Henrik VI av Det tysk-romerske rike

Henrik VI av Det tysk-romerske rike (født november 1165 i Nijmegen, død 28. september 1197 i Messina) var konge av Tyskland fra 1190 til 1197, tysk-romersk keiser fra 1191 til 1197 og konge av Sicilia fra 1194 til 1197. Han var et medlem av en sørvesttysk adelsslekt i Schwaben, huset Hohenstaufen.

Henrik (tysk: Heinrich) var den andre sønnen til keiser Fredrik Barbarossa og Beatrice, grevinne av Burgund. Han ble godt utdannet i latin, så vel som romerretten og kanonisk lov (kirkerett), og var også en beskytter av diktere og en dyktig poet selv. I 1186 ble han gift med Constance av Sicilia, datteren av den normanniske kongen Roger II av Sicilia som døde før Constance ble født. Henrik, som satt fast i Hohenstaufen-konflikten med huset Welf fram til 1194, måtte håndheve arvekravene fra sin hustru mot hennes nevø grev Tancred av Lecce. Henriks forsøk på å erobre kongedømmet Sicilia mislyktes ved beleiringen av Napoli i 1191 på grunn av en epidemi og keiserinne Constance tatt til fange. Basert på en enorm løsepenger for løslatelsen og underkastelsen av kong Rikard Løvehjerte, og ved Tancreds død, erobret han Sicilia og sørlige Italia i 1194. Men den tiltenkte foreningen med det tysk-romerske rike mislyktes til slutt på grunn av pavedømmets motstand. På Sicilia hadde Henrik et rykte for hensynsløs undertrykkelse av politiske motstandere. Fram til i dag har han noen ganger fått kallenavnet «den grusomme» (il crudele) av italiensk historieskriving.

Henrik truet med å invadere det bysantinske riket etter 1194 og lyktes i å tvinge til  løsepenger, Alamanikon (gresk: Ἀλαμανικόν, «tysk skatt») på 1600 pund med gull, fra keiser Alexios III Angelos i bytte for å ikke invadere. Han gjorde kongedømmet Kypros og det armenske kongedømmet Kilikia til formelle undersåtter av imperiet og tvang Tunis og Tripolitania i Nord-Afrika til å hylle ham. I 1195 og 1196 forsøkte han å gjøre det tysk-romerske rike fra å være rike hvor de tyske kurfyrstene valgte monarken til et arvelig monarki, det såkalte Erbreichsplan («plan for et arvelig imperium»), men møtte sterk motstand. Henrik lovet å dra på korstog i 1195 og begynte forberedelsene. Et opprør på Sicilia ble knust i 1197. Korsfarerne satte seil mot Det hellige land samme år, men Henrik døde av sykdom i Messina i sørlige Italia den 28. september 1197 før han kunne slutte seg til dem. Hans død kastet imperiet inn i kaoset i den tyske tronestriden de neste 17 årene.

Liv og virke

Tidlig liv 
Henrik ble født høsten 1165 på Valkhof kaiserpfalz i Nijmegen til keiser Fredrik Barbarossa og Beatrice, grevinne av Burgund. I en alder av fire fikk faren ham valgt til konge av romerne under en hoftag i Bamberg i pinsen 1169. Henrik ble kronet 15. august ved Aachenkatedralen.

Henrik fulgte faren på hans italienske krigskampanje 1174–76 mot det lombardiske statsforbundet, samtidig som han fikk undervisning av Godfred av Viterbo og assosiert seg med tyske minnesangere som Friedrich av Hausen, Bligger av Steinach og Bernger av Horheim. Henrik var flytende i latin, og ble ifølge kronikøreren Alberic av Trois-Fontaines «utmerket seg med kunnskaps gaver, omkranset i blomster av veltalenhet og belært i kanonisk og romersk lov». Han var en beskytter av poeter og poesi, og han komponerte nesten helt sikkert sangen Kaiser Heinrich, nå blant Weingarten klosters sangmanuskripter. I henhold til hans rang og med keiserlig ørn (Reichsadler), regalier og en skriftrull, er han den første og fremste som er framstilt i den berømte Codex Manesse, et sangbokmanuskript fra 1300-tallet med 140 anerkjente poeter; minst tre dikt tilskrives en ung og romantisk anlagt Henrik VI. I en av dem beskriver han en romanse som får ham til å glemme all sin jordiske makt, og verken rikdom eller kongelig verdighet kan oppveie hans lengsel etter den damen (ê ich mich ir verzige, ich verzige mich ê der krône – «før jeg gir henne opp, vil jeg heller gi fra meg kronen»).

Keiserens sønn 
Etter å ha kommet tilbake til Tyskland i 1178, støttet Henrik sin far mot opprøret hertug Henrik Løve. Han og hans yngre bror Fredrik mottok utmerkelsen ridderslaget ved riksdagen i Mainz i 1184. Keiseren hadde allerede inngått forhandlinger med kong Vilhelm II av Sicilia for å forlove sin sønn og arving med Vilhelms tante Constance innen 1184. Constance, nesten 30 år gammel på den tiden, ble sagt å ha vært innesperret i Santissimo Salvatore i Palermo som nonne siden barndommen å beholde sølibatet på grunn av en spådom om at «ekteskapet hennes ville ødelegge Sicilia», og det til tross for å ha blitt den eneste legitime arvingen til Vilhelm II ettersom ekteskapet til sistnevnte hadde forblitt barnløst; og, etter sistnevntes død i november 1189, fikk Henrik muligheten til å legge den sicilianske kronen til den keiserlige. Han og Constance ble gift 27. januar 1186 i Milano.

I Hohenstaufen-konflikten med pave Urban III flyttet Henrik i mars til markgrevskapet Toscana, og med hjelp av sin stedfortreder Markward av Annweiler herjet og ødela det tilstøtende territoriet til de pavelige statene. Tilbake i Tyskland ble han suveren hersker over imperiet, ettersom faren hadde dødd mens han var på det tredje korstoget i 1190. Henrik forsøkte å sikre sitt styre i Nederlandene ved å opphøye grev Balduin V av Hainaut til markgreve av grevskapet Namur, og samtidig prøvde han å komme til enighet med den rivaliserende hertug Henrik I av Brabant. Ytterligere vanskeligheter oppsto da den landflyktige Welf-hertugen Henrik Løve kom tilbake fra England og begynte å underlegge store eiendommer i sitt tidligere stamhertugdømmet Sachsen. En Hohenstaufen-kampanje til Sachsen måtte oppgis da kong Henrik mottok budskapet om at kong Vilhelm II av Sicilia døde den 18. november 1189. Den sicilianske visekansleren Matthew av Ajello krevde arven etter grev Tancred av Lecce og fikk støtte fra den romerske kurie (den katolske kirkes sentrale forvaltning).

For å hevde sine egne rettigheter i arvestriden, støttet Henrik opprinnelig Tancreds rival grev Roger av Andria og sørget for en hærkampanje til Italia. Det neste året inngikk han en fredsavtale med Henrik Løve ved Fulda og flyttet lenger sørover til Augsburg, hvor han fikk vite at faren hans hadde dødd på korstog da han forsøkte å krysse Salefelven nær Silifke i det armenske kongedømmet Kilikia (nå en del av Tyrkia) den 10. juni 1190.

Keiserlig kroning 

Mens Henrik sendte en keiserlig hær til Italia, ble han selv værende i Tyskland for å avgjøre arven etter landgrave Ludvig III av Thüringen, som også hadde dødd på det tredje korstoget. Han hadde planlagt å overta landgrevskabet Thüringen som et omvendt len, men Ludvigs bror Hermann var i stand til å overta Thüringen. Året etter fulgte kongen hæren sin over Alpene. I Lodi i Lombardia forhandlet han med den mektige Eleonore av Aquitaine, enken etter kong Henrik II av England, for å få henne til bryte forlovelsen til sønnen kong Rikard Løvehjerte med Alys, grevinne av Vexin, en datter av avdøde kong Ludvig VII av Frankrike. Han håpet å forverre forholdet mellom England og Frankrike og forsøke å få Rikard politisk isolert, ettersom han hadde fornærmet ham ved å støtte grev Tancred på Sicilia. Eleonore handlet smart; hun klarte å få Henriks forsikring om at han ikke ville blande seg inn i sønnens konflikt med kong Filip II av Frankrike, og hun ville også forhindre ekteskapet til Henriks yngre bror Konrad med Berengaria I av Castilla for å begrense Hohenstaufen-kravene til makten.

Henrik inngikk videre forhandlinger med byene i og med pave Celestin III om hans keiserlige kroning, og avstod Tusculum sørøst for Roma til paven. Påskedag den 15. april 1191 i Roma, ble Henrik og hans kone Constance kronet til keiser og keiserinne av paven. Sicilias krone var imidlertid vanskeligere å få, ettersom den sicilianske adelen hadde valgt grev Tancred av Lecce som sin konge. Henrik begynte sitt arbeid med en krig i den italienske regionen Puglia og beleiret Napoli, men han møtte motstand da Tancreds vasall Margaritus av Brindisi kom til byens forsvar, trakasserte Henriks pisanske marine og nesten ødela den senere ankommende kontingenten fra adelsrepublikken Genova. Dessuten hadde den keiserlige hæren blitt hardt rammet av en epidemisk sykdom, og Henrik måtte til sist oppgi beleiringen. Da han trakk seg tilbake, overga de byene som Henrik hadde erobret til Tancred på nytt. Som et resultat ble Constance, som Henrik etterlatt i palasset i Salerno, forrådt og utlevert til Tancred.

Henrik måtte reise tilbake Tyskland da han fikk vite at Henrik Løve igjen hadde oppfordret til en konflikt med det saksiske fyrstehuset Askanien og grevene av Schauenburg. Henrik Løves sønn Henrik av Brunswick deserterte fra den keiserlige hæren i Italia og ble utstøtt av keiseren ved riksdagen i Worms i pinsen 1192. Imidlertid måtte Henrik VI innse at hans makt var begrenset: etter hans nærmeste allierte i Sachsen, erkebiskop Wichmann av Magdeburg døde, han inngikk nok en våpenhvile med provoserende Henrik Løve.

I mellomtiden, til tross for at hans hustru var blitt tatt til fange av sicilianere, avviste Henrik pavens tilbud om å slutte fred med Tancred. Mens Tancred ikke ville tillate at Constance ble satt fri med mindre Henry anerkjente ham, klaget Henrik over at hun satt fange til paven. I juni 1192 ble Constance løslatt etter inngripen fra pave Celestin III som truet Tancred med ekskommunikasjon (bannlysning), som til gjengjeld anerkjente Tancred som konge av Sicilia. Constance skulle sendes til Roma for at Celestin III skulle legge press på Henrik, men tyske soldater klarte å ligge i bakhold på grensen til pavestatene og frigjorde Constance, som ble forent med Henrik i 1192.

På den annen side var keiseren i stand til å styrke sin maktbase i hertugdømmet Schwaben, da han arvet besittelsene til Henrik Løvens fetter Welf VI. Under valget av en ny biskop av Lüttich (Liège) i september 1191 favoriserte han Albert de Rethel ettersom Albert var en onkel på morssiden til keiserinne Constance, som både han og Constance hadde planlagt å bli den neste biskopen av Liège, men på tiden for valget var keiserinne Constance hadde blitt fengslet av sicilianere. Den andre kandidaten Albert av Louvain, broren til hertug Henrik av Brabant, fikk mer støtte. I januar 1192 hevdet Henrik at valget var under tvist og utnevnte i steden sin nyutnevnte keiserlige kansler Lothar av Hochstaden, prost for kirken St Cassius (Bonner Münster) i Bonn, en av Tysklands eldste kirker, og bror av grev Dietrich av Hochstaden. I september 1192 fortsatte han til Lüttich (Liège) for å håndheve arven. Flertallet av valgmennene i Liège godtok den keiserlige avgjørelsen på grunn av keiserens trussel, og Albert de Rethel ga også opp, men nektet indignert et økonomisk oppgjør tilbudt av keiseren. Albert av Louvain måtte også gi etter og søkte støtte hos paven i Roma og hos erkebiskopen av Reims. I Reims tok han de hellige ordrene med pavelig samtykke, men han ble like etter drept av leiemordere. Hans bror hertug Henrik valgte å inngå en fredsavtale med keiseren, men forble en bitter fiende.

Keiser Henry var allerede opptatt av å få avsatt Welf-tilhengeren erkebiskop Hartwig II av Bremen. Han måtte videre dømme i en konflikt i markgrevskapet Meissen på den østlige grensen til imperiet, hvor markgreve Albrekt I av Meissen måtte avverge påstandene som ble fremmet av broren Theoderik og landgreve Hermann I av Thüringen. I mellomtiden fikk opposisjonen i vest en dramatisk utvikling, da hertugene i Brabant og Limburg slo seg sammen med erkebiskop Bruno III av Köln. Et massivt forbund sammensverget seg mot keiseren, blant dem erkebiskop Konrad av Mainz, erkekansler i Tyskland, og hertug Ottokar I av Böhmen, samt Henriks gamle rival Henrik Løve, fyrstehuset Zähringen i Schwaben, den engelske kongen, og ikke minst paven, rasende over drapet på Albert av Louvain.

Fengslingen av Rikard Løvehjerte 

På dette stadiet hadde Henrik et lykketreff da Leopold V, hertug av  Babenberg, tok Rikard Løvehjerte til fange da den engelske kongen var på hjemreise fra korstoget i Det hellige land og holdt ham fengslet i festningen Dürnstein. Den 28. mars 1193 ble Rikard overlevert til keiseren i Speyer og ble innesperret i Trifels-festningen. Henrik fikk således hevn for Rikards allianse med hans fiende Tancred av Lecce. Han ignorerte sin nære ekskommunikasjon av pave Celestin III for å ha fengslet en tidligere korsfarer, holdt han den engelske kongen for løsepenger på 150 000 sølvmark og erklærte offisielt en medgift til Rikards niese Eleonora av Bretagne, som skulle gifte seg med hertug Leopolds sønn Frederik I av Østerrike (Babenberg). De opposisjonelle fyrstene måtte innse nederlaget til sine mektige allierte og avstå fra planene sine om å styrte Hohenstaufen-dynastiet.

Støttet av moren Eleonore av Aquitaine, som med suksess forsvarte sine interesser mot sin rivaliserende bror Johan, greve av Mortain og hans allierte kong Filip II August av Frankrike, klarte å få kong Rikard løslatt i bytte mot den enorme løsepengene, en ytterligere rentebetaling og hans ed av troskap til Henrik. På sin side krevde keiseren under trussel om militær vold tilbakeføring av de franske landene, som Johan hadde beslaglagt etter godkjenning av Filip II August under Rikhards fravær. Henrik fikk ikke bare en annen vasall og alliert, han kunne også påta seg rollen som en megler mellom England og Frankrike. Han og Rikard ble seremonielt forsonet på riksdagen i Speyer under den stille uken i 1194: Den engelske kongen angret offentlig på alle fiendtligheter, fornærmelser og la seg flat til keiserens nåde. Han ble løslatt og sendt tilbake til England.

Samtidig fikk Henrik avgjort den langvarige konflikten med fyrstehuset Welf da han sikret ekteskapet til Agnes av Hohenstaufen, datter av sin halvonkel pfalzgreve Konrad av Hohenstaufen, med Henrik Løves sønn Henrik av Brunswick, etterfulgt av en fredsavtale i mars 1194.

Erobringen av Sicilia 

I mellomtiden hadde situasjonen i Sør-Italia blitt verre: Etter Henriks nederlag ved Napoli hadde Tancreds svoger grev Rikard av Acerra gjenerobret store deler av Apulia, og Tancred selv hadde fått godtgjørelse for sine krav til paven. Henrik fikk fri passasje i Nord-Italia, etter å ha inngått en allianse med kommunene i Lombardia. I februar 1194 døde Tancred av Lecce, og etterlot seg som arving en ung gutt, Vilhelm III av Sicilia, under regentskapet til sin mor Sibylla av Acerra. I mai dro keiser Henrik, finansiert på kong Rikards løsepenger, igjen til Italia. Han nådde Milano i pinsen og okkuperte Napoli i august. Han møtte liten motstand og gikk den 20. november 1194 inn i Palermos hovedstad i kongedømmet Sicilia, avsatte Vilhelm III, som ble den siste normanniske kongen av Sicilia etter å ha formelt vært konge i ti måneder. Henrik ble kronet til konge av Sicilia den 25. desember. Dagen etter fødte hans kone Constance, som hadde oppholdt seg tilbake i Jesi, sin eneste sønn og arving Fredrik II, den framtidige keiseren og kongen av Sicilia og Jerusalem.

Den unge Vilhelm og hans mor Sibylla hadde flyktet til festningen i Caltabellotta vest på Sicilia; han ga offisielt avkall på det sicilianske riket, men krevde grevskapet Lecce og fyrstedømmet Capua. Noen dager etter Henriks kroning ble imidlertid kongefamilien og flere normanniske adelsmenn anklaget for et kuppforsøk og arrestert. Henry sies å ha fått Vilhelm blindet og kastrert, mens mange av hans vasaller ble brent levende. Noen, som Eugene fra Palermo, admiral for Sicilias flåte, gikk med letthet over til den nye myndigheten. Vilhelm ble sannsynligvis deportert til festningen Altems (Hohenems) helt vest i dagens Østerrike, hvor han antagelig døde i fangenskap rundt 1198.

I mars 1195 holdt Henrik riksdag i Bari og utnevnte sin hustru Constance til siciliansk dronning via Henriks vasall Konrad av Urslingen som regent, opphøyet til arvelig hertug av Spoleto, som riksvikar for å sikre keiserens posisjon i Sør-Italia. Han plasserte ytterligere hoffembetsmenn i den sicilianske administrasjonen, som Walter av Palearia, biskop av Troia i Puglia, som ble kansler. Hans lojale håndlanger Markward av Annweiler ble utnevnt til en hertug av Ravenna, og ble plassert i en svært strategisk posisjon for å kontrollere ruten til Sicilia via den italienske regionen Romagna og fjellkjeden Appenninene. Henriks yngre bror Filip av Schwaben ble tildelt de store eiendommene til avdøde markgrevinne Matilde i Toscana. Keiseren følte seg også sterk nok til å sende hjem de pisanske og genovesiske skipene uten å gi deres regjeringer de lovede innrømmelsene.

Universell hersker 

Det sicilianske riket ga Henrik personlige og keiserlige inntekter uten sidestykke i Europa. Imidlertid ble hans mål om å integrere Sicilia i imperiet som den andre maktbasen for huset Hohenstaufen ikke realisert i løpet av hans levetid. Forhandlingene med pave Celestin III for å godkjenne foreningen (unio regni ad imperium) i bytte med at Henrik forpliktet seg i et nytt korstog ble en fastlåst forhandling. På den annen side kolliderte hans tro på en universell regel i henhold til konseptet translatio imperii («overføring av verdensherredømme») med eksistensen av det bysantinske riket, reflektert i Henriks ekspansjonistiske politikk ved å pålegge overherredømme over kong Leo I av Armenia og kong Amalrik av Kypros.

I 1195 reiste Henriks utsendinger til Konstantinopel for å gjøre krav på tidligere italiensk-normanniske besittelser rundt Dyrrachium (dagens Durrës i Tyrkia), en av de viktigste flåtebasene på den østlige delen av kysten ved Adriaterhavet, og presset på for et bidrag til det planlagte korstoget. Etter avsetningen av keiser Isak II Angelos grep Henrik anledningen til å true åpenlyst med et angrep på bysantinsk territorium. Han hadde muligens allerede planer om å forlove sin yngre bror Filip med Isak II Angelos’ datter prinsesse Irene Angelina – bevisst eller ikke – og åpnet opp et perspektiv for å forene det vestlige og østlige imperiet under Hohenstaufens styre. Ifølge samtidshistorikeren Niketas Khoniates greide Henriks utsendinger å presse til seg en stor sum på 1600 pund med gull (Alamanikon (gresk: Ἀλαμανικόν, «tysk skatt») fra Isak II Angelos’ bror og etterfølger Alexios III Angelos.

Da en våpenhvile mellom republikkene Pisa og Venezia tok slutt, angrep pisanerne venetianske skip i Marmora og utførte angrep mot lokalene i Konstantinopel. Dette eskalerte og de to sidene gikk til krig. Den bysantinske keiseren Alexios III Angelos ble antatt å stå bak angrepene til Pisa. I 1197 innførte Henrik en våpenhvile mellom de to republikkene dem. Tidligere hadde Pisa og Genova støttet Henriks invasjon av Italia mens Venezia valgte å være nøytrale. Men Henrik ga Venezia forskjellige rettigheter i 1195 og 1197, mens han meget unnvikende for de mer omfattende privilegiene som Pisa og Genova krevde. Henriks planlagte utvidelse mot Thessaloniki og Konstantinopel, hvis det hadde skjedd, ville ha isolert Venezia i sin egen bukt, og Venezia var bekymret for at Alexios heller ville underkaste seg Henrik enn å avgjøre uenigheter med Venezia. Henriks død løste bekymringene til både Venezia og Konstantinopel. Etter nyheten om Henrys død ble den bysantinske «tyske skatten» avskaffet.

På det tidspunktet da Henrik døde, var han den mektigste monarken i kristenheten, og var den tysk-romerske keiseren, kongen av Tyskland, Burgund, Italia, Sicilia, føydal overherre over kongene av England, Lille-Armenia og Kypros, og nordafrikanske fyrster betalte skatt.

Arvelig monarki 

Sommeren 1195 vendte Henrik tilbake til Tyskland for å be om støtte for å starte sitt korstog og for å ordne sin arv i tilfelle hans død. Imidlertid måtte han først på nytt håndtere stridighetene i markgrevskapet Meissen etter at markgreve Albrekt I av Meissen døde. Da Albrekt hadde forsøkt å få kontroll over det tilstøtende Pleissnerland, et område tilhørende det keiserlige Hohenstaufen, benyttet Henrik anledningen til å nekte arven som ble krevd av Albrekts yngre bror Theodoric og underla Meissen for seg selv. I oktober forsonet han seg med erkebiskop Hartwig av Bremen i Gelnhausen og var i stand til å få støtte fra en rekke adelsmenn i Sachsen og Thüringen for sitt korstog som var planlagt å begynne julen 1196.

Hans neste mål var å gjøre den keiserlige kronen arvelig. Henry prøvde å sikre det keiserlige valget av sønnen Fredrik II som konge av romerne, men det møtte imidlertid innvendinger som ble reist av erkebiskop Adolf av Köln. Ved å tilbringe vinteren i Haguenau utviklet keiseren og hans hoffembetsmenn ideen om et arvelig monarki (tysk: Erbreichsplan, plan for et arvelig imperium). Selv om de ville ha mistet retten til å velge kongene, ønsket de sekulære prinsene selv å gjøre sine egne keiserlige len arvelige, også på kvinnelinjen, og Henrik gikk med på å vurdere disse kravene. Keiseren kjøpte også støtte fra kirkelige fyrster ved å kunngjøre at han ville være villig til å gi fra seg Jus spolii («rett til vinning») og retten til å motta tilbakevendende inntekter fra kirkeland i en periode med sede vacante (perioden når et embetssete er ubesatt). Ved riksdagen i Würzburg, som ble holdt i mars/april 1196, klarte han å overbevise flertallet av fyrstene til å stemme for forslaget hans. Men erkebiskop Adolf av Köln stilte ikke engang opp, og flere fyrster, hovedsakelig i Sachsen og Thüringen, var fortsatt misfornøyde.

Mens Henrik i juli 1196 fortsatte til Burgund og Italia for å forhandle med pave Celestin III, vokste motstanden i Tyskland. Ved den følgende riksdagen i Erfurt i oktober avviste et flertall av fyrstene keiserens planer. Videre brøt paven samtalene, fortsatt misfornøyd med tanke på styret av Sicilia. Ikke desto mindre ble Henriks sønn Fredrik II til jul valgt til romernes konge i Frankfurt.

Død 

Samtidig oppholdt keiseren seg i italienske Capua, hvor han fikk grev Richard av Acerra, holdt i varetekt av sin hofftjenestemann Dipold von Schweinspeunt, henrettet på grusomt vis ved å bli dratt gjennom byen av hester og ble deretter hengt opp ned til han døde. Henrik dro til Sicilia i mars 1197 og søkte seg å starte forberedelsene for et korstog i ]]Messina]].

Like etter førte overgangen til Hohenstaufens styre i Italia til opprør, spesielt rundt Catania og det sørlige Sicilia, som hans tyske soldater ledet av Markward av Annweiler og Henrik av Kalden slo nådeløst ned. Opprørerne forsøkte til og med å gjøre grev Jordan Lupin av Bovino til konge i Henriks sted. Noen samtidige tyskere (som var fiendtlige til keiserinne Constance) anklaget henne til og med for å ha samarbeidet direkte med opprørerne, selv om nyere forskning som arbeidet til Theo Kölzer viser at dette var usannsynlig. Kölzer mener imidlertid at Henrys «metoder for disiplin» på Sicilia hadde satt en støkk på forholdet mellom kone og mann, og det var mulig at Constance passivt tolererte opprørerne. Ifølge krøniken til munken Otto av Sankt Blasien beordret keiseren «at en mann som strebet etter den kongelige kronen [dvs. Jordan] skulle ha en krone festet til seg med jernspiker».

Midt i disse forberedelsene ble Henrik syk av frysninger mens han var på jakt i nærheten av Fiumedinisi øst på Sicilia og døde den 28. september, sannsynligvis av malaria (smittet siden beleiringen av Napoli i 1191 og hadde aldri blitt fullstendig helbredet), i Messina, selv om noen umiddelbart anklaget Constance for å forgifte ham. Hans enke Constance lot ham bli begravet i Messina; i 1198 ble hans jordiske levninger overført til katedralen i Palermo. Ulike gjenstander ble fjernet fra Henrik VIs grav på slutten av 1700-tallet, hvorav noen er nå i British Museum i London. Blant disse er restene av en sko, et pannebånd og et utsmykket silketekstil som opprinnelig var benyttet for svøpe inn legemet.

Henriks mindreårige sønn Fredrik II skulle arve både kongeriket Sicilia og keiserkronen. Imidlertid valgte en rekke fyrster rundt erkebiskop Adolf av Köln Otto av Brunswick fra huset Welf, sønn av Henrik Løve, som antikonge. For å forsvare kravene til Hohenstaufen-dynastiet, hadde Fredriks onkel Filip av Schwaben selv blitt valgt som konge av romerne i mars 1198. Den tyske tronestriden varte i nesten tjue år, inntil Fredrik igjen ble valgt til konge i 1212 og Otto, beseiret av franskmennene i slaget ved Bouvines i 1214 forlatt av sine tidligere allierte, og døde til slutt i 1218.

Mottagelse og ettermæle 

Under sitt styre i Tyskland flyttet Henry fra den ene keiserpalass (tysk: Kaiserpfalz) til den andre, eller  – i mindre grad – oppholdt seg på fyrstebiskopens bispedømmer i tradisjonen fra middelalderens omreisende kongedømme. Han konsentrerte seg om de frankiske kjerneområdene i riket sitt, mens de bayerske og saksiske landene var mindre underlagt den sentrale autoriteten. Hans reiseruter gjennom Tyskland så vel som krigene hans i Italia er dokumentert av en rekke skjøter han utstedte år for år.

Keiseren stolte sterkt på høytstående presteskap som erkebiskopene Filip av Köln og Konrad av Mainz. Flere samtidige beretninger om livet hans gitt av kirkelige kronikørere som Godfrey av Viterbo eller Peter av Eboli i hans Liber ad honorem Augusti sive de rebus Siculis (om keiserens erobring av Sicilia) tegner et lysende bilde av Henriks styre; mens annalene til Otto av Sankt Blasien anses som mer objektive. I sin Arnoldi Chronica Slavorum konsentrerer kronikøren Arnold av Lübeck seg om striden mellom adelshusene Hohenstaufen og Welf fra et uttalt Welf-perspektiv, mens Gislebert av Mons forteller om Henriks politikk i grevskapene Hainaut og Flandern. Hohenstaufen-styret i Italia og Mezzogiorno er dokumentert av krønikene til erkebiskop Romuald av Salerno og Richard av San Germano. Henriks konflikt med kong Rikard I av England er gjengitt av Roger av Hoveden og Gervase av Tilbury, og uttrykker deres negative holdninger til keiseren.

Mens Henrik blir overskygget av de legendariske skikkelsene til sin far og sønn, de to som begge heter Fredrik, blir Henrik generelt ansett for å være en talentfull leder, og hans regjeringstid anses også for å være bemerkelsesverdig. Koenigsberger kaller ham en «uhyre dyktig politiker», som var i stand til å bryte alliansen av vestlige konger, som kombinerte sine styrker mot hans stormakt. Men imperiet, avhengig mye av herskerens person, som andre middelalderimperier, kollapset da han døde.

Henriks «grusomhet» 

Et særskilt fokus ved historieforskningen på Henrik VI er spørsmålet hans påståtte grusomhet, spesielt slik den ble uttrykt overfor hans fiender i kongeriket Sicilia. Allerede Henriks samtidige, pave Innocent III, sammenlignet Henriks lederstil på Sicilia med «Nordavindens raseri» og også i ettertiden har Henriks grusomhet blitt forklart med hans opphav i den «barbariske» nordlige kulturen – blant annet Voltaire, som i opplysningstiden beskrev Henriks handlinger som en undertrykkelse av sivilisasjonen ved middelhavet gjennom «nordisk barbari».

Historikere på 1800- og 1900-tallet framstilte også et overveiende negativt bilde av Henriks personlighet på dette punktet. Theodor Toeche anså det som en formildende omstendighet at strenge straffer med avskrekkende effekt var en politisk nødvendighet for å opprettholde respekten for monarkiet på Sicilia, mens Dietrich Schäfer i Deutschen Geschichte sier: «Fra sin far hadde han fått lite annet enn en følelse for makt, patologisk forsterket. Han manglet alle egenskapene som vinner hjerter og binder troskap.»

Karl Hampe beskrev senere Henrik som en grusom hersker som kun var interessert i statskunsten og som var «utilgjengelig for emosjonelle verdier». Nyere historikere som Theo Kölzer eller Peter Csendes har også lent delvis i denne retningen. Peter Csendes betrakter dermed Henrik som en dyktig og pragmatisk maktpolitiker som noen ganger har hensynsløse tilnærming – som for eksempel overgivelsen av hans allierte i Tusculum – har gjort at han generelt har blitt sett på som både kald og grusom. For Csendes står disse egenskapene i kontrast til de kongelige dydene som vanligvis setter tonen for den typologiske stiliseringen av en middelaldersk hersker.

Analyser av konfliktforskning har påvist at mot slutten av Henriks regjeringstid var konflikthåndtering i kongeriket Sicilia preget av normanniske tradisjoner, trolig på grunn av mangelen på en erfaren lederklasse. Derfor hadde Henrik overtatt de lokale sanksjonsmekanismene. I motsetning til i de nordlige delene av kongeriket, hvor tilgivelse ble praktisert gjennom fornyelse av vennskap eller underkastelse, stolte Henrik på Sicilia snarere på den avskrekkende effekten som skulle oppnås gjennom grusom henrettelse av en motstander. Gerd Althoff uttalte at: «Henrik var like lite grenseoverskridende som Fredrik Barbarossa eller Otto III. Snarere var han både i nord og sør forpliktet til de ritualene som hans tid praktiserte for å gjennomføre og avgjøre konflikter. [...] Så hvis man finner direkte grusomhet i ham, må man vite at dette er anklager rettet mot en hel epoke, ikke mot en enkelt person.»

Referanser

Litteratur 
Primære kilder
 Peter av Eboli: Liber ad honorem Augusti (sc. Henrici VI.) sive de rebus Siculis. Codex 120 II der Burgerbibliothek Bern. Eine Bilderchronik der Stauferzeit. Redaksjon Theo Kölzer og Marlis Stähli. Tekstrevision og oversættelse af Gereon Becht-Jördens. Jan Thorbecke, Sigmaringen 1994, ISBN 3-7995-4245-0 l
 Richard av San Germano: Ryccardi de Sancto Germano notarii Chronica, red. Carlo Alberto Garufi, 1936–38
 Godfred av Viterbo: Gotifredi Viterbiensis speculum regum. red. Georg Waitz, i SS 22 (Hannover 1872), s. 21ff.

Sekundære kilder
 Abulafia, David (1988): Frederick II: A Medieval Emperor, London
 Althoff, Gerd (2009): Kaiser Heinrich VI. i: Hechberger, Werner; Schuller, Florian, red.: Staufer & Welfen. Zwei rivalisierende Dynastien im Hochmittelalter. Pustet, Regensburg, ISBN 978-3-7917-2168-2; s. 142–155
 Baaken, Gerhard (1968): Die Altersfolge der Söhne Friedrich Barbarossas und die Königserhebung Heinrichs VI, i: Deutsches Archiv für Erforschung des Mittelalters, Bd. 24; s. 46–78.
 Csendes, Peter (1993): Heinrich VI. (Gestalten des Mittelalters und der Renaissance). Darmstadt.
 Ehlers, Joachim (2003): Heinrich VI. i: Schneidmüller, Bernd; Weinfurter, Stefan, red.: Die deutschen Herrscher des Mittelalters. München, s. 258–271 og s. 582f. (Bibliografie).
 Engels, Odilo (2005): Die Staufer. 8. Auflage. Kohlhammer, Stuttgart, s. 126–140, ISBN 3-17-017997-7.
 Ertl, Thomas (2002): Studien zum Kanzlei- und Urkundenwesen Kaiser Heinrichs VI., Wien, ISBN 978-3-7001-3071-0.
 Gesellschaft für staufische Geschichte, red. (1998): Kaiser Heinrich VI. Ein mittelalterlicher Herrscher und seine Zeit. Göppingen. ISBN 3-929776-09-X.
 Haller, Johannes (1962): Heinrich VI. und die römische Kirche. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, (først utgitt i: Mitteilungen des Instituts für Österreichische Geschichtsforschung 35 (1914), s. 385–454, 545–669).
 Hauser, Sigrid (1998): Staufische Lehnspolitik am Ende des 12. Jahrhunderts 1180–1197''. Frankfurt am Main: Lang. ISBN 3-631-32449-9.

Eksterne lenker 
 
 Litteratur av og om Henrik VI i det tyske nationalbiblioteks katalog
The Book in Honour of the Emperor (PDF), av Peter av Eboli, diktning og lovprisning av Henrik VI

Tysk-romerske keisere
Sicilianske konger
Personer fra Nijmegen
Fødsler i 1165
Dødsfall i 1197
1100-tallet