Kanaanittiske språk

Kanaanittiske språk er en undergruppe av semittiske språk. De ble snakka av folk i Kanaan-regionen, for eksempel kanaanere, hebreere, fønikere og filistere. Alle de kanaanittiiske språka forsvant som førstespråk i det første århundret e.Kr, men hebraisk levde videre som litterært og religiøst språk blant jøder, og ble gjenoppliva som talespråk på 1800-tallet av Eliezer Ben-Yehuda.

Kanaanittiske språk er en av tre undergrupper av de nordvestsemittiske språkene, de andre er arameisk og amorittisk. Disse nært beslektede språkene har sin opprinnelse i Levanten og Mesopotamia, og ble snakket av de oldtidens semittisktalende folkene i et område som omfatter det som i dag er Israel, Jordan, Sinaihalvøya, Libanon, Syria, Palestina, samt noen områder i det sørvestlige Tyrkia (Anatolia), vestlige og sørlige Irak (Mesopotamia) og det nordvestlige hjørnet av Saudi-Arabia. Kanaanittene er bredt definert til å omfatte hebreerne (blant dem israelittene, judeerne og samaritanerne), amalekittene, ammonittene, amorittene, edomittene, ekronittene, hyksosene, fønikerne (innbefattet karthagerne), moabittene og suteerne.

Opphav 

Som en språkfamilie er de kanaanittiske språkene attestert fra omtrent 1360 f.Kr. til 400 e.Kr. med urkanaanittisk (også omtalt som ursinaittiske) datert til ikke tidligere enn 1550 f.Kr. En urkanaanittisk skrift er avdekket i Kanaan, datert til rundt 1600-tallet f.Kr., og som er den eldste av de kjente alfabetiske skriveformene. Fra rundt 1000 f.Kr. spredte fønikiske sjøfolk, handelsmenn og nybyggere språket sitt vestover langs kysten og øyene i Middelhavet, til steder på Kypros, sørsiden av Sicilia, øygruppen med Balearene med Mallorca, hele nordkysten av Afrika, og til sør- og østsiden av Spania. Med unntak av fønikisk, hadde de som talte kanaanittiske språk aldri mye politisk makt, og språkene deres fikk bare regional betydning. Fønikisk var derimot språket til det karthagiske riket, som romerne kalte punere og fortsatte å fungere som et lingua franca (utvekslingsspråk) i Nord-Afrika etter Kartagos fall i 146 f.Kr.

Ettersom de fleste av de kanaaneiske språkene er attestert for bare en kort periode og i bare en håndfull tekster er det vanskelig å oppdage diakron (endringer i verbmorfologi) og dialektvariasjon. Det eneste unntaket fra denne regelen er fønikisk, som er attestert over en lang periode på
tid på nesten 1500 år.

Moderne hebraisk, gjenopplivet i moderne tid fra en utdødd dialekt til oldtidens israelittene som var blitt bevart i litteratur, poesi, liturgi; også kjent som klassisk hebraisk, den eldste formen for språket som er attestert skriftlig. Den opprinnelige uttalen av bibelsk hebraisk er bare tilgjengelig gjennom rekonstruksjon. Det kan også omfatte samaritansk hebraisk, en variant som tidligere ble snakket av samaritanerne. Hovedkildene til klassisk hebraisk er Den hebraiske bibelen og inskripsjoner som Gezer-kalenderen og keramikkskår med gammel skrift i Khirbet Qeiyafa, som synes å være de aller eldste herbriske skriftene som er avdekket. Alle de andre kanaanittiske språkene ser ut til å ha blitt utryddet eller dødd ut i begynnelsen første årtusen e.Kr. bortsett fra karthagisk eller punisk, som synes ha overlevde inn i senantikken (eller muligens enda lenger), inntil latin ble allestedsnærværende innenfor Romerriket og siden innenfor den kristne kirken.

Referanser

Litteratur 
 Dallaire, Hélène M. (2014): The Syntax of Volitives in Biblical Hebrew and Amarna Canaanite Prose. University Park, USA: Penn State University Press. 
 Izre'el, Shlomo (2012): «Canaano-Akkadian: Linguistics and Sociolinguistics», Hasselbach, Rebecca, red.: Language and Nature. Papers Presented to John Huehnergard on the Occasion of His 60th Birthday.  Na'ama Pat-El (Studies in Ancient Oriental Civilization (SAOC) 67). Chicago, IL: Oriental Institute of the University of Chicago, s. 171–218. .
  Accessed 18 May 2023.
  Accessed 18 May 2023.

Eksterne lenker 
 
En del vestsemittiske inskripsjoner

 
Semittiske språk
Kanaan