Mandora

Mandora (fransk Mandore luthée) er en betegnelse som brukes om en rekke forskjellige historiske luttinstrumenter.

I renessansetiden var «mandora» navnet på en liten fire- eller femkors lutt som kan ha vært forløperen til mandolinen, mens det i overgangen til rokokkoen var betegnelsen på en sekskors lutt, i sjeldne tilfeller med to eller tre ytterlige basskor. Mensuren var ca. 70 cm, stemmingen var:
F – G – c – f – a – d'  eller G – A – d – g – h – e' 
Førstnevnte ble i Böhmen også kalt calichon eller galichon.

Kort før år 1800 skjedde det en gjensidig utveksling mellom mandora og gitar. Gitaren, som fram til da var blitt stemt som en fem-strengs barokkgitar i reentrant tuning: e' – h – g – d' – a, overtok mandoraens stemming og den sjette strengen, mens mandoraen på sin side overtok gitarens enkeltstrenger i stedet for de tidligere strengekorene. Et senere trinn i denne utviklingen av mandoraen er den såkalte gitarlutten.

Mandoramusikk ble notert i tabulatur.

Komponister 
 For renessanse-mandora: Martin Agricola, Pierre Brunet, Adrian Le Roy, Ottomar Luscinius, Sebastian Virdung og andre.
 For rokokko-mandora: Johann Georg Albrechtsberger, Antonio Brescianello Schiffelholz og andre.

Litteratur 
 Ernst Gottlieb Baron: Historisch-theoretisch und practische Untersuchung des Instruments der Lauten; Nürnberg, 1727
 Dieter Kirsch: Die Mandora in Österreich zur Bestimmung eines Lautentyps des 18. Jahrhunderts. Vom Pasqualatihaus 4 (1994), S. 63–81
 Josef Klima: Gitarre und Mandora, die Lauteninstrumente der Volksmusik. ÖMz 18 (1963), S. 72–7?
 Rudolf Lück: Zur Geschichte der Basslauten-Instrumente Colascione und Calichon. DJbM 5 (1960), S. 67–75
 A. Koczirz: Zur Geschichte der Mandorlaute. Die Gitarre 2 (1920/21), s. 21–36
 Ernst Pohlmann: Laute, Theorbe, Chitarrone. Bremen, 1968 (1982)
 James Tyler: The mandore in the 16th and 17th centuries. I Early Music,  Vol. 9, No. 1, Oxford University Press, 1981, s. 22–31 + 416

Luttinstrumenter
Historiske musikkinstrumenter