Nancy Reagan

Nancy Reagan (født som Anne Frances Robbins den 6. juli 1921 i New York City i New York, død 6. mars 2016 i bydelen Bel Air i Los Angeles i California) var Ronald Reagans kone, og USAs førstedame da hennes mann var president mellom 1981 og 1989.

Før dét var Nancy Reagan Californias førstedame i ektemannens to perioder som guvernør der. Som USAs førstedame besøkte Reagan krigsveteraner, pensjonister og funksjonshemmede, og hun jobbet med en rekke veldedighetsorganisasjoner.

I 1980-årene, mens mannen hennes var president, var hun opptatt med å informere unge mennesker om narkotika og hvilke skadevirkninger den hadde på kroppen og på samfunnet.

Sammen med sin mann ble hun i 2000 tildelt Kongressens gullmedalje. I 2002 ble hun tildelt Presidentens frihetsmedalje. Selv delte hun ut Ronald Reagans frihetsmedalje.

Liv og virke

Bakgrunn 
Anne Frances Robbins ble født 6. juli 1921 ved Sloane Hospital for Women på Manhattan i New York som eneste til bilselgeren Kenneth Seymour Robbins (1894–1972) og hans hustru Edith Luckett (1888–1987), som var skuespiller. Nancy Reagan bodde i Flushing, i Queens i New York, under sinr første to leveår. Da hennes foreldre ble skilt straks etter hennes fødsel hadde de allerede vært separert en tid.

I den periode hennes mor reiste omkring i USA for å finne jobb vokste Nancy opp i Bethesda i Maryland de seks kommende årene. Hun ble oppfostret av sin mors søster Virginia og hennes mann Audley Gailbraith. Nancy har beskrevet savnet etter moren i denne tiden: «My favorite times were when Mother had a job in New York, and Aunt Virgie would take me by train to stay with her.»

I 1929 giftet hennes mor seg med Loyal Davis (1896–1982), en høyt fremstående, politisk sett konservativ nevrokirurg som flyttet familien til Chicago. Nancy kom godt overens med sin stefar; hun skrev senere at han var «a man of great integrity who exemplified old-fashioned values». Han adopterte henne formelt 1935, og hun omtalte ham alltid som sin far. Etter adopsjonen byttet hun navn til Nancy Davis (hun ble kalt Nancy fra hun ble født). Hun gikk på The Latin School of Chicago (hun beskriver seg selv som en middelmådig elev) der hun tok eksamen i 1939, hvorpå hun begynte å studere ved Smith College i Massachusetts, der hun tok en eksamen med engelsk og drama som hovedemner i 1943.

Skuespillerinne

Etter eksamen fikk Davis plass som selger i Chicago på Marshall Field's og som helsefagarbeider.  Med hjelp av noen av hennes mors kjente innen teaterverdenen, blant andre Zasu Pitts, Walter Huston og Spencer Tracy, kunne hun imidlertid fortsette sin karriere som skuespiller.

Sin første rolle fikk hun i Pitts turné «Ramshackle Inn» i 1945, som ble satt opp i New York. Hennes rolle var som Si-Tchun, en hoffdame i Broadway-forestillingen «Lute Song», en musical om Orienten med Mary Martin og Yul Brynner. Hun fikk rollen etter at produsenten sa til henne «You look like you could be Chinese.»

Etter en vellykket prøvespilling skrev hun syvårskontrakt med Metro-Goldwyn-Mayer (MGM) i 1949; hun sa senere at «Joining Metro was like walking into a dream world.» Davis framtrådte i elleve større filmer, hun spilte vanligvis en lojal husmor, en ansvarlig ung mor eller en stabil kvinne. Hun beholdt sitt karrierenavn Nancy Davis etter at hun ble gift. Hennes skuespillerkarriere begynte med mindre roller i «The Doctor and the Girl» (1949) med Glenn Ford, fulgt av «East Side, West Side» med Barbara Stanwyck. Hun spilte barnepsykolog i en film noir, «Shadow on the Wall» (1950) med Ann Sothern og Zachary Scott; hun ble beskrevet som «beautiful and convincing» av The New York Times-kritikeren A.H. Weiler. Hun spilte i filmen «The Next Voice You Hear...» (1950), der hun var en gravid husmor som hører Guds stemme i radioen. Filmkritikeren Bosley Crowther fra The New York Times skrev at «Nancy Davis [is] delightful as [a] gentle, plain, and understanding wife.» En senere kritiker roste Davis' overbevisende rolle som gravid kvinne, en rolle som mange andre filmer den gang ifølge kritikeren ikke klarte. I 1951 spilte Davis sin favorittrolle, i «Night Into Morning», en studie i sorg med Ray Milland. Crowther fra The Times''' sa at Davis «does nicely as the fiancée who is widowed herself and knows the loneliness of grief,» og en annen kritiker, Richard L. Coe fra The Washington Post sa at Davis «is splendid as the understanding widow.» Davis forlot MGM 1952 i og begynte å søke etter roller med bredere spekter. Kort etter spilte hun i science fiction-filmen «Donovan's Brain» (1953); Crowther sa at Davis, i rollen som en besatt vitenskapsmanns frustrerte og begymrede hustru, «walked through it all in stark confusion» i en «utterly silly» film. Hennes siste rolle var i filmen «Hellcats of the Navy»' (1957), som sykepleieren Lieutenant Helen Blair, sammen med sin mann, som en kritiker kalte «a housewife who came along for the ride». En annen kritiker skrev imidlertid at Davis spilte sine rolle godt, og «does well with what she has to work with».

Forfatteren Garry Wills anser at Davis var en undervurdert skuespiller, fordi hennes begrensede rolle i «Hellcats» var den mest kjente. Selv synes hun å ha nedtonet  sine karrieremål. Ifølge PR-materiale fra MGM fra 1949 var hennes største ambisjon å ha et «vellykket og lykkelig ekteskap». Noen tiår senere, i 1975, sa hun: «I was never really a career woman but [became one] only because I hadn't found the man I wanted to marry. I couldn't sit around and do nothing, so I became an actress.» Ronald Reagans biograf Lou Cannon beskrev henne likevel som en pålitelig og solid skuespiller. Etter sin siste film deltok hun i tv-produksjoner som «Wagon Train» og The Tall Man frem til 1962, da hun sluttet i bransjen. Under sin karriere satt hun i styret for Screen Actors Guild i nesten ti år.

Ekteskap og familie

Under sin skuespillerkarriere hadde Nancy Davis flere forhold med andre skuespillere i Hollywood. Hun kalte Clark Gable, som hun hadde et kort forhold med, den triveligste stjernen hun hadde truffet. Den 15. november 1949 traff hun Ronald Reagan, som da var ordfører for Screen Actors Guild. Hun var redd for at hun skulle forveksles med en annen skuespiller som var svartelistet i Hollywood, så hun kontaktet Reagan for hjelp. De innledet et forhold som snart ble offentlig. En Hollywood-reporter reagerte på at de ikke omgikkes på nattklubbene og beskrev det som «romansen hos et par uten laster». Reagan var skeptisk innstilt til ekteskap etter sin skilsmisse fra Jane Wyman i 1948 og traff forsatt andre kvinner. Til slutt fridde han til Davis i parets favoritbås i restauranten Chasen's i Beverly Hills. De giftet seg den 4. mars 1952. Seremonien, som fant sted i Little Brown Church i San Fernando Valley, var enkel for å ikke tiltrekke seg pressen. De eneste gjestene var skuespilleren William Holden og hans hustru. Parets første barn, Patricia Ann Reagan (mer kjent under sitt artistnavn Patti Davis), kom den 21. oktober 1952. Sønnen Ronald Prescott Reagan ble født seks år senere den 20. mai. Nancy Reagan ble også stemor till Maureen Reagan (1941-2001) og Michael Reagan (født 1945), som var Ronald Reagans tidligere barn med Jane Wyman.

Ronald og Nancy Reagans forhold ble beskrevet som nært, ekte og intimt. Som president og førstedame viste paret ofte sin kjærlighet åpent, noe en pressesekretær kommenterte: «De tok aldri hverandre som gitt. De sluttet aldri å kurtisere hverandre.» Ronald kalte iblant Nancy «Mommy»; hun kalte ham «Ronnie». Da Ronald Reagan kom på sykehuset etter mordforsøket på ham i 1981 skrev Nancy Reagan i sin dagbok, «Ingenting må skje med min Ronnie. Mitt liv skulle være over.» I et brev til Nancy skrev Ronald: «Alt jeg verdsetter og liker;… alt sville være uten mening om jeg ikke hadde deg.» I 1994 skrev Ronald Reagan: «Jeg har fått vite at jeg er en av millioner av amerikanere som kommer til å rammes av Alzheimers sykdom … Jeg ønsker bare at det var noe vis for meg å skåne Nancy for denne lidelse.» I et intervju med Vanity Fair i 1998 sa Nancy: «Vårt forhold er veldig spesielt. Vi var svært forelskede og er det fortsatt. Når jeg sier at mitt liv begynte med Ronnie, så er det sant. Det gjorde det. Jeg kan ikke forestille meg et liv uten ham.» Nancy ble med tiden kjent for sitt fokuserte og oppmerksomme blikk, «the Gaze», som hun rettet mot sin mann under hans taler og opptredender. Skuespilleren Charlton Heston beskrev Ronald Reagans død i juni 2004 som slutten av «den største kjærlighetsaffæren i det amerikanske presidentskapets historie».

 Filmografi 
 The Doctor and the Girl (1949)
 East Side, West Side (1949)
 Shadow on the Wall (1950)
 The Next Voice You Hear... (1950)
 Night Into Morning (1951)
 It's a Big Country (1951) 
 Talk About a Stranger (1952)
 Shadow in the Sky (1952) 
 Donovan's Brain (1953)
 Rescue at Sea (også Crash Landing—1955)
 Hellcats of the Navy'' (1957)

Litteratur 
 Anthony, Carl Sferrazza (1991). First Ladies: The Saga of the Presidents' Wives and Their Power; 1961-1990 (Volume II). New York: William Morrow and Co. 
 Benze, James G., Jr. (2005). Nancy Reagan: On the White House Stage. United States of America: University Press of Kansas. ISBN 0-7006-1401-X.
 Beschloss, Michael (2007). Presidential Courage: Brave Leaders and How They Changed America. New York: Simon & Schuster. ISBN 0-684-85705-7.
 Cannon, Lou (2003). Governor Reagan: His Rise to Power. Public Affairs. ISBN 1-58648-030-8.
 Klapthor, Margaret Brown (1999). Official White House China: 1789 to the Present. Harry N. Abrams. ISBN 0-8109-3993-2.
 Reagan, Nancy (2002). I Love You, Ronnie: The Letters of Ronald Reagan to Nancy Reagan. United States: Random House. ISBN 0-375-76051-2.
 Reagan, Nancy; William Novak (1989). My Turn: The Memoirs of Nancy Reagan. New York: Random House. ISBN 0-394-56368-9.
 Reagan, Nancy (1980). Nancy: The Autobiography of America's First Lady. United States: HarperCollins. ISBN 978-0-688-03533-4.
 Reagan, Nancy (1982). To Love a Child. United States: Bobbs-Merrill. ISBN 0-672-52711-1.
 Schifando, Peter; J. Jonathan Joseph (2007). Entertaining at the White House with Nancy Reagan. New York: William Morrow. ISBN 978-0-06-135012-2.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  Det Hvite Hus' profil
  Nancy Reagan fra The New York Times
  Nancy Reagans profil på NNDB

Aktivister fra USA
USAs førstedamer
Personer fra New York City
Personer fra Bethesda
Adopterte fra USA