Polen-Litauens tre delinger

Polen-Litauens tre delinger er hvordan monarki-republikken Polen-Litauen mot slutten av 1700-tallet ble delt mellom Preussen, Russland og Østerrike. Delingene gjorde ende på Det polsk-litauiske samveldet som ble etablert ved Lublinunionen i 1569 og som hadde vært i personalunion siden 1385. Polen-Litauen hadde fungert som en buffer mellom Russland, Preussen (senere Tyskland) og Østerrike (senere Østerrike-Ungarn). Med Polen-Litauen oppdelt delte de tre landene grenser og med økende europeisk nasjonalisme førte det til militarisering og økt fare for konflikt.

Oppdeling 
Delingene foregikk i tre omganger:

 5. august 1772
 23. januar 1793
 24. oktober 1795

Etter Napoleonskrigene, da Napoléon Bonaparte gjenopprettet en polsk stat i form av Hertugdømmet Warszawa, gjorde de tre statene som hadde delt Polen-Litauen om territoriene til formelt delvis selvstendige regioner:

 Storhertugdømmet Poznań (Posen)
 Republikken Kraków
 Kongeriket Polen (Den polske kongress)

Det ble lovet å anerkjenne polsk språk og kultur og det polske folkets rettigheter, men løftene ble ikke overholdt og områdene ble snart annektert på nytt.

Man taler noen ganger om Polens fjerde deling, som da kan bety en av de følgende:

 Delingen av Hertugdømmet Warszawa ved Wienkongressen i 1815
 Innlemmelsen av kongeriket Polen i Russland i 1832 og Republikken Kraków i Østerrike i 1846
 Delingen av Polen mellom Tyskland og Sovjetunionen i 1939 i henhold til Molotov–Ribbentrop-pakten

Bakgrunn 

Under første halvdel av 1700-tallet ble det relativt svake Polen-Litauen beskyttet ved sider av den europeiske maktbalansen, dette snudde imidlertid i andre halvdel av århundret, etter Frankrikes nederlag i syvårskrigen. For den sveitsiske historikeren Jacob Burckhardt var de tre delingene det grelleste eksemplet på hvordan tre stater i maktbalansens navn påtok seg å partere et land som ikke evnet å etablere tilstrekkelige ressurser for selvforsvar.

Etterspill 

Den britiske politikeren Edmund Burke var kritisk til delingen, og mente den ville ha alvorlige langsiktige konsekvenser. Polen-Litauen hadde fungert som en buffer mellom Russland, Preussen (senere Tyskland) og Østerrike (senere Østerrike-Ungarn). Med Polen-Litauen oppdelt delte de tre landene grenser og med økende europeisk nasjonalisme førte det til militarisering og økt fare for konflikt. Etter Napoleonskrigene ble gjenreising av en polsk stat en stadig mer populær sak hos liberale i Vest-Europa, og det kulminerte med at polsk uavhengighet ble en av Wilsons 14 punkter, som amerikansk krav til fredsforhandlingene etter første verdenskrig.

Se også 
 Kongedømmet Galicia og Lodomeria
 Den polsk-russiske krig (1792)
 Kościuszko-oppstanden
 Europas historie 1789–1914

Referanser

Kilder 

 Hobson, Rolf, Europeisk politisk historie 1750–1950, Cappelen Damm Akademisk, Oslo 2015, ISBN 978-82-02-24316-6

Polens historie
Tysklands historie
Russlands historie
Østerrikes historie
Hendelser i 1790-årene
Belarus’ historie
Ukrainas historie