Initiativrett

Begrepet initiativrett brukes innen statsvitenskapen om retten til å foreslå endringer i lover, inkludert grunnloven. Selv om den formelle initiativretten kan være forbeholdt regjering og parlamentsmedlemmer, viser det seg i praksis at flertallet av forslagene til lover og lovendringer opprinnelig kommer fra andre instanser.

Initiativretten brukes ikke bare om forslag til endringer i et lands lover, men også om retten til å ta initiativ til endring av regler innenfor andre områder.

Initiativrett er et element innenfor Organisasjonsfriheten. De andre to elementene er lovgivningsmyndighet og avtalefrihet

Eksempler på intitiativrett i Norge, EU, andre land og organisasjoner 
 I Norge har regjeringen og stortingsrepresentantene initiativrett til å fremme lovforslag i Stortinget.
 I Norge har kommuneloven bestemmelser om intitiativrett for befolkningen i en kommune.
 I Norge har opplæringslova bestemmelser om initiativrett.
 I Norge har innbyggere og grunneiere i en kommune initiativrett i saker om grensejustering eller grensefastsetting etter inndelingsloven §§ 8 og 9.
 I Norge i lov om endringer i allmenngjøringsloven m.m. (solidaransvar mv.) er det foreslått at arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjoner skal ha initiativrett.
 I Norge har Sametinget intitiativrett.
 I EU har EU-kommisjonen intiativrett.
 Sveits har 26 kantonar (delstater) med sterkt varierande innslag av direkte demokrati. Den folkelige initiativretten er spesielt utbredt i store kommuner og i de fransktalende delene av Sveits som har lokale parlament.
 Nederland har innført rådgivende lokale folkeavstemninger, og enkeltkommuner har innført initiativrett der folket har en viss vetorett i enkeltsaker.
 I Norsk Presseforbund har generalsekretæren initiativrett til å fremme klage for Pressens Faglige Utvalg (PFU).

Referanser 

Juridisk terminologi