Eurovision Song Contest 1980

Eurovision Song Contest 1980 var den 25. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Som vinner av 1979-konkurransen, skulle Israel ha arrangert finalen, men den israelske kringkasteren sa fra seg oppgaven av økonomiske grunner. I stedet tok Nederland på seg arrangørjobben og la finalen til Nederlands Congresgebouw i Haag lørdag 19. april 1980. Programleder var Marlous Fluitsma.

Totalt stilte 19 land til start, det samme antallet som året før. Monaco og Israel trakk seg, mens Tyrkia var tilbake etter fraværet året før. I Israels fravær besluttet Marokko å delta, for første og hittil siste gang.

Vinneren ble Irland med «What’s Another Year», sunget av Johnny Logan. Dette var Irlands andre seier i konkurransen, og «What’s Another Year» fikk stor kommersiell suksess over hele Europa. Vinnersangen toppet singellistene i elleve land – inkludert Norge, der sangen lå på topp åtte uker på rad. Tyskland endte på andreplass, landets beste plassering til da. Storbritannia ble nummer tre, Sveits nummer fire og vertslandet Nederland endte på femteplass. Norge var representert av Sverre Kjelsberg og Mattis Hætta som sang «Sámiid ædnan». Det norske bidraget ble nummer 16 av 19, men låten har siden blitt en del av den nasjonale hukommelsen i Norge.

Bakgrunn 
Etter å ha vunnet på hjemmebane i 1979 var det nok en gang Israel som fikk oppgaven med å arrangere finalen. I august 1979 besluttet imidlertid det israelske kringkastingsrådet å si fra seg arrangørjobben av økonomiske årsaker. Den israelske kringkasteren IBA skulle innføre farge-tv i 1980, og kringkasteren ønsket derfor å prioritere dette fremfor å arrangere nok en Eurovision-finale. EBU måtte derfor be et annet medlemsland ta på seg arrangementet. Flere aktuelle land som Spania og Storbritannia nølte, men i oktober 1979 tok Nederland på seg arrangementet, og datoen ble fastsatt til 19. april 1980. Dette var kvelden for Jom hazikaron, Israels minnedag for falne soldater og ofre for krig. I desember 1979 besluttet derfor Israel å trekke seg fra Eurovison Song Contest 1980. Israelsk fjernsyn vurderte å delta og sende konkurransen i opptak dagen etter, men etter å ha mottatt flere brev fra familier til døde soldater, valgte kringkasteren å trekke seg helt fra konkurransen. Dette er første gang et vinnerland ikke deltok det påfølgende året. Frem til 2023 var det også siste gang konkurransen ikke ble arrangert i landet som vant forrige konkurranse.

Israels fravær gjorde det aktuelt for arabiske land å delta, og Marokko deltok for første og hittil eneste gang. Tyrkia kom tilbake etter fraværet året før, mens Monaco trakk seg fra konkurransen av økonomiske årsaker. Først i 2004 skulle fyrstedømmet komme tilbake. Dermed stilte 19 land i konkurransen, det samme antallet som året før.

Nederlandsk fjernsyn la finalen til Nederlands Congresgebouw i Haag, den samme arenaen som huset konkurransen fire år tidligere. På grunn av den korte forberedelsestiden hadde nederlandsk fjernsyn nedskalert arrangementet. De gjenbrukte deler av videomaterialet fra 1976 og brukte samme scenedekoratør som ved finalen i 1976. Dette var fjerde gang Nederland arrangerte en Eurovision-finale.

Sendingen 

Sendingen markerte at det var den 25. konkurransen i rekken, og programmet åpnet med bilder av kjente nederlandske attraksjoner som tulipaner og vindmøller. Deretter kom programleder Marlous Fluitsma på scenen og ønsket publikum og seerne velkommen på nederlandsk. Startrekkefølgen var avgjort på forhånd ved loddtrekning – Østerrike åpnet, mens Belgia avsluttet. Hvert deltakerland hadde med seg sin egen annonsør som presenterte landets bidrag på sitt nasjonale språk. Åse Kleveland presenterte den norske melodien «Sámiid ædnan» som hadde startnummer 11. De 19 sangene ble akkompagnert av Metropol-orkesteret som også hadde spilt i finalene i 1958, 1970 og 1976. 

Blant favorittene dette året var Luxembourg og Tyskland, med Irland og Italia som utfordrere. Luxembourg stilte med tvillingparet Sophie og Magaly og låten «Papa pingouin», skrevet av blant andre Ralph Siegel. Sangen handlet om en pingvinpappa, og på scenen hadde tvillingene med en mann utkledd som pingvin. Sangen ble imidlertid bare nummer ni i avstemningen. Siegel hadde også skrevet det tyske bidraget. Italienske Alan Sorrenti fikk større suksess med «Non so che darei» som endte på sjetteplass. Etter finalen fikk han stor kommersiell suksess med låten, og i Norge ble den liggende på singellisten i ti uker.

Sverige ble representert av Tomas Ledin som truet med å fremføre sangen «Just nu!» på engelsk, i protest mot språkreglene som gjaldt i konkurransen – hvert land måtte nemlig synge på sitt eget språk i årene 1966–1972 og 1977–1998. Også musikkprodusenten Stikkan Anderson kritiserte språkkravet og mente Norden aldri ville vinne så lenge språkregelen gjaldt. Han fikk ikke rett: Norden rakk å vinne konkurransen fire ganger (1984, 1985, 1991 og 1995) før språkregelen ble opphevet for godt i 1999. 

Tysklands Katja Ebstein deltok for tredje gang og skaffet landet sin beste plassering med en andreplass. Vinneren ble Irland, som var representert av den da ganske ukjente Johnny Logan. Han fikk syv 12-poengere, blant annet fra Norge, og skaffet Irland sin andre seier. Da seieren var et faktum, ble Johnny Logan overveldet av følelser, og under vinnerreprisen felte han flere tårer. Logan fikk også en tulipan oppkalt etter seg, for nederlandske tulipandyrkere hadde på forhånd lovet å oppkalle en ny tulipankrysning etter vinneren.

«What's Another Year» fikk stor suksess etter konkurransen og toppet hitlistene i elleve land. I Norge toppet sangen singellisten åtte uker på rad. I 2005 deltok også «What's Another Year» i Eurovision Song Contests 50-årsjubileumsshow. Der var sangen én av fjorten som konkurrerte om å bli tidenes Eurovision-låt. ABBAs «Waterloo» vant, mens «What's Another Year» kom på tolvteplass.Pausenummeret før avstemningen var et cabaretnummer av The Dutch Rhythm Steel and Show Band fra De nederlandske Antiller. Underveis i nummeret ble seerne tatt direkte inn i artistenes oppholdsrom, der reporter Hans van Willigenburg intervjuet artistene om deres vinnersjanser og favorittsanger. Blant intervjuobjektene var også Sverre Kjelsberg som ble spurt om «Sámiid ædnan» var typisk norsk folkemusikk. «Det er samisk folkemusikk. Folk i Nord-Norge, en minoritetsgruppe i Nord-Norge», svarte Kjelsberg på engelsk – og avslørte at han likte Irland.

Norges bidrag 

Det norske bidraget var «Sámiid ædnan», fremført av Sverre Kjelsberg og Mattis Hætta. De hadde vunnet en rekordjevn avstemning i Melodi Grand Prix måneden før, og forventningene var store foran den internasjonale finalen. Aftenposten mente rett låt hadde vunnet den norske finalen og fikk støtte av ABBA-manageren Stikkan Anderson, som spådde Norge en høy plassering i Haag. Låten gikk også raskt til topps på VG-lista og lå på listen i 13 uker. Dette var tredje gang en norsk vinnermelodi nådde toppen av den norske singellisten.

Under Eurovision Song Contest var det også stor oppmerksomhet omkring det norske bidraget, og internasjonal presse fulgte de norske deltakerne tett. På plenen utenfor Congresgebouw hadde en gruppe tilreisende samer slått opp lavvo og laget sin egen engelskspråklige avis. Flere utenlandske journalister mente Norge hadde en reell sjanse til å vinne konkurransen. Europas juryer var derimot ikke like entusiastiske; «Sámiid ædnan» ble bare nummer 16 av 19, med 15 poeng. Sangen var likevel en kraftig politisk markering, og det var første gang joik ble brukt i Eurovision Song Contest. «Sámiid ædnan» har etter hvert blitt en av de mest kjente vinnermelodiene i Melodi Grand Prix, med et joike-refreng som de fleste voksne nordmenn kan utenat. NRK kåret i 2010 også sangen til det mest minneverdige i Melodi Grand Prix-historien. 

Norges dirigent var Sigurd Jansen, mens Åse Kleveland introduserte det norske bidraget på scenen i Haag. Knut Aunbu var kommentator for NRK Fjernsynet, mens Erik Heyerdahl kommenterte på NRK Radio. Roald Øyen leste de norske poengene fra studio i Oslo.

Avstemningen 
Hvert land hadde en jury med elleve lekfolk mellom 16 og 60 år, som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Konkurransesjef og oppsynsmann for avstemningen var Frank Naef fra EBU.

Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. For første gang leste de opp poengene i stigende rekkefølge fra 1 til 12 som i dag. I årene 1975–1979 ble poengene i stedet lest opp i kronologisk rekkefølge etter startrekkefølgen. Som en morsomhet byttet Marlous Fluitsma ut telefonene underveis i avstemningen, slik at hun snakket i en ny telefon hver gang hun kalte opp et land. 

Vertslandet Nederland tok tidlig en klar ledelse etter å ha fått tre tolvere og en sekser fra de fire første landene. Etter hvert kom Tyskland, Sverige og Spania opp i tetstriden, mens Irland lå et stykke bak. Etter hvert ble det et svært tett løp; halvveis i avstemningen ledet Tyskland med 62 poeng mot Irlands 61 og Storbritannias 60. 

Etter å ha fått tre toppoeng på rad, gikk Irland opp i en klar ledelse, men Tyskland klarte likevel å holde følge. Først da Belgia stemte som siste land, ble den irske seieren klar. Tyskland ble nummer to, mens Storbritannia ble nummer tre. Fjerdeplassen gikk til Sveits, mens vertslandet Nederland kom på femteplass. Sverige ble nummer ti, mens Norge ble nummer 16. Debutantlandet Marokko endte nest sist og har ikke deltatt i konkurransen siden.

Deltakere
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.

Tilbakevendende artister

Poengtavle 
Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen.

12 poeng 
Hvert land ga 12 poeng til sin favoritt. Under er en oversikt over alle 12-poengere som ble avgitt under avstemningen.

Dirigenter 
Mens Rogier van Otterloo var sjefdirigent, hadde de fleste landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.

Nasjonale annonsører 
Hvert bidrag ble introdusert av en annonsør fra det aktuelle landet, og annonsørene introduserte sangene på sitt nasjonalspråk.

 Chris Lohner
 Şebnem Savaşçı
 Kelly Sakakou
 Michèle Etzel
 Mohamed Bouzidi
 Beatrice Cori
 Jørgen de Mylius
 Ulf Elfving
 Lyliam Stambac
 Heikki «Hector» Harma
 Åse Kleveland
 Carolin Reiber
 Noel Edmonds
 Eládio Clímaco
 Marlous Fluitsma
 Évelyne Dhéliat
 Thelma Mansfield
 Mari Cruz Soriano
 Arlette Vincent

Kommentatorer og poengopplesere

Poengopplesere 
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over telefon.

 Jenny Pippal
 Başak Doğru
 Niki Venega
 Jacques Harvey
 Kamal Irassi
 Mariolina Cannuli
 Bent Henius
 Arne Weise
 Michel Stocker
 Kaarina Pönniö
 Roald Øyen
 Gabi Schnelle
 Ray Moore
 Teresa Cruz
 Flip van der Schalie
 Fabienne Égal
 David Heffernan
 Alfonso Lapeña
 Jacques Olivier

Kommentatorer og sendinger 
Finalen ble overført til alle deltakerlandene samt Island og flere land i Øst-Europa. De fleste landene hadde egne kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne. Oversikt over kommentatorer under Eurovision Song Contest 1980:

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker 
 Offisiell nettside for Eurovision Song Contest
 Eurovision Song Contest 1980

Musikk i 1980
1980 i Nederland
Eurovision Song Contest