Slaget ved Oriskany

Slaget ved Oriskany var et av de blodigste slagene i den amerikanske uavhengighetskrigen og en betydelig trefning i Saratogafelttoget. Det kjennetegnes også ved at det er et av de få slagene i krigen hvor alle deltagerne var nord–amerikanere. Lojalister og innfødte kjempet mot opprørere helt uten tilstedeværelsen av britiske soldater. For de innfødte var slaget en borgerkrig. Oneidas allierte seg med opprørshæren mot medlemmer av andre irokesernasjoner.

6. august 1777, under beleiringen av Fort Stanwix, nærmet en amerikansk unnsetningsstyrke fra Mohwakdalen under general Nicholas Herkimer på rundt 800 menn seg for å heve beleiringen. Den britiske kommandanten Barry St. Leger autoriserte en avskjæringsstyrke som bestod av John Johnsons King's Royal Regiment of New York, innfødte allierte fra seks nasjoner og Canadas syv nasjoner og Indian Departement Rangers på totalt 450 menn.

Styrken av lojalistene og indianere overfalt Herkimers styrke i en liten dal rundt 10 km øst for Fort Stanwix i et av de blodigste amerikanske nederlagene i krigen. Under slaget ble general Herkimer dødelig såret. Slaget kostet amerikanerne rundt 450 døde og sårede, mens lojalistene og indianerne mistet rundt 150 døde og sårede.

Bakgrunn 
En angrep fra tre kanter, kjent som Saratogafelttoget, ble satt i verk av britene under ledelse av generalmajor John Burgoyne. Burgoynes strategi var å avskjære New England fra de andre koloniene ved å ta kontroll over New York.

Under hans marsj ned Mohawkdalen fra Oswego til Albany, la oberstløytnant Barry St. Leger Fort Stanwix under beleiring. Fort Stanwix var da under ledelsen til oberst Peter Gansevoort. St. Legers styrke av britiske regulære soldater i det kongelige artilleri, 8. og 34. regiment, lojalister og indianere fra seks nasjoner og syv nasjoner la fortet under beleiring.

Da generalmajor Nicholas Herkimer hørte om St. Legers fremrykning, samlet han militsen i Tryon County ved Fort Dayton for å komme Gansevoort til unnsetning. 4. august begynte Herkimer med 800 militsmenn, for det meste dårlig trente tysk–amerikanske bønder, og 40 oneida–indianere på den 60 km lange turen vestover fra Fort Dayton til Fort Stanwix.

Da St. Leger fikk føre at Herkimer og hans unnsetningsekspedisjon var på vei, sendte han Joseph Brant, en Mohawkhøvding, med mer enn 400 indianere, og John Johnson med hans milits av lett infanteri for å avskjære dem. De braket sammen ved Oriskany Creek.

Slaget ved Oriskany 
6. august 1777 marsjerte militsen fra Tryon County ned en vei bestående av planker over et myrområde for å komme Fort Stanwix til unnsetning. Denne veien i villmarken var den eneste måten general Herkimer og hans menn kunne nå Fort Stanwix uten å bruke båt via Mohawk–elva. Veien sank mer enn 16 meter inn i en ravine hvor den lille Oriskany Creek, nesten en meter bred, rant langs bunnen. Høvding Joseph Brant som var kjent i terrenget, valgte dette ideelle stedet til sitt bakholdsangrep mot den ankommende unnsetningskolonnen. Mens King's Royal Yorkers ventet bak en nærliggende høyde, skjulte 400 indianere ledet av Brant seg på begge sider av ravinen. I denne fellen rykket general Herkimers milits frem, og Herkimer ledet vei.

I en omdiskutert hendelse stoppet Herkimer sin styrke bare noen få øyeblikk før de gikk inn i den skjebnesvangre ravinen. Som nederlandsk veteran i krigen mot franskmenn og indianere, gjenkjente Herkimer ravinen som det naturlige stedet for et bakholdsangrep og ønsket å sende en rekognoseringspatrulje i forveien. Hans militsoffiserer tolket derimot Herkimers nøling som feighet og anklaget ham offentlig som lojalistspion. Herkimer var truet av et mytteri og gav ordre om at militsen skulle rykke frem.

Tradisjonelle beretninger hevder at da de gikk inn i ravinen, ble disiplinen til militsen oppløst. Mange av general Herkimers menn var utmattet av varme fra deres marsj og brøt rekkene og løp til bekken for å få vann. Selv om John Johnson hadde instruert sine indianske allierte om ikke å angripe før hele Herkimers milits hadde gått inn i ravinen, kunne ikke indianerne motstå en slik mulighet. Da mennene la ned sine musketter og la hodet ned for å drikke, angrep indianerne.

I åpningssalvene i slaget ble Herkimers hest skutt under ham, og han ble også såret i foten. Herkimer ble båret av flere av hans offiserer til et tre som nå er markert av et steinmonument. Tradisjonelle beretninger sier at Herkimer ble oppfordret av sine menn til å ikke å utsette seg for videre fare, men at han trassig svarte: «Jeg vil møte fienden.» Historikere tolker Herkimers svar ikke bare som et tegn på hans standhaftighet, men hans bitterhet mot de offiserene som tidligere hadde merket Herkimer som feig på grunn av hans forsiktighet og hadde jaget ham inn i ravinen, de samme offiserene som nå ba ham trekke seg tilbake i sikkerhet.

Ettersom kampene fortsatte, samlet Herkimer sine menn. Han ledet slaget mens han lente seg mot treet og røykte pipe. Herkimer observerte at indianerne fulgte med på røyken fra hans menns musketter. Indianerne utnyttet forsinkelsen som ladingen av de munnladede våpnene førte til og stormet inn og angrep menn med kniver. Under slaget førte en tordenstorm til en pause på en time. Herkimer brukte muligheten til å omgruppere sin milits på høyereliggende område. Denne gangen instruerte han sine til å kjempe i par, slik at mens en mann ladet, skjøt den andre. Denne taktikken stabiliserte restene av Herkimers styrke.

Da den indianske styrken hørte at garnisonen i Fort Stanwix hadde sendt en styrke fra fortet for å plyndre leiren til britene og indianerne, trakk de seg fra kampene med ropet «Oonah, oonah!», det tradisjonelle senecasignalet for retrett.

Før indianerne trakk seg tilbake, ankom en avdeling med forsterkninger fra King's Royal Yorkers. Disse lojalistene vrengte sine jakker for å utgi seg for en unnsetningsstyrke på vei opp dalen fra Fort Stanwix. Patrioten kaptein Jacob Gardinier gjenkjente derimot ansiktet til en nabo som var lojalist. I forvirringen lyktes King's Royal Yorkers i å angripe opprørsmilitsens stilling, men da tapstallene steg, trakk de seg tilbake.

Da indianerne og lojalistene trakk seg tilbake, tok opprørne som ikke hadde flyktet fra slagmarken seg av evakueringen av sårede. Noen av dem ble ført med båt ned elva i sikkerhet. Mange sårede opprørere ble etterlatt på slagmarken.

Etterspill 
Tryon County–militsen nådde aldri Fort Stanwix, men tapstallene til indianerne i slaget ved Oriskany førte til at indianerne trakk tilbake sin støtte til Barry St. Legers ekspedisjon.

Under det britiske angrepet på Herkimers milits ved Oriskany Creek, plyndret en avdeling fra det tredje New York–regimentet fra Fort Stanwix St. Legers dårlig bevoktede leir. Uten støtte fra indianerne, kunne ikke St. Leger fortsette beleiringen av Fort Stanwix. Hæren trakk seg tilbake til Ontariosjøen. Angrepet fra denne kanten i Saratogafelttoget kollapset.

Den sårede brigadegeneralen Nicholas Herkimer ble båret av sine menn fra slagmarken. Han måtte amputere foten, men operasjonen gikk dårlig og han døde av skadene 16. august 1777, 49 år gammel.

Referanser

Litteratur 
 Walter D. Edmonds; Drums Along the Mohawk; 1937, Little, Brown and Company, ISBN 0-8156-0457-2.
 Nelson Greene; History Of The Mohawk Valley, Gateway To The West, 1614-1925; 1925, Reprint Services Corp., ISBN 0-7812-5180-X.
 Alice P. Kenney; Stubborn for Liberty: The Dutch in New York; 1975, Syracuse University Press, ISBN 0-8156-0113-1.
 Gavin K. Watt, Rebellion in the Mohawk Valley: The St. Leger Expedition of 1777, Toronto: Dundurn, 2002.  ISBN 1-55002-376-4

Eksterne lenker 
 
 Historien til Third Battalion Tryon County Militia
  The King's Royal Regiment of New York

Slag under den amerikanske uavhengighetskrigen
Irokesiske slag
Slag med deltagelse av Storbritannia
Slag med deltagelse av USA
New Yorks historie
Konflikter i 1777
1777 i New York (delstat)
Oneida County (New York)