Anund Jakob

Anund Jakob, også kalt Emund Kullbrenneren (født en gang mellom 1007–09; ifølge Snorre Sturlason på den 25. juli, selveste Jakobsdagen, død ca. 1050), var konge over svearne fra 1022 og til sin død.<ref>«Sveriges regenter gjennom 1.000 år», Sveriges kungahus, arkivert hos Wayback Machine</ref>

 Familie 
Ifølge den tyske kronikøren Adam av Bremen var Anund Jakob og hans søster Ingegerd barn av Olof Skötkonung og en obotrittisk kvinne, Estrid (eller Astrid). Ingegerd ble gift med kong Jaroslav av Kyiv. «Anund» (norrønt: Ǫnundr) var ofte det navnet svearne erstattet fremmedartede navn med (jf. Anund Gårdske - Adam av Bremen omtaler også den engelske kongen Ethelred som «Anund»). Men ifølge Adam av Bremen og Snorre var Jakob døpenavnet. Snorre tilføyer at «dette navnet likte ikke svearne, og sa at aldri hadde noen sveakonge hett Jakob».

Adam av Bremen bruker også ordet «tilnavn» om navnet Jakob, der han forteller at Olof Skötkonung hadde to sønner, frillesønnen Emund og den ektefødte Anund med «troens og nådens navn tilnavn Jakob». Han tilføyer: «Og ingen av kongene hadde vært svenskene så kjær som Anund.» Han ble hyllet som konge under dette navnet da han var 10-12 år gammel.  

Snorre forteller også at kong Olof hadde tre barn - Emund, Astrid (som ble gift med den norske kongen Olav Haraldsson) og Holmfrid - med sin hærtatte frille Edla, som var datter av en vendisk jarl. Alle kongens barn var ifølge Snorre «vakre og kloke»; men dronning Estrid var ikke snill mot stebarna sine.

Selv var Anund gift med dronning Gunhild, datter av ladejarlen Svein Håkonsson.

 Politikk 
I 1022 ble Anund enekonge etter tre års samstyre med sin far. Anund hadde ambisjoner om å markere seg i nabolandene, og støttet sin svoger Olav Haraldsson med hærmenn i dennes strid mot den danske kongen Knut den store. Sammen invaderte Anund og Olav Skåne og kjempet mot Knut i slaget ved Helgeå, som danskekongen vant. I perioden etter dette slaget er det uklart om Anund Jakob hadde noen virkelig makt over det svenske riket. I Sigtuna ble det preget mynt med Knut den stores navn. Svearne hadde valgt danskekongen som sin konge, skjønt det var nok mest i navnet, i håp om å få være i fred.

Anund Jakob ga likevel begrenset militær støtte til svogeren Olav ved hans innmarsj i Trøndelag i 1030. Trolig var Anund alliert med danskekongen Svend Estridssøn som hadde tjent i Anunds hird som ung. Etter at Svends opprør mot Magnus den gode mislyktes, dro han tilbake til Sverige frem til han kunne overta den danske tronen etter Magnus den godes død i 1047. 

I Anund Jakobs tid ble det organisert en berømt ferd i østerled, det såkalte «Ingvarstoget», se Ingvar den vidfarne.<ref> Jfr. Yngvars saga víðförla]</ref>

I Vestgøtalovens kongeliste kalles han for «Emund», og nevnes for å ha opprettholdt lov og orden uvanlig strengt, blant annet ved å la lovbryternes hus brenne ned. Han ble derfor kjent som «Kullbrenneren» (svensk Kolbränna).

Anund Jakob ble etterfulgt av sin halvbror Emund den gamle.

 Referanser 

 Litteratur 
Adam av Bremen: «[http://Gesta%20Hammaburgensis%20ecclesiae%20pontificum%20http://hbar.phys.msu.su/gorm/chrons/bremen.htm Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum»
Snorre Sturlason: «Olav den helliges saga», oversatt av Gustav Storm, Kristiania 1900
Yngvars saga víðförla, Fornaldarsögur Norðurlanda, utgitt av Guðni Jónsson.

Anund Jakob