Lushatthumle

Lushatthumlen (Bombus consobrinus (Dahlbom) ) er vår eneste oligofage humleart (Oligofagi: spiser/beiter på få arter). Den tilhører underslekten Megabombus sammen med hagehumle B. hortorum Linnaeus. Denne humlearten har identisk utbredelse med sin næringsplante tyrihjelm (Aconitum septentrionale Koelle), eller lushatt som den også heter. 

Ingen annen humleart har så lang tunge. Dette er en tilpasning til vertsplanten som krever lang tunge for at humlene skal nå frem til nektaren. Tungelengden er ikke proporsjonal med humlenes størrelse, men er slik at de minste utearbeiderne har den forholdsvis lengste tunga, og de største humlene den forholdsvis korteste. Dette er en tilpassing til vertsplanten slik at alle humlene har tilnærmet riktig tungelengde som når frem til nektaren.

Kjennetegn 
Lushatthumla har nesten alltid gulbrun farge på ryggsiden av brystet, og de første leddene på bakkroppen. Resten har svart pels, bortsett bakkroppsspissen som har lysegrå pelsfarge. Kroppen er lang og smal. Hodet er langt og smalt, og har en lang tunge 

Lushatthumla er den siste av våre humler som kommer fram om våren, som regel i slutten av mai, begynnelsen av juni. Dette er en tilpasning til sin vertsplante. Før tyrihjelm begynner å blomstre samler lushatthumla nektar og pollen på mange forskjellige planter, særlig på planter med lange kronrør. På forsommeren kan man se lushatthumla i store mengder på sibirertebusk før tyrihjelm begynner å blomstre. Men så snart tyrihjelm er i full blomstring så forsvinner lushatthumla fra de andre plantene. Forsøk fra Canada har vist at mens de andre humleartene må lære hvordan de skal kunne finne nektaren på Aconitum, så vet lushatthumlene dette fra første forsøk.

Tungelengden til lushatthumla øker ikke proporsjonalt med humlas størrelse slik som hos de andre humleartene. Den relative lengden avtar for de største individene slik at tungelengden for mellomstore og store humler er tilnærmet like lang. For kort og for lang tunge vil gjøre innsamling av nektar mindre effektiv. Lushatthumla er så godt tilpasset at den helt utkonkurrerer de andre humleartene. Her må selv hagehumla som har den nest lengste tunga gi tapt når bestanden av lushatthumle er stor nok. 

Det er svært stor størrelsesforskjell på arbeiderne. De aller minste ser man imidlertid sjelden ute i det fri, da det normalt er de største arbeiderne som sanker nektar og pollen. De største arbeiderne kan bli like store som dronningene, og det kan være svært vanskelig å skille dem fra hverandre bortsett fra i atferd. Men arbeiderne mangler fettlegemet i bakkroppen som benyttes under overvintring. Hannene er lange og slanke og er noe mer butte i bakkroppen enn arbeiderne. De vil også kunne kjennes på de litt lengre antennene.

Bolet 
Bolet til lushatthumla er normalt lite. Det ligger som regel i et gammelt musebol nede i jorda. Men mer eller mindre overjordiske bol kan også forekomme. Noen ganger må lushatthumla krabbe flere meter for å komme fram til bolet. Lushatthumla tilhører de såkalte "pocketmakers", humler som lager egne lommer direkte på larvekammerne som humlene plassere pollen i. Larvene spiser så direkte på denne pollenputen som arbeiderne dytter ned i lomma.

Utbredelse 
Lushatthumla er utbredt fra Norge i vest til Japan i øst. Vi finner lushatthumla over hele Norge hvor vi finner tyrihjelm. Men vi mangler den i de aller sørligste og nordligste deler av landet. 

Lushatthumla er av og til blitt forvekslet med åkerhumle Bombus pascourum (Scopoli), men av alle verifiserte funn er det bare et kjent funn (Abisko) av et enkelt lushatthumle individ utenfor utbredelsesområdet til lushatt.

Bilder 
Før tyrihjelm begynner å blomstre, besøker lushatthumla andre planter, fortrinnsvis blomster med lange kronrør.  Like før blomstringen til vertsplanten begynner kan blant annet lushatthumla treffes i stort antall på blomstende sibirertebusk (Caragana arborescens).

Referanser

Litteratur 
 Løken, Astrid. 1985. Humler, tabeller til norske arter (nøkkel for å bestemme arter). Norsk entomologisk forening. (Norske Insekttabeller; 9). 39 sider.

Eksterne lenker 
 

Humler
Årevinger formelt beskrevet i 1832