Tristan und Isolde (opera)

Tristan und Isolde («Tristan og Isolde»), WWV 90, er et musikkdrama (opera) i tre akter med tekst og musikk av Richard Wagner. Den regnes som et av høydepunktene i operarepertoaret og er kjent for Wagners fremtredende bruk av kromatikk, tonal tvetydighet, orkesterfarge og harmonisk forholdning. Et kjent eksempel på disse trekkene kan høres i den såkalte Tristanakkorden som klinger allerede i operaens andre takt.

Wagner skrev musikken mellom 1857 og 1859, og operaen ble uroppført ved Königliches Hoftheater und Nationaltheater i München 10. juni 1865 med Hans von Bülow som dirigent. Wagner omtalte selv verket som «Handlung in drei Aufzügen», dvs. «handling» eller musikkdrama i tre akter.

Wagner baserte sin tekst på de keltiske middelalderfortellingene om Tristan og Isolde. Han kjente den høviske middelalderromanen Tristan av Gottfried von Strassburg (død mellom 1210 og 1220) og nyere adaptasjoner av stoffet, bl.a. av August von Platen og andre. I tillegg var Wagner inspirert av handling og motiver i Novalis’ Hymnen an die Nacht. Arthur Schopenhauers filosofi, spesielt boken Verden som vilje og forestilling, var også en viktig inspirasjonskilde.

Operaen fikk stor innflytelse blant vestlige klassiske komponister og ga direkte inspirasjon til komponister som Gustav Mahler, Richard Strauss, Alban Berg, Arnold Schoenberg og Benjamin Britten. Den omtales som en milepæl på vei bort fra konvensjonell harmonikk og tonalitet, og den la en vesentlig del av grunnlaget for den retningen klassisk musikk tok på 1900-tallet. Både Wagners tekst og musikk hadde stor innflytelse på de symbolistiske dikterne på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet.

Komposisjon 
Wagner ble tvunget til å forlate stillingen som dirigent for Dresden-operaen i 1849, ettersom det var utstedt en arrestordre for hans deltakelse i den mislykkede maioppstanden. Han forlot sin kone Minna i Dresden og flyktet til Zürich, der han i 1852 møtte den velstående silkehandleren Otto Wesendonck. Wesendonck ble en tilhenger av Wagner og finansierte komponisten i flere år. Wesendoncks kone, Mathilde, ble forelsket i komponisten. Mens Wagner arbeidet med sitt episke hovedverk, Der Ring des Nibelungen, ble han fascinert av legenden om Tristan og Isolde.

Gjenoppdagelsen av germansk poesi fra middelalderen, inkludert Gottfried von Strassburgs versjon av Tristan, Nibelungenlied og Wolfram von Eschenbachs Parzival, hadde stor betydning for de tyske romantiske bevegelsene rundt midten av 1800-tallet. Historien om Tristan og Isolde er en essensiell romanse fra middelalderen og renessansen. Flere versjoner av historien eksisterer, den tidligste dateres til midten av 1100-tallet. Gottfrieds versjon, en del av den «høviske» grenen av legenden, hadde stor innflytelse på senere tysk litteratur.

Ifølge selvbiografien Mein Leben bestemte Wagner seg for å dramatisere Tristan-legenden etter at vennen Karl Ritter forsøkte å gjøre det og skrev:

«Han hadde faktisk gjort et poeng av å fremheve romansens lettere faser, mens det var den altomfattende tragedien som imponerte meg så dypt at jeg følte meg overbevist om at den skulle skille seg ut i dristig relieff, uavhengig av mindre detaljer.»

Denne innflytelsen, sammen med hans oppdagelse av filosofien til Arthur Schopenhauer i oktober 1854, førte til at Wagner befant seg i et «tungsinn skapt av Schopenhauer, som prøvde å finne ekstatisk uttrykk. Det var en slik stemning som inspirerte unnfangelsen av Tristan und Isolde.»

Wagner skrev om sine beskjeftigelser med Schopenhauer og Tristan i et brev til komponisten Franz Liszt (16. desember 1854):

«Da jeg aldri i livet mitt har nytt den sanne kjærlighetens glede, skal jeg reise et minnesmerke over denne vakreste av alle drømmer der kjærligheten, fra den første til den siste, for en gangs skyld vil finne fullstendig overflod. Jeg har i mitt sinn utviklet en Tristan und Isolde, den enkleste, men likevel mest fullblods musikalske forestillingen man kan tenke seg, og med det 'svarte flagget' som svaier til slutt skal jeg dekke meg til – for å dø.»

Ved slutten av 1854 hadde Wagner skissert alle de tre aktene til en opera om Tristan-temaet, basert på Gottfried von Strassburgs fortelling av historien. Mens de tidligste skissene stammer fra desember 1856, var det først i august 1857 at Wagner begynte å rette all sin oppmerksomhet mot operaen, og la Siegfried-komposisjonen til side for å gjøre det. Den 20. august begynte han med prosaskissen for operaen, og librettoen (eller diktet, som Wagner foretrakk å kalle det) ble fullført innen 18. september. Wagner hadde på dette tidspunktet flyttet inn i en hytte bygget på eiendommen til Wesendonck-villaen, hvor han under sitt arbeid med Tristan und Isolde lidenskapelig engasjerte seg i Mathilde Wesendonck. Hvorvidt dette forholdet var platonisk, er fortsatt usikkert. En kveld i september samme år leste Wagner det fullførte diktet til Tristan for et publikum som inkluderte hans kone, Minna, hans daværende muse, Mathilde, og hans fremtidige elskerinne (og senere kone), Cosima von Bülow.

I oktober 1857 hadde Wagner begynt på komposisjonsskissen til første akt. I løpet av november satte han imidlertid musikk til fem av Mathildes dikt, kjent i dag som Wesendonck-Lieder. Dette var et uvanlig steg av Wagner, som nesten aldri satte musikk til andre poetiske tekster enn sine egne. Wagner beskrev to av sangene - «Im Treibhaus» og «Träume» - som studier for Tristan und Isolde: «Träume» benytter et motiv som danner kjærlighetsduetten i akt 2 av Tristan, mens «Im Treibhaus» introduserer et motiv som senere ble forspillet til akt 3. Men Wagner bestemte seg for å skrive Tristan først etter at han hadde sikret seg en publiseringsavtale med det Leipzig-baserte firmaet Breitkopf & Härtel, i januar 1858. Fra dette tidspunktet av avsluttet Wagner hver akt og sendte dem til gravering før han begynte på den neste – en bemerkelsesverdig prestasjon gitt den enestående lengden og kompleksiteten til partituret.

I april 1858 oppdaget Wagners kone Minna et notis fra Wagner til Mathilde, og til tross for Wagners protester om at hun tolket det «vulgært», beskyldte hun først Wagner og deretter Mathilde for utroskap. Etter å ha utholdt mye elendighet, overtalte Wagner Minna, som hadde en hjertesykdom, til å hvile på et spa mens Otto Wesendonck tok Mathilde med til Italia. Det var under fraværet av de to kvinnene at Wagner begynte komposisjonskissen til andre akt av Tristan. Men Minnas retur i juli 1858 renset ikke luften, og den 17. august ble Wagner tvunget til å forlate både Minna og Mathilde og flytte til Venezia.

Wagner beskrev senere sine siste dager i Zürich som «et sant helvete». Minna skrev til Mathilde før hun dro til Dresden: «Jeg må fortelle deg med et blødende hjerte at du har lyktes med å skille mannen min fra meg etter nesten tjueto års ekteskap. Måtte denne edle gjerningen bidra til din sjelefred, til din lykke.»

Wagner avsluttet akt 2 av Tristan under sitt åtte måneders lange eksil i Venezia, hvor han bodde i Palazzo Giustinian. I mars 1859, av frykt for å bli utlevert til Sachsen, hvor han fortsatt ble ansett som en flyktning, flyttet Wagner til Luzern hvor han komponerte den siste akten, og fullførte den i august 1859.

Premiere  
 

Tristan und Isolde viste seg å være en vanskelig opera å iscenesette, og Wagner vurderte forskjellige alternativer for lokale. I 1857 ble han invitert av en representant for Pedro II, keiseren av Brasil, til å iscenesette operaene sine i Rio de Janeiro (på italiensk, språket til den keiserlige opera); han fortalte Liszt at han vurderte å bosette seg i Rio, og at byen ville få æren av å premiere Tristan. Wagner sendte keiseren kopier av sine tidligere operaer for å uttrykke sin interesse, men ingenting mer kom ut av planen. Han foreslo da at premieren skulle finne sted i Strasbourg, etter at storhertuginnen av Baden viste interesse for prosjektet. Men prosjektet mislyktes igjen. Tankene hans vendte seg da til Paris, operaverdens sentrum på midten av 1800-tallet. Etter en katastrofal iscenesettelse av Tannhäuser ved Paris Opéra, tilbød Wagner imidlertid verket til Karlsruhe-operaen i 1861.

Da Wagner besøkte hoffoperaen i Wien for å øve med mulige sangere for denne produksjonen, foreslo ledelsen i Wien å iscenesette operaen der. Opprinnelig var tenoren Alois Ander ansatt for å synge Tristan, men viste seg senere ikke i stand til å lære rollen. Parallelle forsøk på å iscenesette operaen i Dresden, Weimar og Praha mislyktes. Til tross for over 70 prøver mellom 1862 og 1864, var det ikke mulig å sette opp Tristan und Isolde i Wien, og senere vant operaen et rykte som umulig å fremføre.

Det var først etter at kong Ludwig II av Bayern ble Wagners velgjører (han ga komponisten et sjenerøst stipend og støttet Wagners kunstneriske arbeid på andre måter) at det ble funnet nok ressurser til å få til premieren av Tristan und Isolde. Hans von Bülow ble valgt til å dirigere produksjonen ved Nationaltheater i München, til tross for at Wagner hadde en affære med hans kone, Cosima von Bülow. Selv da måtte den planlagte premieren 15. mai 1865 utsettes frem til Malvina Schnorr von Carolsfeld, som hadde rollen som Isolde, fikk stemmen tilbake fra heshet. Verket hadde til slutt premiere 10. juni 1865, med Malvinas ektemann Ludwig i rollen som Tristan.

21. juli 1865, etter å ha sunget rollen bare fire ganger, døde Ludwig plutselig – noe som førte til spekulasjoner om at anstrengelsen som var involvert i å synge Tristan, hadde drept ham. (Stresset med å utføre Tristan har også kostet livet til dirigentene Felix Mottl i 1911 og Joseph Keilberth i 1968. Begge mennene døde etter å ha kollapset mens de dirigerte operaens andre akt.) Malvina sank i en dyp depresjon etter ektemannens død, og sang aldri igjen, selv om hun levde i 38 år til.

I noen år deretter var de eneste utøverne av rollene et annet mann-kone team, Therese og Heinrich Vogl.

Fremførelseshistorikk 
Den neste produksjonen av Tristan var i Weimar i 1874. Wagner ledet selv en annen produksjon av Tristan i Berlin i mars 1876, men operaen ble først fremført i hans eget teater under Bayreuth-festivalen etter hans død; Cosima Wagner, enken hans, var ansvarlig for denne fremførelsen i 1886, en produksjon som ble godt mottatt.

Den første produksjonen utenfor Tyskland ble gitt ved Theatre Royal, Drury Lane, London i 1882; Tristan ble fremført av Hermann Winkelmann, som senere samme år sang tittelrollen i Parsifal i Bayreuth. Den ble dirigert av Hans Richter, som også dirigerte den første Covent Garden-produksjonen to år senere. Winkelmann var også den første Tristan i Wien, i 1883. Den første amerikanske fremføringen ble holdt ved Metropolitan Opera i desember 1886, dirigert av Anton Seidl.

Musikalsk betydning 
Partituret til Tristan und Isolde har ofte blitt sitert som en milepæl i utviklingen av vestlig musikk. Wagner tar i bruk et bemerkelsesverdig utvalg av orkesterfarger, harmonier og polyfoni, og gjør det med en frihet som sjelden finnes i hans tidligere operaer. Den aller første akkorden i stykket, Tristan-akkorden, er av stor betydning i overgangen fra tradisjonell tonalharmoni ved at den oppløses til en annen dissonant akkord. Tradisjonelt løses en dissonerende akkord opp i en konsonerende akkord, men her oppløses den i en ny dissonerende akkord.

Taktene 1 til 3. av 1. akt. Tristanakkorden markert med rødt.
 

Operaen er kjent for sine mange utvidelser av harmonisk praksis; for eksempel er en viktig nyvinning hyppig bruk av to påfølgende akkorder som inneholder tritonuser (forminsket kvint eller forstørret kvart), hvorav ingen er en forminsket septimakkord (F – H, takt 2; E – A♯, takt 3). Tristan und Isolde er også kjent for sin bruk av harmonisk forholdning – et middel som brukes for å skape musikalsk spenning ved å utsette lytteren for en serie langvarige uferdige kadenser, som derved inspirerer et ønske og en forventning fra lytterens side om musikalsk oppløsning. Mens forholdning er et vanlig virkemiddel (i bruk siden renessansen), var Wagner en av de første komponistene som brukte harmonisk forholdning gjennom et helt verk. Kadensene som først ble introdusert i forspillet løses ikke opp før slutten av akt 3, og ved flere anledninger gjennom hele operaen forbereder Wagner publikum for et musikalsk høydepunkt med en rekke akkorder som bygges opp i spenning – bare for å bevisst utsette den forventete oppløsningen. Et spesielt eksempel på denne teknikken oppstår mot slutten av kjærlighetsduetten i akt 2 («Wie sie fassen, wie sie lassen ...») hvor Tristan og Isolde gradvis bygger opp til et musikalsk klimaks, bare for å få den forventede oppklaringen ødelagt av det dissonante avbruddet til Kurwenal («Rette Dich, Tristan!»). Det utsatte klimakset tolkes ofte som å symbolisere både fysisk seksuell frigjøring og åndelig frigjøring via selvmord – den etterlengtede fullføringen av denne kadensen kommer bare i den siste «Liebestod» («kjærlighetsdøden»)-sekvensen, hvor den musikalske oppløsningen (ved «In des Welt-Atems wehendem All») sammenfaller med det øyeblikket Isolde dør.

Tonaliteten i Tristan skulle vise seg å være enormt innflytelsesrik på vestlig klassisk musikk. Wagners bruk av musikalsk farge påvirket også utviklingen av filmmusikk. Bernard Herrmanns partitur for Alfred Hitchcocks klassiker, Vertigo, minner sterkt om Liebestod, tydeligst i oppstandelsesscenen. Liebestod ble innlemmet i Luis Buñuels surrealistiske film L'Age d'Or. Ikke alle komponister reagerte imidlertid gunstig: Claude Debussys pianostykke «Golliwogs Cakewalk» siterer spottende åpningen av operaen i en forvrengt form og instruerer at passasjen skal spilles «avec une grande emotion». Debussy var imidlertid sterkt påvirket av Wagner og var spesielt begeistret for Tristan. Hyppige episoder av Tristan-inspirert tonalitet finnes i Debussys tidlige komposisjoner.

Roller

Orkestrering 

Tristan und Isolde er komponert for følgende instrumenter:

 3 tverrfløyter (tredjefløyte veksler med pikkolofløyte), 2 oboer, engelsk horn, 2 klarinetter, bassklarinett, 3 fagotter
 4 valthorn, 3 trompeter, 3 tromboner, basstuba
 pauke, cymbaler, triangel
 harpe
 første- og andrefioliner, bratsjer, celloer, and kontrabasser

Sceneorkester:

 engelsk horn, 6 valthorn, 3 trompeter, 3 tromboner

Handling 
Handlingen finner sted på Tristans skip, Cornwall og Bretagne i tidlig middelalder.

Akt 1  

Isolde, som er trolovet med kong Marke, og hennes tjenestepike, Brangäne, er satt om bord på Tristans skip og blir fraktet til kong Markes land i Cornwall. Operaen åpner med stemmen til en ung sjømann som synger om en «vill irsk pike», «Westwärts schweift der Blick», som Isolde tolker som en hånende referanse til henne selv. I et rasende utbrudd ønsker hun at havet skal reise seg og senke skipet og drepe henne og alle om bord, «Erwache mir wieder, kühne Gewalt». Hennes forakt og raseri er spesielt rettet mot Tristan, ridderen som er ansvarlig for å frakte henne til Marke, og Isolde sender Brangäne for å befale Tristan å presentere seg for henne, «Befehlen liess 'dem Eigenholde». Tristan godtar imidlertid ikke Brangänes forespørsel og hevder at hans plass er ved roret. Hans håndlanger, Kurwenal, svarer mer bryskt og sier at Isolde ikke er i stand til å befale Tristan og minner Brangäne om at Isoldes forrige forlovede, Morold, ble drept av Tristan, «Herr Morold zog zu Meere her».

Brangäne vender tilbake til Isolde for å fortelle om disse hendelsene, og Isolde, i det som kalles «fortelling og forbannelse», beretter sørgmodig om hvordan hun, etter Morolds død, traff en fremmed som kalte seg Tantris. Tantris ble funnet livstruende såret i en lekter, «von einem Kahn, der klein und arm» og Isolde brukte sine helbredende krefter for å redde ham. Hun oppdaget imidlertid under Tantris bedring at han faktisk var Tristan, morderen til forloveden. Isolde forsøkte å drepe mannen med hans eget sverd da han lå hjelpeløs foran henne. Tristan så imidlertid ikke på sverdet som ville drepe ham eller hånden som løftet det, men inn i øynene hennes, «Er sah mir in die Augen». Hans blikk gjennomboret hennes hjerte, og hun klarte ikke å drepe ham. Tristan fikk reise med løftet om aldri å komme tilbake, men han kom senere tilbake med den hensikt å gifte Isolde til sin onkel, kong Marke. Isolde, rasende over Tristans svik, insisterer på at han drikker forsoning med henne, og hun henter fram en liten flaske fra eliksirkisten for å lage drikken. Brangäne er sjokkert over å se at det er en dødelig gift.

Kurwenal dukker opp i kvinnekvartalet, «Auf auf! Ihr Frauen!» og kunngjør at seilasen nærmer seg slutten. Isolde advarer Kurwenal om at hun ikke vil møte kongen hvis ikke Tristan forsoner seg med henne, slik hun tidligere hadde beordret. Når Tristan kommer, irettesetter Isolde ham for hans oppførsel og forteller ham at han skylder henne sitt liv og hvordan hans handlinger har undergravd hennes ære, siden hun velsignet Morolds våpen før kampen og derfor sverget hevn. Tristan tilbyr først sverdet, men Isolde nekter; de må drikke forsoning. Brangäne kommer med giftdrikken som skal forsegle deres benådning; Tristan vet at det kan drepe ham, siden han kjenner Isoldes magiske krefter, «Wohl kenn ich Irlands Königin». Når reisen nesten er slutt, drikker Tristan av drikken, og Isolde tar halvparten av drikken for seg selv. Drikken ser ut til å fungere, men i stedet for døden bringer den en uopphørlig kjærlighet mellom Tristan og Isolde. Kurwenal, som kunngjør den forestående ankomsten til kong Marke om bord på skipet, avbryter henrykkelsen. Isolde spør Brangäne hvilken drikk hun forberedte og Brangäne svarer, mens sjømennene hyller kong Markes ankomst, at det ikke var gift, men snarere en kjærlighetsdrikk.

Akt 2  

Kong Marke leder et jaktlag ut i natten og etterlater Isolde og Brangäne alene i borgen, begge står ved siden av en brennende ildpanne. Isolde, som hører på jakthornene, mener flere ganger at jaktlaget er langt nok unna for å berettige slukking av ilden – det forhåndsordnede signalet for Tristan om å besøke henne, «Nicht Hörnerschall tönt so hold». Brangäne advarer Isolde om at Melot, en av kong Markes riddere, har sett det kjærlige blikket utvekslet mellom Tristan og Isolde og mistenker deres lidenskap, «Ein Einz'ger war's, ich achtet es wohl». Isolde mener imidlertid at Melot er Tristans mest lojale venn, og slukker flammene i et vanvidd av begjær. Brangäne trekker seg tilbake til vollene for å holde vakt når Tristan kommer.

Elskerne, endelig alene og frigjort fra begrensningene til livet i hoffet, erklærer sin lidenskap for hverandre. Tristan forbanner dagslysets rike som falskt og uvirkelig siden det skiller dem fra hverandre. Det er bare om natten, hevder han, at de virkelig kan være sammen, og bare i dødens lange natt kan de være evig forent, «O sink 'hernieder, Nacht der Liebe». Brangäne advarer flere ganger om at natten snart tar slutt, «Einsam wachend in der Nacht», men hennes rop faller for døve ører. Dagslyset skinner på elskerne mens Melot leder inn kong Marke og hans menn og finner Tristan og Isolde i hverandres armer. Marke er sønderknust, ikke bare på grunn av nevøens svik, men også fordi Melot valgte å forråde sin venn Tristan og også på grunn av Isoldes svik, «Mir - dies? Dies, Tristan - mir?».

Når han blir avhørt, sier Tristan at han ikke kan svare kongen på hvorfor han sviktet ham, siden han ikke ville forstå det. Han vender seg til Isolde, som godtar å følge ham igjen inn i nattens rike. Tristan kunngjør at Melot også har blitt forelsket i Isolde. Melot og Tristan sloss, men i det avgjørende øyeblikket kaster Tristan sverdet til side og lar Melot såre ham fatalt.

Akt 3  

Kurwenal har hentet Tristan hjem til borgen Kareol i Bretagne. En hyrde spiller en sørgelig melodi og spør om Tristan er våken. Kurwenal svarer at bare Isoldes ankomst kan redde Tristan, og hyrden tilbyr å holde vakt og sier at han vil spille en gledelig melodi for å markere ankomsten til ethvert skip. Tristan våkner, «Die alte Weise - var weckt sie mich?»' og klager over sin skjebne – å være igjen i den falske verden av dagslys, nok en gang drevet av uopphørlig, uslukkelig lengsel, «Wo ich erwacht weilt ich nicht». Tristans sorg slutter når Kurwenal forteller ham at Isolde er på vei. Tristan spør overlykkelig om skipet hennes er i sikte, men bare en sorgfull melodi høres fra hyrdens fløyte.

Tristan faller tilbake og husker at hyrdens sørgelige melodi er den samme som ble spilt da han ble fortalt om farens og morens død, «Muss ich dich so versteh'n, du alte, ernst Weise». Han raser nok en gang mot sine lengsler og mot den skjebnesvangre kjærlighetsdrikken, «verflucht sei, furchtbarer Trank!», før han utmattet kollapser i feberfantasi. Etter sammenbruddet høres hyrdens fløyte som melder ankomsten til Isoldes skip, og når Kurwenal skynder seg for å møte henne, river Tristan bandasjen fra sårene i begeistring, «Hahei! Mein Blut, lustig nun fliesse!». Da Isolde kommer til hans side, dør Tristan idet han nevner navnet hennes.

Isolde kollapser ved siden av sin døde elsker akkurat idet ankomsten til et annet skip blir kunngjort. Kurwenal ser at det er Melot, Marke og Brangäne som ankommer, «Tod und Hölle! Alles zur Hand!». Han mener de har kommet for å drepe Tristan og angriper Melot i et forsøk på å hevne ham. Marke prøver å stoppe kampen, men til ingen nytte. Både Melot og Kurwenal blir drept. Marke og Brangäne når endelig Tristan og Isolde. Marke, som sørger over liket til sin «sanneste venn», «Tot denn alles!, forklarer at Brangäne avslørte kjærlighetsdrikkens hemmelighet og at han ikke var kommet for å skille elskerne, men for å forene dem, «Warum Isolde, warum mir das?». Isolde ser ut til å våkne av dette og i en siste arie som beskriver hennes visjon av den oppstandne Tristan reiser hun seg igjen («Liebestod», norsk: «kjærlighetsdøden»), og dør («Mild und leise wie er lächelt».)

Schopenhauers innflytelse på Tristan und Isolde  

Wagners venn, dikteren Georg Herwegh, introduserte ham sent i 1854 til filosofen Arthur Schopenhauers verker. Komponisten ble umiddelbart slått av de filosofiske ideene i Verden som vilje og forestilling (Die Welt als Wille und Vorstellung), og likhetene mellom de to mennenes verdenssyn ble tydelige.

Mennesket er ifølge Schopenhauer drevet av kontinuerlige, uoppnåelige ønsker, og kløften mellom ønskene og muligheten for å oppnå dem fører til lidelse, mens verden er en representasjon av en ukjennelig virkelighet. Vår representasjon av verden er fenomen, mens den ukjennelige virkeligheten er noumenon: begrepene stammer opprinnelig fra filosofen Immanuel Kant. Schopenhausers innflytelse på Tristan und Isolde er tydeligst i andre og tredje akt. Den andre akten, der elskerne møtes, og den tredje akten, der Tristan lengter etter frigjøring fra lidenskapene som plager ham, har ofte vist seg å være forvirrende for operagjengere som ikke er kjent med Schopenhauers verk.

Wagner bruker metaforen dag og natt i andre akt for å betegne rikene bebodd av Tristan og Isolde. Dagens verden er en der elskerne er bundet av diktatene fra kong Markes hoff og der de må undertrykke sin gjensidige kjærlighet og late som om de ikke bryr seg om hverandre: det er et rike av løgn og uvirkelighet. Under diktatene fra dagens rike ble Tristan tvunget til å fjerne Isolde fra Irland og gifte henne til sin onkel Marke – mot Tristans hemmelige ønsker. Nattens rike er derimot representasjonen av den indre virkeligheten, der elskerne kan være sammen og deres ønsker kan uttrykkes åpent og oppfylles: det er riket av enhet, sannhet og virkelighet og kan bare oppnås fullt ut ved elskernes død. Nattens rike blir derfor også dødsriket: den eneste verden der Tristan og Isolde kan være som én for alltid, og det er dette riket som Tristan nevner i slutten av akt 2 («Dem Land das Tristan meint, der Sonne Licht nicht scheint»). I akt 3 raser Tristan mot dagslyset og kaller intenst på løslatelse fra sine lengsler (Sehnen). På denne måten likestiller Wagner implisitt dagens rike med Schopenhauers konsept om fenomen og nattens rike med Schopenhauers konsept om noumenon. Selv om ikke noe av dette eksplisitt er angitt i librettoen, gjør Tristans kommentarer om dag og natt i akt 2 og 3, samt musikalske hentydninger til Tristan i Die Meistersinger von Nürnberg og Parsifal det veldig klart at dette trolig var Wagners intensjon.

Verdensbildet til Schopenhauer dikterer at den eneste måten for mennesket å oppnå indre fred på er å gi avkall på sine lengsler: et tema som Wagner utforsket i sin siste opera, Parsifal. Faktisk vurderte Wagner til og med å ha karakteren Parsifal møte Tristan under sine lidelser i akt 3, men avviste senere ideen.

Reaksjoner på Tristan und Isolde  

Selv om Tristan und Isolde nå ofte fremføres i store operahus rundt om i verden, ble den i starten ikke godt mottatt. 5. juli 1865-utgaven av Allgemeine musikalische Zeitung rapporterte:

«Ikke for å hakke ord, det er forherligelsen av den sensuelle gleden, lokket ut med hver pirrende innretning, det er uavlatelig materialisme, i henhold til at mennesker ikke har noen høyere skjebne enn, etter å ha levd turtelduers liv, 'å forsvinne i søte lukter, som et pust'. I tjeneste for dette har musikken blitt slavebundet til ordet; den mest ideelle av musene har blitt satt til å blande farger for uanstendige malerier... (Wagner) gjør sensualiteten i seg selv til det sanne temaet i hans drama... Vi tror at scenepresentasjonen av diktet Tristan und Isolde utgjør en uanstendighet. Wagner viser oss ikke livet til helter fra nordiske sagaer som vil oppbygge og styrke ånden til hans tyske publikum. Det han presenterer er ødeleggelsen av heltenes liv gjennom sensualitet.»

Musikkritikeren Eduard Hanslicks reaksjon i 1868 på forspillet til Tristan var at den «minner om det gamle italienske maleriet av en martyr hvis tarmer sakte vikles ut av kroppen på en snelle.» Den første forestillingen i Londons Drury Lane Teater tegnet følgende svar fra The Era i 1882:

«Vi kan ikke la være å protestere mot tilbedelsen av dyrisk lidenskap, som er så slående i Wagners senere verk. Vi medgir at det ikke er noe så frastøtende i Tristan som i Die Walküre, men systemet er det samme. Lidenskapen er i seg selv uhellig og dens fremstilling er uren, og av disse grunner gleder vi oss over å tro at slike verk ikke vil bli populære. Hvis de gjorde det, er vi sikre på at deres tendens vil være rampete, og det er derfor noen grunn til gratulasjon i det faktum at Wagners musikk, til tross for all dens vidunderlige dyktighet og kraft, frastøter et større antall enn det fascinerer.»

Da den amerikanske forfatteren Mark Twain besøkte Tyskland hørte han Tristan i Bayreuth og kommenterte: «Jeg vet om noen, og har hørt om mange, som ikke fikk sove etter det, men gråt hele natten. Jeg føler meg sterkt malplassert her. Noen ganger føler jeg meg som en tilregnelig person i det galne samfunn; noen ganger føler jeg meg som den ene blinde mannen der alle andre ser; den ene famlende villmann i de lærdes kollegium, og alltid, under gudstjenesten, føler jeg meg som en kjetter i himmelen.»

I 1875 skrev komponisten Clara Schumann i et brev til kollega Johannes Brahms om en oppføring av Tristan hun overvar i München: «..., men denne operaen – noe mer avskyelig har jeg vel knapt hørt eller sett».

Med tiden ble synet på Tristan mer positiv. I et intervju kort tid før sin død ble den italienske operakomponisten Giuseppe Verdi sitert på at han «sto i ærefrykt og redsel» foran Wagners Tristan. Musikk- og teaterkritikeren George Bernard Shaw skrev i The Perfect Wagnerite at preludiet til Tristan und Isolde er en forbløffende intens og tro musikalsk gjengivelse av følelsene til to elskende som forenes og beskrev operaen som «et dikt om ødeleggelse og død». Komponisten Richard Strauss stilte seg opprinnelig avvisende ovenfor Tristan og hevdet at Wagners musikk «ville drepe en katt og gjøre steiner til eggerøre av frykt for [dens] avskyelige dissonanser.» Senere ble Strauss imidlertid en del av komponistene som deltok i Festspillene i Bayreuth og skrev til Cosima Wagner i 1892: «Jeg har dirigert min første Tristan. Det var den mest fantastiske dagen i mitt liv.» I 1935 skrev han til Joseph Gregor, en av hans libretto-forfattere, at Tristan und Isolde var «slutten på all romantikk, da den bringer lengselen til hele 1800-tallet i fokus.»

Dirigenten Bruno Walter hørte sin første Tristan und Isolde i 1889 som student:

«Så der satt jeg i det øverste galleriet til operahuset i Berlin, og fra celloens første note trakk hjertet mitt seg krampaktig.... Aldri før har sjelen min blitt oversvømt med slike flommer av lyd og lidenskap, aldri hadde hjertet mitt vært fortært av slik lengsel og sublim lykke... En ny epoke hadde begynt: Wagner var min gud, og jeg ønsket å bli hans profet.»

Filosofen Friedrich Nietzsche, som i sine yngre år var en av Wagners fremste allierte, skrev at, for ham, er «Tristan og Isolde den virkelige opus metaphysicum av all kunst... umettelig og søt trang til natten og dødens hemmeligheter... den er overveldende i sin enkle prakt.» I et brev til vennen Erwin Rohde i oktober 1868 beskrev Nietzsche sin reaksjon på Tristans forspill: 
«Jeg kan rett og slett ikke få meg til å holde meg på kritisk avstand fra denne musikken; hver eneste nerve i meg rykker, og det er lenge siden jeg hadde en så varig følelse av ekstase som med denne overtyren. Selv etter bruddet med Wagner fortsatte Nietzsche å betrakte Tristan som et mesterverk: Selv nå er jeg fremdeles på jakt etter et verk som utøver en så farlig fascinasjon, en slik ryggradsprikkende og salig uendelighet som Tristan - jeg har søkt forgjeves, i hver kunst.»

Den franske forfatteren Marcel Proust, sterkt påvirket av Wagner, viser til Tristan und Isolde og dens «utømmelige repetisjoner» gjennom hele romanen På sporet av den tapte tid. Han beskriver forspillet som «knyttet til fremtiden, til virkeligheten til menneskesjelen, som den var en av de mest spesielle og særegne ornamenter til.»

Innspillinger av Tristan und Isolde 
Tristan und Isolde har en lang innspillings-historie og de fleste av de store Wagner-dirigentene siden slutten av første verdenskrig har fått sine tolkninger fanget på plate. Begrensningene til innspillingsteknologien betydde at det frem til 1930-årene var vanskelig å spille inn hele operaen, men innspillinger av utdrag eller enkeltakter eksisterer helt tilbake til 1901, da utdrag av Tristan ble fanget på Mapleson-sylindere som ble spilt inn under forestillinger ved Metropolitan Opera.

I årene før andre verdenskrig ble Kirsten Flagstad og Lauritz Melchior ansett for å være de fremste fortolkerne av hovedrollene, og mono-opptak finnes av dette paret i en rekke liveopptredener ledet av dirigenter som Thomas Beecham, Fritz Reiner, Artur Bodanzky og Erich Leinsdorf. Flagstad spilte inn rollen kommersielt først nær slutten av karrieren i 1952, under Wilhelm Furtwängler for EMI, i et sett som regnes som en klassisk innspilling.

På 1960-tallet ble den svenske sopranen Birgit Nilsson ansett som den ledende Isolde-tolkeren, og hun sang ofte sammen med Wolfgang Windgassen i rollen som Tristan. Deres opptreden under Bayreuth-festivalen i 1966 dirigert av Karl Böhm ble spilt inn av Deutsche Grammophon – en opptreden som ofte hylles som en av de beste Tristan-innspillingene.

Herbert von Karajan spilte ikke inn operaen offisielt før i 1971–72. Karajans valg av en lettere sopranstemme (Helga Dernesch) som Isolde, sammen med den intense tenoren Jon Vickers og den uvanlige balansen mellom orkester og sangere som Karajan favoriserte var kontroversiell. I 1980-årene ble innspillinger av dirigenter som Carlos Kleiber, Reginald Goodall og Leonard Bernstein stort sett ansett for å være viktige for dirigentens tolkning, snarere enn hovedutøvernes. Kleibers innspilling er bemerkelsesverdig ettersom Isolde ble sunget av den berømte Mozart-sopranen Margaret Price, som aldri sang rollen på scenen. Det samme gjelder Plácido Domingo, som sang rollen som Tristan til kritisk anerkjennelse i en EMI-utgivelse fra 2005 dirigert av Antonio Pappano, til tross for at han aldri hadde sunget rollen på scenen. Nyere innspillinger inkluderer en studio-innspilling av Daniel Barenboim med Berlinfilharmonien og en live-innspilling dirigert av Christian Thielemann ved Wiener Staatsoper.

Operakritiker Alan Blyth pekte ut innspillingene ledet av Böhm, Furtwängler og Kleiber som de beste studio-innspillingene i en undersøkelse for det britiske musikkmagasinet Gramophone, i anledning verkets 150-årsjubileum i 2015.

Diskografi (utvalg)

Litteratur 

 Dieter Borchmeyer (1982) Das Theater Richard Wagners. Idee ─ Dichtung ─ Wirkung, Stuttgart (Reclam); Engelsk oversettelse: Drama and the World of Richard Wagner, Princeton (Princeton University Press) 2003, ISBN 978-0-691-11497-2.
 John Deathridge (2008). Wagner Beyond Good and Evil. Berkeley: California University Press. ISBN 978-0-520-25453-4.
 Martin Gregor-Dellin (1983). Richard Wagner: His Life, His Work, His Century. London: William Collins. ISBN 978-0-00-216669-0.
 Bryan Magee (1983). The Philosophy of Schopenhauer. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-824673-2.
 Bryan Magee (2001). The Tristan Chord: Wagner and Philosophy. New York: Metropolitan Books. ISBN 978-0-8050-6788-0.
 Barry Millington (1992). "The Music: Operas". In Barry Millington (ed.). The Wagner Compendium. London: Thames and Hudson. ISBN 978-0-50028-274-8.
 Ernest Newman (1949). Wagner Nights. London: Putnam. ASIN B0000CHKMY.
 Friedrich Nietzsche (1888). Ecce Homo (Ecce Homo, overs. Trond Berg Eriksen. Gyldendal 1970.)
 Roger Scruton (2004). Death-Devoted Heart: Sex and the Sacred in Wagner's Tristan and Isolde. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-516691-4.

Referanser

Eksterne lenker 

 Tristan und Isolde hos International Music Score Library Project
 Libretto på tysk og engelsk
 Wagner: Tristan und Isolde (Act 3) hos BBC Radio 3: Discovering Music: musikalsk analyse av akt 3 av Tristan und Isolde (engelsk)

Operaer på tysk
Operaer av Richard Wagner
Uroppføringer av musikk i 1865
Operaer fra 1860-årene
Arthur-legenden