Aleksandr Lukasjenko

Aleksandr Grigorjevitsj Lukasjenko, også kjent som Aljaksandr Ryhoravitsj Lukasjenka (født 30. august 1954), er en belarusisk politiker som har vært president i Belarus siden 20. juli 1994.

Før Lukasjenko startet i politikken arbeidet han som direktør i et statseid jordbrukkollektiv. Lukasjenko var ukjent da han ble valgt inn i nasjonalforsamlingen for kommunistene i 1990 og markerte seg da med iherdig antikorrupsjonsarbeid. Under Lukasjenkos styre har Belarus blitt en stat som bryter med internasjonal rett og er kjent for brudd på menneskerettighetene. Han ble gjenvalgt i 2001, 2006, 2010, 2015 og 2020 i valg som ble kritiserte for mange uregelmessigheter.

Under Lukasjenko har Belarus aldri gjennomført et demokratisk valg godkjent av internasjonale observatører. På Freedom Houses indeks for grad av demokratisk utvikling skåret Belarus (i 2006) 6,7 på en skala fra 1 som er mest demokratisk til 7 som er minst. Til sammenligning skåret Polen 2,1, Ukraina 4,2 og Russland 5,7. Fra han tiltrådte motarbeidet han demokratiske prosesser og begrenset systematiske frie medier og Lukasjenkos regime er et autoritært skinndemokrati og regnes som et tilnærmet diktatur. The Guardian beskriver regimet som Sovjet-light.

Aleksandr Lukasjenko og en rekke andre representanter for hans regime er gjenstand for personlige sanksjoner i Den europeiske union. Tyskland og Polen etterlyste sanksjoner for Lukasjenkos brudd på menneskerettigheter i 2012. Han responderte med at «det er bedre å være diktator enn å være homo» rettet mot Tysklands homofile utenriksminister, Guido Westerwelle.

Bakgrunn 
Lukasjenko ble født 30. august 1954 i Kopys i provinsen Vitsiebsk voblasts som var en del av Den belarusiske sosialistiske sovjetrepublikken. Moren var ugift og det er ukjent hvem faren er. Bestefaren til Lukasjenko, Trofym Lukasjenko ble født i Sumy oblast, som ligger i Ukraina. Han ble uteksaminert fra Det pedagogiske institutt i Mahiljow i 1975 og fra det belarusiske jordbruksakademiet i 1985.

Han tjenestegjorde som grensevakt fra 1975 til 1977, og i den sovjetiske hæren fra 1980 til 1982. Mellom 1977 og 1978 ledet Lukasjenko en avdeling av Komsomol i Mahiljow. Mens han tjenestegjorde i den sovjetiske hæren, ble Lukasjenko politisk tjenestemann i den 120. motoriserte infanteridivisjon, som var stasjonert i Minsk. Etter at han forlot militæret, ble han nestformann i et kollektivbruk i 1982 og i 1985. Han ble forfremmet som visedirektør i det statseide kollektivbruke Gorodets og byggevarefabrikken i Sjklov-distriktet.

Tidlig politisk karriere
I 1990 ble Lukasjenko valgt inn i Det øverste sovjet i den belarusiske republikken. Han var da en ukjent politiker. I desember 1991 var han den eneste representanten i det belarusiske parlamentet som stemte mot ratifiseringen av Minsk-avtalen, som oppløste Sovjetunionen og førte til Samveldet av uavhengige stater. 
  
Etter å ha fått et rykte som en motstander av korrupsjon, ble Lukasjenko valgt i 1993 til å styre antikorrupsjonskomiteen i det belarusiske parlamentet. Lukasjenko markerte seg med anklager mot en stor del av landets politiske ledelse. I 1993 beskyldte han 70 høytstående embetsmenn, også  Stanislav Sjusjkevitsj, for korrupsjon og tyveri fra statskassen til personlige formål. Ordstyreren i parlamentet, Sjusjkevitsj, tapte etter et mistillitsvotum og gikk av. I november 1993 anklaget Lukasjenko, leder for antikorrupasjonskomiteen, Sjusjkevitsj og Kebitsj for korrupsjon. Sjusjkevitsj ble på bakgrunn av disse anklagene presset til å gå av i januar 1994 og ble erstattet av Mjetsjyslaw Hryb (en av Kebitsjs allierte). I nasjonalforsamlingen stemte 209 (inkludert Folkefronten) for å avsette Sjusjkevitsj, mens 36 stemte mot. Kebitsj ble støttet av det gamle partiapparatet og ble foretrukket av russiske ledere fremfor Lukasjenko som ble oppfattet som uberegnelig. Beskyldningene mot Sjusjkevitsj viste seg senere å være grunnløse.

En ny belarusisk grunnlov som ble vedtatt tidlig i 1994 la opp til det første demokratiske valget i juli. I mars 1994 vedtok nasjonalforsamlingen å opprette et presidentembete (vedtaket trådte i kraft straks) og en konstitusjon med tradisjonell maktfordeling blant annet klare grenser for presidentens myndighet. Til valget stilte seks kandidater. Blant dem var Lukasjenko, som stilte til valg med en populistisk agenda som gikk ut på å overvinne mafiaen. Sjusjkevitsj og Vjatsjaslaŭ Kebitsj stilte også til valg, hvorav sistnevnte representerte de etablerte makthaverne og var klar favoritt. Lukasjenko vant overraskende med 45,1 prosent av stemmene, mens Kebitsj fikk 17,4 prosent. Zianon Paznjak 12,9 prosent, og Sjusjkevitsj 9,9 prosent av stemmene. I andre runde av valget i juni sto Lukasjenko mot Kebitsj der begge la seg på en pro-russisk linje og Kebitsj hadde med mediene på sin side. Lukasjenko vant med 81% av stemmene. Lukasjenko ble utenfor landet oppfattet som populist uten økonomisk eller utenrikspolitisk program. Valget beskrives som demokratisk.

Kort tid etter at han var innsatt som president i Belarus, henvendte han seg til Statsdumaen i Den russiske føderasjon i Moskva og foreslo en ny union av slaviske stater. Samarbeidet kulminerte i opprettelsen av Unionsstaten Russland og Belarus i 1999.

Belarus' president 
Valget av Lukasjenko til president var et brudd med landets kommunistiske fortid kombinert med sovjetisk nostalgi. Etter at han ble president innførte han gradvis et mer autoritært styre blant annet ved å ta kontroll over den frie pressen og ignorere nasjonalforsamlingen og forfatningsdomstolen. Fra 1995 av utstedte han dekreter som økte presidentmakten på bekostning av den lovgivende forsamlingen. Høsten 1996 gjennomførte han en folkeavstemning og oppløste deretter nasjonalforsamlingen (med valgte representanter) og innsatte en ny med utvalgte representanter. Lukasjenko har kombinerte populistiske og autoritære metoder, og samtidig videreført mange tradisjoner fra kommunisttiden. Han bygget opp en sikkerhetsstyrke på  mann (større en hæren). Mange av Lukasjenkos rådgivere har fortid i KGB. Boris Jeltsin forsøkte i liten grad å presse Lukasjenko til følge demokratiske spilleregler.

Vurderinger
Perioden etter at Lukasjenko kom til makten har blitt beskrevet som «dekonstruksjon og rekonstruksjon» av Belarus. Begrepet lukasjisme har vært brukt om Lukasjenkos styre og består ifølge dette i en syntese av: nasjonalisme, populisme, «pseudopatriotisme», hard antidemokratisme, nasjonal enhet og statlig innblanding i økonomien. Den tyske statsviteren Rainer Lindner og den kanadiske historikeren David Marples mener at Lukasjenko ganske enkelt er en populist. Marples mener at Lukasjenko er sneversynt og betrakter verden i sort-hvitt, og anser Belarus som sitt personlige len. Den polske professoren Anna Brzozowska spiller Lukasjenko på frykt for kaos og krig. Lukasjenko holder mange og lange taler, og talene blir overført direkte i alle fjernsynskanaler og gjengitt ord for ord i lojale aviser. Etterhvert har talene blitt offentliggjort mer permanent på presidentens nettside.

Lukasjenkos diskursive stil beskrives som pragmatisk og fleksibel. Ved NATOs utvidelse til Polen, Litauen og Latvia beskrev Lukasjenko NATO som en trussel, mens etter terrorangrepet 11. september 2001 la Lukasjenko i sine taler vekt på partnerskap med NATO i kamp mot internasjonal terrorisme. Lukasjenko omtaler generelt forholdet til Russland på en positiv måte og uttrykker av og til misnøye med Moskva. Han bruker ofte adjektivet «broderlig» (sjargong fra sovjettiden) særlig i omtalen av Russland og dels i omtale av Ukraina. Lukasjenko bruker ofte slagordlignende fraser som «sterkt og blomstrende Belarus» og «holde kruttet tørt». Han bruker hyppig folkelige talemåter med (kalkulerte) emosjonelle utbrudd og tirader av retoriske spørsmål for eksempel «En nedverdigende trengsel i Vestens bakgård? Eller en uavhengig politikk basert på egne krefter?».

Lukasjenko har uttalt seg nedlatende om det belarusiske språket for eksempel at belarusisk ikke kan brukes til å uttrykke noe stort. Han har uttalt at russisk og engelsk er de eneste store språkene i verden. Når han holder taler på russisk bruker han ofte belarusiske ord og uttrykk til å identifisere og stigmatisere opposisjonen. Samtidig bruker han det folkelige talespråket trasianka som er en blanding av belarusisk og russisk, for å kommunisere med vanlige folk på deres eget språk.

Første periode (1994–2001) 
Lukasjenko gjorde fra begynnelsen av mange tiltak for å begrense demokrati og ytringsfrihet. Flere aviser ble midlertidig stengt og postverket fikk forbud mot å distribuere enkelte vestlige aviser. Han oppfordret til boikott av valget til nasjonalforsamling 14. mai 1995 fordi han mente at parlamentarikerne er udugelige kverulanter. Lav valgdetakelse førte til at bare 119 av 260 plasser ble besatt og dermed var ikke nasjonalforsamlingen beslutningsdyktig. Ved suppleringsvalget i desember 1995 var det lite valgkamp fordi politikerne ikke fikk bruke mer enn rundt 50 amerikanske dollar på valgkamp og ikke fikk fremstå på fjernsyn. Grunnlovsendringene høsten 1996 utvidet presidentmakten betydelig.

En av de første avstemningene under Lukasjenko fant sted i mai 1995. Landets nasjonale symboler ble endret, og Lukasjenko ble gitt retten til å oppløse parlamentet. Sommeren 1996 signerte 70 av 199 representanter et forslag om å stille Lukasjenko for riksrett på bakgrunn av at han hadde brutt med grunnloven.  Like etter, 24. november 1996, ble det holdt en folkeavstemning hvor fire spørsmål var fra Lukasjenko, og tre fra en gruppe parlamentsmedlemmer. Forslagene ble godkjent, men møtte både internasjonal og indre fordømmelse. 25. november ble det kunngjort at 70,5 prosent av stemmene av en valgdeltakelse på 84 prosent hadde samtykket til en endret grunnlov, som i stor grad økte Lukasjenkos makt. USA og EU nektet å akseptere legitimiteten av folkeavstemningen.

Etter folkeavstemningen kalte Lukasjenko inn til et nytt parlamentarisk møte for de medlemmene av parlamentet som var lojale mot ham. Tolv varamedlemmer trakk sin signatur fra den anklagende protesten, noe som førte til at kun 40 varamedlemmer fra det gamle parlamentet sto igjen. Disse hadde svært begrensede muligheter til å samles, siden administrasjonen stengte parlamentsbygningen «for oppussning». I en periode anså EU og Europarådet restene av det gamle parlamentet som landets lovlige nasjonalforsamling. Vinteren 1998 stoppet den russiske sentralbanken handelen med den belarusiske rubelen, noe som førte til at den belarusiske valutaen kollapset. Lukasjenko svarte ved å ta kontroll over Belarus’ nasjonalbank, sparke hele lederskapet og legge skylden på Vesten for det som skjedde.

Lukasjenko beskyldte utenlandske regjeringer for konspirasjon mot ham, og i april 1998 utviste han ambassadører fra Drazdykomplekset nær Minsk. I stedet tilbød han dem plass i en annen bygning. Drazdy-konflikten førte til internasjonal fordømmelse, og resulterte i at Lukasjenko fikk innreiseforbud i Europa og USA. Selv om ambassadørene vendte tilbake da striden stilnet, fortsatte Lukasjenko med retoriske angrep mot Vesten. Han mente at vestlige statsmakter prøvde å undergrave Belarus på alle nivåer – til og med i idretten som under de olympiske leker i Nagano i Japan.

Ved utbruddet av Kosovokrigen i 1999 foreslo Lukasjenko for den jugoslaviske presidenten, Slobodan Milošević, at Jugoslavia skulle bli med i union med Russland og Belarus. I forbindelse med Irak-krigen i 2003 kom USAs etterretningsorganer med en rapport som fortalte at medarbeiderne til president Saddam Hussein klarte å tilegne seg belarusiske pass mens de var i Syria. Den samme rapporten mente at det var usannsynlig at Belarus ville tilby et sikkert tilfluktssted for Saddam og hans to sønner. Disse opplysningene førte til at Vestens statsmakter inntok en tøffere stilling mot Lukasjenko. USA var spesielt irriterte over Belarus' våpenhandel med Iran og Irak, og amerikanske politiske ledere begynte å omtale Belarus som «Europas siste diktatur». EU var samtidig bekymret for sikkerheten til sine gassleveranser fra Russland, som transporteres gjennom Belarus, og unionen viste derfor en aktiv interesse for landets offentlige anliggender. Da Polen, Latvia og Litauen ble EU-medlemmer i 2004, fikk EU og Belarus en felles grense på over tusen kilometer.

I 1999 fikk Lukasjenko forlenget funksjonstiden med to år til 2001 for å fullføre forhandlinger om en traktat med Russland om bredt politisk samarbeid mellom landene.

Andre periode (2001–2006) 

Valget ble holdt 9. september 2001 med Vladimir Gintsjarik og Sergej Gaidukevitsj som Lukasjenkos motkandidater. I valgkampen lovet Lukasjenko å forbedre standarden i jordbruket, styrke de sosiale godene og øke industriproduksjonen i Belarus. Lukasjenko vant første runde av valget med hele 75,65 prosent av stemmene. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE) mente at valgprosessen ikke tilfredsstilte internasjonale standarder for frie og rettferdige valg. Dette på tross av at de verken hadde observert valget eller hørt på lederen for OIDHR (kontoret for demokratiske institusjoner og menneskerettigheter) i OSSE, Gerard Stoudmann. Han mente det «ikke fantes tegn på manipulasjon eller svindel».

Russland ønsket derimot Lukasjenko velkommen i sitt gjenvalgte embete. Russlands president, Vladimir Putin ringte Lukasjenko både for å gratulere samt tilby et samarbeid. Jane's Intelligence antydet at prisen for et slikt samarbeid ville innebære at Minsk måtte oppgi kontroll over sin seksjon av Jamal–Europa-gassrørledningen. Etter en folkeavstemning i 2004 ble begrensingen på antall ganger man kunne bli gjenvalgt som president fjernet, noe som gjorde at Lukasjenko kunne stille til valg igjen i 2006. Økonomisk vokste Belarus under Lukasjenko, men mye av denne veksten kan forklares i russisk olje som ble importert til under markedspris og deretter raffinert før den ble solgt videre til andre land i Europa.

Presidentvalget i 2006 

Etter at Lukasjenko bekreftet at han tok gjenvalg i 2005, begynte opposisjonsgrupper å lete etter en kandidat de kunne samle seg rundt. 16. oktober 2005, på dagen for solidaritet med Belarus, oppfordret de politiske gruppene Zubr og Tredje Vei i Belarus alle opposisjonspartiene om å samle seg bak én kandidat som kunne utfordre Lukasjenko i valget i 2006. Aljaksandr Milinkjevitsj stilte mot Lukasjenko, og store deler av opposisjonen stilte seg bak ham. Lukasjenko reagerte med å si at alle som deltar på opposisjonens protester, ville få «nakken vridd som en and». Den britiske skyggeutenriksministeren William Hague mente at Lukasjenko «organiserer et illegitimt og udemokratisk valg for å utvide sin makt og kontroll over folket».

19. mars 2006 ble Lukasjenko gjenvalgt, opposisjonen mente dette skyldes stemmerigging og folks frykt for vold. EcooM ga Lukasjenko 84,2 prosent av stemmene og Milinkjevitsj bare 2 prosent, mens den belarusiske republikanske Youth Union ga Lukasjenko 84,2 prosent og Milinkjevitsj 3,1 prosent. The Gallup Organisation har bemerket at EcooM og belarusiske republikanske Youth Union er statlig kontrollerte, og at begge offentliggjorde sine resultater før middag på valgdagen, selv om stemmelokalene først stengte klokka 20.

Myndighetene lovet å slå hardt ned på uroen i etterkant av valget. Til tross for dette var det massive protester etter valget. Dette var den største protestsamlingen som opposisjonen hadde mønstret, med nattlige protester og demonstrasjoner i Minsk. Deltakelsen i den største protesten fant sted på valgkvelden, hvor det var rundt 10 000 deltakere, ifølge journalister fra Associated Press. OSSE erklærte 20. mars 2006 at «presidentvalget ikke oppfylte OSSEs forpliktelser for demokratiske valg». Lukasjenko «tillot at statens autoritet ble brukt på en måte som ikke sikrer borgerne å fritt og rettferdig uttrykke sin vilje ved valgurnene (…) et mønster av trusler og undertrykking av uavhengige stemmer (…) var tydelig gjennom hele valgkampen.».

Lederne for alle de 25 EU-landene erklærte at valget var «grunleggende feil». Russlands utenriksminister mente derimot at: «Lenge før valget hadde OSSEs kontor for demokratiske institusjoner og menneskerettigheter erklært at valget ville bli illegitimt, og det var ganske partisk i sine kommentarer på fremdrift og resultater.»

Lukasjenko hevdet senere at han hadde rigget valgresultatene mot seg selv å få flertall mer typisk for vestlige land. Selv om resultatene viste at han fikk 93,5 prosent av stemmene, fikk han regjeringen til å kunngjøre at resultatet var 86 prosent. Han hevdet at han ikke hadde gjort dette for å stilne utenlandske kritikere. Enkelte russiske nasjonalister, som Dmitrij Rogozin og Bevegelsen mot ulovlig innvandring, uttalte at de ville ha Lukasjenko som Russlands president i 2008. Lukasjenko erklærte at han ikke ville stille til presidentvalget i Russland.

Tredje periode 

I september 2008 ble det avholdt parlamentsvalg i Belarus. Lukasjenko hadde latt enkelte opposisjonkandidater få stille til valg, men i de offisielle resultatene fikk opposisjonen bare 1 av de 110 tilgjengelige setene i parlamentet. OSSE erklærte valget for preget av «uregelmessigheter», og opposisjonens medlemmer og støttespillere demonstrerte. Ifølge Nizjnij Novgorod-baserte CIS-valgobservatører ble valget i Belarus holdt innenfor internasjonale standarder. President Lukasjenko kommenterte senere at opposisjonen i Belarus er finansiert av utlandet, og er unødvendig.

I april 2009 hadde han samtaler med pave Benedikt XVI i Vatikanet. Dette var Lukasjenkos første besøk til Vest-Europa etter at EU vedtok et innreiseforbud mot ham ti år tidligere.

Presidentvalget i 2010 
Ved det belarusiske presidentvalget i 2010 var Lukasjenko én av ti presidentkandidater. Valget ble holdt i Belarus den 19. desember 2010. Valget var opprinnelig planlagt til 2011, men ble holdt tidligere for å sikre maksimal valgdeltakelse, da dette var et mer passende tidspunkt for velgerne. Begynnelsen av valgkampen var preget av en serie med russiske medieangrep på den sittende Aleksandr Lukasjenko. Den sentrale valgkomiteen mente at alle de ni opposisjonelle ville få mindre enn 50 prosent av stemmene. Selv om opposisjonelle mottok trusler, ble valget sett på som relativt riktig gjennomført – trolig som en følge av at Lukasjenko ønsket å bedre forholdet til Europa og USA.

På valgdagen ble to av opposisjonens presidentkandidater banket opp av politiet under demonstrasjoner etter valget. Opposisjonsleder og poet Uladzimir Niaklajeu (Vladimir Nekljajev), ble påført en hodeskade av politiet og ble ført til sykehus. Senere på natten fikk han ikke lenger intensivpleie, etter pålegg fra landets myndigheter. Natten etter valget demonstrerte opposisjonen med slagord som «Ut!», «Lenge leve Belarus!» og andre lignende rop mens de forsøkte å storme regjeringsbygninger i Belarus. Vinduer og dører ble knust, før politiet klarte å presse dem tilbake. Antall demonstranter ble rapportert av troverdige medier til å være rundt 10 000 personer. Hundrevis av mennesker som protesterte mot valgresultatet, ble arrestert, blant dem sju av ni presidentkandidater.

CEC erklærte at Lukasjenko fikk 79,65 prosent av stemmene av en valgdeltakelse på 90,65 prosent. OSSE karakteriserte nok en gang valget som «uregelmessig»,  mens russiske CIS-observatører roste det som «fritt og transparent». Flere europeiske utenriksministere kommenterte valgresultatet og protestene, og de kalte resultatet for et «uheldig steg bakover i utviklingen av demokratiske styresett og respekt for menneskerettighetene i Belarus». OSSE bemerket imidlertid at noen forbedringer ble gjort i oppkjøringen til valget, inkludert at opposisjonskandidatene fikk delta i fjernsynsdebatter og spredd sine budskap uhindret.

Lukasjenkos innvielsesseremoni 22. januar 2011 ble boikottet av EUs ambassadører, mens andre SUS-land sendte tjenestemenn ikke høyere enn ambassadører. I løpet av denne seremonien forsvarte Lukasjenko legitimiteten av gjenvalget og sverget at Belarus aldri ville få sin egen versjon av den ukrainske oransjerevolusjonen i 2004 og Georgias roserevolusjon i 2003. Med virkning fra 31. januar 2011, fornyet EU innreiseforbudet mot Lukasjenko og 156 av hans medarbeidere – dette kom som følge av den voldelige motstanden mot opposisjonsprotestene etter valget.

Valgene i 2015 og 2020

Lukasjenko ble gjenvalgt i 2015 og 2020, og disse valgene ble kritisert for uregelmessigheter og mistanke om Lukasjenkos seier skjedde ved valgfusk. I 2020 var Svjatlana Tsikhanowskaja motkandidat som fikk 10 % av stemmene ifølge valgkommisjonen, mens Lukasjenko fikk 81 %. Ingen internasjonale observatører fikk være til stede ved valget i 2020. I forbindelse med valget var det til da de største demonstrasjonene mot Lukasjenkos regjering. På det meste deltok rundt  innbyggere i fredelige demonstrasjoner i Minsk samt andre byer og det pågikk demonstrasjoner i et par uker. Protestene ble forsterket av regjeringens inkompetente håndtering av koronapandemien.

Innenrikspolitikk 
Lukasjenko fremstiller seg selv som en mann av folket. På grunn av måten han leder på, blir han ofte referert til som «far». Han ble valgt til leder av den belarusiske olympiske komite i 1997. 

I en fjernsynstale til nasjonen 7. september 2004 offentliggjorde han planer for en folkeavstemning om man skulle fjerne grensen på antall perioder for presidentembetet. Folkeavstemningen ble holdt 17. oktober 2004, samme dag som parlamentsvalget, og ifølge offisielle resultater ble forslaget godkjent med 79,42 prosent av stemmene. Om dette ikke gikk gjennom, hadde Lukasjenko vært begrenset til å sitte i to perioder og måtte derfor ha gått av etter valget i 2006. Opposisjonen, OSSE, EU og USA mente valget ikke oppfylte internasjonale krav. Ett eksempel som OSSE trakk fram, var forhåndsutfylling av stemmesedler.

I begynnelsen av sin tid som president ville Lukasjenko bygge opp igjen Belarus. Økonomien var i fritt fall på grunn av motgangstider i industrien og lav etterspørsel etter belarusiske produkter. Lukasjenko og regjeringen kontrollerte store deler av industrien, og bremset privatiseringen. Siden 2001 har Lukasjenko jobbet for å forbedre den sosiale velferden hos sine innbyggere og bygge et Belarus som er «sterkt og rikt». På spørsmål om Belarus’ innenrikspolitikk sa Venezuelas daværende president Hugo Chávez at: «Vi ser her en sosial modell slik vi nå har begynt å bygge».

Kritikere av Lukasjenko bruker lukasjisme for å betegne det politiske og økonomiske systemet Lukasjenko har innført i Belarus. Lukasjisme er også brukt som en betegnelse for å referere til en autoritær politisk ideologi basert på en personkult og en nostalgi for sovjettiden, blant enkelte grupper i Belarus. Det er uvisst når begrepet lukasjisme var først brukt, men den tidligste dokumenterte forekomsten er fra 1998. Da var ordet brukt i et museum for å minnes ofrene av kommunismen med en spesiell avdeling dedikert til lukasjisme. Ordet blir mest brukt nedsettende av grupper i opposisjon til Lukasjenko.

Lukasjenkos opposisjon består av en koalisjon av opposisjongrupper, støttet av USA og Europa. USAs kongress har forsøkt å støtte opposisjonen gjennom Belarus Democracy Act of 2004 som introduserte sanksjoner mot Lukasjenkos regime og økonomisk og annen støtte til opposisjonen. De som støtter Lukasjenko, hevder at hans styre har hindret «kaoset» som man har sett i mange andre tidligere sovjetstater.

Lukasjenko har selv kommentert på kritikken med å si at: «Jeg har hørt disse anklagene i over ti år og har blitt vant til det». Før valget sa han: «Vi kommer ikke til å svare. Jeg bygger på oppfatningen om at valg i Belarus er holdt for oss. Jeg er sikker på at det er det belarusiske folket som er herre i vår stat.» Han advarte at de som deltar på opposisjonens protester, ville bli behandlet som terrorister, og la til: «Vi vil vri deres nakker, som man gjør på en and».

Under Koronaviruspandemien i 2019–2020 hevdet Lukasjenko at bekymringene rundt pandemien var en «psykose» og at å bruke traktorer, drikke vodka og gå i badstue kan beskytte mot koronaviruset.

Utenrikspolitikk 
Lukasjenkos forhold til EU har vært anstrengt – delvis med vilje, og delvis på grunn av hans undertrykkelse av opposisjonen. Lukasjenkos undertrykkelse av opposisjonen har ført til at han har blitt kalt «Europas siste diktator» og resultert i at EU har innført visumsanksjoner mot ham og en rekke andre belarusiske embetsmenn. I oktober 2008 valgte EU å oppheve sanksjonene midlertidig for over å overtale Belarus om ikke å anerkjenne Sør-Ossetia og Abkhasia som selvstendige land. 16. september 2009 besøkte Lukasjenko EU for andre gang siden den tidsbestemte opphevingen av sanksjoner, for å besøke en belarusisk handelsmesse i Vilnius i Litauen. Datoen markerte også tiårsjubileet for forsvinningen og sannsynligvis mordet av lederen av den belarusiske opposisjonen, Viktar Hantsjar.

Siden har EU ført en politikk som vektlegger endring gjennom engasjement. EU har støttet det internasjonale pengefondets lån for å stabilisere den belarusiske økonomien. Støttespillere til denne politikken menter EUs tidligere politikk som gikk ut på å isolere Belarus, har slått feil. Engasjement gir håp for endring, selv om det ikke er noen garanti for endring. Det gir mulighet for å komme i dialog og presse på for endring. Til sist kan engasjement påvirke personer i Lukasjenkos regime ved å vise dem det europeiske system, og ved å vise dem at europeiske verdier er ekte, ikke bare et konsept eller for å skjule en politisk agenda.

Fra 2010 har Lukasjenkos forhold til Russland blitt dårligere. I tiden mot valget i 2010 hadde russisk media en rekke angrep på Aleksander Lukasjenko. Det statskontrollerte tv-selskapet NTV sendte juli 2010 en dokumentar i flere deler, kalt Gudfaren. Dokumentaren tok for seg de mistenkelige forsvinningene til en rekke opposisjonsledere på slutten av 1980-årene. Dokumentaren viste også et klipp der Lukasjenko skal ha rost Adolf Hitler. Lukasjenko omtalte dokumentaren som «skitten propaganda».

Da Russland under Vladimir Putin i 2014 annekterte Krim fra Ukraina og tilskyndet væpnet konflikt i Donbas, tok Lukasjenko rollen som fredsmegler. Putin og Ukrainas president Petro Porosjenko møttes i Minsk og inngikk en avtale som skulle skape fred i områdene.

Kontroversielle uttalelser 
I en uttalelse i 1995 skal han ha lovpriste Adolf Hitler: «Den tyske historien er en kopi av den belarusiske. Tyskland ble reist fra ruiner takket være sterk autoritet, og ikke alt med den kjente personen Hitler var dårlig. Tysk orden utviklet seg over århundrer og fikk sitt høydepunkt under Hitler.» Denne beskyldningen ble imidlertid først fremmet av den russiske tv-stasjonen NTV, etter et intervju som Lukasjenko først ga til den tyske avisen Handelsblatt. I intervjuet var imidlertid ikke Hitler nevnt med et ord. Markus Zeiner som gjorde intervjuet med Lukasjenko, hevdet at NTV hadde tatt hans uttalelser «ut av sin sammenheng, og at russisk media hadde endret rekkefølgen på Lukasjenkos sitater.»

I oktober 2007 ble Lukasjenko beskyldt for å komme med anti-semittiske og anti-israelske uttalelser. Da han snakket om den «miserable standarden som byen Babrujsk» i statlig radio, omtalte han dette som «en jødisk by, og jødene bryr seg ikke om plassen de lever på. De har gjort Babrujsk til en svinesti. Se på Israel – jeg var der og så det selv (…) jeg ber jøder med penger om å komme tilbake til Babrujsk.»

Medlemmer av representantenes hus i USA sendte et brev til Belarus’ ambassadør til USA, Mikhail Khvostov, der de ba Lukasjenko om å trekke sine uttalelser. Uttalelsene skapte også reaksjoner fra Israel. Pavel Jakubovitsj, redaktør av Belarus Today, sendt til Israel der han i et møte med det israelske utenriksdepartementet sa at Lukasjenkos uttalelser var «en feiltakelse som var sagt med humor, og representerer ikke hans syn på det jødiske folk». Videre sa Jakubovitsj at han «ikke er anti-semittisk» og ble «fornærmet av beskyldningen». Den belarusiske ambassadøren til Israel, Igor Lesktsjenja, mente presidenten har en «vennlig innstilling til det jødiske folk.» Sergej Rytsjenko, pressesekretær ved den belarusiske ambassaden i Tel Aviv, sa at deler av uttalelsene til Lukasjenko var oversatt feil. Faktisk ble to belarusiske aviser – Nasja Niva og Narodnaia Volia stengt i 2006, etter å ha ignorert flere advarsler fra myndighetene etter å publisert anti-semittiske og rasistiske artikler.

Privatliv 
Lukasjenko giftet seg med Galina Rodionovna i 1975. De lever nå separat og har to voksne sønner, Viktor og Dmitrij. Lukasjenko har også en tredje sønn, Nikolai, født utenfor ekteskap i 2004. Moren er sannsynligvis Irina Abelskaja, presidentens livlege.

Fotnoter

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 
 
  Presidentens offisielle nettsted 
  BBC – Profile: Alexander Lukashenko
  «Farming roots of Belarussia's leader», BBC, 27. september 2008

Belarusiske politikere
Personer fra Orsja rajon
personer fra den russisk-ukrainske krig