Jackie Wilson

Jack Leroy «Jackie» Wilson jr. (født 9. juni 1934 i Detroit i Michigan, død 21. januar 1984 i New Jersey) var en betydningsfull USA-amerikansk sanger og låtskriver, sentral i å utvikle soul-sjangeren. Han regnes som en av de mest dynamiske artistene innen rhythm and blues, og han var kjent for sin vitale sceneopptreden (med tilnavnet «Mr Excitement» («herr Begeistring»)). Han blei først kjent som medlem av vokalgruppa The Dominoes, men begynte i 1957 en solokarriere som omfatta rundt 50 hitsingler. I 1975 falt han om under en konsert, han lå noen måneder i koma og var resten av livet på institusjon.

Oppvekst og tidlig karriere 
Wilson vokste opp i et av Detroits tøffere strøk, og da han 15 år gammel droppa ut av skolen, hadde han allerede vært dømt til ungdomsfengsel to ganger. Han blei interessert i boksing og hadde en relativt lovende amatørkarriere. Han og flere av slektningene hans var glade i sang; et par fettere blei etter hvert med i The Contours. Sjøl sang han med blant annet fetteren Levi Stubbs (seinere i The Four Tops). Wilson blei oppdaga av talentjegeren Johnny Otis, som plasserte ham i gruppa Thrillers (som seinere blei til The Royals, og til The Midnighters etter at Wilson var slutta) og var med på noen plateinnspillinger med den. Da Clyde McPhatter i 1953 blei med i The Drifters, blei det en ledig plass i The Dominoes. Wilson blei førstesanger her i et drøyt år, med hitlåter som «St. Therese of the Roses», «Stardust» og «Deep Purple».

Solokarriere 
I 1957 tegna Wilson solokontrakt med Brunswick Records, ei underavdeling av Decca. Hans første innspilling, «Reet Petite». Sangen var skrevet av Berry Gordy og Billy Davis, og disse leverte i tida som kom ei rekke slagere for Wilson: «To Be Loved», «That's Why», «I'll Be Satisfied» og «Lonely Teardrops». Den siste nådde opp til en sjuendeplass på Billboards generelle hitliste og etablerte Wilson som R&B-stjerne, ikke minst på grunn av stemmen hans med et ekstraordinært tonespenn.

Wilson hadde en svært vital sceneopptreden, noe som gav ham tilnavnet «Mr. Excitement» («herr Begeistring»). Sceneshowa hans inspirerte artister som Michael Jackson og Elvis Presley.

I 1958 røyk Davis og Gordy uklar med Wilsons manager Nat Tarnopol, og de forlot teamet. Wilson utvida nå repertoaret til ballader, bearbeida opera-arier og stoff innen «easy listening». Han hadde hits med «Doggin' Around», «Night», «Baby Workout», «Alone At Last» og «My Empty Arms». I 1961 lagde han albumet You Ain't Heard Nothin' Yet, en hyllest til Al Jolson, som han beundra stort og omtalte som «tidenes største entertainer».

På midten av 1960-tallet spilte Wilson inn et album med Count Basie og en serie duetter med rhythm-and-blues-legenden LaVern Baker.  Solokarrieren lå imidlertid moe i dødvanne. I 1966 inngikk han et samarbeid med produsenten Carl Davis, noe som førte til et comeback med hitlåtene «Whispers (Gettin' Louder)», «(Your Love Keeps Lifting Me) Higher and Higher» og «I Get the Sweetest Feeling». Den siste blei etter hvert en stor slager, Wilsons siste på poplistene. Han fortsatte imidlertid å ha en del gode plasseringer innen R&B, der hans siste hit var «You Got Me Walkin'» i 1972. Alt i alt hadde han 47 sanger inne på de amerikanske R&B-listene, og av disse kom 24 også inn blant de 40 øverste på den generelle pop-lista.

Død 

Under en konsert i New Jersey 29. september 1975 fikk Wilson et massivt hjerteinfarkt. Han falt om og blei liggende i koma noen måneder. Etter dette var han i institusjon uten talens bruk inntil han døde i 1984. Al Green og Elvis Presley sies å ha besøkt ham jamnlig på sjukeleiet. Wilson var nokså fattig (manager Tarnopol er beskyldt for å ha tatt det meste av inntektene), og sjukehusutgiftene blei derfor betalt av tv-programlederen Dick Clark, som hadde vært leder for konserten der Wilson falt om.

Familieliv 
Wilson gifta seg 17 år gammel (1951) med Freda Hood. De fikk fire barn, før de skiltes i 1965.  

I 1961 blei han skutt og såra av ei venninne, Juanita Jones, angivelig på grunn av sjalusi da han hadde en affære med modellen Harlean Harris. Det blei imidlertid dyssa ned av hensyn til Wilsons rykte. I 1967 gifta han seg med Harris, men de skilte lag etter kort tid. Han bodde så i mange år sammen med Lynn Crochet, og de fikk to barn. Wilson hadde også et par barn utenom ekteskap. 

Mens Wilson var i institusjon, blei det siste ekteskapet kjent ugyldig, og Harris og Crichet hadde flere juridiske stridigheter om hvem som hadde retten til å ta seg av ham.

Hedersbevisninger 
 Wilson blei i 1987 valgt inn i Rock and Roll Hall of Fame.
 Bladet Rolling Stone har plassert Wilson på 69.-plass på si liste over tidenes største artister.

 I 1985 spilte The Commodores inn «Nightshift», som er til ære for Wilson og Marvin Gaye, som begge døde i 1984. Sangen blei nummer 3 på listene i USA og var gruppas største hit uten Lionel Richie.

 Van Morrison spilte i 1972 inn sangen «Jackie Wilson Said (I'm In Heaven When You Smile)». Dexys Midnight Runners gjorde en coverversjon av sangen i 1982.

 Da Michael Jackson i 1984 fikk Grammy for årets album med Thriller, dediserte han prisen til Wilson. 

 «Reet Petite» blei en posthum suksess for Wilson, da den toppa britiske lister i 1986. Dette skyldtes til dels en animert videoutgave (med Wilson modellert i leire), som blei svært populær på TV. Året etter lå den seks uker på den norske VG-lista med en femteplass som høyeste notering. Også «I Get the Sweetest Feeling» og «(Your Love Keeps Lifting Me) Higher and Higher» fikk nye høye listeplasseringer på denne tida.

 «Higher and Higher» og «Lonely Teardrops» er på Grammy-lista over viktige sanger («Hall of Fame») og på Rolling Stones liste over tidenes 500 største sanger.

 «To Be Loved» benyttes i filmen Amerika for mine føtter (Coming to America) med Eddie Murphy. «Higher and Higher» benyttes i Ghostbusters II.

Et utvalg hitlåter

Et utvalg album

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Sangere fra USA
Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame
Personer fra Detroit