Telefonnummer

Et telefonnummer er en tallkode som identifiserer et telefonabonnement, og brukes for å ringe fra en telefon til en annen i et telefonnettverk. Den gang telefonnumrene ble oppfunnet, var de korte – så få som to eller tre sifre. Etterhvert som telefonsystemene vokste i størrelse og ble mer sammenkoblet, helt til man omsluttet hele verden, har telefonnumrene blitt lengre. Nå aksesserer telefonnumre også andre apparater, slik som data- og telefaksmaskiner.

Norge
Den internasjonale telekommunikasjonsunion har tildelt Norge vår landskode 47, og det er Nasjonal kommunikasjonsmyndighet (Nkom) som forvalter nummerserien. Noen nummerserier tildeles til tilbydere, andre direkte til sluttbrukere.

Fasttelefoner

Fra gammelt av hadde man telefonsentraler med sentralbord i alle kommuner og byer. Sentralbordet var koplingspanel der hver apparatlinje hadde sin hunplugg koplet på en tavle, og operatøren flyttet inn/utlinjene til det apparatet som skulle ha samtale. Man sveivet på telefonen slik at det ringte på sentralen, tok av røret og sa til sentralborddamen hvilke nummer man ønsket å snakke med, hun koblet til nummeret og ringte hos dette nummeret. Det var et nummer med 2 til 4 siffer, og når telefonen ble populær ble det venteliste for å få telefonnummer (og telefon). På flere sentraler løste man problemet med A og B nummer, for eksempel kunne en husstand ha nummer 4711A og en annen 4711B, sentralbordet ringte da en gang for 4711A og to ganger for 4711B. Å dele telefonnummer med A og B var mest vanlig innen familien fordi begge husstander kunne overhøre samtalen om de løftet av røret. Bemannede sentraler var i drift frem til at sentralene ble automatisert, for små bygdesamfunn kom automatiseringen mange år senere enn i byene.

I Norge benyttet man i mange år femsifrede nummer internt i fylkene, men hvis man skulle ringe en person i et annet fylke måtte man først slå tre siffer (retningsnummer). Etter hvert ble kapasiteten noen steder sprengt, og på 1970- og 1980-tallet ble antall siffer utvidet fra fem til seks i deler av landet. Man måtte da slå to ekstra (istedenfor tre) siffer hvis man skulle ringe utenfor fylket (retningsnummer). Bergen var tidligst ute og la om til seks siffer allerede i 1971. I 1980 fulgte Stavanger og i 1982 Trondheims-regionen. I 1988 ble forberedelsene til brosjyren påbegynt og den gikk i trykken ca, 1989.

Norske telefonnumre består av +47FFDDDDDD der FF/FFF er fylke og DDDDDD/DDDDD, f.eks.

En abonnent med telefonnummer 258813 i Oslo fikk 22258813 som nytt nummer. En abonnent i Østfold fikk nytt nummer i henhold til oppsettet FFFDDDDD, f.eks. ble Halden-numrene til 691DDDDD, og 94123 ble da til 69194123. Hadde man skivetelefon fra Oslo gikk den motsatt vei i fylkene, f.eks. Hedmark.

Utvidelse til åtte siffere 
I løpet av 1993 ble antall siffer utvidet til åtte, og ordningen med retningsnummer forsvant. I januar 1993 gikk Oslo og det meste av Akershus, som de første, over til åtte siffer. Alle Oslo-numre begynte fra da av med 22 (mot 02 som tidligere retningsnummer). I løpet av året gikk det meste av landet over til åttesifrede numre.

Prosjektet med nummerutvidelse ble gjennomført over flere år på slutten av 1980- og begynnelsen av 1990-tallet.

Se også 
 Nasjonal kommunikasjonsmyndighet

Referanser

Eksterne lenker 
 Post- og teletilsynet - Nummer