Stylus phantasticus

Stylus phantasticus (også: Stylus fantasticus) er en stilretning fra tidligbarokken med opprinnelse tilbake til Claudio Merulo. 

Stilen er improvisatorisk og karakteriseres ved bruk av korte kontrasterende, delvis dissonante avsnitt i en fri form, som i den klassiske fantasia. 

Pionerer var Girolamo Frescobaldi (1583–1643), Giovanni Antonio Pandolfi Mealli (c. 1620–1669) og Johann Jakob Froberger (1616–1667). Høydepunktet ble nådd i ulike sonater av Heinrich Ignaz Biber, Dietrich Buxtehude og Francesco Maria Veracini, i disse verkene utvikler soloinstrumentene kompleks kontrapunktikk over ostinate strukturer, omtrent som improvisasjoner i moderne jazz. 

Motsatsen til stylus phantasticus er stile antico. I denne tilbakeskuende, strengt kontrapunktiske stilen, ble det tatt i bruk teknikker fra renessansens liturgiske verker, med Palestrinas messer som forbilde, eksempelvis beskrevet i Gradus ad Parnassum (1725) av Johann Joseph Fux.

Noen komponister

 Johann Sebastian Bach
 Antonio Bertali
 Heinrich Ignaz Biber
 Dietrich Buxtehude
 Johann Adam Reincken
 Girolamo Frescobaldi
 Giovanni Antonio Pandolfi Mealli
 Johann Jakob Froberger
 Johann Heinrich Schmelzer
 Pavel Josef Vejvanovský
 Francesco Maria Veracini
 Johann Paul von Westhoff

Referanser 

Musikkhistorie
Satstyper og satsteknikker