Ingebrigt Vik

Ingebrigt Vik (født 5. mars 1867 i Øystese, død 22. mars 1927 samme sted) var en norsk billedhugger.

Liv og arbeid 
Vik er regnet som en av de Norges største billedhuggere, men havnet - i likhet med andre av sine samtidige kolleger - i skyggen av Gustav Vigeland.

Mange av Viks arbeider er utstilt i Øystese i Ingebrigt Vik museum, som nå er en del av kulturinstitusjonen Kunsthuset Kabuso. Noen av Viks beste arbeider er utstilt i Nasjonalgalleriet: «Ung Pike» (1903) og «Ynglingen» (1913). I teaterparken i Bergen finnes «Ynglingen», og vis-à-vis byparkens musikkpaviljong er statuen av komponisten Edvard Grieg (1915) satt opp i bronse.

Tidlig liv 
Vik vokste opp i Øystese og begynte som treskjærer i farens møbelbedrift. Han tjente lommepenger ved å lage små trefigurer som han solgte til turister, og ble oppdaget og anbefalt å dra til Bergen. Dit dro han som 15-16-åring og fikk arbeide og lærlingplass hos en møbelsnekker, der han lærte marmorhugging og å skjære ut i tre og elfenbein. Han ble snart regnet som flink, og utdannelsen skulle senere gi ham oppdrag med utsmykninger til Gamlehaugen, der han sto for utformingen av gelendere og annet synlig trevirke. Arkitekt Jens Kielland tegnet Gamlehaugens møbler i dragestil, der Vik foretok utskjæringene. Samtidig fulgte han teknisk fagskoles kveldskurs.

I 1884 dro han til København, der han først ble gående for å søke arbeide, til han ble lærling hos billedskjærer Sofus Petersen. Læretiden fikk en brå slutt da han fikk en tuberkuløs infeksjon i kneet, som gjorde ham halt for resten av livet. Det tok to år med stell og pleie hos foreldrene, før han dro tilbake til København og fikk læreplass hos dekorasjonsskulptøren H.C. Petersen, som lærte ham opp i bruk av gips, som den gang var mye brukt til rom- og fasadeutsmykning (stukkatur). Etter hvert ble Vik engasjert i utformingen. Samtidig gikk han på forberedende kurs i tegning og forming ved Kunstakademiet i København.

Gipsmakeren og andre arbeider 
Han dro tilbake til Bergen i 1892, og produserte småfigurer i gips og elfenben. I 1894 var han sammen med en annen gipsmaker med på å starte «Norsk Takrosetfabrik», som raskt gjorde suksess i de økonomiske oppgangstidene. Han tok seg primært av utforming og utførelse, mens kompanjongen sto for det forretningsmessige. Produktspekteret ble etter hvert utvidet. Han laget i denne perioden portrettrelieffer av begge foreldrene. Disse ble støpt i bronse, og finnes også på deres gravstener. 

I 1900 tok han seg råd til en Parisertur for å se verdensutstillingen. Noe av den utstilte kunsten gjorde inntrykk, selv om han også hadde med seg et kritisk blikk, slik at han ikke syntes at noe av det han så, var helstøpt. 

Tidene endret seg fort, og byggebransjen hadde nedgang. Vik valgte da å selge sin part i rosettfabrikken og begynte som billedhugger på full tid i 1901. Det første verket var «Arbeideren» i bronse. Samtidig laget han en ung mann og en byfrøken, og fikk dem stilt ut i Kunstforeningen, hvor alle tre ble solgt. Han fikk i tillegg bestilling på to portrettarbeider, hvorav ett senere ble utført i marmor i Paris.

Paris 1902-05 
I 1903 flyttet han til Paris med Statens arbeidsstipend. Gikk på Academia Colarossi, men fikk seg etter hvert eget atelier. Lærte om akt etter levende modell, men mest ved å studere i Louvre. Modeller var der ingen mangel på. Akademiets nabolag var bebodd av italienske gips- og marmorarbeidere med familie og slekt, som villig stilte opp for å tjene litt ekstra.
Av arbeider: «Sittende jente» (to ganger Mention honorable (hederlig omtale uten medalje) på utstillinger i Paris og flere solgte varianter). Vik laget etter hvert kvinneskikkelser i alle aldre, men iflg. ham selv kanskje mest unge.

Fram og tilbake 
I løpet av 1905 etablerte han seg en periode i Kristiania, og presenterte et konkurransebidrag til statue av Camilla Collett. Vigeland fikk igjen oppdraget, mens førsteprisen var Viks. Christian Krohg spurte ham i et intervju i Verdens Gang om han ikke ville prøve seg på symbolisme som alle andre billedhuggere. Vik svarte: «Nei! Nei! Nei! Jeg er ikke anlagt for Symbolisme og alt sånt Skidt. Jeg holder mig til naturen min.» I et brev skrev Vik selv at det var livets vår og høst han gjerne ville uttrykke - ungdom og alderdom.

Hans «Gammel kone» fra tiden i Paris ble innkjøpt av Nasjonalmuseet, mens det nasjonale kunstmuseet i Budapest ville ha det i marmor.

Houens legat ble til en tur til Italia i 1906 for å se på kunst, og han kom tilbake etter mindre enn et halvår, full av inntrykk, men også overmettet av det tette programmet iflg ham selv. Tilbake i Paris laget han flere studier av kvinner.

I sine siste ti leveår bodde Vik i hjembygden. Han testamenterte skulptursamlingen sin til Øystese ungdomslag, som fikk bygd et museum til samlingen som vilkåret var for å motta gaven. I dag er ungdomslaget avviklet, og samlingen overgått til Kvam kommune.

Portretter, monumenter og konkurransearbeider 
{|
|
I 1901 meldte Vik seg på konkurransen om å utforme et monument til minne om Niels Henrik Abel. Til modell brukte han en ung Sofus Madsen, samt tilsendte fotografier av matematikeren. Utkastet vant førstepris, men til syvende og sist ble det Gustav Vigeland som sto for oppdraget, som nå står på Abelhaugen i Slottsparken i Oslo. Viks arbeid ble først realisert i 1967, og står i dag ved Niels Henrik Abels hus på Blindern i Oslo.|}

Camilla Collet var tiltenkt et monument i tilknytning til hundreårsdagen for hennes fødsel. Vik vant førsteprisen i 1905, men igjen var det Vigeland som fikk oppdraget etter en ny runde.

I 1909 var Vik nominert som professor i skulptur ved Statens kunstakademi, men regjeringen valgte en annen. Komiteen for et monument til markering av hundreårsjubileet for grunnloven i 1914 kom sent i gang med utlysning av konkurranse for et Eidsvollmonument utenfor Stortinget. De fleste kunstnere syntes at tiden ble for knapp til å levere et helstøpt verk. Både Vigeland og Vik sto over første runden, da konkurransen endelig ble utlyst. Vik lot seg til sist overtale til å levere et utkast, men en prøveoppstilling av elementene ga som resultat at det ikke kunne plasseres der det var tenkt av komiteen (mellom Løvebakken og Spikersuppa), fordi det ville bli for dominerende – og prosjektet ble skrinlagt. I tre år hadde Vik - på komiteens oppfordring - arbeidet med utkastet, siden fagjuyen tilrådet en ny og større versjon; men denne ble like fullt underkjent av hovedkomiteen. Dette siste slaget ramte Vik hardt. I ett år var han arbeidsufør.

Hvalfangstpioneren Svend Foyn skulle feires med et skulptur. I den utlyste konkurransen vant Anders Svor, kanskje mest fordi hans portrettlikhet var størst.

Viks kvinneskikkelser 
Allerede fra barnsben av laget Ingebrigt Vik utskårne trefigurer. Disse var gjerne utstyrt med bunadlignende antrekk. Senere laget han en byfrøken i terrakotta, som ble solgt i Bergen samtidig med at han stilte ut «Arbeideren» i bronse første gang i 1901. 

Etter at han flyttet til Paris, laget han kvinnefigurer i alle aldre fra baby ved mors bryst til gamle koner. Flere av disse ble hedret og medaljert på utstillinger. 

Av andre kvinneskikkelser kan nevnes Camilla Collett, der utkastene er bevart.

De siste årene var han sterkt plaget av sykdom, som Ole Jacob Broch i ettertid har diagnostisert som Bechterews sykdom.

Billedgalleri

Litteratur 
 Reidar Storaas: Poesi i stein og bronse ISBN 82-7326-029-1
 Arne Brenna: Ingebrigt Vik - Museets utgivelse i kommisjon: John Griegs Forlag 1967 (Meget detaljert og med innblikk i Viks korrespondanse. Viks tanker og motiver som beskrevet i artikkelen bygger på dette.)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske billedhuggere
Personer fra Kvam kommune