Burren

Burren (irsk: Boirinn, «steindistrikt») er et særegent område nordvest i grevskapet Clare i Irland preget av glasiokarst og karst landskap. Området er om lag 530 km², og er innsirklet av landsbyene Lisdoonvarna, Corofin, Gort, og Kinvara. I vest grenser det mot Atlanterhavet og i nord Galwaybukten. Området omfatter slike naturtrekk som kalksteinshøyden Mullaghmore og klippeodden Ailladie, og forhistoriske monumenter som Poulnabronedyssen og steinborgen Caherconnell. Burren nasjonalpark (irsk: Páirc Náisiúnta Bhoirne) dekker en liten del av Burren og er den minste av de seks nasjonalparkene i Irland, mens det tilstøtende territoriet, som omfatter Cliffs of Moher, er en del av Burren og Cliffs of Moher Geopark.

Lokalisering 

Selv om navnet generelt brukes på kalksteinsopplandet i det nordvestlige Clare, og det tilstøtende lavland, og generelt utelukker området med «clare-skifer» (Clare shales) i sørvest, er den nøyaktige utstrekningen av området ikke klart definert, og geologisk strekker det seg inn i grevskapet Galway til både nord og nordøst (se geologi nedenfor). Den sørøstlige lommen til grevskapet Galway rundt Kinvara er vanligvis inkludert, og er basen for mange Burren-organisasjoner. Burren er avgrenset av Atlanterhavet og av Galwaybukten, med Aranøyene som representerer en geologisk forlengelse av kalksteinsåsene som utgjør det meste av Burren.

Ifølge en definisjon strekker Burren seg sørover til en linje fra kystferiestedet Lahinch til Corofin og er avgrenset i øst av en linje omtrent fra Kinvara til Kilmacduagh-klosteret (nå i ruiner), nær Gort. Merk at om dette forstås helt bokstavelig vil dette omfatte steder som byen Ennistymon og Cliffs of Moher, som oftere vil bli betraktet som nabolandet Burren.  I en annen definisjon definerer det jordbruksfokuserte «Burren-programmet» til regionen som strekker seg godt inn i Gort-sletten, og omfatter blant annet Coole Park og turloughene (innsjøer som forsvinner) rundt den, mens den mot sør vil strekke seg til Ruan og Crusheen, og i sørvest til kanten av Doolin, samt rutinene Lisdoonvarna, Kilfenora og Corofin.

Således varierer den oppgitte størrelsen på Burren mellom rundt 250 km2 (kjerneområdet til eksponert kalkstein), gjennom 360 km2 (omfatter hele kalksteinslandskap) og 560 km2 (består av rundt 200 km2 med gresskledde bakker), avhengig av tilnærmingen. Omtrent 60 % av høylandet viser eksponert kalksteinsbelegg.

Geologi

Stratigrafi 

Området er dannet av en tykk rekke av sedimentære bergarter, hovedsakelig kalksteiner, men også sandsteiner, slamsteiner og siltsteiner. Alle de faste bergartene som er eksponert ved overflaten er fra den geologiske karbontidsalderen, selv om de er underlagt i dybden av gammel rød sandstein fra devontidsalderen som igjen ligger over bergarter fra nedre paleozoikum. Ingen av de før-karbonholdige bergartene er sett på overflaten i området. Kalksteinene, som stammer fra stadiet viséum av tidlige karbonalder, dannet seg som sedimenter i et tropisk hav for omtrent 325 millioner år siden. Lagene inneholder fossile koraller, sjøliljer, sjøpiggsvin og ammonitter. Denne sengen av kalkstein er opptil 800 meter tykk. I nord og vest ligger den på en hylle av galwaygranitt som støttet de øvre lagene, og forhindret forskyvninger som de som skapte de «vridde» åsene Knockanes og Mullaghmore. Kalksteinen strekker seg også under Galwaybukten ut til Aranøyene og mot øst inn i Gortsletten.

Senere i karbonalderen (for rundt 318 millioner år siden) ble kalksteinen dekket av mørkere sand, gjørme og slam som senere ble til skifer (den nedre «Clare Shales») og sandstein (den øvre «Millstone Grit», «kvernsteinsand»). Disse lagene nådde en tykkelse på opptil 330 meter nord i Clare. Disse topplagene beskyttet den underliggende kalksteinen mot erosjon i millioner av år før de stort sett ble fjernet av isbreer, bortsett fra i sørvest hvor de fortsatt strekker seg fra Doolin til fjellet Slieve Elva, Lisdoonvarna, Kilfenora og til den vestlige bredden av innsjøen Inchiquin Lough. En «øy» av skifer er høydedraget Poulacapple, sørvest for Ballyvaughan, hvor det har dannet seg en myr på toppen av de ugjennomtrengelige skiferlagene.

Kvartærtiden 

Utbredelsen av isbreer i den sene kvartærperioden (som begynte for rundt en million år siden) la til rette for større denudasjon (blottlegging). Isbreer utvidet seg og trakk seg tilbake over regionen flere ganger. Av de to siste periodene var den første den mer uttalte, og dekket hele Burren. Den siste framrykningen av isdekket var mer begrenset, og påvirket bare den østlige Burren.

Resultatet er at Burren er et av de fineste eksemplene på landskap preget av glasiokarst og karst i verden. Effektene av den siste istiden er mest synlige, med Burren overdekket av is under denne istiden. Virkningen av tidligere karstifisering (oppløsningserosjon) har blitt eliminert av den siste istiden. Så enhver karstifisering av overflaten som nå er sett, stammer fra omtrent 10 000 år siden, og Burren-karst er derfor svært ny i geologiske termer.

Prosesser med oppløsninger har utvidet og utdypet sprekker og revner til karren (kalksteinsdekket). Eksisterende svakhetslinjer i fjellet (vertikale skjøter) bidrar til dannelsen av omfattende sprekker. Karstifiseringen letter dannelsen av underjordisk drenering. Dette har dannet en rekke hulesystemer som mer enn 50 kilometer er kartlagt.  Den mest tilgjengelige av disse er Aillweegrotten.

På grunn av de nevnte prosessene er det svært få permanente overflateelver i regionen. Caher, som renner ut i havet ved Fanore, er en av de mest stabile. Noen av de store dalene, som for det meste løper fra sør til nord, som fortsatt er synlige i dag, er faktisk restene av elvedaler før istiden. Elvene forsvant fra overflaten da de øvre steinlagene var strippet bort.

Et annet karakteristisk trekk ved Burren er lukket i omtrentlig sirkulære fordypninger uten overflateutløp for vann (kalt poljer). Rundt 100 av disse finnes, for det meste i det østlige Burren. De mest bemerkelsesverdige er i dalene Kilcorney, Poulawilan, Caherconnel og Carran, som vanligvis strekker seg fra nordøst til sørvest. Den største er Carranfordypningen, rundt 3 km  lang, opptil en kilometer bred og over 60 meter dyp. Det var her de førglasiale elvene i området først eroderte bort de øvre lagene og begynte å løse opp den eksponerte kalksteinen. Noen av de mindre ble opprettet da hulene under kollapset (ett eksempel på dette er Glen of Clab).

Isbreer avsatte også mange vandreblokker i granitten og kalksteinen på steinsettingen. Førstnevnte ble ført sørover over Galwaybukten av den nest siste isbreen. Granittblokker finnes for det meste nord i Burren. Det endelige isdekket kom fra nordøst og for det meste avsatte vandreblokker i kalkstein. På fjellet Slieve Elva er disse synlige i dag i høyder på opptil 300 meter over havet. Den karakteristiske utformingen av åsene i terrasser oppsto når vertikale skjøter forvitret og store blokker med kalkstein falt av og ble ytterligere erodert bort. 

Helt mot slutten av istiden tok isbreene slutt for en tid ved Fanore. På den tiden steg Slieve Elva og åsen Knockauns alene over de omkringliggende isfeltene. Dalene mot Galwaybukten hadde blitt utvidet betraktelig av isbreer, først da isen beveget seg sørover fra Connemara og deretter da smeltevannet søkte en avrenning. Da isen endelig trakk seg tilbake, etterlot den morene i dalbunner og de karakteristiske drumlin (langstrakte, hvelvete og hauglignende landskap, de fleste på toppen av skiferen og sandsteinen i sør). Dalen Caher Valley ble nesten kvalt av avsatt sand og steiner, og disse hopet seg også opp mot de vestlige skråningene av Slieve Elva. Det var dette beskyttende sedimentlaget som igjen har gjort lokale bekker på overflaten mulig.

I dag er det høyeste punkt fjellet Slieve Elva, hvis skiferdekke stiger opp til 345 meter over havet.

Historie

Forhistorie 

Arkeologiske bevis av beinrester fra dyreslakt i grotter fra Burren har blitt karbondatert til være 33 000 år gamle, og viser bevis på jegere og samlere oppholdt seg i området under istiden.

Pollenanalyser indikerer at i den mesolittiske perioden fra 8000 til 7000 f.Kr. så Burren helt annerledes ut enn i dag, med det meste av høylandet dekket av en blanding av løvtrær, furu og barlind Det er ikke avdekket noen klare bevis på mesolittiske bosetninger eller leirplasser i området har ennå blitt oppdaget. Ved grensene av regionen, nær innsjøen Inchiquin Lough og ved den såkalte «Doolin steinøksfabrikke» er det oppdaget steingjenstander som kan være av mesolitisk opprinnelse. Imidlertid, ved neolittisk tid (bondesteinalderen), ca. 4000 f.Kr., hadde nybyggere tydelig ankommet og begynte å endre landskapet gjennom rydding av skog, sannsynligvis ved overbeiting og brenning, og bygging av steinmurer. Disse menneskene konstruerte også megalittiske monumenter og strukturer som gravgraven kjent som Poulnabronedyssen og gallerigravene ved Teergonean (nær Doolin) og Ballyganner (nær Noughaval). Totalt sett er det rundt 70 megalittiske graver i Burren-området, mer enn halvparten av alle disse strukturene som finnes i Clare. 

Den typen forhistoriske strukturer som det finnes mest av (bortsett fra steinmurer) i Burren er kilegraven fra sen neolittisk/tidlig bronsealder, hovedsakelig datert til perioden 2500 til 2000 f.Kr. Det står for rundt 90% av regionens megalittiske graver. Mange eksempler på disse finnes på Roughan Hill nær Kilnaboy, foruten også de ved Parknabinnia og Creevagh. Andre er lokalisert ved Gleninsheen og Berneens (Rathborney) og Poulaphuca (Carran). Store steinvarder på mange åser, som Poulawack-varden, stammer også fra denne perioden. 

Økonomien på denne tiden var sannsynligvis basert på pastoralt jordbruk (tamdyr og korndyrking) i ganske små grupper. Som det fortsatt gjøres i dag, ble storfeet flyttet i motsatt retning av det vanlige sesongmønsteret: storfe flyttes til høylandet om vinteren, noe som tillater beite året rundt.

Spor av keramikk tilhørende klokkebegerkulturen ble funnet på Roughan Hill, men generelt er det funnet få tegn til de faktiske bosetningene til neolittiske folk. Dette kan skyldes det faktum at deres strukturer var lett bygget (av tre eller andre ikke-permanente materialer).  

I løpet av bronsealderen bygde lokalbefolkningen også mange brennhauger (fulachtai fiadh) med kokegrop i midten. Det er funnet rester av mer enn 300 av disse i regionen. Deres nøyaktige funksjon er fortsatt omdiskutert, men de har sannsynligvis tjent som steder der vann ble varmet opp med ild, enten for matlaging, brygging eller bading.

Imidlertid, i motsetning til mengden arkeologiske bevis som ble funnet, var det en nedgang i befolkningen i Burren som merkbart mellom sen neolittisk tid og slutten av bronsealderen. Dette var sannsynligvis i stor grad på grunn av et skifte i klimaet, muligens relatert til vulkanutbruddet kjent som «Hekla-4». Rundt slutten av 2000-tallet f.Kr. sank temperaturen og klimaet ble våtere. Kraftig nedbør kombinert med tidligere aktivitet med å rydde vekk skog forårsaket alvorlig jorderosjon i opplandet. Bevis tyder på at mye av jorddekket over kalksteinskarsten faktisk ble fjernet under midtre og sen bronsealder. Denne reduksjonen i arealet med fruktbar jord satte press på befolkningstallene og førte antagelig til konflikter om knappe ressurser. Bygging av nye steingjerder tok stort sett slutt – det er et gap i dokumentert bygging mellom sen neolittisk/tidlig bronsealder og tidlig kristen tid. Ved slutten av bronsealderen var høylandet stort sett avfolket. 

Likevel, i likhet med depotfunnet Mooghaun som ble avdekket nær Newmarket-on-Fergus, førte til oppdagelsen av en halsring av gull fra bronsealderen i distriktet Gleninsheen som indikerer (i det minste midlertidige) lokale tilstedeværelsen av et samfunn fra sen bronsealder som var rikt, mobilt og godt knyttet til omverden via handelsnettverk med andre regioner.Cahill, Mary (2002): «Before the Celts: treasures in gold and bronze», i: Ó Floinn, Raghnal; Wallace, Patrick, red.: Treasures of the National Museum of Ireland: Irish Antiquities. National Museum of Ireland, ISBN 978-0-7171-2829-7; s. 100.

Som på flere steder i Irland er steder fra jernalderen som kan dateres med noen lunde sikkerhet sjeldne i Burren. Dette kan skyldes bruk av boliger som ikke etterlot varige spor (trebygg eller til og med telt). Noen av de bevarte bygdeborger av stein (ráth, cashel eller caher) kan faktisk ha sitt opphav i denne epoken. Imidlertid har få blitt gravd ut og undersøkt nøye, og de som har vært gjenstand for forskning, som Cahercommaun, Caherconnel, Cahermore eller Ballyallaban, antas å være fra tidlig middelalder eller senere i opprinnelse. Den store gåtefulle innhegningen til Turlough Hill (se Oughtmama) kan være fra jernalder eller tidligere. Bestemte regionale funn fra denne epoken er begrenset til noen få bissel i bronse oppdaget nær Corofin og ved Ballyalla (Kilshanny).Carthy (2011), s.  16

 Middelalderen 

I jernalderen og tidlig middelalder ble regionen kontrollert av en familie eller stamme kjent som Corco Modhruadh, som betyr «frø/avkom/folket i Modhruadh». De var en av dusinvis av mindre stammer i Irland på den tiden, som var bosatt et avsondret område (tuath) og hadde felleskap i en felles blodlinje eller opphavsmyter. Da kristendommen ankom lokalt, hadde deres område krympet noe, og omfattet det som senere ble baroniene Burren og Corcomroe samt noen deler av baroniet Inchiquin (se nedenfor).Gosling (2001), s. 78

I løpet av 400- og 500-tallet ser det ut til at regionen har blitt styrt fra Aranøyene av Eóganacht Árann, en mindre gren av Eóganacht-dynastiet i Munster.

Den faktiske historien til disse årene er usikker, men etter nedgangen til Eóganacht Árann falt sannsynligvis den lokale Corco Modhruadh under kontroll av kongeriket Uí Fiachrach Aidhne, en stamme fra det som nå er sørlige Galway, som hadde framgang på 700-tallet. De lokale stammene var da sannsynligvis undersåtter av Eóganacht Locha Léin, også en gren av Eóganachta, inntil deres innflytelse avtok på begynnelsen av 900-tallet. Hvorvidt Corco Modhruadh fortsatt eksisterte som en distinkt gruppe på det tidspunktet er usikkert, ettersom de og deres naboer Corcu Baiscind kan ha blitt assimilert i eller erobret av Déisi Tuisceart i østlige Clare, som vant et stort slag mot Corco Modhruadh i 744. På 900-tallet hadde Corco Modhruadh blitt drevet inn i høylandet i Burren.

Burren-området er kjent for tilstedeværelsen av flere sannsynlige tidlige (før 1100-tallet) etableringer av kirker eller kloster. Disse omfatter Kilfenora, Kilnaboy, Temple Cronan og kirkene i Oughtmama. En bredere definisjon av Burren vil også omfatte klosteret Dysert O'Dea nær Corofin og Kilmacduagh. Det store antallet eksisterende steinborger, nesten 500 av disse er identifisert i Burren (av rundt 45 000 i Irland), indikerer også tilstedeværelsen av en betydelig (tidlig) middelaldersk befolkning som støttet og brukte disse kirkestedene.Carthy (2011), s.  19

På slutten av 900-tallet ekspanderte Dál Cais seg inn i regionen, men møtte motstand fra de sittende klanene Uí Lochlainn og Ó Conchobhair (anglifisert som O'Conor). Det senere regionalt dominerende klanen Uí Briain (O’Brien-ætten) sporet sitt opphav til dem. Det er få bevis på vikingaktivitet i regionen. De slo seg ned i Limerick, men i Burren er det bare funnet noen få gjenstander av norrøn design, mest sentrert rundt Cahercommaun, som tilsynelatende var en stor produsent av ull på den tiden. En norrøn pilspiss ble funnet ved en bygdeborg og et halskjede av norrønt opphav med perlekjede (sannsynligvis datert til tiden 820 til 850 e.Kr.) ble oppdaget i grotten Glencurran Cave i nærheten.«Glencurran Cave», Researchgate, med kart

Enten på slutten av 1100-tallet eller tidlig på 1200-tallet kom cisterciensermunker til området og etablerte Sancta Maria de Petra Fertili, nå kjent som klosteret Corcomroe Abbey.

På 1100-tallet ble området Corco Modhruadh/Corcomroe gjort til det nyopprettede bispedømmet Kilfenora, med 13 prestegjeld, og kirken i Kilfenora ble en katedral. På et tidspunkt rundt 1100-tallet ble territoriet til «Corcomroe» delt i to for administrative formål: Corco Modhruadh Iartharach («Vestlige Corcomroe») og Corco Modhruadh Oirthearach («Østlige Corcomroe»), også kjent som Boireann som på slutten av 1500-tallet ble de engelske administrative baroniene i henholdsvis Corcomroe og Burren.

Slutten av middelalderen var en vanskelig epoke for folk i området. Som store deler av Europa led regionen av den store hungersnøden (1315-1317) og svartedauden (1346–1353). I tillegg bidro striden mellom de innfødte irske godsherrer til en sosioøkonomisk tilbakegang i regionen.

 Tidlig moderne tid 
 

I lang tid hadde de anglo-normanniske inngrepene i Irland liten direkte innvirkning på regionen. Så sent som i slaget ved Dysert O'Dea i 1318 allierte noen av de lokale klanene seg for å beseire en normannisk hær ledet av Richard de Clare. Folket og deres herrer kunne dermed fortsatte å bo i befestede hus, og beholdt for det meste sin irsk-gæliske kultur. Et eksempel på dette er de juridiske skolene i tidlig irsk lov (Brehonloven) til klanen O'Davoran ved Cahermacnaghten eller klanen MacClancy ved Doolin.

Først på 1400- og 1500-tallet ble tårnhusene som i dag eksemplifisert av steder som Newtown Castle, Shanmuckinish Castle, Doonagore Castle eller Ballinalacken Castle utbredt. Festningsverk av normannisk type, som det som ble bygget ved Quin, var fraværende i Burren.  Levninger av rundt 70 tårnhus i baroniene Inchiquin, Corcomroe og Burren, med 21 av dem lokalisert i sistnevnte. Bare rundt halvparten av disse 21 er noenlunder bevart på 2000-tallet. Fordelingen av tårnhusene indikerer at de ble bygget nær baronigrensene, som også representerte grensene til territoriene kontrollert av de irske klaner (se nedenfor). 11 av de 21 tårnhusene i baronien Burren ligger innenfor 1 km fra grensene.

Klanen Ó Lochlainn (O'Loughlin) hadde kontrollen over Burren fram til midten av 1600-tallet fra deres maktbase på Gregans Castle (tårnhuset, ikke huset med samme navn). Klanens høvding ble i senere tid kjent som «fyrsten av Burren» og klanmedlemmer ble gravlagt i familiegraven nær alteret til Corcomroe Abbey. Deres slektninger, klanen Ó Conchubhair (O'Conor), styrte Corco Modhruadh Iartharach fra Dough Castle nær Liscannor. Landsbyene og byene som finnes innenfor det middelalderske territoriet til Burren som omfattet Lisdoonvarna, Ballyvaughan, New Quay / Burrin (Burren), Noughaval, Bealaclugga (Bellharbour), Carron og Fanore / Craggagh.

Begge klanene ble til slutt undersåtter av O'Brien, herskerne av det regionale kongeriket Thomond. Spesielt i sørvest utvidet O'Brien noen ganger sin direkte innflytelse, og tok over hus og territorier for seg selv. De kontrollerte festningene ved Dromoland og Leamaneh og ble senere baronene Inchiquin.

 Referanser 

 Litteratur 
 Cahill, Mary (2002): «Before the Celts: treasures in gold and bronze», Ó Floinn, Raghnal; Wallace, Patrick, red: Treasures of the National Museum of Ireland: Irish Antiquities. National Museum of Ireland, ISBN 978-0-7171-2829-7; s. 100.
 Clements, P. (2011): Burren Country, Travels through an Irish Limestone Landscape. The Collins Press. ISBN 9781848891173
 Cunningham, George (1998): Exploring the Burren. Town House and Country House, Dublin. ISBN 0-946172-59-5.
 Dunford, Brendan (2001): «Agricultural Practices and Natural Heritage», O'Connell, J.W.; Korff, Anne, red.: The Book of the Burren, Tir Eolas, s. 234–8
 Feehan, John (2001): «The Rocks and Landforms of the Burren», O'Connell, J.W.; Korff, Anne, red.: The Book of the Burren, Tir Eolas, s. 14–23
 Gosling, Paul (2001): «The Burren in Early Historic Times», O'Connell, J.W.; Korff, Anne, red.: The Book of the Burren, Tir Eolas, s. 77–91
 Gosling, Paul (2001): «The Burren in Medieval Times», O'Connell, J.W.; Korff, Anne, red.: The Book of the Burren, Tir Eolas, pp. 119–34
 Waddell, John (2001): «The First People - the Prehistoric Burren», O'Connell, J.W.; Korff, Anne, red.: The Book of the Burren, Tir Eolas, s. 59–76
 Webb, D.A. (1961): «Noteworthy Plants of the Burren: A Catalogue Raisonné», Proceedings of the Royal Irish Academy. Section B: Biological, Geological, and Chemical Science''. 62: 117–134. JSTOR 20494847

Eksterne lenker 

 
 The Burrenbeo Trust
 The Burren Centre at Kilfenora

Clare
Irlands geografi