Stillits

se inndeling

Stillits (Carduelis carduelis) er en art i finkefamilien (Fringillidae) og én av kun tre arter i slekten stillitser (Carduelis). Arten finnes i det meste av Europa og er relativt tallrik østover til Kaspihavet, mens den blir mer sparsom lenger mot øst. Arten er livskraftig ifølge IUCNs rødliste, men den er sterkt truet av krypskytteri i det nordvestre Afrika (spesielt i det vestre Maghreb).

Taksonomi 
Stillits består som 12 underarter, fordelt i to distinkte klader. Noen velger å dele disse kladene i to selvstendige arter; stillits  og øststillits . Det hersker imidlertid ikke enighet om deling i øyeblikket.

C. c. loudoni ble tidligere benevnt som C. c. brevirostris, mens C. c. major tidligere ble benevnt som C. c. frigoris.

Etymologi

Navnet har stillitsen fått på grunn av lokketonene, som ofte gjengis som «stiglitt». Enkelte fuglebøker gjengir lokketonene som «pu-ppupi-pupipupi». Varselropet er et mykt «ææi». Sangen er en flytende kvitring som minner om kanarifugltriller, oppblandet med varianter av lokkeropet. Både hann og hunn synger.

Biologi 

Stillits er liten til mellomstor i størrelse. Veststillitser blir cirka  lange og veier typisk omkring , unntatt ssp. major som typisk veier omkring , mens øststillitser gjerne blir cirka  lange og veier typisk omkring . 

Fjærdrakten har stor fargeprakt, med innslag av ulike gråtoner, blekbrunt, rødt, sitrongult, sort og hvitt. Når den dertil er en flink sanger, er det ikke rart at den er populær i Mellom-Europa – dessverre så populær at den fanges og settes i bur. I forrige århundre var den så etterspurt som burfugl i England at det ble drevet regulær fuglehandel, og opptil 132 000 stillitser ble fanget på ett år.

I Norge er stillitsen en mindre vanlig fugl og sees mest høst og vinter. Den streifer da omkring i små flokker, gjerne i tettbygde strøk, og besøker byløkker og andre åpne steder hvor det vokser borre, tistel og andre høye kurvplanter. Frø av slike ugressplanter, som stikker opp over snøen, er stillitsens viktigste vinterføde, som tistel, borre, høymol og andre høye ugressplanter, men også litt bjørkefrø og insekter inngår i kosten. Fuglen er tillitsfull og lar seg ofte betrakte på nært hold. Vår og sommer ser vi den forholdsvis sjelden. Den hekker årlig flere steder rundt Oslofjorden, og det er også funnet reder på Jæren og Lista.

I Norge hekker arten hovedsakelig omkring Oslofjorden på Østlandet og, om enn mer sparsomt, i et bredt belte rundt kysten opp til Trøndelag, der den er mest tallrik i områdene mellom Trondheim, Stjørdal, Levanger, Ørland og Hitra, samt på øya Grip utenfor Kristiansund. Streifflokker ses særlig høst og vinter i lavlandet over det meste av Sør-Norge, men den er mer sjelden over Hardangervidda. Nordover fra Trøndelag blir den gradvis mer uvanlig, men ifølge Artsdatabanken er den observert hele veien nordover til russegrensen. Den er dels stand- og streiffugl, men enkelte trekker om vinteren sørover til kontinentet. 

Reiret blir ofte plassert i hager og parker. Hunnen bygger et vakkert rede av frødun, røtter, gress, mose og hår. Det er godt kamuflert, ofte høyt i et tre. Stillits kan legge egg fra begynnelsen av mai til godt ut i juli, 4–6 egg som er blåhvite med brunlige flekker og ruges av hunnen i cirka 13 dager. Hannen bringer mat, ungene fôres med oppgulp og flyr etter cirka 16 dager.

Inndeling 
Inndelingen og rekkefølgen av den følger Birds of the World og er i henhold til Clement, del Hoyo, Collar & Kirwan (2020) (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.

 Passeriformes, spurvefugler
 Passeri, sangfugler
 Passerida
 Passeroidea
 Fringillidae, finkefamilien
 Fringillinae, (sanne finker)
 Euphoniinae, (neotropisfinker)
 Carduelinae, (stillitsfinker)
 Coccothraustini, (kjernebiterfinker)
 Drepanidini, (hawaiifinker)
 Carpodacini, rosenfinker
 Pyrrhulini, (dompaper og nære slektninger)
 Carduelini, (stillitser og nære slektninger)
 Haemorhous
 Rhodospiza
 Rhynchostruthus
 Chloris
 Linurgus
 Crithagra
 Linaria
 Acanthis
 Loxia, korsnebber
 Chrysocorythus
 Carduelis, stillitser
 C. carduelis, stillits
 klade carduelis (veststillitser)
 C. c. britannica, De britiske øyer, Nordvest-Frankrike og Nederland
 C. c. carduelis (nominatformen), Sør-Skandinavia og Sørøst-Finland østover til Ural og sørover til Frankrike, Italia, Slovenia, Romania, Moldova, det nordlige Ukraina og Midt-Volga
 C. c. parva, Madeira og Kanariøyene, Iberia, Sør-Frankrike, Balearene, Marokko til Libya
 C. c. tschusii, Korsika, Sardinia og Sicilia'
 C. c. balcanica, fra Balkan til Hellas, Kreta og Tyrkia
 C. c. niediecki, Rhodos, Tyrkia, Kaukasus, Kypros, Libanon, Israel, Sørvest-Iran Egypt (Nildeltaet og Nildalen) og Nord-Irak
 C. c. colchica, Krimhalvøya og Kaukasus
 C. c. loudoni, Øst-Tyrkia, Aserbajdsjan og Nord-Iran
 C. c. major, fra Øst-Ural og østover i Sibir til Jenisej og sørover til Altaifjellene og Kasakhstan
 klade caniceps (øststillitser, regnes av og til som en selvstendig art)
 C. c. paropanisi, Turkmenistan og Nordøst-Iran østover til Afghanistan, Pamir, Tien Shan, Kazakhstan og Xinjiang i Kina
 C. c. subulata, Øst-Tyrkia, Aserbajdsjan og Nord-Iran
 C. c. caniceps, Pakistan, Kasjmir, Nordvest-Himalaya østover til det sentrale Nepal og Xizang i Kina 
 C. citrinella (monotypisk), sitronirisk
 C. corsicana (monotypisk), korsikairisk
 Serinus, (irisker)
 Spinus, (sisiker)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Norsk ornitologisk forening om stillits

Finker
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Makaronesias fugler
Nord-Afrikas fugler
Europas fugler
Vest-Asias fugler