Safavidene

Safavidene var et persisk dynasti av kurdisk opprinnelse som hersket fra 1501 til 1736 i Persia (Iran) og som etablerte sjiaislam som Persias offisielle religion.

Opprinnelse

Safavide-dynastiet hadde sin opprinnelse i en lenge etablert sufi-orden, kalt Safaviyeh, som blomstret i Aserbajdsjan fra det 14. århundre. Dets grunnlegger var sjeik Safi Al-Din (1252–1334) som den ble oppkalt etter.

Sjeik Safi kom fra Ardabil, en by i Aserbajdsjan hvor hans tempel fortsatt eksisterer. Han var en disippel av den berømte sufi-stormesteren sjeik Zahed Gilani (1216–1301) av Lahijan. Safi Al-Din var åndelig arving av sjeik Zahed og forandret den arvede Zahediyeh-sufi-ordenen til safaviyeh-ordenen. Opprinnelig var safaviyeh en åndelig respons på opptøyene og uroen i det nordvestre Iran / østlige Anatolia i tiårene etter den mongolske invasjonen. I det femtende århundret fikk safaviyeh gradvis politisk og militært fotfeste i maktvakumet som fulgte nedgangen til timurid-dynastiet. Etter å ha blitt safaviyeh-leder i 1447, forandret Junayd det til en revolusjonær sjiamuslimsk bevegelse med mål  å ta makten i Iran.

Safavide-statens oppkomst

I løpet av det femtende århundret ekspanderte osmanene gjennom Anatolia og strammet grepet ved å forfølge sjiaislam. Ved overgangen til det nye århundret forbød de denne retningen innen islam. I 1501 forente forskjellige militser fra Aserbajdsjan, kollektivt kalt Qizilbash (aserbajdsjansk for «røde hoder» på grunn av deres røde hodeplagg), seg med safaviyeh i Ardebil for å erobre Tabriz fra den da herskende sunni-turkmenske alliansen kjent som Ak Koyunlu (de hvite sauers emirat) under lederskapet til Alwand.

Safaviyeh ble ledet av en femten år gammel gutt, Ismail I. Han var Jaunayds barnebarn og en etterkommer, på sin fars side, av sjeik Safi Al-Din, og, på sin mors side, barnebarnet av Uzun Hasan, grunnleggeren av Ak Koyunlu.

Med erobringen av Tabriz startet safavide-dynastiet. I mai 1501 erklærte Ismail I Tabriz som sin hovedstad og seg selv som sjah av Aserbajdsjan. Ismail I fortsatte å ekspandere sin base i det nordvestre Persia. Han ble erklært sjah i Iran i 1502, deretter fikk han tittelen "Sjahansjah av Iran". Gjennom resten av tiåret slo Ismail I tilbake angrep fra osmanene, fjernet restene av Ak Koyunlu og fortsatte å ekspandere sitt territorium, Hamadan i 1503, Shiraz (by) og Kerman i 1504, Najaf og Karbala i 1507, Van i 1508, Khorasan og Herat i 1510. Innen 1511 var usbekerne i nordøst drevet over Amu-Darja hvor de erobret Samarkand og etablerte shaibanid-dynastiet, og fra hvor de fortsatte å angripe safavidene. Under hans styre var det offisielle språket ved det kongelige hoff aserbajdsjansk.

I mellomtiden tapte de flåteløse safavidene Hormuz til portugiserne i 1507.

I 1514 invaderte den osmanske sultanen Selim I det vestlige Armenia og fikk den uforberedte safavidiske hæren til å trekke seg tilbake. Safavidene var bevæpnet med sverd og buer mens osmanene hadde musketter og artilleri. Osmanene rykket videre og 23. august 1514 klarte de å engasjere safavidene i slaget om Chaldiran vest for Tabriz. Safavidene ble beseiret og, da osmanske styrker beveget seg mot Tabriz, startet en brent-jords-taktikk. Tabriz ble tatt, men den osmanske hæren nektet å følge safavidene videre og trakk seg i løpet av vinteren ut av Tabriz. Dette krigføringsmønsteret gjentok seg under sjah Tahmasb I og sultan Suleiman I.

Sjiaislam blir statsreligion

Ismail I gjorde sjia-islam obligatorisk for hele nasjonen, med dødsstraff for avvik. Ismail tvang lokalbefolkningen (som på den tiden hovedsakelig var sunni) til å konvertere. Sunnienes ulama, den religiøse autoriteten, ble enten drept eller sendt i eksil. Ismail innførte sjiitiske religiøse ledere, gav dem land og penger i bytte mot lojalitet. Dette gjorde dem effektivt til et religiøst aristokrati og en forlengelse av regjeringen. Til tross for safavidenes opprinnelse ble til og med uoffisielle sufi-grupper forbudt. Dette var første gang siden fallet til Fatimid-kalifatet i 1171 at sjiitter hadde fått så mye makt i den islamske verden. I de følgende århundrene ville denne religiøse ordningen sementere Irans interne sammensetning og nasjonalistisk forskjellighet og provosere frem angrep fra dens sunniislamske naboer.

Iran ble et føydalt teokrati. Det var ingen skiller mellom religion og stat. Sjahen hadde posisjonen som guddommelig utpekt leder for begge. Qizilbashi-lederne ble gitt posisjonen som wakil, embeter ansvarlig for den provinsielle administrasjonen. Innledningsvis hadde safavidene bare indirekte kontroll over provinsene, men i løpet av det 16. århundre konsoliderte qizilbashi sitt herredømme over provinsene og konkurrerte med sjahen om makten. Qizilbashi-stammene var essentielle for militæret i Persia og under svake sjaher, klarte wakilene å tilkjempe seg mer innflytelse og delta i hoffintriger (et eksempel er attentatet på sjah Ismail II).

Konstante kriger med osmanene gjorde at sjah Tahmasp I flyttet hovedstaden fra Tabriz, som gjentatte ganger ble erobret av de osmanske troppene, til den indre byen Qazvin i 1548. Senere flyttet sjah Abbas I hovedstaden enda dypere inn til den sentrale iranske byen Isfahan, og bygget en ny by ved siden av den antikke persiske byen. Fra denne tiden begynte staten å få en mer persisk karakteristikk. Safavidene lyktes til slutt i å etablere ett nytt persisk nasjonalt monarki.

Sjah Abbas

Den største av safavide-monarkene, sjah Abbas I (1587–1629) kom til makten i 1587 etter å ha overlevd qizilbashi-hoffets intriger og mord. Han anerkjente ineffektiviteten til sin hær som stadig ble beseiret av osmanene som hadde erobret Georgia og Armenia og av usbeker som hadde erobret Mashhad og Sistan i øst. Først ba han om fred i 1590 med osmanene ved å gi vekk territorium i nordvest. Så hjalp en engelsk general, Robert Sherley, Abbas I med å reorganisere sjahens soldater til en veltrent stående hær med profesjonelle offiserer etter europeisk modell (og som osmanene allerede hadde adoptert). Han adopterte helhjertet bruken av krutt. Hæren var delt inn i ghulamere (kongelige tjenere eller slaver som vanligvis ble rekruttert fra Armenia, Georgia og det nordvestre Kaukasus), tufengchi (Aserbajdsjansk for musketerer) og topchu (Aserbajdsjansk for artillerimenn).

Abbas I kjempet først mot usbekene, gjenerobret Herat og Mashhad i 1598. Så snudde han seg mot osmanene og gjenerobret Bagdad, det østlige Irak og provinsene i Kaukasus innen 1622. Han brukte også sin nye styrke til å fjerne portugiserne fra Bahrain (1602 og, med engelsk marine, fra Hormuz (1622) i Persiagulfen (en vital link i portugisisk handel med India). Han utvidet kommersielle bånd med det engelske Østindia-kompaniet. På denne måten klarte Abbas Å bryte avhengigheten av qizilbashi for militær styrke og sentraliserte kontrollen.

De osmanske tyrkerne og safavidene kjempet om de fruktbare slettene i Irak i mer enn 150 år. Erobringen av Bagdad av Ismail I i 1509 ble bare fulgt av tapet av byen til den osmanske sultanen Suleiman I i 1534. Etter etterfølgende kampanjer gjenerobret safavidene Bagdad i 1623, men tapte den igjen til Murad IV i 1638. Etterpå ble en traktat etablert som fastsatte en grense mellom Persia og Tyrkia, en grense som fortsatt består i det nordvestlige Persia/sørøstlige Tyrkia. Den mer enn århundrelange kampen førte til splittelse mellom sunni- og sjiamuslimer i Irak.

Makten til Qizilbash gikk nedover i begynnelsen av det 17. århundre, den opprinnelige militsen som hadde hjulpet Ismail I til å ta Tabriz og som i tiden etterpå hadde sikret dem som byråkrater i administrasjonen. Makten ble overført til en ny klasse med handelsmenn, mange av dem etniske armenere, georgere og indere.

På sin høyde, under det lange styret til sjah Abbas I, bestod imperiet av Iran, Irak, Armenia, Aserbajdsjan, Georgia samt deler av Turkmenistan, Usbekistan og Afghanistan.

Økonomi
Persias posisjon mellom de gryende sivilisasjonene i Europa i vest og India og det islamske Sentral-Asia i øst og nord, drev den safavidiske økonomi. Silkeveien som gikk gjennom det nordlige Persia til India ble gjenopprettet i det 16. århundre. Abbas I støttet også handelen diekte med Europa, særlig England og Nederland som ønsket iranske tepper, silke og tekstiler. Andre eksportartikler var hester, geitehår, perler og hadam-talka. Hovedimporten var mynter, tekstiler (av ull fra Europa, bomull fra Gujarat), krydder, metall, kaffe og sukker.

Kultur
Kulturen blomstret under safavidenes ledelse. Sjah Ismail I skrev selv dikt på aserbajdsjansk, mens sjah Tahmasp var en maler. Sjah Abbas anerkjente den kommersielle fordelen av å fremme kunstartene, kunstprodukter stod for mye av Persias utenlandshandel.

I denne perioden ble håndverksprodukter som fliser, keramikk og tekstiler utviklet og store fremskritt ble gjort i små malerier, bokbinding, dekorering og kalligrafi. I det 16. århundre utviklet teppeveving seg fra en nomadisk og bondehåndverk til en veldrevet industri med spesialisering på design og produsering. Tabriz var senteret for denne industrien. Teppene fra Ardebil ble laget for å hylle safavide-dynastiet.

Ved hjelp av tradisjonelle former og materialer innførte Reza Abbasi (1565–1635) nye emner til persiske malerier, halvnakne kvinner, ungdommer, elskere. Hans malerier og kalligrafistil hadde innflytelse på iranske kunstnere i store deler av safavidenes periode, som ble kjent som Isfahan-skolen. Økt kontakt med fjerne kulturer i det 17. århundre, særlig Europa, gav et inspirasjonsløft for persiske kunstnere som adopterte teknikker og mediet oljemaleri (sjah Abbas II sendte Zaman for å studere i Roma). Den episke Shahnameh (Kongenes bok) ble laget under sjah Tahmasps styre. Et annet manuskript er Khamsa av Nezami utført 1539-43 av Aqa Mirak og hans skole i Isfahan.

Isfahan har de mest prominente eksemplene på safavidenes arkitektur, alle konstruert i årene etter at sjah Abbas flytte hovedstaden på permanent basis dit i 1598, den imperielle moské, Masjid-e Shah, fullført i 1630, imami-moskéen, Masjid-e Imami, Lutfullah Moskéen og det kongelige palass.

Diktningen stagnerte under safavidene, de store middelalderske ghazal-formen var preget av lyrikk som var over toppen. Diktningen manglet den kongelige støtten til de andre kunstartene og ble avslått av religiøse forholdsregler

Nedgangen til safavide-staten

I tillegg til å kjempe mot sine evige fiender, osmanene og usbekerne, måtte i Persia etter som det 17. århundre gikk frem konkurrere med oppkomsten av to nye naboer. De russiske moskovittene hadde i det foregående århundre kastet to vestlige khanater av den gylne horde og ekspanderte sin innflytelse inn i Kaukasus-fjellene og Sentral-Asia. I øst hadde Mughal-dynastiet i India ekspandert inn i Afghanistan på bekostning av iransk kontroll og tok Kandahar og Herat.

Videre hadde handelsrutene mellom øst og vest flyttet seg fra Iran, noe som førte til tap av handel og kommersiell virksomhet. Sjah Abbas forandringer til et ghulam-basert militærvesen, selv om det var fordelaktig på kort sikt, hadde i løpet av et århundre svekket landets styrke ved å kreve tung skattlegging og kontroll over provinsene.

Med unntak av sjah Abbas II var safavide-herskerne etter Abbas I ineffektive. Slutten av hans styre i 1666 markerte begynnelsen på slutten for safavide-dynastiet. Til tross for fallende inntekter og militære trusler, hadde senere sjaher en svært dyr livsstil. Suleiman I er sagt å ha brukt åtte år etter hverandre i sitt harem. Sjah Soltan Hosein drakk uten ende. Sjahen innførte høye skatter som frarådet investeringer og oppfordret til korrupsjon blant administratorene.

Landet ble gjentatte ganger angrepet på sine grenser, Kerman av baluchi-stammemenn i 1698, Khorasan av afghanere i 1717 og konstant i Mesopotamia av arabere fra halvøya. Sjah Soltan Hosein forsøkte med makt å konvertere afghanske undersåtter fra sunni til sjia islam. Til respons gjorde en afghansk hær under Mir Mahmud opprør i 1722, marsjerte tvers over det østlige Iran, beleiret og plyndret Isfahan samtidig som de erklærte Mir Mahmud som sjah i Persia.

Afghanerne behandlet sitt erobrede territorium arrogant i et dusin år, men ble hindret fra å gjøre videre fremskritt av Nadir Shah, en tidligere slave som hadde steget til det militære lederskapet innen den afshar turkmenske stammen i Khorasan, en vasallstat til safavidene. Han tok tilbake kontrollen over Iran fra afghanerne og fortsatte på en ambisiøs militærkampanje. Han erobret områder så langt øst som Delhi uten å sikre sin persiske base og utmattet sin hærs styrke. Han hadde kontrollen under sjah Tahmasp II og hersket så som regent av spedbarnet Abbas III til 1736 da han fikk seg selv kronet til sjah.

Umiddelbart etter at Nadir Shahs attentat i 1747 ble safavidene gjeninnsatt som sjaher i Iran for å gi legitimitet til Zand-dynastiet. Men det korte marionettregimet til Ismail III endte i 1760 da Karim Khan følte seg sterk nok til å ta makten i landet og endte offisielt slutten på safavide-dynastiet.

Safavide-sjahene i Persia

Referanser

Litteratur 

 Dale, Stephen. The Muslim Empires of the Ottomans, Safavids, and Mughals. Cambridge University Press, 2010. ISBN 978-0-521-69142-0

Eksterne lenker
 Encyclopedia Iranica
 Historien til safavidene fra Iran Chamber 
 The History Files: Liste over persiske sjaher
 BBC Religionshistorie 
 Iransk kultur- og historie-side
 Kunst og kulturhistorien til safavidene fra Metropolitan Museum of Art
 Historien til safavidenes kunst
 Safavide-dynastiet

Irans historie
Iranistikk
Aserbajdsjanske adelige familier
Tidligere stater i Midtøsten