siden hans bestemor, grevinnen, døde i 1347. I praksis hadde hertugen, hans bestefar, fortsatt med å styre over disse områdene som han hadde gjort siden hans ekteskap med grevinne Jeanne da Filip av Rouvres var kun et barn. Da den gamle hertugen døde ble hertugdømmet styrt av den unge hertugens mor, Jeanne av Burgund, grevinne av Auvergne, og hennes andre ektemann, kong Johan II av Frankrike.

Utsiktene for den unge hertugen var gode. Hans mor var grevinne av Auvergne og Boulogne, og han ville arve disse områdene ved hennes død, og det ble arrangert et ekteskap mellom ham og den unge arvingen til Flandern, Margarete III, grevinne av Flandern. Dette ekteskapet ville å føre Flandern og den nederlandske provinsen Brabant til Filips eie. Ved 1361, 17 år gammel, var han tilsynelatende på god veg til å fortsette hertugdømmets økende storhet.

Det skulle ikke skje. Han ble syk av pest, en sykdom som ga løfte om intet annet enn en rask og fryktelig død, og ventende på døden gjorde den unge hertugen sitt testamente den 11. november og ti dager senere var han død, og med ham, også hans dynasti.

Den andre etterfølgerkrisen 

I Filips testamente hadde hertugen slått fast at utpekte som arving til hans «land og til våre eiendeler hva enn de måtte være, de, hankjønn eller hunkjønn, som loven eller sedvane burde eller må arve». Ettersom hans besittelser praktiserte arvefølge ved primogenitur (førstefødselsrett) var det ikke mulig å overføre alle hans eiendeler og besittelser samlet til noen mann eller kvinne ved at de hadde kommet i hans eie ved ulik arv, og sedvanen at de krevde å bli gitt videre til den neste i arverekkefølgen i hvert område.

Fylkene Auvergne og Boulogne ble gitt videre til neste arving, Jean de Boulogne, bror av Filips bestefar, Guillaume XII av Auvergne. Fylkene Burgund og Artoi ble gitt til Marguerite de France, søster av Filips bestemor grevinne Jeanne, og som selv var bestemor av Filips unge brud Margaret av Dampierre.

Hertugdømmet Burgund var en vanskeligere utfordring for lovverket. I hertugdømmet, som i det meste av Europa, var det to prinsipper ved arv: primogenitur og umiddelbar slekt eller blodsbånd. Det var to krav som sto bortimot likt i henhold til rettferdiggjøring: Karl II av Navarra var barnebarns sønn av Robert II ved hans eldre søster hadde et bedre krav enn Johan II av Frankrike i henhold til primogenitur, men Johan II, som barnebarn av Robert II ved hans yngre datter, hadde et bedre krav enn Karl II i henhold til umiddelbar slekt.

Om det hele var et juridisk spørsmål hadde kongen av Navarra en like god sjanse som kongen av Frankrike, og kanskje bedre da blodsbånd hadde begynt å miste kraft i Europa, og som senere hendelser ville bevise, Burgund hadde ingen hensikt av å bli direkte underlagt i den franske kongelig familie. Det var samtidig mer på spill enn en juridisk tvist: Hundreårskrigen var i full gang, og kongen av Navarra var en alliert av England og en fiende av Frankrike, noe som var usmakelig for burgunderne som ved Johan IIs engelske fangenskap hadde vært utelukkende lojal til den franske kongen og hans sønn.

I tillegg hadde Johan II støtten til Jean av Boulogne og Marguerite de France. Den første var en trofast alliert av kongen, en allianse som ble styrket av ekteskapet mellom kongen og Joanne I, grevinne av Auvergne. Joanne var niese av Jean av Boulogne, men like viktig var at hun var mor til den unge, avdøde Filip og hun var datter av en tidligere fransk konge, og en av de siste levende medlemmer av Huset Capet. Alle franske sympatier lå hos henne, og i tillegg hadde Karl II av Navarra fornærmet henne ved å legge krav på landområder i Champagne som tidligere hadde vært en del av medgiften til hennes søster Jeanne av Frankrike (Jeanne III, grevinne av Burgund) i ekteskapet med Eudes IV, og som var ment å bli gitt videre til hennes søster. Landområdene hadde kommet fra Joanna av Navarra, grevinne av Champagne, bestemor av Marguerite og Jeanne, og som den eldste arvingen ved primogenitur av Joanna av Navarra, gjorde Karl II krav på dem. 

Joanne II av Navarra, mor til Karl II av Navarra, hadde ved en traktat med Filip VI av Frankrike, overført hennes rett til Champagne til den franske krone i 1330, noe som gjorde den franske konge, heller enn arvingene av Joanne II, begunstiget. Med denne tredoble overenskomsten mellom de tre arvingene ble Karl II utestengt. Hertugdømmets adel tok beslutning til Johan IIs fordel som tok hertugdømmet umiddelbart i besittelse. Han hadde også mobilisert soldater i Nivernais for å kunne ta hertugdømmet med makt om nødvendig, men adelen sverget ham som den nye hertug. Det var kun noen få, mindre opprør til fordel av Karl II som uten vanskeligheter ble slått ned.

Etableringen av Huset Valois 

Johan II av Frankrike arvet Burgund ikke som føydal overherre av Frankrike, men som sønn av Jeanne av Burgund og som barnebarn av Robert II. Som hertug av Burgund ble han Johan I av Burgund selv om han samtidig var konge av Frankrike. Han var også medlem av Huset Valois. Den 28. desember 1361 hadde han mottatt den formelle hyllesten til Burgunds adel før han dro tilbake til Frankrike og etterlot greven av Tancarville som sin stedfortreder. Johans hensikt var å slå hertugdømmet sammen med Frankrike og således la hertugdømmet opphøre å eksistere som eget rike. Dette til tross for at han hadde gitt sitt tilsvar til Burgunds adel at hertugdømmet skulle forbli et hertugdømme, og at det ikke ville bli gjort administrative endringer.

Til tross for Johans forordning om at Burgund var underlagt den franske kronen nektet adelen i Burgund å etterfølge den, og kongen viste seg utilstrekkelig til gjennomføre oppgaven i møte med adelens ikkevoldelige opprør. Kongen lot i stillhet forordningen ligge og vendte seg til andre oppgaver.

Hans yngste sønn, Filip, også kalt for «den djerve», var hans favoritt blant kongens mange barn, og hans mest ansette. Filip hadde utmerket seg i 1356 i slaget ved Poitiers hvor han i en alder av 14 år hadde kjempet ved sin fars side til den bitre slutt. For å bedre forholdet til burgunderne og samtidig ære sin sønn utpekte kongen Filip til guvernør av Burgund i slutten av juni 1363, og adelen i Burgund som hadde motsatt seg den forrige, lovte sin troskap. I de siste månedene av Johans regime ble Filip etablert som hertug av Burgund. Kongen hadde i all hemmelighet forfremmet sin sønn som hertug den 6. september 1363 (i kongens doble rolle som hertug i egen rett hadde han gitt tittelen til sin sønn og som konge godkjent endringen), uten å gjøre det offentlig, men da kong Johan døde den 2. juni 1364 utsendte kong Karl V av Frankrike en forordning som offentlig befestet Filips tittel som hertug av Burgund.

Burgund under Huset Valois 

Under hertugene fra Valois blomstret hertugdømmet. En blendende gifte mellom Filip II av Burgund og Margaret III, grevinne av Flandern, enken etter Filip av Rouvres, forente ikke bare hertugdømmet med fylket Burgund enda en gang, men også med fylket Artois, og la de rike fylkene Flandern, Nevers og Rethel inn under hertugens kontroll.

I 1405, etter Filip og Margarets død, ble hertugdømmet og det meste av deres besittelser arvet av deres sønn Johan II, også kalt for «den fryktesløse» (fransk Jean sans Peur). Han fremsto mindre som en fransk lensherre under den franske monarken, men lot hertugdømmet fremstå som nærmest en uavhengig stat og han ble en betydelig politisk aktør i europeisk politikk.

Hans far, Filip, tilnavnet til tross, hadde vært en politisk forsiktig mann, noe Johan II ikke var, og Burgund og Orléans støtte sammen i sine gjensidige ambisjoner om makt. Resultatet var at hertugdømmet mistet makt og fremsto som en fiende av den franske kronen, og Johan II ble myrdet i 1419 av attentatmenn tilknyttet tronarvingen. De senere hertugene ble behandlet med forsiktighet eller fiendskap av kong Karl VII og hans etterfølger, Ludvig XI.

De siste to hertugene som styrte hertugdømmet direkte var Filip III, også kalt for «den gode», og Karl I, også kalt for «den modige» (eller «den grusomme», alt etter som), forsøkte å sikre hertugdømmets uavhengighet fra den franske kronen. Dette feilet da Karl II døde i kamp uten å etterlate seg sønner. Kong Ludvig XI erklærte at hertugdømmet måtte nedlegges og inngå i det franske kongedømmet. Karl IIs eneste datter, Maria av Burgund, benyttet tittelen hertuginne av Burgund og hennes etterkommere har ikke akseptert tapet av hertugdømmet og har fortsatt beskrevet seg som hertugene av Burgund. I 1525 ble keiser Karl V av Det tysk-romerske rike, barnebarn av Maria, gitt tittelen og området av den franske kongen Frans I som en del av Madrid-traktaten, men franskekongen bestridte avtalen så snart han kunne og Karl II greide aldri å sikre seg hertugdømmet.

Området Burgund forble en del av Frankrike fra da av og framover. Tittelen ble stundom gitt til franske prinser, eksempelvis barnebarnet til Ludvig XIV og barnebarnet til Ludvig XV.

Litteratur
 Norman Davies: 'Vanished Kingdoms – The History of Half Forgotten Europe. London 2011, Anmeldelse).
 Hermann Kamp: Burgund. Geschichte und Kultur.'' Beck, München 2007, ISBN 3-406-53614-X.

 
Stater og territorier etablert i 1030-årene
Stater og territorier opphørt i 1477
Stater og territorier etablert i 843