Desmond Tutu

Desmond Mpilo Tutu (født 7. oktober 1931, død 26. desember 2021) var en sørafrikansk kirkeleder og aktivist som ble verdenskjent i 1980-årene på grunn av sin motstand mot apartheid. Han mottok Nobels fredspris i 1984. Han var den første svarte anglikanske erkebiskopen i Cape Town, Sør-Afrika. Han er også kjent for å ha lansert begrepet «regnbuenasjon» om Sør-Afrikas befolkning, som motsatsen til apartheid-begrepet.

Utdanning og yngre år 
Tutu ble født i Klerksdorp i det som nå er provinsen Bokone Bophirima i Sør-Afrika og er av folkegruppen xhosa. Han flyttet med familien til Johannesburg da han var 12 år gammel. Han ønsket selv å bli lege, men familien hadde ikke råd til utdannelsen, så Desmond fulgte i farens fotspor og begynte å undervise. Etter studier i perioden 1951–1953 underviste han ved Johannesburg Bantu High School fra 1954 til 1957.

I 1955 giftet han seg med Leah Nomalizo Tutu. De har fire barn. I protest mot dårlige utdanningsmuligheter for svarte, sluttet Tutu som lærer i 1957 og begynte å studere teologi. I 1961 ble han utnevnt til anglikansk prest, og var kapellan ved Universitetet i Fort Hare, ett av få gode universiteter som var åpne for svarte studenter i den sørlige delen av Afrika.

Fra 1962 til 1966 tok han bachelor- og mastergrader ved King's College, London. Tilbake i Sør-Afrika brukte han forelesningene til å ta opp situasjonen til den svarte befolkningen. Han skrev et brev til statsminister Vorster, der han beskrev situasjonen i Sør-Afrika som «en kruttønne som når som helst kan eksplodere». Brevet forble ubesvart.

Mellom 1972 og 1975 oppholdt han seg igjen i England, denne gang som visedirektør for det teologiske utdanningsfondet til Kirkenes verdensråd i Bromley i Kent.

Kamp mot apartheid 

Tutu var hele livet aktiv i antiapartheidkampen, men fra midten av 1970-årene ble han kjent nasjonalt og internasjonalt for denne innsatsen.
I 1975 ble han utpekt som domprost (dean) ved St. Mary's Cathedral i Johannesburg, den første svarte personen som innehadde denne stillingen. Han satte ned fire punkter som han krevde skulle løses, og som han snakket om i alle fora han gikk inn i som prest: 
 Like rettigheter for alle
 Avviklingen av passlovene; passene var dokumenter som kun svarte, fargede og indere måtte gå med
 Et felles, nasjonalt undervisningssystem
 Stopp i all tvangsforflytning av svarte til de såkalte bantustans 

Med dette skrivet gjorde han seg med en gang bemerket som en aktiv stemme mot apartheid, og ut fra denne plattformen fortsatte han en pasifistisk, aktiv antiapartheidkampanje i landet.

I 1976 startet opprøret blant elever og studenter i Soweto, som førte til at motsetningene mellom myndighetene og den svarte befolkningen ble stadig verre, og volden økte. Fra nå av støttet han også internasjonal økonomisk boikott av sitt eget land. Fra 1976 til 1978 var han biskop av Lesotho. I 1978 ble han generalsekretær for det sørafrikanske kirkerådet. I denne stillingen kunne Tutu fortsette arbeidet mot apartheid, med støtte fra nesten samtlige kirker. Afrikandernes kalvinistiske kirker meldte seg imidlertid ut av kirkerådet. Tutu utgav publikasjoner og reiste utenlands, og talte alltid om forsoning mellom begge sider.

Det var denne pasifistiske motstanden mot apartheid, og hans innsats for forsoning mellom kirkesamfunnene, som gjorde ham til mottaker av Nobels fredspris den 16. oktober 1984.

Han ble den første svarte personen som ledet den anglikanske kirken i Sør-Afrika den 3. september 1986, da han ble erkebiskop av Cape Town.

Etter apartheid 

Etter 1994, da de første demokratiske valgene fant sted i Sør-Afrika og apartheidstaten ble avviklet, ledet han sannhets- og forsoningskommisjonen. Dette var en kommisjon som hadde i oppgave å avdekke grusomheter og vold foretatt under og av apartheidregimet. Kommisjonen hadde også myndighet til å gi voldsutøvere amnesti for deres handlinger. Dette var en jobb han gjennomførte samvittighetsfullt, og etter manges mening greide han å holde en upartisk linje både i forhold til det gamle apartheidregimet og motstandsbevegelsen. Han gjorde seg imidlertid her upopulær blant alle parter i konflikten, ikke minst hos ANC, som ikke ville innrømme at de selv hadde opptrådt klanderverdig i konflikten på noen måte.

I tiden etter at ANC har kommet til makten har han vært uavhengig og til dels kritisk til regjeringen i Sør-Afrika, og kommet med en rekke kontroversielle uttalelser. Denne kritikken har særlig eskalert under Tabo Mbekis styre:

Han har kritisert brudd på menneskerettighetene i Zimbabwe, han har kalt Zimbabwes president Robert Mugabe en «karikatur på en afrikansk diktator», og han har kritisert den sørafrikanske regjeringens tause diplomati overfor Zimbabwe.

Han har kritisert ANCs til dels manglende politikk i forhold til bekjempelsen av aids.

Han har kritisert ANCs visepresident Jacob Zuma, og bedt ham å trekke seg fra sin posisjon, etter at han ble anklaget for voldtekt av en ung ANC-aktivist.

Tutu mener at Israels behandling av palestinerne er en form for apartheid . Han har gjentatte ganger oppfordret den israelske regjeringen om å respektere menneskeverdet til det palestinske folket, enten de er muslimer eller kristne.

 I 2004 kom Tutu tilbake til Storbritannia, nå som gjesteprofessor i Post-Conflict Societies ved King's College, London, og for å holde jubileumstalen ved markeringen av at King's College var 175 år gammelt.

 I 2005 stod Tutu, sammen med Václav Havel, bak en fyldig rapport om militærjuntaens overgrep mot minoritetsfolkene i Burma.

 I 2009 Tutu kom til Norge i februar under: the International Student Festival in Trondheim (ISFiT)

Tutu har ved flere andre anledninger besøkt Norge.

På sin 79-årsdag, i 2010, trakk han seg tilbake fra offentligheten. Han uttalte at tiden var inne for å drikke rooiboste, se cricket og tilbringe tid med familien.

Homofiles rettigheter 
Tutu regnes som en av de fremste forkjemperne for homofiles rettigheter i Afrika og innen nåtidens afrikanske kirke. Under en preken holdt i 2005 sa han blant annet:

Utvalgt bibliografi 

 1995: An African Prayer Book (no.: En Afrikansk Bønnebok, Luther forlag 1996)
 2000: No Future Without Forgiveness (no.: Ingen fremtid uten tilgivelse, Pax 2000)
 2004: God has a Dream (no.: Gud har en drøm, Damm 2004)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Antiapartheid-aktivister
Sørafrikanske teologer
Sørafrikanske biskoper
Nobelprisvinnere (fred)
Sørafrikanske nobelprisvinnere
Sørafrikanske forfattere
Engelskspråklige forfattere
Xhosa-personer
Æresdoktorer ved Universitetet i Tromsø
Personer fra Klerksdorp
Personer fra Johannesburg
Vinnere av Sydneys fredspris
Mottakere av Templetonprisen
Mottakere av trosfrihetsprisen (Four Freedoms Award)
Sørafrikanske aktivister