Édith Piaf

Édith Piaf (født Édith Giovanna Gassion 19. desember 1915 i Paris, død 10. oktober 1963 i Plascassier) var en fransk sangerinne. Hun er allment betraktet som Frankrikes største populærmusikkartist. Piaf var arvtager til en sterk tradisjon av parisisk chanson (vise og sang), og den logiske etterfølgeren til 1920-tallets Chanson réaliste: Yvonne George, Damia og Fréhel. Hennes tolkninger av Marguerite Monnots Mon légionnaire (1937) og Michel Emers L'Accordéoniste (1940) tilhører den gamle music hall-tradisjonen. Piafs dramatiske tolkninger av tekstene hun framførte, samt hennes karakteristiske stemme, harmonerte godt med hennes egne kompliserte livsforhold, som inkluderte alkoholmisbruk og andre rusproblemer. Hun hadde framgang med sanger som La Vie en rose (1946; egen tekst), Milord (1959) og Non, je ne regrette rien (1960). Hun var den franske chanson-tradisjonens fremste representant på 1950- og 1960-tallet. Piaf medvirket også i filmer.

Piafs oppvekst 

Til tross for at det er utgitt et stort antall biografier, er man ukjent med en betydelig del av hennes liv. Det er hevdet at hun ble født på fortauet utenfor Rue de Belleville 72, men i fødselsattesten står det Hôpital Tenon, sykehuset i 20. arrondissement, hvor Belleville ligger. Édith er oppkalt etter Edith Cavell, en britisk sykepleier som under første verdenskrig flyktet da hun forsøkte å hjelpe franske soldater å flykte fra tysk fangenskap. «Piaf» – som er parisisk slang for spurv – var et tilnavn hun skulle få tjue år senere.

Piafs mor, Annetta Giovanna Maillard (1895-1945), hadde fransk-italienske aner på farsiden, og var av marokkansk-berbisk opprinnelse på morsiden. Piafs mor var født i Livorno i Toscanas veskyst i Italia, hvor hun senere skulle komme til å arbeide som cafésanger under artistnavnet Line Marsa.

Piafs far, Louis-Alphonse Gassion (1881-1944), var en normanisk gateakrobat, med bakgrunn fra teater. Piaf ble forlatt av sine foreldre, og hun bodde en kortere tid hos sin mormor, Emma (Aïcha) Saïd ben Mohammed (1876–1930). Da hennes far ble innkalt til den franske hæren i 1916, bragte han Piaf til Piafs farmor, som drev et bordell i Normandie, og hun ble tatt hånd om av kvinnene som jobbet der.

Da hun var 14 år opptrådte hun sammen med sin far og sang offentlig for første gang. Hun forlot sin far og bosatte seg på Grand Hôtel de Clermont i 18 rue Veron i Paris' 18. arrondissement. Hun forsørget seg selv som gatesanger i Pigalle, Ménilmontant, og i forstedene (jevnfør sangen Elle fréquentait la Rue Pigalle). Hun inngikk et samarbeid med sin venn og halvsøster Simone Berteaut («Mômone»), som senere skulle komme til å skrive en biografi om Piaf. Da Piaf var 16, ble hun forelsket i Louis Dupont, og 17 år gammel fødte hun sitt eneste barn, datteren Marcelle, som i 1935 døde av hjernehinnebetennelse, to år gammel. Som sin mor hadde Piaf problemer med å ta hånd om barn, da hun levde sitt liv på gaten, og Dupont tok hånd om barnet fram til barnets død.

Piafs neste forhold var med en hallik med navnet Albert. Han tok provisjon av Piafs inntekter, i bytte mot ikke å tvinge henne ut i prostitusjon. Da Piaf avsluttet forholdet, forsøkte han å skyte henne, men han lyktes ikke.

Artistkarriere 
Nattklubbeieren Louis Leplée, som drev klubben Le Gerny i Champs-Élysées, oppdaget Piaf i Pigalle-området. Han overtalte henne til å synge, og hennes nervøsitet, samt at hun bare var 147 cm høy, fikk han til å gi henne tilnavnet «Piaf», et navn som kom til å være hennes artistnavn resten av livet. «La môme piaf» er parisisk, og kan oversettes med «spurvungen». 

Hennes første plate ble produsert samme år. Kort tid etter ble Leplée myrdet. Piaf ble anklaget for å ha vært medvirkende, men ble frikjent. Leplée lærte henne det grunnleggende i å opptre på en scene, og presenterte henne i en svart kjole, en klesstil som skulle komme til å kjennetegne hennes framtidige opptredender. Han gjennomførte en intens markedsføring foran hennes første opptreden, noe som resulterte i at flere celebriteter, blant annet Maurice Chevalier, kom til å overvære hennes premiere. Hun ble en stor suksess, noe som førte til hennes to første grammofoninnspillingene i januar 1936, da hun spilte inn Les Mômes de la cloche og L'Étranger gjennom Polydor. Den sistnevnte var skrevet av Marguerite Monnot, som kom til å bli en samarbeidspartner for Piat resten av hennes karriere. Sangskapere som Marguerite Monnot, Michel Emer og Raymond Asso forsto hennes stil og behov, og skrev følgelig sanger som passet for hennes artistuttrykk. Den 6. april 1936 ble Leplée myrdet, og Piaf ble avhørt og anklaget for medvirkning, men hun ble sluppet fri. Leplée ble drept av gangstere med tidligere koblinger til Piaf. Et oppkom av negativ medieoppmerksomhet truet hennes karriere. For å bedre sitt image ansatte Piaf Raymond Asso, som hun senere også innledet et forhold med. Han endret hennes artistnavn til «Édith Piaf», hindret henne i å møte upassende venner, og gav Monnot i oppdrag å skrive sanger som beskrev eller henviste til hennes tidligere liv på gaten. 

I 1940 hadde Piaf en birolle i Jean Cocteaus enakter Le Bel Indifférent. Dette bidro sterkt til hennes gjennombrudd, og hun knyttet relasjoner blant prominente personer som Chevalier og poeten Jacques Borgeat. Hun skrev tekster til flere av egne sanger, og samarbeidet med komponister. I 1944 oppdaget hun Yves Montand i Paris, opptrådte sammen med ham, og ble hans mentor og elskerinne. Før det hadde gått ett år, hadde han blitt en av de mest populære sangerne i Frankrike, og hun brøt forholdet da han nærmet seg henne i popularitet.

Piaf ble etterhvert svært etterspurt, kunne vise til stor suksess i Paris, og hadde etablert seg som Frankrikes mest ettertraktede innen underholdningsbransjen. Etter andre verdenskrig ble hun kjent internasjonalt, og hun turnerte i Europa, USA og Sør-Amerika. I Paris samarbeidet hun på scenen med Atahualpa Yupanqui, som senere har blitt anerkjent som en av Argentinas mest betydningsfulle folkemusikere. Piaf besøkte Sverige to ganger, i 1947 og 1958. Hun bidro til at Charles Aznavours karriere skjøt fart da hun turnerte i Frankrike og USA sammen med ham, samt spilte inn enkelte av hans sanger.

Tidlige forsøk på gjennombrudd i USA var ikke vellykkede, da mange oppfattet henne som dyster, men etter en anmeldelse av en av de mest innflytelsesrike kritikerne i New York, økte hennes popularitet, og hun kom til å opptre åtte ganger i The Ed Sullivan Show, samt to ganger, 1956 og 1957, i Carnegie Hall.

Édith Piafs signatursang La vie en rose ble skrevet 1945, og ble belønnet med en Grammy Hall of Fame Award i 1998. På L'Olympia, som er en av Paris mest berømte scener, som ble drevet av Bruno Coquatrix, framførte Piaf mange konserter i sin storhetstid mellom januar 1955 og oktober 1962; mange av disse konsertene er utgitt på vinyl og cd. En av konsertene, fra 1961, var et forsøk på å redde L'Olympia fra konkurs, og var første gangen hun framførte Non, je ne regrette rien. I april 1963 spilte hun inn sin siste sang, L'homme de Berlin.

Andre verdenskrig 
Under andre verdenskrig opptrådte hun jevnlig for de tyske troppene i det okkuperte Frankrike, og mange betraktet henne som en forræder. Etter krigen meddelte hun at hun jobbet for motstandsbevegelsen. Det finnes ingen belegg for dette, men det anses som sannsynlig at hun bidro til å hjelpe flere personer å unnslippe nazistenes forfølgelse. Hun oppnådde uansett popularitet både på et nasjonalt og internasjonalt plan. I denne perioden var Piaf i kontakt med en jødisk pianist, og skrev sammen med Monnot en subtil protestsang. Ifølge en beretning fikk hun, da hun sang for tyske offiserer på et høyere nivå på One Two Two Club, tillatelse til å la seg fotografere sammen med franske krigsfanger for å høyne deres moral. Fangene kunne senere klippe ut bildene og benytte dem som falske passfoto.

Privatliv 
Édith Piafs store kjærlighet, den gifte bokseren Marcel Cerdan, døde i en flyulykke i oktober 1949, da han fløy fra Paris for å treffe henne. Flyet styrtet på Azorene, og alle om bord omkom, blant disse var også fiolonisten Ginette Neveu. Piafs og Cerdans forhold var mye omtalt, da Cerdan var verdensmester i mellomvekt, og betraktet som en legendarisk fransk bokser.

Piaf ble alvorlig skadet i en bilulykke i 1951, sammen med Charles Aznavour. Hun fikk brudd i en arm og to ribbein, og fikk etter ulykken store problemer med å frigjøre seg fra alkohol og morfin. Ytterligere to bilulykker, som nesten kostet henne livet, forverret hennes situasjon. Jacques Pills fikk henne innlagt for rehabilitering ved tre ulike tilfeller, uten hell.

Piaf giftet seg med sangeren Jacques Pills i 1952, men skilte seg fra ham igjen i 1956. I 1962 giftet hun seg med Theophanis Lamboukas, også kjent som Théo Sarapo, en gresk frisør som hadde blitt artist og skuespiller, og som var tjue år yngre enn henne. Paret opptrådte sammen ved noen av hennes siste opptredener.

Død og ettermæle 

Piaf døde av leverkreft 47 år gammel, i Plascassier ved den franske riviera 10. oktober 1963 (enkelte kilder oppgir 11. oktober i Paris). Hun hadde da periodevis vært bevisstløs i en tidsperiode på flere måneder. Hennes legeme ble ført tilbake til Paris, slik at hennes fans skulle oppfatte det slik at hennes død skjedde i hennes hjemby. Piaf ligger gravlagt på Cimetière du Père Lachaise, ved siden av datteren Marcelle. Piafs gravsted er en av de mest besøkte. Til tross for at erkebiskopen av Paris vegret seg mot en dødsmesse på grunn av hennes livsstil, samlet begravelsesprosesjonen titusener, sørgende samlet i Paris gater og ved seremonien på kirkegården samlet over 100 000 personer. Charles Aznavour har senere uttalt at Piafs begravelsesprosesjon var det eneste som til da hadde fått trafikken i Paris til å stå fullstendig stille siden andre verdenskrig.

I Paris er det et lite museum betående av to rom, som er dedikert Piaf, Musée Édith Piaf i Rue Crespin du Gast 5.

Artisten Piaf 

Piafs stemme har en utpreget altklang, og spennet i sanger hun framførte, ligger som regel innenfor en drøy oktav, vanligvis mellom g og a1. Hennes stemme har blitt omtalt av både samtidige og senere anmeldere. Mikael Katz skrev i Expressen ved et av hennes Sverigebesøk: «Når hun begynner å synge med sin harde, hese stemme, beveger hun hendene forsiktig, men meget uttrykksfullt, diskret sensuelt.

Ofte beskrives hennes evne til å fange publikum og uttrykke følelser.

Samtlige Piafs sanger 

1925
 

1933
 

1934
 

1935
 
 
 

1936
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (fra filmen La Garçonne)
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

1937
 
 
 
 
 
 
 

1938
 
 
 
 
 
 

1939
 
 
 
 
 

1940
 
 
 
 
 
 

1941
 
 
 
  (fra filmen Montmartre-sur-Seine)
 
 

1942
 
  (fra filmen Montmartre-sur-Seine)
 
 

1943
  (fra filmen Montmartre-sur-Seine)
 
 
 
 
 
 
 
 

1944
 
 
 
 

1945
 
 
 
 
 
 

1946
 
  (med Les Compagnons de la chanson)
 
 
 
 
 
  (med Les Compagnons de la chanson)
 
  (med Les Compagnons de la chanson)
  (med Les Compagnons de la chanson)
 
 
 

1947
  (fra filmen Neuf Garçons, Un cœur)
 
  (fra filmen Neuf Garçons, Un cœur)
 
 
 
 
 
 
 
 

1948
 
 
 
 
 
 
 
 

1949
 
 
 
 
 
 
  (fra filmen L'Homme aux mains d'argile)

1950
 
 
 
 
 
 
 
 
  Hymn to Love
 The Three Bells
 
 
 Simply a Waltz
  (på engelsk)
 ''Les Feuilles mortes (Høstgule blader)

1951
 
 
 
 
 
  (med Eddie Constantine)
 
  (med Eddie Constantine)
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med M.Jiteau)
 
 
 

1952
 
 
 
 
  (fra filmen Boum sur Paris)
 
  (med Jacques Pills) (fra filmen Boum sur Paris)

1953
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med Jacques Pills) (fra filmen Boum sur Paris)
 
 
 

1954
 
 
 
 
  (fra filmen Si Versailles m'était conté...)
 
 
  (fra filmen French Cancan)
 

1955
 
 
 
 
 
 

1956
 Heaven Have Mercy 
 One Little Man 
 Autumn Leaves
 'Cause I Love You
  (på engelska) 
 Don't Cry
 I Shouldn't Care
 My Lost Melody
 
 
 
 
 
 
 
 

1957
 
 
 
 
 
 

1958
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

1959
 
 

1960
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

1961
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med Charles Dumont)
 No Regrets
 
 
 
 
 
 
 

1962
 
 
  (med Théo Sarapo)
 
 
 
 
  (med Mikis Theodorakis/Jacques Plante)
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (med Théo Sarapo)

1963
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  (hennes sista inspelning)

Kjente sanger 
 1945 – «La vie en rose»
 1945 – «Les Trois Cloches»
 1949 – «L'Hymne à l'amour»
 1950 – ''Høstgule blader (Les feuilles mortes)
 1951 – «Padam... Padam...»
 1954 – «Sous le ciel de Paris»
 1956 – «Les amants d'un jour»
 1957 – «La foule»
 1959 – «Milord»
 1960 – «Non, je ne regrette rien»

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
 EdithPiaf.com – uoffisiell fanside
 Édith Piaf
 Songs
 Les Conquêtes de Piaf
 Little Sparrow
 Edith Piaf - Une chanson à trois temps on You tube  

Franske sangere
Franske musikere
Personer fra Paris
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Franskmenn fra andre verdenskrig