Stikkmygg

Anophelinae
 Culicinae
 

Stikkmygg eller stikkemygg (Culicidae) er en familie av mygg og den organismegruppen folk flest forbinder med ordet «mygg». 
De er fra 3 mm til ca. 15 mm, de fleste under 10 mm.

Liv og utvikling

Anatomi 
Ser en godt etter har stikkmyggene hår på vingene og noen ganger mørke tegninger eller skjell (som hos sommerfugler) langs årer eller vingekanten. På dette kan de lett kjennes fra andre mygg, dersom de også har den lange stikkende munnen (snabelen) midt foran på hodet. Snabelen er svært tynn, og ligger i en fin slire. Denne snabelen brukes til å suge blod og er lengre enn antennene som har 15 ledd.  Hodet er forholdsvis lite og dekkes av  store fasettøyne, palpene er korte.

Orienteringsevne 
Mange arter mygg flyr gjerne mot lys, som utelamper, men stikkmygg gjør ikke det. Den flyr helst i skumringen eller i nattemørke. Den navigerer etter lukt og ånde fra et menneske eller et dyr som de kan suge blod av.

Stikkemygg kan fly trygt i nattemørke fordi de kan føle luftstrømmen som reflekteres fra vegg, gulv og andre ting.

Larver og pupper 
Larver og pupper utvikles i stillestående vann.  Utviklingen kan gå fort, kanskje bare ett par uker, dersom temperaturen er høy, og seinere dersom det er kaldt. Både i store sjøer eller i små vannpytter.  Eggene legges i vann, der de klekkes.  Larvene puster med et ånderør som sitter på bakkroppen, de må opp til overflaten for å puste med jevne mellomrom.  

Puppen hos stikkemygg er spesiell ved at den er bevegelig. Myggen er ikke i hvile i puppestadiet, men må opp for å puste. Ofte henger disse larvene og puppene i vannoverflaten, men blir lett skremt, og dykker da ned til bunnen med vrikkende svømmebevegelser. Puppene kan skilles fra larvene ved at brystpartiet er svært tykt.  Puppestadiet varer fra 2 til 5-6 dager.

Lyd 
De ulike artene har hver sin sang, eller summing.  Lyden kommer fra vingene som slår (vingeslagene) og litt ulike vinger gir litt ulik lyd.  Disse forskjellene i frekvens er svært små, men hanner og hunner bruker denne unike summingen for å finne hverandre.

Myggstikk 
Myggstikk kommer av at hunnmyggen stikker hull for å kunne suge ut litt blod som kan brukes i eggproduksjonen.
Ikke alle arter er like plagsomme for oss mennesker, men myggstikk er uansett plagsomt, og klør. Hunnmyggen suger blod av varmblodige pattedyr. Noen arter går bare på fugler, eller enkelte arter dyr. Noen lever på steder der mennesker sjeldent oppholder seg. Når vanlig stikkemygg stikker, sprøyter den først inn et antikoagulerende stoff. Deretter suger den blod blandet med dette. Dette stoffet gir den velkjente kløen. Det beste er å ikke begynne å klø. Det finnes også salver som reduserer kløen.

Ikke alle stikker 
Hannen stikker ikke. Den er «fredelig» av seg og nøyer seg med nektar som føde. Det er bare hunnmyggen som suger blod og det må den for å få proteiner for å utvikle og legge mange egg.  En hunnmygg som har fått et godt måltid blod klarer å produsere omtrent ti ganger så mange egg som en hunne som ikke har funnet blod.

Sykdomsspredere 
I Norge representerer neppe myggstikk fare for overføring av dødelige sykdommer. Dette er likevel et alvorlig problem i varmere strøk på jorden. Arter av stikkemygg kan overføre gulfeber, malaria, dengue, vestnilfeber, Chikungunyafeber og elefantsyke.

Malariamyggen, (slekten Anopheles), tilhører stikkmyggene. Den sprer sykdommen malaria og er en stor plage i mange tropiske områder. I Norge har vi tre myggarter tilhørende malariamyggslekten: Anopheles maculipennis, Anopheles messeae og Anopheles claviger. Malariaparasitter eksisterer derimot ikke i Norge i dag. Ifølge Verdens helseorganisasjon (WHO) smittes mer enn 500 millioner mennesker av malaria hvert år, og over 2 millioner dør hvert år av det, de fleste barn  i Afrika, sør for Sahara.  

Gulfebermyggen, (Aedes aegypti), kan overføre gulfeber og denguefeber. Chikungunyafeber kan være er et problem på Mauritius, Réunion, Seychellene, Madagaskar og Andra Pradesh i India. Sykdommen er ikke dødelig, men gir kraftige leddsmerter som kan vare i flere uker til måneder.

Generelt om mygg 
Mygg tilhører tovingene, de har som navnet sier bare ett par vinger. Det bakerste vingeparet er erstattet av (omdannet til) to svingkøller eller kølleformede balanseorganer. 
Mygg kan bare skilles fra fluene ved å se på antennene, som skal ha mer enn 4 ledd og være av typen trådformede, der leddene er mer eller mindre like store. (vanskelig å se, kan kreve forstørrelse).  Mygg har ofte litt mer spisse og lengre vinger, lengre bein og en litt slankere kropp enn fluer.  Men det ytre utseendet til noen mygg kan være svært likt en flue, som hos Gjødselmyggene og Knotten.  Alle mygg gjennomgår en fullstendig forvandling.

Systematisk inndeling med fokus på norske arter 
Systematikken følger i hovedsak Beuk, Dr Paul & Pape, Dr Thomas. 2004., som omfatter de europeiske artene. Det er nærmere 3 700 arter på verdensbasis. I Norge er det i underkant av 40 arter, de har i denne oversikten fått anført sin utbredelse i Norge.

 Tovinger (Diptera) 
 Mygg (Nematocera) 
 overfamilien Culicoidea 
 familien Stikkmygg (Culicidae)
 underfamilien Anophelinae
 slekten malariamygg, Anopheles Meigen, 1818
 Anopheles algeriensis Theobald, 1903
 Anopheles atroparvus Van Thiel, 1927
 Anopheles claviger (Meigen, 1804) – bare kjent fra Akershus i Norge
 Anopheles hyrcanus (Pallas, 1771)
 Anopheles labranchiae Falleroni, 1926
 Anopheles maculipennis Meigen, 1818 – Østlandet, et isolert funn fra Hordaland
 Anopheles messeae Falleroni, 1926 – bare kjent fra Akershus i Norge
 Anopheles plumbeus Stephens, 1828
 Anopheles subalpinus Hackett & Lewis, 1935
 slekten Bironella
 slekten Chagasia
 Underfamilien Culicinae
 stammen Aedeomyiini
 slekten Aedeomyia Theobald, 1901
 stammen Aedini
 slekten Abraedes
 slekten Acartomyia
 slekten Aedes Meigen, 1818
 gulfebermygg, Aedes aegypti (Linnaeus, 1762) – ikke i Norge, en alvorlig smittebærer i varme land, særlig i byer
 Aedes cinereus Meigen, 1818 – over hele landet
 Aedes geminus Peus, 1970
 Aedes rossicus Dolbeškin, Gorickaja & Mitrofanova, 1930 – Akershus
 underslekten Aedimorphus Theobald, 1903
 Aedes vexans (Meigen, 1830)  Østlandet
 slekten Armigeres
 slekten Ayurakitia
 slekten Aztecaedes
 slekten Bifidistylus
 slekten Borichinda
 slekten Bruceharrisonius
 slekten Catageiomyia
 slekten Catatassomyia
 slekten Collessius
 slekten Cornetius
 slekten Dahliana
 slekten Danielsia
 slekten Dendroskusea
 slekten Dobrotworskyius
 slekten Downsiomyia
 slekten Elpeytonius
 slekten Eretmapodites
 slekten Fredwardsius
 slekten Georgecraigius
 slekten Geoskusea
 slekten Gilesius
 slekten Gymnometopa
 slekten Haemagogus
 slekten Heizmannia
 slekten Himalaius
 slekten Hopkinsius
 slekten Howardina
 slekten Hulecoeteomyia
 slekten Jarnellius
 slekten Jihlienius
 slekten Kenknightia
 slekten Kompia
 slekten Levua
 slekten Lewnielsenius
 slekten Luius
 slekten Macleaya
 slekten Molpemyia
 slekten Mucidus
 slekten Nyctomyia
 slekten Ochlerotatus Lynch-Arribálzaga, 1891
 underslekten Finlaya Theobald, 1903
 Ochlerotatus eatoni Edwards, 1916
 Ochlerotatus echinus Edwards, 1920
 Ochlerotatus geniculatus (Olivier, 1791) [Aedes geniculatus] – bare kjent fra Vest-Agder i Norge
 Ochlerotatus gilcolladoi (Villa, Rodriguez & Llera 1985)
 Ochlerotatus japonicus (Theobald, 1901)
 underslekten Ochlerotatus Lynch-Arribálzaga, 1891
 Ochlerotatus annulipes (Meigen, 1830)
 Ochlerotatus cantans (Meigen, 1818) [Aedes cantans] – Sør- og Østlandet
 Ochlerotatus caspius (Pallas, 1771) [Aedes caspius] – bare kjent fra Østfold i Norge
 Ochlerotatus cataphylla (Dyar, 1916) [Aedes cataphylla] – Østlandet og Midt-Norge
 Ochlerotatus communis (DeGeer, 1776) [Aedes communis] – over hele landet
 Ochlerotatus cyprius (Ludlow, 1919)
 Ochlerotatus detritus (Haliday, 1833) [Aedes detritus] – Østfold, Buskerud og Aust-Agder
 Ochlerotatus diantaeus (Howard, Dyar & Knab, 1913) [Aedes diantaeus] – spredt over hele landet
 Ochlerotatus dorsalis (Meigen, 1830) [Aedes dorsalis] – Østlandet og Møre og Romsdal
 Ochlerotatus excrucians (Walker, 1846) [Aedes exrucians] – Østlandet og Nord-Norge
 Ochlerotatus flavescens (Müller, 1764)
 Ochlerotatus hexodontus  (Dyar, 1916) [Aedes hexodontus] – Østlandet og Nord-Norge
 Ochlerotatus hungaricus (Mihályi 1955)
 Ochlerotatus impiger (Walker, 1848) [Aedes impiger] – Østlandet og Norde-Norge
 Ochlerotatus intrudens (Dyar, 1919) [Aedes intrudens] – Østlandet og Nord-Norge
 Ochlerotatus leucomelas (Meigen, 1804) [Aedes leucomelas] – Østfold og Akershus
 Ochlerotatus nigrinus (Eckstein, 1918) [Aedes nigrinus] – spredt på Sør- og Østlandet
 Ochlerotatus nigripes (Zetterstedt, 1838) [Aedes nigripes] – Finnmark og Svalbard
 Ochlerotatus pionips  (Dyar, 1919) [Aedes pionips] – Østlandet og Nord-Norge
 Ochlerotatus pullatus (Coquillett, 1904) [Aedes pullatus] – NordTrøndelag og nordover
 Ochlerotatus punctodes (Dyar, 1922) [Aedes punctodes] – Østlandet, et funn i Nordland
 Ochlerotatus punctor (Kirby, 1837) [Aedes punctor] – vanlig over hele landet 
 Ochlerotatus riparius (Dyar & Knab, 1907)  [Aedes riparius] – Buskerud
 Ochlerotatus sticticus (Meigen, 1838) [Aedes sticticus] – Østlandet
 underslekten Rusticoidus Shevchenko & Prudkina, 1973
 Ochlerotatus refiki (Medschid, 1928)
 Ochlerotatus rusticus (Rossi, 1790)
 slekten Opifex
 slekten Patmarksia
 slekten Petermattinglyius
 slekten Phagomyia
 slekten Polyleptiomyia
 slekten Psorophora
 slekten Rampamyia
 slekten Rhinoskusea
 slekten Sallumia
 slekten Stegomyia Theobald, 1903
 Stegomyia albopicta (Skuse, 1895)
 slekten Tanakaius
 slekten Tewarius
 slekten Udaya
 slekten Vansomerenis
 slekten Verrallina
 slekten Zavortinkius
 slekten Zeugnomyia
 stammen Culicini
 slekten Culex Linnaeus, 1758
 underslekten Barraudius Edwards, 1921
 Culex modestus Ficalbi, 1889
 underslekten Culex Linnaeus, 1758
 liten husmygg Culex pipiens Linnaeus, 1758 – nord til Møre og Romsdal
 Culex pipiens pipiens Linnaeus, 1758
 Culex pipiens pipiens biotype molestus Forsskål, 1775
 Culex torrentium Martini, 1925 – spredte funn over hele landet
 underslekten Maillotia Theobald, 1907
 Culex arbieeni Salem, 1938
 Culex deserticola Kirkpatrick, 1925
 Culex hortensis Ficalbi, 1889
 underslekten Neoculex Dyar, 1905
 Culex impudicus Ficalbi, 1890
 Culex martinii Medschid, 1930
 Culex territans Walker, 1856 – nord til Møre og Romsdal
 slekten Deinocerites
 slekten Galindomyia
 slekten Lutzia
 stammen Culisetini
 slekten Culiseta Felt, 1904
 underslekten Allotheobaldia Broelmann, 1919
 Culiseta longiareolata (Macquart, 1838)
 underslekten Culicella Felt, 1904
 Culiseta fumipennis (Stephens, 1825) – bare kjent fra Østfold i Norge
 Culiseta litorea (Shute, 1928)
 Culiseta morsitans (Theobald, 1901) – spredt nord til Møre og Romsdal
 Culiseta ochroptera (Peus, 1935)
 underslekten Culiseta Felt, 1904
 Culiseta alaskaensis (Ludow, 1906) – Østlandet og Finnmark
 stor husmygg Culiseta annulata (Schrank, 1776) – vår største art. Spredt til Møre og Romsdal
 Culiseta atlantica (Edwards, 1932)
 Culiseta bergrothi (Edwards, 1921) – over hele landet
 Culiseta glaphyroptera (Schiner, 1864)
 Culiseta subochrea (Edwards, 1921) – bare kjent fra Hedmark i Norge
 stammen Ficalbiini
 slekten Ficalbia
 slekten Mimomyia
 stammen Hodgesiini
 slekten Hodgesia Theobald, 1904
 stammen Mansoniini
 slekten Coquilettidia Dyar, 1905
 underslekten Coquillettidia Dyar, 1905
 Coquillettidia buxtoni (Edwards, 1923)
 Coquillettidia richardii (Ficalbi, 1889) – Østfold og Akershus
 slekten Mansonia Blanchard, 1901
 stammen Orthopodomyiini
 slekten Orthopodomyia Theobald, 1904
 underslekten Orthopodomyia Theobald, 1904
 Orthopodomyia pulcripalpis (Rondani, 1872)
 stammen Sabethini
 slekten Isostomyia
 slekten Johnbelkinia
 slekten Kimia
 slekten Limatus
 slekten Malaya
 slekten Maorigoeldia
 slekten Onirion
 slekten Runchomyia
 slekten Sabethes
 slekten Shannoniana
 slekten Topomyia
 slekten Trichoprosopon
 slekten Tripteroides
 slekten Wyeomyia
 stammen Toxorhyncitini
 slekten Toxorhynchites Theobald, 1904
 stammen Uranotaeniini
 slekten Uranotaenia Lynch-Arribálzaga, 1891
 underslekten Pseudoficalbia Theobald, 1912
 Uranotaenia unguiculata Edwards, 1913

Referanser

Litteratur 
 Andersson, H. 1991. Aktuell klassifisering av inhemska tvåvingar (Diptera), med svenska namn på familjerna. Ent. Tidskr. 112, side 49-52.
 Mehl, R., Traavik, T. & Wiger, R.  1983. The composition of  the mosquito fauna in selected biotopes for arbovirus studies in Norway.  Fauna  norv.  Ser.  B.  30,  14 – 24.
 Mehl, R. 1996. Culicidae, Stikkemygg. Side 202 til 205 i: Aagaard, K. og Dolmen, D. (red.): Limnofauna norvegica. Katalog over norsk ferskvannsfauna. Tapir Forlag, Trondheim.
 Natvig, L.R. 1948. Contribution to the knowledge of the Danish and Fennoscandian mosquitoes. Culi­cini. Norsk ent. Tidsskr. Suppl. I, 1-567.  
 Natvig, L.R. & Mehl, R. 1982. Stikkemyggene. – In: Frislid, R. & Semb-Johansson, A. (ed.).  Norges Dyr. 4. Virvelløse Dyr. J.W. Cappelens Forlag, Oslo, pp 386-396.
 Thielman, A.C, and Hunter, F.F. 2007. Photographic Key to the Adult Female Mosquitoes (Diptera: Culicidae) of Canada. Canadian Journal of Arthropod Identification No. 4, 14 December 2007. Finnes online som html og pdf: www.biology.ualberta.ca, doi: 10.3752/cjai.2007.04.

Eksterne lenker 
 
 Culicidae - Fauna Europaea
 Tree of Life - Stikkemygg, (Nematocera, Diptera) (engelskspråklig)
 Norsk Entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.

Mygg
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Dyr formelt beskrevet av Johann Wilhelm Meigen
Tovinger formelt beskrevet i 1818
Modellorganismer