Pesten i 1710–1713

Pesten i 1710–1713 var den verste epidemien i Norden i nyere tid, med de dødbringende pestsykdommene byllepest og lungepest. Pesten nådde ikke Norge, men Sverige og Danmark var hardt rammet. Hovedstedene Stockholm og København var meget hardt rammet, og flere titusen døde i disse byene. Epidemien startet langt mot sør, tidligst i 1704. Ved år 1700 hadde en pestpandemi oppstått i sentrale Asia, som siden spredt seg til Konstantinopel og derfra inn i sørøstre Europa. Pesten kom først til Ukraina i 1703, deretter til Volhynia og Podolia i Polen, allerede i 1702 var pestsmittede dokumentert blant svenske soldater.  

For Danmark-Norge og Sverige fikk pesten fatale følger. I kjølvannet fulgte økonomisk ruin for mange.  Den vanskelige økonomiske situasjonen som oppsto skulle bli en stor byrde for den danske befolkningen under elleveårskrigen 1709–1720, og for den svenske befolkningen under den store nordiske krig 1700–1721, mens de var tvunget til å måtte understøtte en krig med svære krigsbyrder, tilsynelatende uten ende. Begge land var under normale omstendigheter egentlig ute av stand til å føre krig, og utkjempet dermed en krig med enorme vanskeligheter og store oppofrelser. Pesten hadde allerede i 1709 nådd den tysk-polske Østersjøkysten med Danzig (Gdańsk), hvor den også medførte store økonomiske konsekvenser.

Pesten var også et eksempel på hvordan den sentraliserte staten skulle bekjempe epidemier rettet mot egen befolkning, for mens Sverige og de svenske besittelser ble hjemsøkt med enorme lidelser, klarte enevoldskongen Frederik IV gjennom en streng politikk, med karantene som ble tvunget igjennom med hærmakt, å begrense pesten til Helsingør og København. Hans tiltak medførte opplysningsarbeid for folk flest, som dermed ble forberedt på mulige epidemier og innforstått med de strenge tiltakene. Det var med på å sette en stopper for pestens videre utbredelse.

Sverige

Stockholm
Etter muntlige overleveringer kom pesten til Stockholm i juni 1710 med et skip fra Livland i Baltikum som kom til Dalarö i Stockholms skjærgård. Det ble satt i karantene i de neste femti dagene som tiltak mot spredning av dødelige sykdommer. Men skipperen ombord brøt karantebestemmelsene og rodde i land og tok seg inn på en kro. Der døde han kort tid etter. Sykdommen spredte seg raskt til resten av storbyen. Pesten hadde allerede kommet til sørlige Sverige, men Stockholm var til da spart.

Høsten 1710 var den dødeligste høsten i Stockholms historie, hvor over 20 000 dør på fire til fem måneder. Dette etter de første tegnene på en vidtrekkende epidemi hadde vist seg fra juli til august på Ladugårdslandet i den nordlige utkanten av Stockholm. De presise opptegnelsene, som dessuten utelukket store mørketall siden mange hadde flyktet, eller blitt begravet uten å tas med i registreringene, viste 17 887 dødsfall. De fleste historikerne mener at 23 000 døde er mest sannsynlig; noe som var opptil halvparten av storbyens befolkning.

Sørlige Sverige
Pesten kom først til sørlige Sverige i 1709 eller 1710 gjennom krigsfanger som var overført til Karlskrona, som var den svenske flåtens viktigste base. Samtidig herjet en tyfusepidemi i både den svenske og den danske flåten slik at begge epidemiene gled inn i hverandre. Det forvansket arbeidet med å kartlegge spredningens omfang og hastighet i sørlige Skåne som var invadert av danskene i november 1709. Tyfus var ansett som «feltsykdom» som rammet spesielt den danske hæren hardt vinteren 1709 til 1710. Denne spredde seg til den dansk-norske orlogsflåten hvor nordmenn rekruttert i nord spesielt var utsatt for sykdommer. Bare i året 1710 var 2 900 matroser syke, en meget stor andel av mannskapslisten for hele flåten som dessuten var påvirket av dårlig råd omkring proviant og ly. Men det var ingenting mot det som skulle ramme den svenske flåten i Karlskrona.

I Karlskrona omkom over 6 000, en vesentlig del var matroser og andre sjømenn i flåten som i de seneste år var så svekket at man skulle oppvise tilbakehold i sammenstøt med fiendtlige flåtestyrker. Og det var ikke slutten på ulykkene. I oktober 1712, under ett år etter at pesten hadde begynte sin herjing, var 3 723 syke og 728 døde av 11 030 på de svenske mannskapslistene av en andre sykdom. Pesten hjemsøkte Blekinge og Karlskrona i to år.

Av alle landsdeler i Sverige var kanskje Skåne hardest rammet etter de fleste beskrivelser, som dessuten dokumenterte at to tredjedeler av kystbefolkningen sør og nord for Helsingborg hadde omkommet. Malmö mistet halvparten av sin befolkning med over tusen døde. Med tyfus i tillegg betød det at sivilbefolkningen var dobbelt rammet og dermed kan de fleste dødsfallene i årene 1710–1713 ha skjedd der. Alene i Malmö var befolkningen på 2,500 nesten utryddet, bare 500 var tilbake i live - sammen med halvparten av et regiment i juni til desember 1712.

Resten av Sverige
Under den store nordiske krig opplevde den svenske befolkningen en demografisk reduksjon uten sidestykke med «minst» 158 000 døde og av disse var cirka 100 000 anslått å ha omkommet av pesten som hadde spredt seg slik at bare Båhuslen, Dalsland og Värmland var spart.

Staten klarte ikke å sperre inne de pestrammede katastrofeområdene, og flyktningstrømmene fra Stockholm var delvis ukontrollert. De nådde fram til alle provinser med unntak av nordvestlige del vendt mot Norge som det ikke var attraktivt å flykte til. Byene Norrköping i Östergötland og Jönköping mellom Västergötland og Småland var hardt rammet med store dødstall. Norrköping mistet 2 500 mens Jönköping mister 1 000. Byene opplevde de verste enkelttap, men på landsbygda, spesielt i Västergötland og Östergötland, var tapet av menneskeliv enormt.

Danmark

Kongens by
København, som kalles kongens by fordi byen var i kongens eie i eldre tid, ble også rammet av pesten. Hvordan den kom til den viktige storbyen som dessuten tjener som et viktig knutepunkt for østersjøhandelen, er trukket i tvil, for muntlige overleveringer mente det var en smittet silkevever som hadde kommet dit i etteråret 1710 fra Stockholm. Andre vil at det skulle være svenske soldater tatt til fange i Skåne i 1710 som var overført til Helsingør som dessuten tjente som pleiested for de mange sårede etter slaget ved Helsingborg i mars 1710.

Tyfusepidemien som hadde herjet i forveien, tilslørte den gradvise spredningen av pest langs Øresund fra Helsingør i nord til Køge i sør og bevismaterialet pekte på den danske orlogsflåten som spredningens kilde i 1711 som innkvarterte deres menn på disse stedene som var hardeste rammet av pesten i Danmark.

Først sommeren 1711 måtte myndighetene innse at pesten var kommet fram til København tross alle tiltak som var innført etter at det var konstatert at pesten hadde nådd Helsingør i 1710. I mars 1710 ble det opprettholdt karantenestasjoner og bevegelsesfriheten langs Øresund ble innskrenket, i mai ble Helsingør og omegn fysisk avsperret med store styrker som fikk ordre om å skyte for å drepe mot rømlinger fra byen.

Likevel nådde pesten København som på få måneder var så hardt rammet at hele bydeler var tømt, i september ble 1 900 døde begravet på bare en uke. Tiltakene ble enda strengere og nå var hele byen avskåret fra resten av Sjælland. På sitt verste døde mellom 2 000 og 3 000 hver uke. I oktober kunne man konstatere at epidemien ble mindre intensiv, kanskje fordi orlogsflåten som helhet var holdt vekk fra utbruddssteder slik at pesten fikk «brent seg ut» i løpet av høsten 1711.

I november 1711 var pesten over, men det skulle gå flere måneder før faren var overstått, da var 23 000 eller 40 % av befolkningen omkommet. Holmens menighet som dessuten omfattet et meget stor norsk folkemengde med opphav i orlogsflåten, opplevde et tap på 7 580 døde, 3 400 flere enn det som var født i dette året. Over 50 000 i byer og på nordlige Sjælland hadde flyktet for å komme i behagelig avstand fra katastrofeområdene.

Sjælland
Tilsammen cirka 36 000 til 40 000 er antatt omkommet av pesten i årene 1710 til 1712, hele den danske kysten av Øresund var hardt rammet med unntak av få intakte områder. Helsingør mistet 5 000 eller over en tredjedel av befolkningen, Amager sør for København mistet 1 200 som døde av pesten fra juli 1711 eller en tredjedel. Helsingør hadde ikke bare gjennomgått tyfusepidemien, men også opplevd to pestbølger - første gang november 1710 til april 1711, og andre gang i mai til august 1711. Men selv om byen var fullstendig isolert fra resten av landet på direkte ordre fra kongen, hadde man i det minste sørget for matforsyninger til befolkningen som unngikk sultedøden som i Krakow og Königsberg.

Øyenvitner
Matrosen Daniel Trosner som har etterlatt seg en dagbok som var en viktig historisk ledetråd for innsikt i det daglige livet i begynnelsen av 1700-tallet og det militære livet om bord på de dansk-norske krigsskipene, var et levende øyenvitne til tragedien i 1711.

«Rett som han gikk på gaten frisk og før, ble han hastig syk, falt ned på gaten og døde med ens,» Disse ordene var ført med penn i hans nå berømte dagbok om en hendelse i København om en matros den 23. juli 1711 akkurat da myndighetene innså at pesten var kommet til Kongens by. Trosner fra sjøsiden var levende opptatt av begivenhetene i København og skildret deretter sine inntrykk med en ganske god observasjonsevne. Han omtalte massedøden i Nyboder, et hyppig besøkt havnestrøk den gang.

I dagboken hadde Trosner skildret tegninger etter faktiske hendelser, og på et av disse tegningene gjengitt på boksidene skildret han ungjenter som gikk og røykte tobakk slik at de ikke skulle dø av pesten. Han omtalte også et tilfelle der skipets sjalupp med folk ombord i august vendte tilbake etter å ha vært i land. Folkene i sjaluppen fikk ikke lov til å komme seg på skipet før de var røket med kruttrøyk i troen på at smitten i luften skulle drives vekk. «Røkes med løpe krutt» var utsprunget av overtro og manglende medisinsk erfaring den gang. Barnehuset var hardt rammet, 642 hadde omkommet og alle hus hvor døde hentes ut, fikk sine dører påmalt et hvitt kors for å «røke dem rent». Den vanlige desinfiseringsmetoden den gang når man skulle rense husene, var å lage røyk ved å brenne einekvister og tjære, det som kalles «smøging», for å drive ut smitten i luften. Men husene ble også vasket, klær og halmstrå (madrasser, puter og dyner var fylt med strå) ble lagt på pestvognene og ført ut for å brennes.

Han hadde også fått med seg rykter om at det var foretatt menneskeofringer i september 1711. Etter ryktene skulle fire mennesker ha blitt begravet levende som et slags offer for å stoppe pesten i København. Det skulle også ha hendt i Norge, hvor et levende pikebarn var begravd. Slike rykter hadde oppstått helt inn i nyere tid i Norden under og etter store naturkatastrofer. Selv dersom ryktene var usanne vitnet de om en livstretthet og en desperasjon hos de gjenlevende, som kunne føre til at de enten sank ned i apatien eller kastet seg ut i en livsførsel blottet for hemninger. Kriminalitet og usunn livførsel ble vanlig. Da pesten var over, kunne myndighetene konstatere at mange bolighus og leiligheter var utplyndret. 

Trosner skrev i sin dagbok at pesten stilnet ved 2. november 1711, og fikk hørt om 36 000 dødsfall som skyldtes pestepidemien. En soldatleir utenfor København var åsted for massedød, fire pestvogner måtte føre bort de døde natt og dag. Krigsfanger ble tvunget til å sanke inn de døde, selv om de fikk løfter om frigivning og høy sold for sitt farefulle arbeid - « - er de alle sammen døde - » i slutten. Ettersom orlogsflåten måtte oppholde seg til sjøs uten å kunne gi sine besetninger landlov, begynte mindre alvorlige sykdommer å gjøre seg gjeldende; på et tidspunkt var flåten helt ute av stand til å fungere ettersom så mange hadde blitt syke. Ettersom de syke ikke kunne settes i land, ble flere skip benyttet som hospitalskip mens pesten vedvarte.

Norge
Pesten nådde ikke Norge av en rekke årsaker; den viktigste var kanskje at den dansk-norske kongen etter felttoget inn i Båhuslen i 1711 hadde besluttet at norske tropper ikke skulle settes inn i Elleveårskrigen for en periode av fire år frem i tid. Dermed kom ikke infiserte svenske soldater nordover, og orlogsflåten var i en så bedrøvelig tilstand at pesten ikke rakk å komme seg nordover før de smittede var blitt satt i karantene.

De norske myndighetene, som fra før hadde fullt opp med å håndtere en rekke mindre epidemier som f.eks. tyfus, utstedte meget strenge ordrer om å åpne ild mot svensker som forsøkte å krysse grensen til Norge. Hver svenske som prøvde å krysse grensen, skulle bli skutt og kroppen begravet "dypt i bakken på samme sted", og en fikk ikke berøre kroppen eller klærne med hendene, men "med stokker for å velte" den ned i graven. Slike bestemmelser forhindret imidlertid ikke at andre sykdommer slapp inn over grensen, noe som for eksempel skjedde i Trøndelag i 1718 da den svenske karolinerhæren tok med seg meslinger og kopper til Trondheim og tilbake. Tusener skal ha mistet livet i 1719 til 1720 etter å ha blitt smittet av disse sykdommene.

Referanser

Litteratur 
 Karl-Erik Kossert; The Last Plague in the Baltic Region 1709-1713 Museum Tusculanum Press 2010 ISBN 9788763507707
 Lars Widding, Magnus Gerne, Åke Andersson; Svenska Äventyr 800-1710 Bokförlaget Semic 1995 ISBN 91-552-2707-4
 Stephen L. King jr., Great Northern War Compendium 1700-1721 Vol. 2 THGC Publishing 2015 ISBN 978-0-9964557-3-2
 Matros Daniel Trosner; For Kongen og Flåten - Matros Trosners dagbok 1710-1714 Bind 1 Fagbokforlaget 2017 ISBN 978-82-450-2123-3
 Matros Daniel Trosner; For Kongen og Flåten - Matros Trosners dagbok 1710-1714 Bind 2 Fagbokforlaget 2017 ISBN 978-82-450-2124-0

Pest
Epidemier
Store nordiske krig
Hendelser i 1710-årene