Spøkelse

Spøkelser (av middelnedertysk spökels, av spöken = «å gå igjen», med suffikset -else), også kjent som gjenganger, gjenferd, dødning, skrømt og gespenster, er i folketroen paranormale skapninger, avdøde mennesker hvis sjeler går igjen på jorda i etterlivet. Mulige grunner til dette sies for eksempel å kunne være spesielt tragiske og/eller voldelige dødsfall, eller en stor trang til å fullføre noe en ikke fikk gjort før sin død. Forestillinger om dødes ånder og tilsvarende overnaturlige vesener er kjent i alle kulturer, og bygger på troen på at de levende har en sjel som eksisterer uavhengig av kroppen. Folklore og trosforestillinger omkring spøkelser varierer imidlertid sterkt i forskjellige kulturer og til forskjellige tider. Historier om spøkelser har til alle tider vært populær underholdning. Spøkelsesfortellingen er en egen litterær sjanger.

Forestillinger og varianter 
Mange forestillinger om overnaturlige fenomener har forsvunnet i de industrielle og postindustrielle tidsaldrene, men troen på spøkelser har vist seg standhaftig. Meningsmålinger viser at et økende flertall av befolkningen tror på spøkelser i f.eks. USA (51 % i 2003 mot 48 % i 1998). Spøkelsestro kan forbindes med menneskers tilknytning til sine avdøde, og derfor kobles til følelsesbetingede bevegelser som spiritisme.

Spiritismen vant derfor stor utbredelse under og etter første verdenskrig, da så mange familier i de krigførende nasjonene mistet sine nære og kjære ved fronten.

I fortellingene kan spøkelsene manifestere seg på svært forskjellige måter. Lakenspøkelset med to svarte øyne treffer vi gjerne i vitsetegninger, men sjelden i fortellingene. I vår tids memorater er spøkelseslyder det vanligste (tunge trinn i trappa). Det eneste fellestrekk spøkelsene har, er at de bryter naturlovene, som når de forsvinner sporløst. Dette kjennetegnet har de felles med alle andre overnaturlige skikkelser. Spøkelseshistoriene kan inndeles etter hvilken sans man oppfatter dem med: De auditive (som man hører), visuelle (dem man ser), de taktile (som tar borti fortelleren), odorative (som gir seg til kjenne som en lukt) og de ekstrasensuelle (som ikke sanses, men fremkaller en sterk følelse av sitt nærvær).

Påtagelig er tilnærmelsen mellom troen på poltergeist-fenomener og spøkelser, som gjør det mulig å forestille seg at de døde kan meddele seg gjennom allehånde elektroniske instrumenter. I 1969 dukket en midaldrende lege fra Latvia, Konstantīns Raudive,

Med protestantismen falt troen på skjærsilden bort, og alt spøkeri ble djevelens verk. I 1673 disputerte Jens Hansen Odense ved Københavns Universitet over emnet, og påviste at spøkelser ikke kunne være annet enn djevelen som hadde tatt en avdøds skikkelse. De sjelene som hadde kommet til himmelen, hadde ingen grunn til å vende tilbake til jorda. Og de som havnet i helvete, fikk jo ikke lov. I folketroen uttrykkes dette til tider så konkret som at djevelen flår avdøde og så viser seg forkledd som den døde – i hans egen hud! Jens Odense delte spøkelsene inn i ulike klasser, med nisser som en egen kategori. Han kritiserte folks ufarliggjøring av nissene når de ikke forstod at nisser er djevelske spøkelser. Biskop Erik Pontoppidan utga i 1736 boken Fejekost – Til at udfeje den gamle surdejg eller de i danske lande tiloversblevne og her for dagen bragte levninger af saavel hedenskab som papisme. Pontoppidan gikk til kamp mot allmuens overtro, som han tolket som levninger etter både hedenskap og katolisisme.

Som andre steder der befolkningen har nær tilknytning til naturen, er det en glidende overgang mellom norske spøkelser og naturvetter. Et eksempel er den skremmende draugen, gjengangeren etter en som har druknet på havet uten å komme i kristnet jord. Men også andre av våre gjengangere viser seg helst utendørs, slik som deildegasten – en som har flyttet grensesteiner (deilder) mens han levde, og som straff må rulle dem tilbake på plass hver natt inntil dommedag. Eller den uhyggelige utburden, gjenferdet etter et nyfødt barn som er drept og gjemt i dølgsmål og skriker etter sin mor. Vi har også eksempler på at hele bygninger eller gårder går igjen på de stedene de opprinnelig stod. Det finnes nedtegnelser om ensomme vandrere som skal ha overnattet på slike steder, og fra moderne tid dukker det av og til opp påstander om at de også skal ha blitt fotografert. Det tradisjonelle slottsspøkelset er det liten plass for i nordisk folklore. Nærmest kommer historier om herregårdsspøkelser, som «baron Klumpfot» på baroniet Rosendal.

Troen på spøkelser er fremdeles levende i Norden, kanskje spesielt på Island.

Noen former for spøkelser i norsk folklore 
Gjenferd, gjenganger
Deildegast
Draug
Utburd
Ånd, mangetydig begrep, også brukt om overnaturlige vesener og spøkelser
Spiritisme, sosial og religiøs bevegelse som tror en kan komme i kontakt med avdøde menneskers ånder

Noen spøkelser i norsk tradisjon  
Den grå dame i Stavern
Munken i Nidarosdomen
Piken fra karpedammen
Den grå dame i Brekkeparken, Telemark

Kjente forfattere av spøkelsesfortellinger 
Charles Dickens
Edgar Allan Poe
William Hope Hodgson
Henry James
M. R. James

Referanser

Litteratur
Velle Espeland: Spøkelse! Hvileløse gjengangere i tradisjon og historie Humanist forlag, Oslo, 2002
Ronald Grambo: Gjester fra graven. Norske spøkelsers liv og virke Ex libris, Oslo, 1991

Eksterne lenker
 Ny Tid: Spøkelsets kulturhistorie - artikkel fra 03. september 2004
 Digital kopi av Velle Espelands Den store boka om spøkelse (Omnipax, 1999)
 Digital kopi av Ørnulf Hodnes Vetter og skrømt (Cappelen, 1995)
 Ingen hvile i de dødes verden - artikkel fra forskning.no 10.10.03
 Spøkelser avslørt - artikkel fra forskning.no 

Folketro
Skikkelser fra folketroen
 
Mysterier
Parapsykologi