Høytysk

Høytysk (Hochdeutsch) brukes i lingvistikken som betegnelse på en gruppe tyske dialekter i de høyereliggende tyske områdene, dvs. som motsetning til nedertysk.

Inndeling
Høytysk er en samlebetegnelse for alle tyske dialekter som ikke er nedertyske og kan deles inn i følgende dialektgrupper:

 Mellomtysk (Mitteldeutsch)
 mellomfrankisk (inkl. letzeburgesch)
 rhinfrankisk
 thüringisk
 østmellomtysk
 høyprøyssisk (utdødd/utdøende)
 Overtysk (Oberdeutsch)
 frankisk (også ført som egen dialektgruppe i overgangen mellom mellom- og overtysk)
 alemannisk
 bairisk

Historie
Gammelhøytysk er belagt for første gang på 700-tallet. Å datere de ulike høytyske periodene er problematisk fordi overgangen mellom dem i praksis er flytende. Språket endres på mange måter og til ulik tid på ulike steder.

På 1500-tallet utviklet det seg et overregionalt skriftsspråk som i løpet av 1700-tallet ble tatt i bruk over hele det tyske språkområdet, på bekostning av blant annet nedertysk.

Høytysk deles vanligvis inn i fire tidsperioder:
 Gammelhøytysk       800 til 1050
 Middelhøytysk      1100 til 1350
 Tidlig nyhøytysk   1350 til 1600/1650
 Nyhøytysk          1650/1700 til i dag

Referanser

Se også
Tysk

Tysk