Ikkespredningsavtalen

Ikkespredningsavtalen (engelsk Nuclear Non-Proliferation Treaty også kalt NPT-avtalen) er en internasjonal traktat om ikke å spre atomvåpen i verden. Den ble underskrevet i London, Moskva og Washington 1. juli 1968, og trådte i kraft fra 5. mars 1970.

Avtalen er i dag (2006) undertegnet av 188 suverene stater.

Avtalens innhold
Avtalen forbyr stater som har atomvåpen å overføre disse til land som ikke har atomvåpen fra før. Atommaktene skal heller ikke oppmuntre eller hjelpe andre land med å skaffe seg slike våpen.

Avtalen forbyr også stater uten atomvåpen å motta slike og å framstille dem. Stater uten atomvåpen skal inngå kontrollavtaler med Det internasjonale atomenergibyrået (IAEA) med ikke-spredning for øyet. Ellers skal medlemslandene hjelpe hverandre med å gjøre bruk av atomenergien til fredelige formål. De skal også forhandle seg fram til en stopp på atomkappløpet, til atomnedrustning og til generell og fullstendig nedrustning.

Litt historikk
Pr. 31. desember 1982 hadde 120 land gitt sin tilslutning til ikkespredningsavtalen. Norge gjorde det i 1969. 74 land som ikke selv har atomvåpen (inkludert Norge) har gitt sin tilslutning til en tilleggsavtale med IAEA om sikringstiltak under NPT. I 1977 ble 15 land som produserer kjernekraftutstyr enige om retningslinjer for eksport av kjernekraftmateriale. Denne uformelle sammenslutningen ble først kjent som «London-klubben» men er idag kjent som Nuclear Suppliers Group. I 1975 og 1980 ble det holdt internasjonale konferanser for å gjennomgå landenes oppfølging av NPT.

Svakheter ved avtalen
Mange har pekt på at avtalen har store svakheter. Det er særlig de statene som ikke har skrevet under og som samtidig har skaffet seg et atomvåpen-arsenal som bidrar til å undergrave avtalens legitimitet. De etablerte atommaktenes (særlig USA) utvikling av nye typer atomvåpen bidrar også til å undergrave avtalen, samt deres motvilje til å ruste ned.

NPT-avtalen er de siste årene kommet under økende press ved at enkelte land søker å skaffe seg kjernevåpen. Nord-Korea har annonsert at landet har trukket seg fra ikke-spredningsavtalen og hevder å ha skaffet seg kjernevåpen. Det er fortsatt betydelig usikkerhet omkring Irans atomprogram. Avsløringen av et ulovlig nettverk for leveranse av kjernefysisk teknologi og utstyr (Khan-nettverket) har avdekket åpenbare svakheter i det globale ikke-spredningsregimet. I lys av at terroristgrupper søker å skaffe seg kjernevåpen, er det maktpåliggende å tette smutthullene i ikke-spredningsregimet. Dette har vært hovedprioriteringen til kjernevåpenstatene anført av USA og Storbritannia i NPT-sammenheng.

Det stilles også spørsmål om hvorvidt kjernevåpenstatene er i ferd med å gi kjernevåpen økt militær og politisk betydning. Flere land innenfor Den alliansefrie bevegelsen (NAM), anført av Egypt og Malaysia, har derfor vært skeptiske til å binde seg til nye ikke-spredningstiltak uten sterkere framdrift på nedrustningsområdet. Arabiske land krever også framgang i arbeidet med å etablere en kjernevåpenfri sone i Midtøsten, som også skal omfatte Israel. Videre krever NAM-landene folkerettslig bindende garantier mot å bli utsatt for eller truet med kjernevåpen. Dette er noe USA og Russland ikke er rede til å etterkomme.

Norges holdning
I likhet med andre vestlige land har Norge understreket at det er kjernevåpenstatene selv som har hovedansvaret for å bygge ned sine kjernevåpen­arsenaler. Fra norsk side finner man det derfor ikke hensiktsmessig å legge slike forhandlinger til et multilateralt forum, da dette vil kunne redusere kjernevåpenstatenes ansvar og svekke det politiske presset på dem. Det er derimot maktpåliggende å støtte opp om NPT-avtalen og sikre at avtalens forpliktelser blir gjennomført.

Stater som har undertegnet avtalen

Afghanistan
Albania
Algerie
Andorra
Angola
Antigua og Barbuda
Argentina
Armenia
Australia
Aserbajdsjan
Bahamas
Bahrain
Bangladesh
Barbados
Belarus
Belgia
Belize
Benin
Bhutan
Bolivia
Bosnia og Hercegovina
Botswana
Brasil
Brunei
Bulgaria
Burkina Faso
Burundi
Canada
Chile
Colombia
Costa Rica
Cuba
Danmark
De forente arabiske emirater
Den hellige stol
Djibouti
Dominica
Den dominikanske republikk
Ecuador
Egypt
Ekvatorial-Guinea
Elfenbenskysten
El Salvador
Eritrea
Estland
Etiopia
Fiji
Filippinene
Finland
Frankrike
Gabon
Gambia
Georgia
Ghana
Grenada
Guatemala
Guinea
Guinea-Bissau
Guyana
Haiti
Hellas
Honduras
Indonesia
Irak
Iran
Irland
Island
Italia
Jamaica
Japan
Jemen
Jordan
Kambodsja
Kamerun
Kapp Verde
Kasakhstan
Kenya
Kina
Kiribati
Komorene
Den demokratiske republikken Kongo
Republikken Kongo
Kroatia
Kuwait
Kypros
Kirgisistan
Laos
Latvia
Lesotho
Libanon
Liberia
Libya
Liechtenstein
Litauen
Luxembourg
Nord-Makedonia
Madagaskar
Malawi
Malaysia
Maldivene
Mali
Malta
Marokko
Marshalløyene
Mauritania
Mauritius
Mexico
Mikronesia
Moldova
Monaco
Mongolia
Montenegro
Mosambik
Myanmar
Namibia
Nauru
Nederland
Nepal
New Zealand
Nicaragua
Niger
Nigeria
Norge
Oman
Palau
Panama
Papua Ny-Guinea
Paraguay
Peru
Polen
Portugal
Qatar
Republikken Kina
Romania
Russland
Rwanda
Saint Kitts og Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent og Grenadinene
Salomonøyene
Samoa
San Marino
São Tomé og Príncipe
Saudi-Arabia
Senegal
Den sentralafrikanske republikk
Serbia
Seychellene
Sierra Leone
Singapore
Slovakia
Slovenia
Somalia
Spania
Sri Lanka
Storbritannia
Sudan
Surinam
Sveits
Sverige
Swaziland
Syria
Sør-Afrika
Sør-Korea
Tadsjikistan
Tanzania
Thailand
Togo
Tonga
Trinidad og Tobago
Tsjad
Tsjekkia
Tunisia
Turkmenistan
Tuvalu
Tyrkia
Tyskland
Uganda
Ukraina
Ungarn
USA
Uruguay
Usbekistan
Vanuatu
Venezuela
Vietnam
Zambia
Zimbabwe
Østerrike
Øst-Timor

Stater som ikke har skrevet under eller trukket seg fra avtalen 

Nord-Korea (undertegnet avtalen i 1985, men trakk seg fra avtalen i 2003).
Israel (har aldri undertegnet avtalen)
India (har aldri undertegnet avtalen)
Pakistan (har aldri undertegnet avtalen)

Se også 

 Traktaten om forbud mot kjernevåpen

Referanser

Eksterne lenker

Sikkerhetspolitikk
Internasjonale avtaler
Rustningskontroll
Hendelser i 1968
Hendelser i 1970