Ulrich Mühe

Ulrich Mühe (født 20. juni 1953 i Grimma som Friedrich Hans Ulrich Mühe, død 22. juli 2007 i Walbeck i Börde) var en tysk film- og teaterskuespiller. Han spilte familiefar i to av Michael Hanekes 90-tallsfilmer (Bennys video og Funny Games), men høydepunktet i karrieren var da han spilte hovedrollen som samvittighetsfull Stasioffiser i De andres liv fra 2006, som i 2007 ble belønnet med Oscar for beste utenlandske film. Det var samtidig en av Mühes siste roller. Han var far til skuespilleren Anna Maria Mühe.

I Tyskland var han spesielt kjent for hovedrollen som Dr. Robert Kolmaar i TV-serien Der letzte Zeuge. Han vokste selv opp i DDR, og engasjerte seg i 1989 i demonstrasjoner mot kommunistregimet.

Liv og virke

Bakgrunn
Ulrich Mühe var sønn av buntmakermester Hans-Günther Mühe.  Han vokste opp med broren Andreas, som senere fortsatte farens verksted.  Etter endt skolegang gikk han gjennom yrkesutdanning med abitur som faglært bygningsarbeider. Den påfølgende militærtjenesten, som han måtte avslutte tidlig på grunn av et magesår (etter eget utsagn ble to tredjedeler av magen fjernet), gjorde han ved DDRs grensetropper ved Berlinmuren. Fra 1975 til 1979 studerte han skuespill ved teaterakademiet «Hans Otto» i Leipzig.

Politisk engasjement
I løpet av gjenforeningsperioden var Mühe involvert i offentlige diskusjoner i DDR og var en av initiativtakerne til demonstrasjonen den 4. november 1989 på Berlins Alexanderplatz. Han leste offentlig fra Walter Jankas bok Schwierigkeiten mit der Wahrheit på Deutsches Theater i Øst-Berlin, som da ble drevet av Dieter Mann. Denne boken var da ennå ikker i handel i DDR.

Dokumentasjon
I 1989-1991 dokumenterte regissøren Christoph Rüter prøvene til Heiner Müllers oppsetning av Hamlet/Machine på Deutsches Theater i Øst-Berlin, der Ulrich Mühe spilte hovedrollen: The Time is out of Joint/Die Zeit ist aus den Fugen (100 min., WDR). Samtidig viste filmen hvordan DDR svant bort. En annen dokumentar av Rüter, Jetzt bin ich allein, ble laget etter Ulrich Muehles død og ble først sendt på 3sat den 26. juli 2008, nær ettårsdagen for hans død. Etter Müehes død laget sønnen Konrad kortfilmen Fragen an meinen Vater  (2011).

Strid med Jenny Gröllmann
I 2006, i et intervju for filmboken Das Leben der Anderen snakket Ulrich Mühe om påståtte uformelle kontakter mellom hans andre kone Jenny Gröllmann og HA II/13 fra MfS. Gröllmann innhentet deretter midlertidige forføyninger mot utgiveren av boken samt mot Mühe selv fra Berlins regionale domstol. Retten innvilget Gröllmanns søknad og forbød videre distribusjon av boken. Retten avviste Mühes anke, og forbød ham å fortsette å utpeke Jenny Gröllmann som en uoffisiell kontakt, siden MfS-dokumentene kun ville gi «mistankemomenter», men ingen fakta.

Privat
Mühe hadde to sønner fra sitt første ekteskap med dramaturgen Annegret Hahn (født 1951)[2]. I sitt andre ekteskap var Ulrich Mühe gift med skuespillerinnen Jenny Gröllmann (1947-2006) fra 1984 til 1990, som han møtte mens han filmet Die Poggenpuhls. Fra dette ekteskapet kom en datter, skuespillerinnen Anna Maria Mühe (født 1985).

Mühe møtte skuespillerinnen Susanne Lothar (1960–2012) på Salzburg-festivalen i 1990 under fremføringen av stykket Die Jüdin von Toledo og var gift med henne fra 1997 til sin død. Han bodde sammen med henne og deres to barn først i Hamburg og fra 1999 i Berlin. Etter Ulrich Mühes død ble sønnen Jacob ivaretatt i formynderskap av skuespillerkollegaen Gesine Cukrowski..

I mars 2007, kort tid etter å ha vunnet Oscar-utdelingen, ble han operert for magekreft. Han bukket under for sykdommen i en alder av 54 år i sommerhuset sitt i Walbeck, der den amerikanske skuespilleren Tom Cruise hadde besøkt ham ti dager før hans død. 

Ulrich Mühe ble posthumt gjort til æresborger av sin fødeby Grimma. Den tidligere Theodor-Körner-Strasse ble omdøpt til Ulrich-Mühe-Strasse.

Karriere

Teater 

Etter studiene ble Ulrich Mühe engrasjert ved Städtische Theater Karl-Marx-Stadt, før Heiner Müller i 1982 hentet ham til Berlin, der han begynte som gjesteskuespiller ved  Volksbühne. I 1983 ble Mühe ensemblemedlem ved Deutsches Theater, der han overbeviste i roller i Egmont (1986), Lessings Philotas og som patriarken i Nathan der Weise (1988) og ble ensembelets store stjerne. Særlig ble fremhevet Mühes tittelrolletolkning i Hamlet og i Die Hamletmaschine inscenert av Heiner Müller i 1989.

Etter det politiske vendepunkt i Øst-Tyskland hadde han vekslende teaterengagementer, blant annet ved Burgtheater under Claus Peymann (Clavigo av Goethe med Andrea Clausen og Paulus Manker, og Peer Gynt), og i 1990 ved Salzburger Festspiele som kong Alphons i Die Jüdin von Toledo (miedSusanne Lothar). Fra sent i 1990-årene viet han seg atter sterkere til scenen og spilte i 1999 i Hamburger Kammerspiele inSarah Kanes Gesäubert (regi: Peter Zadek) og ved Wiener Burg 'Henri' i Yasmina Rezas Drei Mal Leben (regi: Luc Bondy). Ved siden av sceneproduksjoner som Wittgenstein Incorporated (Wiener Festwochen, 2003) og Sarah Kanes Zerbombt (Berlin, 2005) var Mühe på litteraturhøytlesninger og lignende. 2004 insenerte han som teaterregissør dramaet Der Auftrag av Heiner Müller.

Mühe var medlem av Bayerische Akademie der Schönen Künste.

Film og fjernsyn 
Fra 1983 medvirket Mühe i forskjellige kino- og fjernsynsfilmer. Hans kinodebutvar som „junger Mann“ i Olle Henry med Michael Gwisdek i hovedrollen. I 1985 spilte han dikteren Friedrich Hölderlin i Hälfte des Lebens av Herrmann Zschoche; hans daværende hustru Jenny Gröllmann spilte Hölderlins store kjærlighet, Susette Gontard. Han arbeidet flere ganger med Gröllmann; for eksempel i 1986 i den todels Das Buschgespenst og i 1988 i Polizeiruf 110: Flüssige Waffe.

Internasjonalt gjennombrudd fikk han i 1989 i hovedrollen som løytnant Theodor Lohse i Bernhard Wickis Das Spinnennetz. I 1992 spilte han i Helmut Dietls oscarnominerte Satire Schtonk! I  I 1990 spilte han tittelrollen i filmatiseringen av Thomas Manns novelle Der kleine Herr Friedemann.

Etter at han i 1990 ble kjent med Susanne Lothar på Salzburger Festspielen, spilte han flere ganger mot henne, som i Detlef Rönfeldts todels Das tödliche Auge (1993), i filmene Das Schloß (1997, basert på Franz Kafkas roman) og Funny Games (1997) under den østerrikske regissør Michael Haneke, og i NDR-Tatort Traumhaus del av etterforskerteamet Stoever og Brockmöller.

I 1994 spilte han egyptologen dr. Heinrich Gützkow sammen med Iris Berben i filmversjonen av Uwe Timms barnebok Rennschwein Rudi Rüssel. Med Berben var han i 1995 å se som Jakob Seiler i ZDF-krimien Rosa Roth – Lügen. I Erich Loest-romanversjonen av Nikolaikirche spilte han sogneprest Ohlbaum. Fra 1998 til sin død var han ved Gesine Cukrowskis rettsmedisineren dr. Robert Kolmaar i ZDF-krimserien Der letzte Zeuge.

I 2000 hadde han dobbeltrolle i forvekslingsparodien Goebbels und Geduldig. I 2002 var han SS-mann i Der Stellvertreter. I 2004 var han Stasi-kapteinen Gerd Wiesler i Florian Henckel von Donnersmarcks kinofilm Das Leben der Anderen, som vant Oscar i 2007, og mange andre filmpriser.

I 2006 ble Nemesis innspilt; den kunne ikke vises på grunn av en rettstvist. Men etter hans død kunne det likevel skje, i 2010.

Hørespill 
Ulrich Mühe var med på hørespill og leste også inn lydbøker.

Filmografi (utvalg) 

 1992 – Bennys video
 1997 – Slottet
 1997 – Funny Games
 2003 – I maktens skygge (TV)
 2006 – De andres liv
 2006 – Peer Gynt (TV)
 2007 – Mein Führer–Den virkelige sanneste sannheten om Adolf Hitler

Referanser

Eksterne lenker 

 

Tyske skuespillere
Personer fra Grimma
Fødsler i 1953
Dødsfall i 2007