Daniel Day-Lewis

Daniel Michael Blake Day-Lewis (født 29. april 1957 i London) er en britisk og irsk skuespiller. Han vant en Oscar for sin rolle som Christy Brown i filmen Min venstre fot (My Left Foot), og en Golden Globe og en Oscar for sin rolle i There Will Be Blood i tillegg til Oscar for tittelrollen i Lincoln (2012). Han er den eneste skuespilleren som har vunnet Oscar for beste mannlige hovedrolle hele tre ganger. Han har blitt anerkjent for sin konstante innlevelse i sine roller, og den utrolige mengden med forarbeide som han utfører. Ofte oppførte han seg som karakteren gjennom hele filmprosessen, og snakket med aksenten han brukte i filmen. Han blir av mange regnet som den største skuespilleren i sin generasjon.

Han er kjent som en av de mest selektive aktørene i filmbransjen, etter å ha spilt i bare seks filmer siden 1997, med så mye som fem år mellom to roller.

Nylig vant han sin fjerde BAFTA Award for beste skuespiller, Golden Globe for beste skuespiller - Motion Picture Drama og Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance av en mannlig skuespiller i en hovedrolle for sin rolle som Abraham Lincoln i Steven Spielbergs Lincoln (2012), som han også er nominert til Oscar for beste skuespiller.

Lewis ble i 2014 utnevnt til Knight Bachelor. Han ble derved opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Han annonserte i 2017 at han ville slutte som skuespiller etter Phantom Thread.

Tidlig liv 
Day-Lewis ble født i London, sønn av skuespilleren Jill Balcon og Cecil Day-Lewis. Daniel Day-Lewis' mor, som kom fra en jødisk familie, er datter av Michael Balcon, den tidligere lederen av Ealing Studios. To år etter sin fødsel i London, flyttet Day-Lewis-familien til Croom's Hill, Greenwich der Daniel vokste opp sammen med sin eldre søster, Tamasin Day-Lewis, som senere ble en kjent dokumentarfilmskaper, samt fjernsynskokk. Cecil Day-Lewis var allerede 53 år gammel da hans sønn ble født, og viste liten eller ingen interesse for sine barn. Etter en rekke helseplager, døde han da Daniel bare var 15 år gammel. Daniel følte seg ubekvem med sin fars mangel på følelser, og angret på at han ikke hadde vært nærmere sin far.

I Greenwich, vokste Day-Lewis opp i et røft miljø i det sydlige London, og da han var jødisk og «posh», endte det med at han ble mobbet. Veldig fort tok han den lokale aksenten og oppførselen, noe han tror var det første vellykkede skuespillet han gjorde. Senere i livet snakket han om seg selv som en guttunge som ofte kom i trøbbel for butikktyveri og andre småforbrytelser.

I 1968 sendte Day-Lewis' foreldre ham til kostskolen Sevenoaks School i Kent, da de syntes han var «for vill». Selv om han hatet skolen ble han introdusert for sine mest kjente interesser, trearbeid og skuespill. Selv om hatet til skolen vokste gjorde han sin filmdebut bare 14 år gammel i filmen Sunday Bloody Sunday, der han spilte en ukreditert rolle som vandal/ramp. Han beskriver opplevelsen som «himmelrike», da han fikk 2 engelske pund for å ødelegge dyre biler utenfor sin lokale kirke. Etter to år ved Sevenoaks, flyttet Daniel til Bedales School i Petersfield, Hampshire.

Han forlot Bedales i 1975, hans utagerende oppførsel hadde dempet seg, og han måtte ta et karrierevalg. Selv om han hadde vært svært god på scenen ved National Youth Theatre, bestemte han seg for å begynne å arbeide med møbler og interiør, og søkte på en lærlingeplass. Men, på grunn av mangel på erfaring, ble han ikke tatt opp. Han søkte deretter (og ble tatt inn) ved Bristol Old Vic Theatre School hvor han gikk i tre år, og spilte til slutt også ved Bristol Old Vic. Ved et punkt spilte han sammen med Pete Postlethwaite, som han senere spilte mot i In the Name of the Father, og som han også hadde en kort scene sammen med i Den siste mohikaner der Postlethwaite spiller offiseren som arresterer "Hawkeye".

Skuespillerkarriere

1980-årene 
Elleve år etter sin spede skuespiller-debut, fortsatte han med en liten rolle i fillmen Gandhi (1982) som "Colin", en bølle som mobber hovedpersonen, bare for så å bli irettesatt av sin strenge mor. I 1984, hadde han en birolle som kompliserte, men lojale "John Fryer" i The Bounty, der han blant andre spilte mot Mel Gibson. Etter denne filmen begynte han å arbeide i Royal Shakespeare Company, og spilte Romeo i Romeo og Julie. Han begynte etter hvert å hate karakterer, og beskrev rollefiguren som en "idiot".

Hans neste scenerolle var som "The Count" i en sceneversjon av Dracula der han fremstod med farget hvitt hår, for å minne om Nosferatu. Han lot håret vokse til en rolle i My Beautiful Laundrette. Day-Lewis ble mer kjent da filmen ble sluppet samtidig med A Room with a View (1986), der han spilte en helt annen karakter, forloveden til hovedpersonen spilt av Helena Bonham Carter.

I 1987 fikk Day-Lewis hovedrollen i Milan Kunderas film The Unbearable Lightness of Being, der han spilte mot Lena Olin og Juliette Binoche, som en tsjekkisk doktor som har et hyperaktivt og utelukkende fysisk sexliv, men som blir kastet inn i kaos når han tillater seg å bli emosjonelt involvert med en kvinne. Under den åtte måneder lange filmingen lærte han seg tsjekkisk og for første gang oppførte han seg også som karakteren utenfor settet under hele filmingen.

Day-Lewis brukte sin personlige versjon av "method acting" i full bruk i 1989 med sin rolletolkning av "Christy Brown" i Jim Sheridans film Min venstre fot som ga ham flere priser, inkludert en Oscar for Beste mannlige skuespiller. Under filmingen kom noen av hans eksentriske sider til syne da han nektet å gå ut av karakteren. Han spilte en sterkt handicappet karakter på skjermen, og Day-Lewis krevde å bli trillet rundt på settet i sin rullestol, og medarbeidere måtte løfte ham over kamera og annet utstyr, alt for at han kunne få innsikt i alle aspektene ved Christy Browns liv, inklusive forlegenheten. Han brakk to ribben under filmen fordi han satt bøyd sammen i rullestolen i så mange uker.

Daniel Day-Lewis returnerte til scenen for å arbeide sammen med Richard Eyre, som Hamlet ved Royal National Theatre, men kollapset midt i en scene, der spøkelset av Hamlets far først viser seg for sin sønn. Han begynte å gråte ukontrollert, og nektet å gå tilbake på scenen. Hans erstatter, den da ukjente Jeremy Northam avsluttet det lille som var igjen av produksjonen. Et rykte som oppstod rundt hendelsen sa at Day-Lewis hadde sett spøkelset til sin egen far, selv om hendelsen offisielt ble sagt å være utmattelse. Han bekreftet senere på det britiske kjendis-programmet Parkinson på TV-kanalen ITV at ryktet var sant. Han har aldri opptrådt på en teaterscene siden.

1990-årene 
I 1992, tre år etter å ha vunnet en Oscar, kom Den siste mohikaner. Day-Lewis' forarbeide til denne rollefiguren ble godt kjent; han drev med vektløfting og lærte å leve av land og skog der hans karakter levde, bodde, jaktet og fisket. Han bar til og med en Kentucky-rifle alltid under filmingen for å forbli som karakteren, og lærte seg å flå skinnet av dyr.

Selv om denne filmen ga ham en enda større kjendis-status, foretrakk Day-Lewis mindre «Hollywood-filmer» som The Age of Innocence sammen med Michelle Pfeiffer og regissert av Martin Scorsese. Han jobbet sammen med Jim Sheridan igjen på filmen I fars navn, der han spilte Gerry Conlon, en av Guildford Four som ble feilaktig fengslet for et bombeangrep utført av Provisional IRA. Han gikk mye ned i vekt for rollen, beholdt sin nordirske aksent både på og utenfor settene i filmen, og tilbrakte lang tid i en fengselscelle. Han insisterte også på at medskuespillerne skulle kaste kaldt vann på ham og kjefte hardt på ham. Filmen ga ham hans andre nominasjon til Oscar, hans tredje BAFTA-nominasjon og hans andre Golden Globe-nominasjon.

I 1996 spilte Day-Lewis i filmversjonen av The Crucible basert på skuespillet av Arthur Miller, der han spilte mot Winona Ryder. Han fulgte det opp med Jim Sheridans The Boxer der han spilte en tidligere bokser og IRA-medlem som ble sluppet fri fra fengsel. Hans forberedelser til den filmen omfattet trening i to år sammen med tidligere bokse-verdensmester Barry McGuigan.

Etter The Boxer forlot Daniel Day-Lewis skuespill, tok noen sabbatsår og returnerte til sin gamle lidenskap, å arbeide med tre. Han flyttet til Firenze i Italia, der han ble interessert i skomaker-yrket, og ble lærling som skomaker, i en periode der hans eksakte oppholdssted og beskjeftigelse ikke er offentlig kjent. Som en konsekvens av at lite eller ingenting er kjent fra denne perioden, har rykter sagt at i bytte for opplæring som skomaker, skal Day-Lewis ha gitt sin skomakermester timer i skuespill. Det har også gått rykter om at etter Day-Lewis reiste, begynte skomakeren en karriere som en omreisende Commedia dell'Arte performer – et yrke som mangedoblet hans inntekter. Day-Lewis har nektet å kommentere disse ryktene, og har bare sagt at «Laurencino (skomakeren) var en mann med mange gaver».

2000-årene 
Etter et fravær på nesten fem år, returnerte Day-Lewis til skuespill i filmen Gangs of New York, en film regissert av Martin Scorsese, og produsert av Harvey Weinstein. Han spilte der rollen som gjenglederen Bill the Butcher (som ironisk nok har et rendyrket hat for Irland og det irske folket), han spilte sammen med Leonardo DiCaprio, som spiller Bills unge protegé. Han begynte sin langvarige, selvdisiplinerte prosess med å ta timer som slakter, og under filmingen var han aldri ute av rollen (inkludert å snakke med New York-aksent). Under filmingen fikk han diagnosen lungebetennelse. Han nektet å ta på seg en varmere jakke, eller å ta behandling, fordi det ikke ville stemt med perioden. Han ble etter hvert overtalt til å motta legehjelp. Hans rolletolkning skaffet ham hans tredje Oscar-nominasjon, og en BAFTA Award for Beste Skuespiller.

Etter Gangs of New York, ba Day-Lewis' kone, regissør Rebecca Miller ham om å spille i filmen The Ballad of Jack and Rose, der han spilte en døende mann med sterk anger over hvordan hans liv hadde utviklet seg, og hvordan han hadde oppfostret sin datter. Under innspillingen levde han adskilt fra sin kone, for å oppnå den "isolasjonen" som han trengte for å fokusere på sin karakters virkelighet. Filmen fikk blandet mottagelse, men Day-Lewis fikk nesten uten unntak ros for sin rolletolkning.

I 2007 spilte Day-Lewis i Paul Thomas Andersons versjon av Upton Sinclair roman Oil!, med tittelen There Will Be Blood. Day-Lewis fikk en Screen Actors Guild Award som beste skuespiller for rollen, og han vant Golden Globe, Critic's Choice Award for Best Actor, en BAFTA-pris og senere vant han også sin andre Oscar-pris for filmen. 
Day-Lewis dediserte Screen Actors Guild-prisen sin til den nylig avdøde Heath Ledger, og senere ved en pressekonferanse ved filmfestivalen i Berlin, refset han media for sin rolle etter Ledgers død: 
«Akkurat nå kan jeg ikke si at jeg er spesielt entusiastisk ved tanken på at jeg skal fyre mer oppunder det som allerede er en skrekkelig, usømmelig og overdimensjonert dekning av hans død» og «Det vil til slutt komme en tid der folk bare vil huske at han var en flott mann som gjorde en god del glimrende arbeid og at vi fikk se ham gjøre store ting»

I 2008 spilte han hovedrollen i innspillingen av musikalen Nine sammen med Oscar-vinnerne Nicole Kidman, Marion Cotillard, Penélope Cruz, Judi Dench og Sophia Loren, med Oscar-nominerte Kate Hudson og Grammy Award-vinner «Fergie» i biroller. Filmen hadde premiere i november 2009.

Privatliv 
Day-Lewis uttaler seg sjelden offentlig om sitt privatliv. Han hadde et forhold til den franske skuespillerinnen Isabelle Adjani. Forholdet varte i seks år, og endte til slutt etter et brudd og påfølgende gjenopptagelse av forholdet.

I 1996, mens han arbeidet på filmversjonen av skuespillet The Crucible, besøkte han hjemmet til forfatteren av skuespillet Arthur Miller, der han ble introdusert til forfatterens datter Rebecca Miller. De ble forelsket, og giftet seg to uker før filmen ble sluppet. Paret deler sin tid mellom hjem i USA og Irland.

Filmografi (utvalg) 
 2017 – Phantom Thread, film
 2009 – Nine, film
 2007 – There Will Be Blood, film 
 2005 – The Ballad of Jack and Rose, film 
 2002 – Gangs of New York, film 
 1997 – The Boxer, film 
 1996 – The Crucible, film 
 1993 – I fars navn, film 
 1993 – The Age of Innocence, film 
 1992 – Den siste mohikaner, film 
 1989 – Min venstre fot, film 
 1986 – Nanou, film 
 1984 – Mytteriet på Bounty, film 
 1982 – How Many Miles to Babylon?, tv-film 
 1982 – Gandhi, film 
 1971 – Sunday Bloody Sunday, film

Priser og nominasjoner

Oscar 
 2017 – Nominert – Beste mannlige hovedrolle – Phantom Thread
 2012 – Vinner – Beste mannlige hovedrolle – Lincoln
 2008 – Vinner – Beste mannlige hovedrolle – There Will Be Blood
 2003 – Nominert – Beste mannlige birolle – Gangs of New York
 1994 – Nominert – Beste mannlige hovedrolle – I fars navn
 1990 – Vinner – Beste mannlige hovedrolle – Min venstre fot

Golden Globe 
 2008 – Vinner – Best Performance by an Actor in a Motion Picture – Drama – There Will Be Blood
 2003 – Nominert – Best Performance by an Actor in a Motion Picture – Drama – Gangs of New York
 1998 – Nominert – Best Performance by an Actor in a Motion Picture – Drama – The Boxer
 1994 – Nominert – Best Performance by an Actor in a Motion Picture – Drama – I fars navn
 1990 – Nominert – Best Performance by an Actor in a Motion Picture – Drama – Min venstre fot

BAFTA Awards 
 2008 – Vinner – Best Leading Actor – There Will Be Blood
 2003 – Vinner – Best Performance by an Actor in a Leading Role – Gangs of New York
 1994 – Nominert – Best Actor – I fars navn
 1993 – Nominert – Best Actor – Den siste mohikaner
 1990 – Vinner – Best Actor – Min venstre fot

Referanser

Eksterne lenker 

 
 
 New York Times: Intervju med Daniel Day-Lewis. 
 Peter Stanford, «The enigma of Day-Lewis», The Observer, 13. januar 2008
 «Sojourner in Other Men's Souls» av Emily Parker. Wall Street Journal (23. januar 2008), side D8

Irske skuespillere
Oscar-vinnere (hovedrolle)
BAFTA-vinnere
Knights Bachelor
Personer fra London
Fødsler i 1957