Salpeterkrigen

Salpeterkrigen (eller Stillehavskrigen) ble kjempet mellom Chile og fellesstyrker fra Peru og Bolivia i årene 1879 til 1884. Krigen førte til at Chile tiltvang seg flere malm- og mineralrike områder. Krigen kalles også for Stillehavskrigen. Som en følge av krigen mistet Bolivia adgangen til Stillehavet og ble et land uten kyststripe, samtidig som Peru mistet provinsen Tarapacá til Chile. Chile utvidet sitt territiorium nordover med omkring 600 km langs kysten.

Gjensidig forsvarstraktat av 1873 

I 1872 trodde Perus utenriksminister José de la Riva-Agüero at Chile ville bruke sine nyanskaffede panserskip for å innta den bolivianske kysten. Han ønsket at Peru skulle bruke sin maritime innflytelse på å få slutt på konfliktene før saken kom helt ut av kontroll. Marskalk Ramon Castilla hadde også advart Peru mot et mulig chilensk angrep og rådet Peru til å kjøpe to krigsskip for hvert eneste krigsskip som Chile kjøpte. Men pengemangel hindret den peruanske regjeringen fra å følge Castillas råd.
Den 6. februar 1873, undertegnet Peru og Bolivia en forsvarstraktat om militært samarbeid og gjensidig forsvar som skulle garantere uavhengighet, suverenitet og territorial integritet for begge landene. Det var også en klausul om å hemmeligholde dette samarbeidet inntil det ble nødvendig å benytte seg av dette. Men allikevel visste Chile, gjennom sin ambassadør Carlos Walker Martínez, om avtalen siden 1874. Walker nevnte til og med traktaten i sin bok fra 1876  "Pajinas De Un Viaje Al Traves De La Amerika Del Sur". Chile fikk også høre om traktaten gjennom en annen minister i 1877, da Argentinas senat drøftet invitasjonen til å delta i Peru og Bolivia sin forsvarsallianse.

Grensetraktaten av 1874 
I 1874 erstattet Chile og Bolivia sin grensetraktat fra 1866 med en ny traktat som skulle gi Bolivia myndighet til å samle inn alle skatteinntektene mellom den 23. og 24. breddegrad, noe som bandt skattesatsene på chilenske bedrifter i hele 25 år inntil Bolivia åpnet opp. Traktaten innebar imidlertid visse begrensninger for Bolivia, ved at ingen ny skatt kunne tillegges, og at satsene ikke skulle kunne økes innenfor perioden. Chilenske selskaper sto for det meste av utnyttelsen av Atacamas kystregion. Den 26. desember 1874, ankom det nybygde panserskipet Cochrane til Valparaiso i Chile, og den forble i Chile inntil ferdigstillelsen av Blanco Encalada i 1875 endret maktbalansen i Stillehavet i Chiles favør. Dermed ble den argentinske undertegnelsen av alliansetraktaten utsatt.  

Til tross for begrensningene i traktaten fra 1874, etablerte Bolivia i februar 1878 en ny skatt på det chilenske selskapet Compañía de Salitres y Ferrocarril i Antofagasta. Da Chile protesterte mot den nye skatten og nektet å betale, opphevet den bolivianske regjeringen lisensen til det chilenske Nitrat-selskapet. Bolivia beslagla hele selskapets eiendom og utlyste auksjon. Dagen for auksjonen, 14. februar 1879 gikk 200 chilenske soldater inn i Antofagasta, for å hindre iverksettelsen av denne. Inntoget skjedde udramatisk og under applaus fra byborgerne som i all hovedsak var chilenere.

Krigsutbrudd 

Den 1. mars 1879 utstedte regjeringen i Bolivia et dekret der landet erklærte krig med Chile, samt utvisning av chilenske innbyggere, beslagleggelse av deres eiendeler, eiendom og investeringer. 

Peru prøvde å megle, men da Bolivia sa at de var i krig så ble situasjonen forverret. Bolivia og Peru hadde en gjensidig forsvarspakt. Bolivia ba derfor Peru om å mobilisere snarest, men Chile på sin side krevde at Peru øyeblikkelig skulle erklære sin nøytralitet. Men Peru motsatte seg begge kravene, dermed så erklærte Chile krig mot begge nasjoner den 5. april. Den påfølgende dagen så aksepterte Peru alliansen med Bolivia.

Salpeterkrigen foregikk over en femårsperiode på forskjellige arenaer, inkludert Atacamaørkenen samt Perus ørken og fjellpartier. Det første slaget var slaget ved Topáter. Det første året lå fokuset mest på marine-slaget i Stillehavet, da Chile kjempet i verdens tørreste ørken for å etablere en sjøbasert forsyningslinje for sine styrker. Til tross for at den peruanske hæren var suksessfulle i begynnelsen, så kom den chilenske marinen sterkt tilbake. I tiden etterpå, beseiret Chiles hær de dårlig utrustede bolivianske og peruanske hærene på slagmarken. Dette bidro sterkt til Bolivias nederlag og tilbaketrekning i slaget ved Tacna den 26. mai 1880, samt Perus nederlag etter slaget om Arica den 7. juni. 

Stridens klimaks fant sted 1881 da chilenerne okkuperte Lima. Konflikten gikk da over til å bli en geriljakrig, fordi sivilbefolkningen mobiliserte og gjorde motstand sammen med restene av Perus hær. Felttoget i Breña var ganske suksessfull, sett fra motstandsbevegelsens side, men det endret ikke utfallet av krigen.
Etter Perus nederlag i slaget ved Huamachuco, undertegnet Chile og Peru Ancón traktaten, den 20. oktober 1883. Bolivia undertegnet en avtale om våpenstillstand med Chile i 1884.

Chile tok kontroll over peruanske Tarapacá og den omstridte bolivianske havnebyen Antofagasta, og blokkerte dermed Bolivias kysttilgang. I tillegg tok de midlertidig kontroll over de peruanske provinsene Tacna og Arica. I 1904 signerte Chile og Bolivia en fredsavtale slik at grensene ble definitive. Situasjonen mellom Chile og Peru ble forverret da 1893 avtalen angående skjebnen til provinsene Arica og Tacna ikke ble overholdt. Kolonisering og voldelig chilenifisering av territoriene, resulterte i et brudd i 1911. I 1929 ble det imidlertid inngått et kompromiss, hvor Chile fikk Arica, mens Tacna gikk til Peru, men det løste ikke uvennskapet. Politiske konflikter mellom disse nabolandene skriver seg ofte tilbake til denne konflikten.

Bakgrunn 

Chiles grenser var årsaken til mange konflikter gjennom hele 1800-tallet, og salpeterkrigen var en av de større konfliktene som brøt ut på grunn av Chiles utvidelse av sine egne grenser. Den egentlige årsaken for salpeterkrigen var naturresursene som fantes i Bolivia og Peru. Konflikten begynte allerede i 1866 mellom Chile og Bolivia hvor Chile gjorde krav på flere av Bolivias kystbyer samt den viktige havnebyen Antofagasta. Antofagasta var særlig viktig ettersom havnen hadde ansvar for å sende ut store mengder av de mineralene man gravde ut i Andesfjellene.

Det ble i 1886 inngått et kompromiss mellom Bolivia og Chile og den bolivianske presidenten skrev under på en avtale som tilsa at chilenerne ikke ville måtte betale mere i skatt til Bolivia for bruken av den viktige havnen. Likevel ble det kun ett år senere foretatt en liten skatteøkning. Chile protesterte på økningen som rammet chilenske entreprenører og gruvearbeidere i Tarapacá og Antofagasta.   

Situasjonen ble anspent da de bolivianske myndighetene ville sende styrker til området for å kreve inn skatten som chilenerne nektet å betale. Når de chilenske myndighetene fikk greie på dette så de nå en god mulighet til å styrke Chiles posisjon i disse områdene samt ekspandere det chilenske land-territoriet.

Situasjonen gikk fram og tilbake de neste ti årene, før Chile den 14. februar 1879 satte chilenske tropper på boliviansk jord. 1. mars samme år erklærte Bolivia sammen med Peru krig mot Chile.

Sammenligning av militære styrker 
Da krigen brøt ut hadde Perus hær totalt 5 241 menn i sine rekker, organisert i sju infanteri bataljoner, tre kavaleri skvadroner og to artilleri regimenter. De vanligste riflene i hæren var de franske Chassepot og Minié rifler. Artilleriet bestod av totalt tjueåtte kanoner, for det meste britiske Blakely kanoner, samt fire mitraljøser. Mesteparten av artilleriet skrev seg tilbake fra 1866, og hadde blitt innkjøpt til Chincha Islands krigen mot Spania. Geværfestene som kavaleriet brukte var altfor små og underlegne i forhold til chilenernes.

Den bolivianske hæren telte bare 2 175 soldater, fordelt på tre infanteri regimenter, to kavaleri skvadroner og to avdelinger artilleri. Colorado Bataljonen, President Dazas personlige vakt var bevæpnet med Remington rifler, mens de resten av hæren måtte ta til takke med det de hadde for hånden, som flintlås-geværer og musketter. Artilleriet hadde tre kanoner og fire mitraljøser, mens kavaleriet hadde knapphet på hester slik at en del måtte ri på muldyr.

Den chilenske hæren derimot, var velutstyrt. selv om de i begynnelsen bare hadde 2 694 soldater. Den 5. april, da Chile formelt erklærte krig, så hadde hæren økt til  7 906 mann. Infanteriet var utstyrt med moderne belgiske M1870 Comblain rifler, som Chile hadde bortimot 13 000 stykker av. Chile hadde også Grass, Minie, Remington og Beaumont rifler som brukte omtrent samme kaliber, (11 mm). Artilleriet hadde syttifire kanoner, hvorav mesteparten var av merkene Krupp og Limache, og hele seks mitraljøser. Kavaleriet deres brukte franske sabler samt Spencer og Winchester karabiner.

Se også 

 Slaget ved Angamos
 Slaget om Arica
 Slaget ved Chipana
 Slaget ved Chorrillos
 Slaget ved La Concepción
 Slaget ved Pisagua
 Slaget ved Tacna
 Slaget ved Tarapacá
 Slaget ved Topáter
 Slaget ved Punta Gruesa
 Slaget ved Iquique

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 
 The United States and the Bolivian Seacoast Online-bok av den bolivianske historikeren og diplomaten Jorge Gumucio Granier
 Årsaker til og konsekvenser av Stillehavskrigen, 1879-1883. (engelsk)
 Página de la Marina de Guerra del Perú
 Los héroes olvidados de Mauricio Pelayo González
 Sociedad de Estudios Históricos Coronel EP Arnaldo Panizo Avasolo
 Guerra del Pacífico según la armada chilena
 Guerra del Pacífico según el historiador Juan del Campo Rodríguez

 
Konflikter i 1879
Konflikter i 1881
Konflikter i 1882
Konflikter i 1883
Konflikter i 1884