Norrøn lydlære

Norrøn lydlære er læren om uttalen av norrønt språk.

Vokaler 

 a betegner en kort og åpen , á en lang og lukket .
 e betegner en kort og åpen, é en lang og lukket .
 i betegner både konsonantisk og vokalisk i. Den uttales som  foran vokal (hiarta, «hjerte»; skióta, «skyte»; dylja, «dulge, skjule»). I alle andre posisjoner uttales den . í er den tilsvarende lange lyden .
 o betegner kort, åpen , ó lang, lukket .
 u betegner både konsonantisk og vokalisk u. Den uttales konsonantisk foran vokal (huar, «hvor»; svá, «så»; hǫggva, «hugge»). I alle andre posisjoner uttales den . ú er den tilsvarende lange lyden .
 y betegner vokalisk . ý er den tilsvarende lange lyden .
 ǫ betegner kort, åpen . ǫ́ er den tilsvarende lange lyden .
 æ betegner kort , ǽ lang .
 ø betegner kort lukket og åpen , ǿ lang lukket .

I skrift markeres som vi ser lange vokaler med en akutt aksent: á.

Konsonanter 

 b, d, m, p, r, s, t, x uttales som i moderne norsk.
 ð betegner en stemt dental spirant , som engelsk bløt th i there.
 f betegner to forskjellige lyder:
 I utlyd, foran k, s, t, þ og fordoblet er den en bilabial, senere labiodental  (fara, rífka, liúfs, tylfþ, offra).
 I alle andre posisjoner er den en bilabial, senere labiodental  (hafþa, erfa, kelfa, gefa, gaf, hvarf).
 g har flere betydninger:
 I anlyd, etter n og fordoblet:
 foran palatale vokaler er den en stemt, palatal lukkelyd (gefa, gilde, giarn, læggia).
 i øvrige tilfeller en stemt, velar lukkelyd (gamall, grípa, hanga, hǫggva, dǫgg).
 I utlyd:
 foran palatale vokaler er den en stemt, palatal spirant (berge, segia, vígþa, regn.
 i øvrige tilfeller en stemt, velar spirant (draga, dǫgum, biarga, helgan, lagþa, lag).
 I innlyd og foran s og t:
 etter palatale vokaler er den en ustemt, palatal spirant (vegs, vígt).
 etter velare vokaler er den en ustemt, velar spirant (blóþogs, blóþogt).
 h har to betydninger:
 For det meste uttales den som  (hafa, himenn), også i forbindelsene hl, hn, hr (hlaupa, hníga, hringr).
 Foran konsonantisk u og i er den en ustemt spirant
 k har to betydninger:
 Foran palatale vokaler er den en palatal (kippa, ríke, kiolr).
 I alle andre posisjoner er den en velar  (kasta, kuíþa, krefia, sǫk).
 l har antagelig to betydninger:
 I anlyd, i forbindelse med dental og i fordobling er den en dental  (liós, halda, falla).
 I alle andre posisjoner er den en kakuminal l (kliúfa, fliúga, tala, halfr, folk, holmr, ǫl).
 n har tre betydninger:
 I anlyd og i forbindelse med dental er den en dental  (nenna, hǫnd).
 Foran g og k er den en velar  (syngua, tǫng, hǫnk).
 I alle andre posisjoner er den en alveolar n (knútr, mon, venia, vanþa).
 v betegner bilabial , senere labiodental .
 z ble opprinnelig brukt i betydningen ds. Alt i de eldste håndskriftene dukker den imidlertid opp også i betydningen ts, og senere går den over til s.
 þ har i gammelislandsk to betydninger (i gammelnorsk bare den første):
 I utlyd, etter ustemt f, k, p, og foran k er den en ustemt, interdental spirant , som engelsk hard th (þungr, tylfþ, fylkþa, hleypþa, víkþa).
 I gammelislandsk er den i øvrige posisjoner en stemt interdental spirant  (meþan, verþa, baþ, leiþ, leifþ, gardþr; tilsvarende gammelnorsk meðan osv.).

Lange konsonanter (geminasjon) uttrykkes ved dobbeltskrivning av konsonantene.

Diftonger 
 au (ou, ǫu) uttales 
 ei (æi) uttales 
 ey (œy, ay, øy) uttales

Se også 
 Norrønt språk
Den første grammatiske avhandling

Kilder 
 Adolf Noreen: Altisländische und altnorwegische Grammatik, unter Berücksichtigung des Urnordischen, 1903

Eksterne lenker 
 Lydklypp med rekonstruert uttale og nyislandsk tonefall - opplesing av en strofe fra skaldediktet Ragnarsdrápa
 Tekstede lydklipp med rekonstruert norrøn uttale
 Tekstet video med opplesing av Dronning Ragnhilds drøm, lest med 1. rekonstruert uttale og østnorsk tonefall, 2. rekonstruert uttale og nordnorsk / vestnorsk tonefall, og 3. med nyislandsk uttale til sammenlikning

Germanske språk