Joe Hill

Joe Hill (født Joel Emmanuel Hägglund; 7. oktober 1879, død 19. november 1915), alias Joseph Hillstrom, var en svensk-amerikansk fagforeningsaktivist, arbeiderdikter og protestsanger.

Hill regnes som en av det 20. århundredes mest innflytelsesrike amerikanske protestsangere, og han nevnes som inspirasjonskilde for kunstnere som Woody Guthrie, Bob Dylan, John Lennon og Joan Baez. Han skrev en rekke aktuelle arbeider- og protestsanger, som ofte brukte humor og ironi i sine budskap. Flere av Hills sanger ble trykt i Little Red Songbook, som ble utgitt av den syndikalistiske amerikanske arbeiderorganisasjonen Industrial Workers of the World, som Hill var medlem av og agiterte for.

Hill ble en levende legende blant syndikalister og fagforeningsaktivister i USA, og sangene gjorde ham kjent i den amerikanske arbeiderklassen og blant immigranter og arbeidsløse. Etter en meget omdiskutert rettssak som vakte internasjonal oppmerksomhet, og den etterfølgende henrettelsen, steg populariteten, og Hill har siden blitt gjenstand for film, sanger, bøker, tallrike artikler samt opera og teater.

Hill er blitt kalt «mannen som aldri døde» (The Man Who Never Died).

Historie

Barndom og ungdom

På farten i Amerika 

De neste åtte årene i Joe Hills liv er kun sparsomt dokumentert. Han var en einstøing, som hverken røykte eller drakk alkohol, og han snakket helst ikke om seg selv. Hill arbeidet seg gjennom Amerika, blant annet som landbruksarbeider, byggearbeider, havnearbeider og skogsarbeider. Fra 1905 finnes et julekort han sendte til familien i Sverige. Dette julekortet er poststemplet i Cleveland i Ohio. Hill var i San Francisco i California da byen den 18. april 1906 ble rammet av det store jordskjelvet. Hill beskrev den totale ødeleggelsen jordskjelvet forårsaket i en lengre artikkel han sendte til lokalavisen i Gävle. Artikkelen ble trykt den 16. mai.

Årene som omstreifende løsarbeider i Amerika ga Joe Hill et mer jordnært, og neppe så glamorøst, syn på landet. Han opplevde fattigdommen som var utbredt blant størsteparten av immigrantene og andre sosialt dårlig stilte, som han mente ble utnyttet av noen få men meget velstående kapitalister. Joe Hill sluttet seg til Industrial Workers of the World (IWW) omkring 1910, mens han arbeidet på havnen i San Pedro, California. På et tidspunkt endret Hill sitt navn fra Joel Emmanuel Hägglund til det mer munnrette Joseph Hillstrom. Hvorfor han gjorde dette er uklart. Der har vært spekulert i at han hadde skaffet seg fiender på grunn av sitt tiltagende engasjement i arbeiderbevegelsen, og derfor måtte skifte identitet. Andre spekulerer i om han hadde supplert inntekten fra de skiftende arbeidsplassene sine med småkriminalitet, og at navneskiftet skyldtes at han ville være et par skritt foran politiet.

IWW, med mottoet «an injury to one is an injury to all» (en urett mot én er en urett mot alle), ble stiftet i juni 1905 ved en kongress i Chicago med deltagelse av en broget skare på 200 sosialister, anarkosyndikalister og fagforeningsaktivister fra hele USA. Stifterne av IWW var spesielt utilfreds med det andre store forbundet, American Federation of Labor. I et brev til IWWs avis, Industrial Worker, beskrev Joe Hill politiets voldelige overgrep på foreningens medlemmer, de såkalte Wobblies, og andre aksjonerende arbeidere. I brevet nevnte han at han var medlem av organisasjonens avdeling i Portland, Oregon, og han skrev for første gang under som Joe Hill.

Sporene av Joe Hills ferd i årene mellom 1909 og 1912 er hovedsakelig dokumentert via brevene og postkortene han sendte til familie og venner. Hill organiserte streiker, og agiterte for IWW med sine sanger. Det begynte nå å oppstå legender og historier om ham. Ofte overlappet disse historiene hverandre tidsmessig, så Hill tilsynelatende skulle ha vært ved flere forskjellige aksjoner på forskjellige lokaliteter på samme tid.

I januar 1911 befant Hill seg i grenseområdet mellom California og Mexico, hvor han sluttet seg til en gruppe Wobblies som støttet kampene for å velte den mexicanske regjeringen og president Porfirio Díaz. I grensebyen Tijuana agiterte Hill for å få frivillige amerikanere til å melde seg til kampene i Mexico. I 1912 skal han ha blitt voldsomt banket opp etter å ha holdt en tale i San Diego til fordel for streikende havnearbeidere. Hill ble med tiden en ganske kjent person som sanger og agitator. Også arbeidsgiverne begynte å kjenne ham, og mange steder ble han nektet  ansettelse. I juni 1913 ble Hill arrestert under en havnearbeiderstreik i San Pedro, California. Han ble siktet for løsgjengeri, og tilbrakte 30 dager i fengsel. Året etter arbeidet han ved minevognene i Silver King Mine i Park City, Utah, nær Salt Lake City. Han var kommet til Utah i sommeren 1913 på vei til Chicago, hvor han angivelig skulle møte lederen og medstifteren av IWW, William D. Haywood. Hill besøkte flere av de små svenske samfunnene i minebyene i området, og sang og spilte for dem. I den lille byen Murray leid han seg et værelse hos familien Eselius. Hill kjente familien fra Sverige, og hadde noen år tidligere møtt familiens tre brødre Ed, John og Frank Eselius på den amerikanske vestkysten.

Med sangen som våpen 

Med sitt talent som dikter, sanger og taler tok Joe Hill del i arbeidet med å organisere og skaffe medlemmer til IWW. Sangene hans ble kjent i en stadig større krets, og da Hill ofte skrev humoristiske tekster, med en til tider meget skarp ironisk undertone, falt sangene hurtig i manges smak. Han ble spesielt kjent for uttrykket «You'll get pie in the sky when you die», som stammer fra hans kanskje mest berømte sang, «The Preacher and the Slave». Teksten ble skrevet som en parodi over den kjente amerikanske vekkelsessangen «In the Sweet Bye and Bye», og gjorde det mulig å synge Hills tekst når Frelsesarmeen spilte melodien ved matkøene og til vekkelsesmøter.

«En pamflett, uansett hvor god den er, blir aldri lest mer enn en gang», skrev Joe Hill, «men en sang blir lært utenat og gjentatt gang på gang». Og det er nettopp det som skjedde med sangene hans. Joe Hills tekster ble trykt i den første utgaven av IWWs arbeidersangbok, Little Red Songbook (Den lille røde sangbok) i 1909, og skjønt han aldri selv spilte inn musikken sin, lærte folk raskt Hills sanger utenat, og de ble sunget under demonstrasjoner, streiker og aksjoner rundt om i USA. Blant hans mest populære sanger er «The Tramp», «There Is Power in a Union», «Rebel Girl», «Workers of the World, Awaken!», «Where the Fraser River Flows» og «Casey Jones-Union Scab».

Drapene i Salt Lake City 
Kvelden 10. januar 1914 var den tidligere politibetjenten John G. Morrison på jobb i en slakterbutikk han hadde i Salt Lake City. Med i butikken, som lå på hjørnet av Eighth South Street og West Temple Street, var også sønnene Arling og Merlin. Morrison forlot politiet for å åpne sin egen butikk. Han hadde flere ganger sagt at arbeidet som betjent ga ham mange fiender, og at han fryktet å bli utsatt for hevn. I forretningen oppbevarte han sin gamle tjenestepistol. Butikken hans hadde blitt ranet før, og minst én gang hadde han trukket våpen og skutt seg fri.

Rett før klokken 22, mens John G. Morrison og sønnene gjorde seg klar til å lukke forretningen, trengte to bevæpnede menn, begge maskert med rødfargede tørklær, inn i butikken. Den ene av mennene begynte å skyte mot John G. Morrison. Arling grep farens pistol, og skjøt mot mennene. Pistolmannen vendte seg nå mot Arling, og skjøt også ham. Deretter forlot de to mennene forretningen. Den yngste sønnen, den 13-årige Merlin, hadde vært bakerst i butikken da skuddene falt, og var uskadd. John G. Morrison og hans sønn Arling Morrison døde av sine skuddsår.

Da politiet ankom, kunne Merlin bare gi et sparsomt signalement av gjerningsmennene. Men han kunne fortelle at personen som skjøt John Morrison, hadde ropt «We've got you now!», «Nå har vi deg!», før skuddene falt.

Politiet avhørte fire menn den kvelden, mistenkt for drapene. To av mennene, C.E. Christensen og Joe Woods, ble arrestert idet de forsøkte å hoppe på et godstog på vei ut fra jernbanestasjonen som ligger tett ved gjerningsstedet. Politiet måtte skyte skarpt for å stanse dem. Det viste seg at mennene var etterlyst for ran i Prescott i Arizona. En annen mann, W.J. Williams, ble funnet gående med et blodig lommetørkle i lommen, tett ved butikken. Det eneste han ville si var at han var uskyldig, og at han bodde ved det lokale Frelsesarmeen, som tilbød losji for hjemløse. Senere viste det seg at frelsesarmeen ikke kjente til ham. Den tredje mannen, den 19-årige Oran Anderson, ble avhørt da han møtte opp på politistasjonen med en kaliber .38 kule i armen. Han påstod at han hadde blitt forsøkt ranet av to menn rett ved gjerningstedet.

Ca. klokken 23.30, samme kveld som drapene fant sted, henvendte Joe Hill seg til legen Frank McHugh for behandling av et skuddsår. Joe Hill fortalte at han hadde blitt skutt i en krangel om en kvinne – hvis navn han ikke ville avsløre. Kulen hadde gått inn i brystet og ut gjennom ryggen like under skulderbladet, men hadde ikke rammet vitale organer. Frank McHugh rapporterte etterfølgende at Hill hadde vært bevæpnet med en pistol. Hills skuddsår ble behandlet, og legen arrangerte en hjemtransport for ham. På vei hjem ba Hill bilens sjåfør om å stanse på et mørkt sted. Her gikk Hill ut av bilen, og gjemte tilsynelatende vekk en pistol. Denne pistolen ble aldri gjenfunnet.

Politiet betraktet til å begynne med drapene på John G. Morrison og hans sønn som en hevnakt, da der ikke ble stjålet noe fra forretningen. Dagens omsetning lå fortsatt i kassen, så motivet har ikke vært å begå et ran. Byens aviser kan dagen etter drapene fortelle at et av skuddene Arling hadde avfyrt rammet den ene av mennene. Ingen tekniske beviser kan likevel bekrefte denne påstanden, men vitner har bemerket at den ene gjerningsmannen hadde tatt seg til brystet da han forlot butikken, og det er funnet blodspor i snøen ikke langt fra gjerningsstedet. Om motivet til nedskytingen av John G. Morrison og hans sønn skrev avisen Salt Lake Tribune dagen etter:

Politiet etterlyste de to gjerningsmennene, og i avisen ba de alle som kunne bidra til oppklaringen om å gi seg til kjenne. Da Frank McHugh neste morgen leste oppfordringen i avisen kontaktet han politiet og fortalte dem om Joe Hills skuddsår. Tre dager senere var Frank McHugh på hjemmebesøk hos Joe Hill for å se til sårene hans og gi ham smertestillende medikamenter. Samtidig stormet politiet fra Murray Joe Hills rom hos familien Eselius, og fant Hill liggende i sengen. Med trukne våpen beordret politiet ham om ikke å røre seg. Da Hill tilsynelatende allikevel strakk seg etter noe, avfyrte en av betjentene et skudd som traff Joe Hill i hånden.

På rommet hans fant de et rødfarget tørkle, men den pistolen legen hadde fortalt om fant de ikke. Det var ikke en pistol, men et par bukser Hill hadde strukket seg etter. Han benektet ethvert kjennskap til drapene på John G. Morrison og hans sønn. Han fastholdt sin forklaring fra kvelden før om et klammeri om en kvinne, og sa at han hadde blitt skutt mens han hadde hatt hendene over hodet. Da han ble arrestert som Joseph Hillstrom, gikk det en stund før det ble klart for en større offentlighet at det var Hill, den kjente protestsangeren og dikteren, det var snakk om. Først dagen før rettssaken mot ham skal begynne kunne en lokal avis fortelle den rette sammenhengen. Hills værelseskamerat, Otto Applequist, som var under mistanke for å være den andre gjerningsmannen, forlot Murray på mordnatten, og er ikke blitt sett siden.

Rettssaken mot Joe Hill 

Det ble avholdt en preliminary hearing, et forberedende rettsmøte, som skulle avgjøre om det var grunnlag for å reise tiltale mot Joe Hill for drapene. Joe Hill avslo å benytte en forsvarer ved rettsmøtet, og krevde å få forsvare seg selv, Pro Se defense, idet han påberopte seg fattigdom. Anklagerens påstand ved rettsmøtet var at Joe Hill hadde planlagt et væpnet ran mot John G. Morrisons forretning, men at ranet slo feil, hvoretter Joe Hill hadde drept de to i butikken. Joe Hill kunne ikke si stort til sitt forsvar, og rettsmøtet besluttet at Joe Hill skulle siktes for drapene. Den offentlige anklageren proklamerte at han ville gå etter lovens strengeste straff, dødsstraff. Joe Hill ble varetektsfengslet inntil rettssaken uten mulighet for kausjon.

Rettssaken mot Joe Hill varte fra den 17. juni til 28. juni 1914. To advokater i Salt Lake City, E. D. McDougall og F. B. Scott, tilbød seg å forsvare Joe Hill vederlagsfritt. Midtveis i rettssaken begjærte Joe Hill dem begge avsatt, idet han påsto at de i virkeligheten arbeidet for statsadvokaturet, District Attorney, og kun ønsket å felle ham for drapene. Dommeren, Morris L. Ritchie, ville ikke tillate at Joe Hill forsvarte seg selv, og avslo begjæringen. Selv om IWW etter dette stilte to av sine beste advokater, Orrin N. Hilton og Soren Christensen, til rådighet for forsvaret, nektet Joe Hill å samarbeide med sine forsvarere.

Anklageren, E. O. Leatherwood, bygget utelukkende sin bevisførsel på vitneutsagn. Det var ingen tekniske spor som knyttet Joe Hill til åstedet. Hverken hans blod eller kulen som hadde gått gjennom ham ble funnet. Merlin Morrison kunne kanskje se visse likheter mellom Joe Hill og den ene av gjerningsmennene. Et annet vitne mente å gjenkjenne de karakteristiske arrene Joe Hill hadde i ansiktet etter tuberkulosen som barn. Dr. Frank McHugh vitnet om kvelden Joe Hill hadde oppsøkt ham, og beskrev skuddsårene Joe Hill hadde hatt. Han gjentok også at han hadde sett en pistol i Joe Hills besittelse.

Det ble spekulert i om Joe Hill ville bryte tausheten og vitne til fordel for sitt eget forsvar – og dermed også avsløre omstendighetene ved det sjalusidramaet som angivelig hadde resultert i skuddsåret hans. Men Joe Hill nektet å vitne. Anklageren anførte at Joe Hills motvilje mot å vitne måtte skyldes at hans vitneutsagn ikke vil kunne holde særlig lenge. Juryen trakk seg kun tilbake noen få timer den 28. juni 1914 før den fant Joe Hill skyldig i drapene, og han ble dømt til døden. Som dødsdømt i Utah kunne den dødsdømte selv velge om han ville skytes eller henges. Joe Hill fikk også dette valget. «Jeg velger skyting», svarte han, «Jeg har blitt skutt noen ganger før og jeg tror jeg kan klare det».

Joe Hill ble ført til Utah State Penitentiary, hvor han avventet henrettelsen. Den ble berammet til den 1. oktober, 1915. De neste 16 månedene satt Joe Hill fengslet, mens dommen ble prøvet ved de amerikanske appelinstansene. Når han ikke var opptatt av appellene skrev Joe Hill sanger, brev, dikt og artikler. Man han var stadig hemmelighetsfull om seg selv. I 1915 skrev han:

Det sosialistiske tidsskriftet Appeal to Reason, som ble grunnlagt i USA i 1897, trykker den 15. august 1915 en artikkel skrevet av Joe Hill. I den løfter han litt på sløret om seg selv og rettssaken. Han skriver:

Dagen før Joe Hill ble henrettet skrev han i et telegram til lederen av IWW, William D. Haywood: «Farvel Bill. Jeg dør som en ekte arbeideropprører. Ikke kast bort tid på å sørge. Organiser».

Oppmerksomhet rundt saken 

Etter domsfellelsen ble Joe Hill og hans dødsdom en kampsak for IWW. William D. Haywood og Elizabeth Gurley Flynn, IWWs kvinnelige frontfigur, reiste rundt i USA og talte for at det var Big Business som sto bak Joe Hills dødsdom. IWWs avis, Solidarity, oppfordret alle til å skrive til de rettslige instanser og kreve Joe Hill benådet. Kravene ble gjentatt på pamfletter og løpesedler i hele USA. Oppfordringen medførte en brevstorm, og mange tusen brev, resolusjoner og petisjoner ble sendt med krav om benådning. På en pamflett fra 1915 kan man lese:

Den australske avdelingen av IWW sendte i juni 1915 en resolusjon med 30 000 underskrifter, og krevde dødsdommen mot Joe Hill omstøtt. Den ble bakket opp av resolusjoner fra fagforbund i Europa. Flere av disse henvendelsene endte på skrivebordene hos Utahs guvernør, William Spry, og den amerikanske presidenten, Woodrow Wilson. Et av brevene til Woodrow Wilson kom fra forfatteren og aktivisten Helen Keller, som skrev:

Presidenten grep inn 
Virginia Snow Stephen, som var art director ved University of Utah, sendte i september 1915 et telegram til Sveriges sendemann i USA, August Ekengren. I telegrammet, som var en appell til den svenske sendemannen om å gripe inn, sto det:

Hill hadde beholdt sitt svenske statsborgerskap mens han bodde i USA, og den svenske sendemannen iverksatte derfor straks en undersøkelse av omstendighetene rundt hans rettssak og dom. For å vinne tid anmodet Ekengren derfor, på vegne av den svenske regjeringen, president Woodrow Wilson om å utsette henrettelsen. Anmodningen lød:

Denne appellen kunne Woodrow Wilson ikke overse. Han ba Utahs guvernør om å utsette Joe Hills henrettelse. Guvernør William Spry, som var overbevist om Joe Hills skyld, gikk motvillig med på en utsettelse, så W. A. F. Ekengren kunne få den nødvendige tiden til å fremskaffe beviser som kunne begrunne en omstøtelse av dommen. Det lyktes ikke forsvaret i å fremskaffe nye beviser, og Joe Hill nektet fortsatt å uttale seg. I en enkelt meddelelse til retten fastholdt han at han ikke mente han hadde fått en rettferdig rettergang, og at han i en rettferdig rettssak ville ha blitt frikjent. Han fastholdt også at han ikke behøvde å bevise sin uskyld.

Presset av blant annet American Federation of Labor forsøkte Woodrow Wilson den 17. november 1915 ennå en gang å få utsatt henrettelsen. Denne anmodningen avslo William Spry med brevet:

Who demand his release regardless of his guilt. I am fully convinced that your request must be based on a misconception of the facts or that there is some reason of an international nature that you have not disclosed. With a full knowledge of all the facts and circumstances submitted I feel that a further postponement at this time would be an unwarranted interference with the course of justice. Mindful of the obligations of my oath of office to see to is that the laws are enforce I cannot and will not lend myself or my office to such interference. Tangible facts must be presented before I will further interfere in this case.

Joe Hill ble henrettet ved skyting den 19. november 1915 ved daggry.

Mannen som aldri døde 
Kvelden før sin henrettelse skrev Joe Hill sin siste vilje. Det håndskrevne testamentet, som var adressert til William D. Haywood, lød:

My Will is easy to decide,
For there is nothing to divide.
My kin don't need to fuss and moan --
"Moss does not cling to rolling stone".

My body? Ah, If I would choose,
I would to ashes it reduce,
And let the merry breezes blow
My dust to where some flowers grow.

Perhaps some fading flower then
Would come to life and bloom again.
This is my last and final will
Good luck to all of you. Joe Hill

Morgenen etter Joe Hills henrettelse skrev New York Times at dødsdommen ville «gjøre Hillstrom død farligere for sosial stabilitet enn han var når han levde,» og fortsatte: «i den revolusjonære gruppen vil det vokse en oppriktig tro på at han døde som en helt såvel som en martyr».
 
Joe Hill fikk sitt ønske om å bli spredt for vinden oppfylt. Etter en minnehøytidelighet ved O'Donnell Funeral Home i Salt Lake City den 21. november 1915 ble Joe Hills lik ført til Westside Auditorium i Chicago, hvor hans bisettelse den 25. november 1915 ble overvært av mer enn 30 000 mennesker, og den ble dermed en av de største bisettelser i USAs historie. I avisen "International Socialist Review" skrev Ralph Chaplin i desember 1915 en artikkel om Joe Hills bisettelse:

Joe Hill ble kremert den 26. november 1915. Hans aske ble så fordelt i små poser og sendt til IWWs lokalkontorer i USA, Sydamerika, Europa, Asia, New Zealand og Afrika, hvor asken på arbeidernes internasjonale kampdag, den 1. mai 1916, ble spredt for vinden.

En svensk-amerikaner, J. A. Granström, som også deltok ved kremeringen, medbragte en av posene med Joe Hills aske når han år senere vendte tilbake til Sverige. I 1960 kontaktet J. A. Granström sin venn fra ungdomsårene, redaktør Gustaf Sjöström i Göteborg, og fortalte om asken. Oppbevart i en sigarkasse ble posen med asken i 1961 overdratt til Arbetarrörelsens Arkiv. Ved en høytidlighet den 20. mai 1967 ble en urne med Joe Hills aske murt inn i den vestre veggen i Ljusgården ved Folkets Hus i Landskrona. Sammen med asken ble også dokumenter fra IWW lagt i muren.

I 1969 kjøpte Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC) Joe Hills barndomshjem i Gävle, og gjorde det til et museum med navnet Joe Hill-gården. I et spesielt innrettet minneværelse i huset oppbevares blant annet kopier av Joe Hills siste brev til familien. U. S. Postal Service oppdaget i 1988 at et av brevene med Joe Hills aske hadde blitt holdt tilbake av det amerikanske postvesenet på grunn av sitt kontroversielle innhold. Innholdet, et foto av Joe Hill med påskriften: «Joe Hill murdered by the capitalist class, Nov. 19, 1915», samt en liten pose med Joe Hills aske ble deretter deponert i det amerikanske riksarkivet, National Archives. Det siste av Joe Hills aske ble spredd for vinden i Washington D.C. i november 1988.

I mars måned 2007 overdro det amerikanske kommunistpartiet et enormt arkiv med partiets materiale til New York University. Det historiske arkivet besto av 12 000 kasser som blant annet inneholdt dokumenter, bøker og omkring en million fotografier. Arkivet inneholdt også Joe Hills håndskrevne testamente, som han skrev på vers kvelden før sin henrettelse.

Joe Hills sanger 

Det finnes kun en håndfull sanger som man med sikkerhet ved at Joe Hill selv skrev både tekst og musikk til. De fleste av tekstene hans var skrevet til tidens kjente og populære melodier, hvilket gjorde dem lettere å lære og enklere å synge med på. Ofte brukte Joe Hill også godt kjente melodier fra Frelsesarmeen, som var meget synlige i gatebildet i datidens USA.

Han skrev vervesanger som skulle få arbeiderne til å organisere seg under IWW, og kampsanger til forskjellige aktuelle demonstrasjoner og streiker. Joe Hills sanger ble i begynnelsen trykt i IWWs egen avis, Solidarity, og fra 1909 også i Little Red Songbook. Heretter ble Joe Hill hurtig et kjent navn i arbeiderkretser. I 1916-utgaven av Little Red Songbook, som ble utgitt som Joe Hill Memorial Edition, var 15 av Joe Hills sanger med.

Som eksempler på de mer kjente av Joe Hill sanger kan nevnes:

Men Joe Hill skrev mange flere sanger og dikt. I 1967 dukker en hittil ukjent Joe Hill-tekst opp i Sverige. Det var «My Dreamland Girl», også en poetisk sang som Joe Hill skrev i 1914. Her følger en ufullstendig liste over kjente Joe Hill-tekster.

Tekstene markert med (*) var alle med i «Joe Hill Memorial Edition» fra 1916:

 The Preacher and the Slave (1911)
 Casey Jones – The Union Scab (1912)
 Coffee An' (1912)
 Everybody's Joining It (1912) *
 John Golden and the Lawrence Strike (1912) *
 The White Slave (1912) *
 Where the Fraser River Flows (1912)
 Down in the Old Dark Mills (1913)
 Mr. Block (1913) *
 Nearer My Job to Thee (1913)
 Scissor Bill (1913) *
 Should I Ever be a Soldier (1913) *
 Stung Right (1913) *
 The Girl Question (1913)
 The old Toiler's Message (1913)
 The Tramp (1913) *
 There Is Power in a Union (1913) *
 We Will Sing One Song (1913) *
 What We Want (1913) *
 Come and Take a Joy-Ride in My Aeroplane (1914)
 My Dreamland Girl (1914)
 Oh, Please Let Me Dance This Waltz with You (1914)
 Out in the Bread-Line (1914)
 Ta-Ra-Ra-Ra Boom De-Ay (ca. 1914) *
 The Rebel's Toast (digt) (1914)
 Workers of the World, Awaken! (ca. 1914) *
 Don't Take My Papa Away From Me (1915) *
 It's a Long Way Down to the Soupline (1915)
 The Rebel Girl (1915) *
 Joe Hill's Last Will (18. november 1915)

Sanger om Joe Hill 
Joe Hill fikk stor innflytelse på den amerikanske protestsangen, og ble inspirasjonskilde for både samtidige og senere amerikanske protest- og folkesangere.

Andre kjente sanger om Joe Hill er:

 «By and By» av Chumbawamba fra 2005
 «Joe Hill Listens To The Praying» av Joe Glazer fra 1990 
 «Joe Hill's Ashes» av Marc Levy fra 1986.
 «Paper Heart» av Si Kahn fra 1976
«Joe Hill» også kjent som «I Dreamed I Saw Joe Hill Last Night» av Alfred Hayes og Earl Robinson fremført av Joan Baez i 1969 på Woodstokfestivalen
 «Joe Hill» av Phil Ochs fra 1968
 «Joe Hillstrom» av Woody Guthrie fra 1947

Kuriosa 
 I boken Joe Hill – diktare och agitator av Ingvar Söderström spekuleres det i om den kvinnen Joe Hill hevder å ha besøkt på drapsnatten var Maria Johansson, som han allerede kjente fra de begge bodde i Gävle.
 Det svenske teater Teater Sláva i Huddinge har oppført forestillingen Mourning and Organizing om Joe Hill. Stykket er skrevet av Daniel Rudholm og den amerikanske instruktøren Dan Rothenberg.
 I 1990 kom albumet Don't Mourn - Organize!: Songs Of Labor Songwriter Joe Hill ut, hvor forskjellige musikere fortolker sanger av og om Joe Hill.
 Den 29. september 1970 hadde operaen Joe Hill: The Man Who Never Died, med musikk av Alan Bush og tekster av Barrie Stavis, premiere ved Deutsche Staatsoper i Berlin. Siden operaen i 1970 ble oppført i det engelske BBCs Radio 3 har den vært gjenoppført flere ganger. Operaen var basert på Barry Stavis skuespill The Man Who Never Died fra 1954.
 I sangen «I Found Out» fra 1970 låner John Lennon fra Joe Hill når han synger Old Hare Krishna got nothing on you (...) Keep you occupied with pie in the sky».
 I 1980 ga det svenske postvesenet ut en serie «Europa-frimerker». Ett av disse frimerkene var til minne om Joe Hill.
 Bob Dylan forteller i sine memoarer at Joe Hill var en av hans inspirasjonskilder da han selv begynte å skrive sanger.
 Forfatteren Stephen King har en sønn som er døpt Joseph Hillstrom King, og selv skriver bøker under navnet Joe Hill.
 Den amerikanske rockgruppen Alien Ant Farm har en gitarist ved navn Joe Hill.
 Filmen Joe Hill av den svenske instruktøren Bo Widerberg hadde premiere i 1971, og vant Special Grand Jury Prize på filmfestivalen i Cannes.
 Et av de svenske Bergslagens X51-lokomotivene, X51 3248, bærer navnet Joe Hill.
 I den svenske byen Gävle finner man det lokale LO-kontoret på Joe Hill Platsen.

Referanser 
Listen inneholder kildehenvisninger for de supplerende opplysningene i artikkelen som ikke stammer direkte fra hovedkilderne

Litteratur 
 «Myrdet for at samle arbejderne», artikkel av Ken Bruun i Arbejderen nr. 211, den 19. november, 2005, side 12
 Joe Hill: The IWW & The Making Of A Revolutionary Working Class Counterculture av Franklin Rosemont, 2003
 Guerilla Minstrels: John Lennon, Woody Guthrie, Joe Hill and Bob Dylan av Wayne Hampton, 1986
 Arbetarsångaren Joe Hill, mördare eller martyr? av Ture Nerman, 1951 (gjenutgitt i 1979)
 Joe Hill — en svensker i USA av Søren Koustrup, 1976
 «American Characters: Joe Hill» av Richard F. Snow, artikkel i American Heritage oktober 1976
 Joe Hill – diktare och agitator av Ingvar Söderström, utkom første gang i begynnelsen av 1970-årene, og ble gjenutgitt i 2002 med tittelen En sång kan inte arkebuseras
 Menedarna av Kerstin Ekman, 1970
 Joe Hills sånger: The complete Joe Hill song book, redigert av Enn Kokk med oversettelser til svensk av Jacob Branting og Rune Lindström, 1969 
 Labor Martyr Joe Hill av Gibbs M. Smith, 1969
 The songs of Joe Hill  redigert av Barrie Stavis og Frank Harmon, 1967
 The Case of Joe Hill av Phillip S. Foner, 1965
 The Letters of Joe Hill av Phillip S. Foner, 1965
 Mannen som aldrig dog: en bok om Joe Hill av Barrie Stavis, 1955  
 The Preacher And the Slave aka Joe Hill: A Biographical Novel av Wallace Stegner, 1950
 The American Folklife Center at the Library of Congress: Ytterligere henvisning til litteratur om Joe Hill

Kilder 
Artikkelen er en bearbeidelse av opplysninger funnet på:
 KUED Channel 7 University of Utah: Joe Hill – The Man Behind the Martyr – (En særdeles utførlig biografi over Joe Hills liv, har lenker til undersider med utdypende artikler.)
 BBC: Joe Hill – Murderer or Martyr? – (Har bidratt med opplysninger om rettssaken og Joe Hills tid i fengslet.)
 Law Library – American Law and Legal Information: Joe Hill Trial: 1914 – Circumstantial Evidence But No Motive, Suggestions For Further Reading – (Har bidratt med ekstra informasjon vedrørende rettssaken.)
 Professor Ron Yengich: The Joe Hill Project – (God artikkel med hovedvekt på selve rettssaken, har avskrifter av de daglige omtalene i Salt Lake Tribunes.)
 Arbetaren, 20. mars 2007: Joe Hills * sista vilja återfunnen – (Nyheten om arkivet med Joe Hills siste vilje)
 America's Union Movement: Joe Hill (1879 – 1915) – (God biografi, har bidratt med opplysninger om barndommen)
 Joe Hill's Songs (and tributes) – (Oversikt over kjente Joe Hill-sanger med tekster)

Eksterne lenker 
 
 
 

Personer henrettet ved skyting
Personer i arbeiderbevegelsen
Svenske sangere
Personer fra USA født i Sverige
Personer fra Gävle
Personer dømt for drap
Henrettede personer