Fanden

Fanden (fra dansk fanden, på norsk også faen og svensk fan) er et folkelig, ofte litt spøkefullt navn i skandinaviske språk på «den onde» eller et ondt vesen som tilsvarer djevelen i kristendommen. Begrepet blir ikke brukt i høytidelige, religiøse og bibelske sammenhenger, men er en vanlig personifisering i folketro og folkediktning, for eksempel i eventyr og sagn, der fanden ofte er ute for å fange sjeler. Denne skikkelsen framstilles noe mindre farlig og mektig enn Satan i Bibelen, og flere folkeeventyr handler om hvordan folk lurer fanden, blant annet for inntekten hans.

Ordet fanden forekommer i flere ordtak og snakkemåter. Det er i ulike varianter også forsterkende kraftuttrykk og banneord både i norsk, svensk, dansk, islandsk og færøysk; i Norge er formen faen vanligst.

Andre folkelige betegnelser på djevelen er blant andre Gammel-Erik og Tykje.

Etymologi og synonymer

Ordet fanden har sannsynligvis oppstått som en videreutvikling av det norrønne fjándi, «fiende», som i middelalderen også ble brukt om djevelen. En annen forklaring sier at ordet opprinnelig kommer fra det gamle tyske eller frisiske ordet fannen, som betyr å «friste», og særlig presens partisippformen fandiand, «fristende».

Fanden (skrevet med liten forbokstav) har også blitt vanlig i banning. På svensk er hovedformen fan. Den er også vanlig i Norge.

Å bruke en demons rette navn kunne ifølge folketroen i uheldigste fall virke som en påkallelse av onde krefter, og slike navn ble derfor unngått eller erstattet med nøytrale ord og mer spøkefulle eufemismer. Fanden er en slik formildende omskrivning av navnet på djevelen. Det er flere tilsvarende folkelige navn og betegnelser på skikkelsen.

Banneord
 Banneordet fanden tilsvarer  det nyere, og mer kraftfulle, faen (også skrevet fan). På dansk (og eldre norsk) var uttrykket gjerne Fy for fanden! og liknende. Formene fy faen!, faen ta! og faen i helvete! regnes som de sterkeste språklige uttrykkene på norsk. I skandinaviske språk brukes for øvrig ofte religiøse begreper som banneord, for eksempel faen, satan, helvete og herregud, i motsetning til i engelsk, der tabuord knyttet til kropp, særlig ekskrementer, kjønnsorganer og seksualitet, for eksempel fuck, cunt og shit, er enda litt vanligere og oppleves grovere.
 Mindre provoserende og anstøtelige  formvarianter av fanden som banneord i norsk er fanken, fankeren, fankelen, ord som antakelig er dannet med det tyske diminutivsetterleddet -chen eller -ken  (også begrepet veslefanden har vært brukt i norsk). Liknende språklige varianter er farken, farsken, fanen, fageren og fenden.  
 Et utbredt, litt mildere synonym til kraftuttrykket fanden er pokker, et ord som opprinnelig kommer fra det tyske Pocken, det vil si «byller» eller «kopper».
 
Flere av navnene på fanden blir ofte brukt med gentivs-s i kraftuttrykk, for eksempel «faens kvinnfolk»,  «din fennens hurpe« (fra Gabriel Scotts roman Fant) og «pokkers til kar».

Synonymer
Andre betegnelser på Fanden er skotteren, etter det gammelnorske andskoti som betyr djevelen,  nokkeren og droleren. Navnene ble brukt både i bestemt og ubestemt form. 
 Fanden   har ofte blitt omtalt som Styggen på norsk, ofte i varianter som Styggen sjøl og liknende.
 Puke, fra det norrøne púki, betød i gammel foketro «en liten djevel» eller «ond ånd», men kunne i norske dialekter også brukes om Fanden.
 Enda et folkelig kallenavn på djevelen som har vært vanlig i Skandinavia, er Gamle-Erik og varianter av det, deriblant Gammel-Sjur og Rødesimon.
 Djevel eller fanden kan i flere dialekter også kalles tykje, ofte i bestemt form tykjen eller han tykje.
 Fanden kan også omtales som haltefanden på norsk fordi han ifølge folketroen har hestefot på det ene beinet og halter når han går. Knut Hamsun bruker dette ordet i Konerne.  
 Av eldre egennavn og betegnelser på djevelen i den kristne-jødiske religionen beskrevet i Bibelen, kan nevnes Satan, Lucifer og Belsebub (også skrevet Beelsebul). På gresk kalles djevelen diabolos. Satan-figuren i islam kalles på arabisk al-Shaytan eller Iblis.

I norsk folketro og folkediktning

Eventyr
Det er flere norske folkeeventyr der fanden opptrer, deriblant Gutten og Fanden (også kalt Fanden i nøtta), utgitt første gang i 1843 og Fanden og futen, utgitt i 1876.

Fandens slåtter
Fanden ble i folketroen regnet som en mester i slåttetrall og felespill. Han ble også regnet som en dyktig læremester særlig på hardingfele. En lang rekke slåtter sies å komme fra fanden, blant andre:
 Fanitullen
 Faen på bordlasset
 Faen veggimota
 Faen i kyrkjetårnet
 Låtten som styggen hulla då han begrov mor si
 Ein langeleiklått so den vonde tralla te guten so drap gjenta si

Ordtak
Fanden nevnes i flere ordtak og munnhell.
 Der ikkje fanden er sjølv, der hev han sveinane sine
 Får fan' fyrst ein fing, tek han snart heile handa
 Han får gjera seg nyvd som skal få fan' til  fæla
 Han må sjå illa ut som skal skræma fan
 Han lyt skrika høgt som skal skræma han gamle-Sjur
 Fan' er ikkje å flå som eit anna krøter, han hev for mange fetlingar til dess
 Fan' er ikkje god å få skot på
 Den som tek fan' på ryggen, får frakta han fram
 Hev ein teke gamlingen i båten, får ein føra han yver sunde
 Ein treng 'kje ropa på fan', han kjem ubeden
 D'er lett få fan' inum dørgåtta, d'er verre få honnom utatt
 Gjerandsløysa er hovudputa åt fan
 Fanden er 'kje den som legg seg på late sida
 Mykje vil ha meir og fan' vil ha fleir
 Når du talar um fan' so kjem han
 Når fan' vert gamal vil han verta munk
 Når fan' gjer sine ting, legg han i ruge
 Han er svike næraste som er fan' kjæraste
 Di meire fan' sel deg, di høgare går prisen
 Hund på Ropeid, og båt på Tjelmane, det måtte fan' vera.
 Fan' kan ein fria seg fyre (krossa i frå seg), men ei gala kjering vert ein aldri kvitt (-vonde folk ikkje)
 Det som ikkje der i Guds kiste, fer i fan' si taske
 Han lyt ha jarnfingrar som skal kunna fan' flå
 Han treng kvasse klør som med fan' skal klorast
 Han lyt ha både nebb og klør som med fan' skal nappast
 Når mannen hev tent fan' i ungdoms- og manndomstida si, byd han Vårherre resten av levedagane sine
 D'er anna illt til enn berre fan'''
 Ein skal 'kje måla fan' på veggen Fan' les bibelen som sakføraren les lova Fan' er alltid vensam mot sine Fan' hjelper sine D'er 'kje verdt måla fan' svartare enn han er Fan' er ingen i lengden god, og sine eigne verst Fan' hev stødt sine apostlar millom Herrens profetar Fan' er lettare å løysa enn å binda «Ja, tek ikkje han gamle-Erik deg, so er han ikkje den eg hev halde han fyre,» sa nordlendingen til Bergensgesellen Fan' va 'kje rædd andre enn den uvisse skyttaren .
 Fanden og hans oldemor, kjent i tysk fra 1480-tallet, seinere også på dansk
 I nøden spiser fanden fluer.Fanden i vold Dyden i midten, sa Fanden, han satt mellom to prester Fanden er løs, 'nå går det riktig galt', munnhell dannet etter Johannes' åpenbarings forestilling om at den bundne Satan slippes løsJohannes’ åpenbaring, kapittel20, vers 7: Når de tusen år er til ende, skal Satan slippes løs fra sitt fengsel. 
 Skremme Fanden på flatmark, om en som er veldig sint)
 Fanden og hans oldemor (eller mor), grunnbetydning 'alle onde makter', kjent i tysk fra 1480, i dansk fra seint på 1500-tallet
 Male fanden på veggen (eller over døra), å se altfor svart på noe
Annet

Blomsterplanten Marihånd med svart rot kan kalles Fandens hånd.
Det har blitt utgitt flere bøker og annet i moderne tid der Fanden inngår i tittelen, deriblant  deriblant Bertram Dybwad Brochmanns Fandens efterlatte Papirer fra 1934, som kom i ny utgave i 1977. Skuespilleren Karl Sundby har skrevet og spilt sin egen kabaret Fanden i Vold. Skuespilleren Eva von Hanno opptrådte med monologen Christian – fandens mannfolk! første gang i 2000.
 Fandens fødselsdag ble på 1880-tallet et spøkefullt kallenavn på datoene 11. juni og 11. desember, dager da en ifølge gammel skikk skulle betale renter på pantelån.
 Fanden som etternavn ble båret av blant andre de norske treskjærerne Halvor Fanden og sønnen Samuel Halvorsøn Fanden fra 1600-tallet.
Ifølge norsk folketro  skal fanden ha skapt skjærene
 Det vesle treet geitved (Rhamnus catharticus) har blitt kalt «treet som fanden flådde geita under»

Se også
Gamle-Erik
Satan, djevelen
Døden, Mannen med ljåen
Fandens fødselsdag

Litteratur
Asbjørnsen og Moe: Norske folkeeventyr.
 Ronald Grambo, Djevelens livshistorie : scener fra en travel tilværelse '', 1990

Referanser

Eksterne lenker
 
 Søk på faen i Bokmåls- og Nynorskordboka

Folkeminne
Demoner
Skikkelser fra folketroen
Overnaturlige vesener
Eventyrfigurer
Banning