2 Pallas

Pallas (symbol: ), småplanetnavn 2 Pallas, er den andre asteroiden som ble oppdaget (etter Ceres), og en av de største i solsystemet. Estimater antyder at 2 Pallas utgjør 7 % av massen i asteroidebeltet, og diameteren på 544 km (gjennomsnitt) er noe større enn diameteren til 4 Vesta. Likevel er 2 Pallas 10–30 % mindre massiv enn Vesta, og den er derfor den tredje mest massive asteroiden. Muligens er asteroiden det største irregulært formede legemet i solsystemet, det vil si det største legemet som ikke har blitt rundt på grunn av sin egen gravitasjon, og en rest etter en protoplanet.

Da Pallas ble oppdaget av astronomen Heinrich Wilhelm Olbers 28. mars 1802, ble den regnet som en planet på samme måte som andre asteroider tidlig på 1800-tallet. Oppdagelsen av en rekke asteroider etter 1845 førte til at de ble nedklassifisert.

Overflaten på Pallas synes å bestå av silikate materialer. Overflatespektrumet og den estimert tettheten ligner karbonholdige meteoritter. Asteroidens bane (34,8°) er uvanlig høyt inklinert mot asteroidebeltets plan, og baneeksentrisiteten er nesten like stor som Plutos. Dette gjør Pallas relativ utilgjengelig for romfartøyer.

Navn 
2 Pallas er oppkalt etter Pallas Athene, et alternativt navn for gudinnen Athena. I noen mytologier drepte Athena Pallas, og på grunn av sorgen adopterte hun venninnens navn. Det finnes flere mannlige skikkelser med samme navn i gresk mytologi, men de første asteroidene ble alltid gitt kvinnelige navn.

Palasittmeteorittene av jern og stein er ikke forbundet med Pallas-asteroiden, men er i stedet oppkalt etter den tyske vitenskapsmannen Peter Simon Pallas. Det kjemiske grunnstoffet palladium, på den annen side, ble oppkalt etter asteroiden som ble oppdaget like før grunnstoffet.

Som med andre asteroider, er det astronomiske symbolet for Pallas en skive med nummeret for oppdagelse, ②. Den har imidlertid også et eldre, og mer ikonisk symbol,  ( eller noen ganger ).

Observasjonshistorie 
I 1801 oppdaget astronomen Giuseppe Piazzi et objekt som han opprinnelig trodde var en komet. Kort tid etter annonserte han observasjonen av dette objektet. Han bemerket at den sakte, uniforme bevegelsen var unormal for en komet, og han foreslo at dette var en annen type objekt. Asteroiden ble så ute av syne i flere måneder , men senere samme år ble den gjenoppdaget av Baron von Zach og Heinrich W.M. Olbers etter at en foreløpig bane ble beregnet av Friedrich Gauss. Dette objektet ble senere kalt Ceres, og var den første asteroiden som ble oppdaget.

Et par måneder senere forsøkte Olbers igjen å lokalisere Ceres, da han la merke til et annet objekt som beveget seg i nærheten. Dette var asteroiden Pallas, som tilfeldigvis passerte nær Ceres på det tidspunktet. Oppdagelsen av dette objektet ble fulgt med interesse av astronomiske fellesskap. Før dette punktet hadde det blitt spekulert blant astronomer i at det skulle finnes en planet i gapet mellom Mars og Jupiter. Nå, helt uventet, hadde ytterligere et slikt objekt blitt funnet. Da Pallas ble oppdaget, var noen av estimatene for størrelsen så høye som  km i diameter. Til og med så nylig som 1979 ble Pallas estimert å være 673 km i diameter (26 % høyere enn den nåværende aksepterte verdien).

Banen til Pallas ble fastslått av Gauss, som fant at perioden på 4,6 år var lik perioden til Ceres. Pallas hadde imidlertid en relativt høy baneinklinasjon mot ekliptikkens plan.

I 1917 begynte den japanske astronomen Kiyotsugu Hirayama å studere asteroidenes bevegelse. Ved å plotte den midlere banebevegelsen, inklinasjonen og eksentrisiteten for et utvalg asteroider, oppdaget han flere adskilte grupperinger. I senere notater rapporterte han om en gruppe på tre asteroider forbundet med Pallas, som senere ble kjent som Pallas-familien etter det største medlemmet i gruppen. Siden 1994 har mer enn ti medlemmer av denne familien blitt identifisert, og disse har store halvakser mellom 2,50–2,82 AE og inklinasjoner på 33–38°. Denne grupperingen ble senere bekreftet i 2002 etter en sammenligning av medlemmenes spektra.

Flere ganger har Pallas blitt observert i okkultasjon rund en stjerne, inkludert den beste observerte okkultasjonen av alle asteroideokkultasjoner som fant sted 29. mai 1983. 140 observatører hadde tatt i bruk nøyaktige okkultasjonsmålinger, og resultatet ble den første nøyaktige målingen av asteroidens diameter. Under en okkultasjon 29. mai 1979 ble det rapportert om en mulig liten satellitt, med en diameter på ca. 1 km. Dette kunne imidlertid ikke bekreftes.

Egenskaper 

Både Vesta og Pallas har innehatt tittelen som den nest største asteroiden fra tid til annen, men selv om Pallas er noe større enn 4 Vesta i volum, er den betydelig mindre massiv. Massen til Pallas er bare 22 % av Ceres' masse og ca. 0,3 % av massen til månen.

Pallas er mye lengre fra jorden og har en mye lavere albedo enn Vesta, og dermed fremstår den konsekvent svakere for en observatør på jorden. Til og med den mye mindre 7 Iris overgår så vidt Pallas i gjennomsnittlig opposisjonsstørrelsesklasse. Pallas gjennomsnittlige opposisjonsstørrelsesklasse er +8,0, og er med det godt innenfor det en 10×50 kikkert kan fange opp, men i motsetning til Ceres og Vesta vil det være nødvendig med kraftig optisk hjelpemiddel for å se den ved små elongasjoner når størrelsesklassen kan falle så lavt som +10,6. Under sjeldne perihel-opposisjoner kan Pallas nå en størrelsesklasse på +6,4 – like utenfor hva det blotte øye kan se. Sent i februar 2014 vil Pallas skinne med en størrelsesklasse på +6,96.

Pallas har uvanlige dynamiske parametre for et slikt stort legeme. Banen er svært inklinert og noe eksentrisk, til tross for at den befinner seg på samme avstand fra solen som den sentrale delen av asteroidebeltet. Videre er aksehelningen svært høy, enten 8±13° eller 65±12° (basert på tvetydige data for lyskurver peker polene enten mot de ekliptiske koordinatene (β, λ) = (−12°, 35°) eller (43°, 193°) med 10° usikekrhet; data fra Hubble-teleskopet fra 2007, så vel som observasjoner fra Keck-observatoriet i 2003–05, støtter den første løsningen.) Det betyr at hvor hver sommer og vinter på Pallas, befinner store deler av overflaten seg i konstant sollys eller mørke i perioder som tilsvarer omtrent et år på jorden.

Basert på spektroskopiske observasjoner består hoveddelen av Pallas' overflate av silikater med lavt jern- og vanninnhold. Mineraler av denne typen inkluderer olivin og pyroksen, og finnes i kondruler (CM). Overflatesammensetningen er svært lik den karbonholdige  Renazzo-meteoritten (CR), som til og med har lavere innhold av vannholdige mineraler enn CM-typen. Renazzo-meteoritten ble oppdaget i Italia i 1824, og er en av de mest primitive meteorittene man kjenner til.

Svært lite er kjent om Pallas' overflateformasjoner. Hubble-bilder fra 2007 viser piksel-til-piksel-variasjoner (pikseloppløsning på ≈70 km), med Pallas' albedo på 12 % gjør at slike formasjoner blir vanskelige å oppdage. Det er lite variasjon mellom lyskurvene innhentet fra synlig lys og infrarøde filtre, men vesentlige avvik i det ultrafiolette. Disse antyder store overflate- eller kompositoriske trekk nær 285° (75° vestlig lengde). Rotasjonen synes å være prograd.

Pallas antas å ha gjennomgått en form for termisk endring – i det minste i en viss grad – og delvis differensiering, og dette antyder at den var en protoplanet. Under prosessen med planetdannelser i solsystemet, voks objekter i størrelse gjennom en akkresjonsprosess til omtrent denne størrelsen. Mange av disse objektene ble så innlemmet i større legemer, som så ble til planeter, mens andre ble ødelagt i kollisjoner med andre protoplaneter. Pallas og Vesta er sannsynligvis overlevende fra denne tidlige fasen av planetdannelser.

Pallas var blant «planetkandidatene» i et tidlig utkast av IAUs planetdefinisjon fra 2006, men nådde ikke opp siden den ikke oppfylte kriteriet om å ha «ryddet sitt eget nabolag» rundt sin egen bane. I fremtiden er det mulig at Pallas kan bli klassifisert som en dvergplanet, dersom det blir funnet at den har fått sin form på grunn av hydrostatisk likevekt.

Nære resonanser 
Pallas er i en nær 1:1-baneresonans med Ceres. Den har også en nær 18:7-resonans ( års periode) og en omtrentlig 5:2-resonans (83 års periode) med Jupiter.

Planetpassasjer fra Pallas 
Fra Pallas kan Merkur, Venus, Mars og jorden noen ganger synes å gå forbi eller passere foran solen. Jorden gjorde det sist i 1968 og 1998, og vil igjen gjøre det i 2224. Merkur gjorde det i oktober 2009. Den siste av Venus var i 1677 og den neste vil være i 2123, mens for Mars var den siste i 1597 og den neste vil være i 2759.

Utforskning 
Pallas har ikke blitt besøkt av noe romfartøy, men hvis Dawn-sonden lykkes i sine studier av 4 Vesta og Ceres, og hvis den har tilstrekkelig med drivstoff, er det mulig (selv om det ikke er sannsynlig per i dag) at oppdraget utvides til å inkludere en forbiflyvning av Pallas når asteroiden krysser ekliptikken i desember 2018. På grunn av den høye inklinasjonen til Pallas' bane er det imidlertid ikke mulig for Dawn å oppnå lignende baner. Et oppdrag til Pallas, annet enn forbiflyvninger, vil faktisk kreve et helt annerledes design av romfartøyer.

Referanser 
Fotnoter

Litteraturhenvisninger

Litteratur

Trykt litteratur

Øvrig litteratur

Eksterne lenker 
 

 
 Computer-generated shape of Pallas (Gable, 2009)
 
 
 
 
 
 
 —Horizons can be used to obtain a current ephemeris.

Asteroider gitt navn fra gresk mytologi
Asteroider
B-type-asteroider
Artikler i astronomiprosjektet
Himmellegemer oppdaget i 1802
Astronomiske oppdagelser av Heinrich Wilhelm Olbers