Australias historie

Australias historie begynte først da folk emigrerte til det australske kontinent fra nord, omtrent 40 000 til 50 000 år siden. Den skrevne historien til Australia begynte da nederlandske utforskere først oppdaget landet i det 17. århundre. Tolkningen av Australias historie er foreløpig en omstridt sak, spesielt angående den britiske koloniseringen og behandlingen av aboriginer.

Det har bodd mennesker i Australia i minst 50 000 år, siden forfedrene til aboriginene ankom Australia fra Sørøst-Asia. Den første europeiske oppdagelsen av Australia skjedde i det 15. århundre. Storbritannia gjorde krav på det i 1770, og det ble kolonisert som en straffekoloni i 1788. Fem andre kolonier, noen frie og noen straffekolonier, ble grunnlagt tidlig i det 19. århundre.

I 1901 fikk Australia en føderal konstitusjon og ble en selvstyrt britisk dominion. Australske tropper tok del i begge verdenskrigene, boerkrigen og Vietnamkrigen. Etter andre verdenskrig har Australia blitt omgjort av et massivt immigrasjonsprogram. Australia er fortsatt et konstitusjonelt monarki med Charles III som statsoverhode; en folkeavstemning for å etablere republikk ble nedstemt i 1999.Urbefolkningen innvandret fra Indonesia for mer enn 40 000 år siden. Den første europeer som utforsket litt av Australia var den spanske kaptein Luiz Vaez de Torres, som seilte mellom Ny-Guinea og Nord-Australia i 1606. Østkysten ble utforsket, og landet tatt i britisk besittelse av James Cook i 1770.

1788–1868 var det en britisk straffekoloni i Botany Bay. Frivillig innvandring over hele kontinentet økte på 1800-tallet. Et gullrush i perioden 1851–61 tredoblet befolkningen. I 1901 fikk Australia selvstyre og dominionstatus, og landet ble organisert som en forbundsstat. Landet deltok i begge verdenskriger på Storbritannias side og på USAs side i Koreakrigen og Vietnamkrigen.

Australia oppnådde full uavhengighet i 1931. Urbefolkningen fikk eiendomsrett til tradisjonelle bosetningsområder i 1977. I senere år har Australia spilt en større politisk rolle i Asia og Stillehavsområdet. I 1999 stemte 55 prosent av innbyggerne mot at Australia skulle bli en republikk. I 2008 ba myndighetene om unnskyldning for tidligere urett begått mot aboriginer.

Forhistorisk tid

Ankomst 

Det er bredt akseptert at mennesker ankom Australia for minst 40 000 år siden. Det har blitt gravd ut mange arkeologiske steder som dateres fra denne tidsperioden. Arkeologiske bevis indikerer bosetninger ved den øvre Swan River i Vest-Australia for rundt 40 000 år siden. Tasmania som på den tiden var forbundet med Australia, ble nådd for minst 30 000 år siden. Andre hevder at noen av stedene kan dateres til 60 000 år siden, men disse påstandene er ikke universelt akseptert. Palynologiske bevis fra det sørøstlige Australia antyder økt aktivitet i branner fra rundt 120 000 år siden. Dette har blitt tolket som et tegn på menneskelig aktivitet, men dateringen har fått hard kritikk.

Migrasjon skjedde i avslutningen av pleistocen, da havnivået var mye lavere enn de er i dag. Gjentatte istider i pleistocen-epoken resulterte i mer enn 100 meter lavere havnivå i Australasia. Den kontinentale kystlinjen strakte seg lenger ut enn Timorsjøen, og Australia og Ny-Guinea utgjorde en landmasse (kjent som Sahul), forbundet med en betydelig landbro over Arafurasjøen, Carpentariabukta og Torresstredet. Havet var fremdeles et betydelig hinder, derfor er det lagt frem teorier om at disse opprinnelige menneskene nådde Australia ved å hoppe fra øy til øy. Det har blitt foreslått to ruter. En fulgte en øyrekke mellom Sulawesi og Ny-Guinea, og den andre nådde det nordvestlige Australia via Timor.

En annen konsekvens av den tidlige landbroa mellom Australia og Ny-Guinea, var at de deler dyre- og plantearter. Landbroa ble stengt da havet steg på slutten av den siste istida. Havnivået stabiliserte seg nær dagens nivå for rundt 6000 år siden.

I tradisjonene til aboriginene begynner kontinentets historie med det som kan oversettes som «Drømmetida», skapelsesmyten som forteller om opprinnelsen til folket, dyrene og geografien. Tradisjonene var, og fortsetter å være, tatt vare på i songlines og fortellinger rundt omkring i Australia.

Arkeologiske bevis i form av kull indikerer at ild som allerede var en voksende del av det australske landskapet, ble mye vanligere ettersom jegerne og sankerne brukte det som et verktøy til å jage vilt, til å produsere ny vekst for å trekke til seg dyr og for å åpne ugjennomtrengelige skoger. Tett gjengrodde områder ble åpne sklerofyllskoger, åpne skoger ble stepper. Arter som tålte ild ble dominerende, særlig kasuarina, eukalypter, akasia og gress.

Endringene i faunaen ble enda mer dramatisk. Megafauna, arter som er betydelig større enn mennesker, forsvant, og mange av de mindre artene forsvant også. Rundt 60 forskjellige planteetere ble utdødd, inkludert diprotodon-familien (svært store planteetende pattedyr som lignet flodhester), flere store fugler som ikke var flygedyktige, kjøttetende kenguruer, en fem meter lang øgle og en skilpadde på størrelse med en liten bil. Den direkte årsaken til masseutryddelsen er usikker. Det kan ha vært ild, jakt, klimaendringer eller en kombinasjon av disse, men de fleste er av den oppfatning at menneskelig inngripen av en eller annen form økte risikoen for utryddelse. Den en gang populære forklaringen om klimaendring foretrekkes ikke lenger. Uten de store planteeterne til å holde vegetasjon på bakken i skogene nede og rask gjødsling av jorda med avføringen deres, bygget ilden seg raskere opp slik at brannene ble raskere og varmere, noe som ytterligere endret landskapet.

Det er ukjent hvor mange befolkninger som slo seg ned i Australia før den europeiske koloniseringen. Hypoteser om «trihybrid» opprinnelse og opprinnelse i en migrasjon er omdiskutert. Spørsmålet har blitt brukt politisk med den antagelse at en eneste opprinnelse fører til etnisk solidaritet, mens hypotesen om flere migrasjoner er blitt brukt til å rettferdiggjøre de hvites overtagelse av aboriginenes land. Det er lite objektive data som kan fastslå saken i den ene eller den andre retning. Forskjeller i gener blir studert for å finne mulige svar, men der er fremdeles for få bevis til å skille en «bølgeinvasjonsmodell» fra en «eneste bosetning». Noen studier med Y-kromosomer indikerer en nylig tilstrømming av Y-kromosomer fra den indiske subkontinentet.

For mellom 18 000 og 15 000 år siden ble kontinentet stadig tørrere med lavere temperaturer og mindre nedbør enn det som var vanlig tidligere. På slutten av pleistocen for omtrent 13 000 år siden, begynte landbroene å forsvinne under det stigende havet. Slutten av istiden var en tid med omveltning ifølge legendene til aboriginene som forteller om fisk som faller fra himmelen og tsunamier. Men andre steder ble det berettet om et gradvis stigende hav. Fra den tiden av var de tasmanske aboriginene geografisk isolert. For rundt 9000 år siden bukket befolkningene på små øyer i Bass-stredet og Kangaroo Island under.

Lingvistiske og genetiske bevis viser at det har vært kontakt mellom australierne i nord og befolkningen på dagens Ny-Guinea og øyene i lengre tid, men at dette ser ut til først og fremst å ha vært handel med få ekteskap på tvers av gruppene, i motsetning til direkte kolonisering. Makassiske prauer nevnes også i aboriginenes fortellinger fra Broome til Carpentariabukta, og det ble etablert noen halvpermanente bosetninger og tilfeller av aboriginnybyggere som fant et hjem i Indonesia.

Kultur og teknologi 

De siste 5000 årene ble preget av en generell forbedring av klimaet, en økning i temperaturen og nedbøren og utvikling av en sofistikert stammekultur. Det ble utvekslet sanger og danser, og det ble handlet med flint, verdifulle steiner, skjell, frø, spyd, matvarer og så videre. Underordenen av pamanyunganske språk som strekker seg fra Cape York mot sørvest, dekket hele Australia med unntak av sørøst og Arnhem Land. Det var også markerte kontinuerlige religiøse ideer og fortellinger i hele landet. Noen «songlines» krysset fra den ene siden av kontinentet til den andre. Overgangsritene for gutter og jenter til de voksnes rekker ble markert med seremoni og måltid. Oppførsel ble styrt av strenge regler om ansvar til og fra onkler, tanter, brødre og søstre i tillegg til inngiftede. Aboriginenes slektssystemer i mange samfunn inkluderte en deling i hudfarger med restriksjoner på ekteskap som ble diktert i hudfargen et individ tilhørte.

Politisk makt lå hos samfunnets eldste mer enn hos nedarvede høvdinger. Krangler ble løst i fellesskap i henhold til et omfattende system av stammelover. Blodhevn og feider var ikke uvanlig, men organisert krigføring ble begrenset eller eksisterte ikke. Dette hadde vanligvis blitt tilegnet de flersidige alliansene som bandt folket sammen gjennom ekteskap eller blod og delte trossystemer om nedstamming fra felles kulturhelter.

En teori fra 2013 (etter å ha studert Enkeltnukleotidpolymorfi/DNA hos mennesker i de respektive områdene) er at folk fra Indusdalen i det sørlige Asia immigrerte til Australia og ble assimilert for rundt 4000 år siden. Disse kan i så måte ha tatt med seg både teknologisk kunnskap, samt hunder som så utviklet seg til Australsk dingo.

Det var betydelig utvikling innenfor aboriginenes teknologi i de siste 3000 årene før koloniseringen. Kvarts ble brukt som en erstatning for chert og ble brukt av innfødte håndverkere. Agrikulturell utvikling i liten skala skjedde med ålfarmer i det vestlige Victoria og planting av yams i Geraldton.

Det har blitt beregnet at det i 1788 var omtrent en halv million aboriginer i Australia, men andre anslag har satt antallet så høyt som en million eller mer. Disse befolkningene utgjorde hundrevis av forskjellige kulturelle og språklige grupper. De fleste var jegere og sankere med rike muntlige historier og avansert drift av landområdene. I de mest fruktbare og folkerike områdene levde de i halvpermanente bosetninger. I det fruktbare Murray-bassenget hadde jeger- og sanker-økonomien, som en kunne finne andre steder på kontinentet, i stor grad måttet vike for fiske. Sturts' ekspedisjon langs Murray førte til at en trodde at aboriginergruppene der praktiserte agrikultur som et resultat av nærværet av store høysåter som ble brukt som permanente kornlagre.

De hvite nybyggerne viste liten interesse i hoveddelen av aboriginfolkene, derfor vites lite om deres kulturer og språk. Sykdom som kan ha blitt innført med vilje, desimerte de innfødte befolkningene rett før perioden hvor de fleste aboriginene kom i direkte kontakt med europeerne. Da James Cook krevde Australia på vegne av Storbritannia i 1770, kan den innfødte befolkningen ha bestått av så mange som 500 stammer som snakket flere hundre forskjellige australske språk, med mange forskjellige dialekter.

Kontakt utenfor Australia 

Et tidlig kart av den kjente verden som ble laget i 1603 av fader Matteo Ricci, en italiensk jesuitt som tilbrakte en lang tid i Kina, bemerket i et tomt område hvor Australia ligger: «Ingen har noen gang vært i dette landet i sør, derfor vet vi ingenting om det.» Med mindre bokstaver skrev han de kinesiske tegnene Ildland og Papegøyeland, noe som antyder at kineserne var klar over og kanskje hadde sett Australia.

Folkene som levde langs den nordlige kystlinjen av Australia, Kimberley, Arnhem Land, Carpentariabukta og Cape York, har truffet på forskjellige besøkende i mange tusen år. Mennesker og varer beveget seg fritt mellom Australia og Ny-Guinea, selv etter at landbroa ble oversvømmet av det stigende havnivået, noe som var fullført for 6000 år siden. Men handel og samkvem mellom de nå separerte landene fortsatte over det nydannede Torresstredet, hvis 150 km brede kanal forble seilbar med rekken av Torres Strait Islands og korallrev som gav stoppesteder underveis. Øyene ble bosatt av forskjellige sjøreisende melanesiske kulturer som torresstredøyboerne for over 2500 år siden, og kulturelt samkvem fortsatte via denne ruten med aboriginene i Nordøst-Australia.

Den tradisjonelle bevegelsen av folk mellom Australia, Ny-Guinea og Indonesia i seilfartøy for handel og fisking, indikerer muligheten for at arabiske og kinesiske handelsmenn som besøkte de nordlige øyene fikk høre om og besøkte kysten av det sørlige kontinentet fra så tidlig som det 9. århundre. Indonesiske «bajini»-fiskere fra krydderøyene (Banda) har fisket utenfor kysten av Australia i hundrevis av år. Handelsmenn fra Sulawesi besøkte jevnlig kysten av det nordlige Australia for å fiske etter trepang (en spiselig sjøpølse) for å handle dem med kinesere som verdsatte det marine virvelløse dyret for dets kulinariske og medisinske verdi på sine markeder.

Det ser ut til at trepanghandelen fra Makassar begynte rundt 1720, men noen forfattere foreslår at reisene begynte 300 år tidligere, rundt 1400. Reisene deres strakte seg over tusenvis av kilometer, fra Kimberley i vest til Mornington Island i den østre delen av Carpentariabukta.

Handelen begynte å svinne mot slutten av det 19. århundre på grunn av innføringen av toll og lisensavgifter fra australske myndigheter som gjorde den ulønnsom. Etter innføringen av lovgivning for å beskytte Australias «territorielle integritet», forlot den siste prauen til makassanerne Arnhem Land i 1906. Etterspørselen etter trepang kan også ha sunket på grunn av uro i Kina på den tiden.

Matthew Flinders møtte i 1803 den makassanske handelsflåten nær dagens Nhulunbuy på sin ferd rundt Australia. Dette møtet førte til etableringen av bosetninger på Melville Island og Coburghalvøya.

Der var høy grad av kulturell utveksling, bevist i aboriginenes stein- og barkmalerier, introduksjonen av teknologier som utskårede kanoer og varer som tobakk, klær, kniver, alkohol og tobakkpiper, makassanske ord i australske språk (balanda for hvit person, rupiah for penger og jama for arbeid) og etterkommere av malaysiske folkeslag i australske samfunn og omvendt som et resultat av tverrkulturelle ekteskap og migrasjon. Makassanerne byttet varer mot retten til å fiske i aboriginenes farvann og for å leie deres arbeidskraft. Produktene gav dem nye muligheter, men også noen utfordringer som den farlige kombinasjonen av kniver og alkohol. Besøkene blir levende gjenfortalt i dag gjennom muntlig historie, sanger og danser, i tillegg til de kulturelle endringene som kontakten førte til. Makassanerne kan også ha vært de første som førte islam til Australia.

Europa oppdager Australia 

Marco Polo refererte rundt 1300 til et rykte om at det eksisterte et enormt sørlig kontinent, men det er ingen bevis for at han hadde spesifikk kunnskap om Australia. Noen forfattere har foreslått at kart fra slutten av 1400-tallet viser deler av den australske kystlinja.

Den franske navigatøren Binot Paulmier de Gonneville hevdet å ha gått i land øst for Kapp det gode håp i 1504 etter å ha blitt blåst ut av kurs. En stund ble det antatt at han oppdaget Australia, men i dag har det vist seg at han gikk i land i Brasil.

En spansk ekspedisjon ledet av den portugisiske navigatøren Pedro Fernandez de Quiros og styrt av Luis Vaez de Torres satte kursen for Terra Australis i 1605. Da de Quiros gikk i land på Ny-Hebridene, kalte han øygruppa «Austrialia del Espiritu Santo», oversatt som «Sørlandet til Den hellige ånd». Etter de Quiros hadde forlatt ekspedisjonen, seilte Torres fra øst til vest langs den sørlige kysten av Papua og oppdaget øyene i Torresstredet.

En teori sier at portugiserne var de første europeerne som oppdaget Australia gjennom en ekspedisjon ledet av Cristóvão de Mendonça rundt 1522. Et antall relikvier og rester har blitt tolket som bevis på at portugiserne nådde Australia 200 år før Cook. Disse inkluderer Mahogany-skipet, en påstått portugisisk karavell som gikk på grunn ti kilometer vest for Warrnambool (selv om restene aldri har blitt funnet), de såkalte Dieppe-kartene, hemmelige kart som ble tegnet av portugiserne, en kanon og fem nøkler som ble funnet nær Geelong. De fleste historikere aksepterer ikke disse relikviene som bevis på at portugiserne var de første europeerne som nådde Australia.

Den første udiskutable gangen Australia ble sett av europeere var i 1606. Det nederlandske fartøyet Duyfken, ledet av Willem Jansz, fulgte kysten av Ny-Guinea, bommet på Torresstredet, og utforsket kanskje 350 kilometer av den vestlige siden av Cape York i Carpentariabukta. Han trodde landet fremdeles var del av Ny-Guinea. Nederlenderne gikk i land en gang, men ble umiddelbart angrepet av aboriginene og oppgav etter dette ytterligere utforsking.

Da det ble oppdaget at det var en raskere rute å seile østover fra Kapp det gode håp til land ble oppdaget, for så å seile nordover langs vestkysten av Australia, enn rundt kysten til Indiahavet, gjorde nederlandske landganger på vestkysten uunngåelige. De fleste av disse landgangene var ikke planlagt. Første gang dette skjedde var i 1616 da Dirk Hartog gikk i land på det som nå kalles Dirk Hartog Island utenfor kysten av Vest-Australia hvor han etterlot seg en inskripsjon på en plate av hardtinn. Denne platen kan nå sees i Rijksmuseum i Amsterdam. Den mest kjente landgangen med det blodigste resultatet var mytteriet og mordet som fulgte vraket til «Batavia».

Ytterligere reiser med nederlandske skip utforsket nordkysten av Australia mellom 1623 og 1636. De gav også Arnhem Land sitt nåværende navn. Abel Tasman seilte på en berømt reise fra Batavia i 1642 til Papua Ny-Guinea, Fiji, New Zealand og nådde den 24. november Tasmania. Han kalte det Van Diemens land etter Anthony van Diemen, Det nederlandske ostindiske kompanis generalguvernør i Batavia som hadde utrustet hans reise. Tasman gjorde krav på Van Diemens land for Nederland. Andre kjente nederlandske utforskere av den australske kysten inkluderer François Thyssen (med Pieter Nuyts om bord) som oppdaget mye av den sørlige kysten i 1627 og Willem de Vlamingh som kartla vestkysten fra 1696 til 97.

William Dampier var den første engelskmann som så Australia. Han utforsket den nordvestlige kysten av Australia i 1688, med «Cygnet», et lite handelsfartøy. Han gjorde en ny reise i 1699 før han returnerte til England. Han beskrev noe av floraen og faunaen til Australia, og han var den første europeer som rapporterte om Australias merkelige «store hoppende dyr».

James Cook har ofte blitt feilaktig kreditert for å være personen som oppdaget Australia. Cook ble sendt av Storbritannia for å observere Venustransitten fra Tahiti. Han seilte vestover i HM «Bark Endeavour» via Kapp Horn og ankom der i 1769. På tilbaketuren fortsatte han sin utforsking av det sørlige Stillehavet, på leting etter det postulerte kontinentet «Terra Australis». Han nådde New Zealand i oktober 1769 og kartla kystene. Han seilte så over til Sørøst-Australia som han først så den 20. april 1770 på et punkt mellom Orbost og Mallacoota på sørøstkysten av det som nå er Victoria. Cooks ekspedisjon ble dermed den første dokumenterte europeiske ekspedisjonen som nådde den østlige kysten. Han seilte så hele veien opp østkysten hvor «Endeavour» senere skulle gå på grunn i Great Barrier Reef, nær dagens Cooktown hvor hun måtte repareres. Han nådde til slutt Torresstredet og Batavia. Han gjorde krav på østkysten som han kalte New South Wales, for Storbritannia den 22. august 1770. Cooks ekspedisjon identifiserte Botanybukta som et passende sted for bosetning. Ekspedisjonen returnerte til Storbritannia via Indiahavet og Kapp det gode håp.

Den siste store marineutforskeren var Matthew Flinders som var ansvarlig for å fylle hullene i kart som stod igjen etter andre utforskere. Han tok i 1796, etter bosetningen, en 2,5 meter lang åpen båt, Tom Thumb, og utforsket sammen med George Bass noe av kystlinjen sør for Sydney. Ut fra denne reisen mistenkte han at Tasmania var en øy, og i 1798 ledet han og Bass en ekspedisjon for å reise rundt Tasmania og bevise teorien. Havet mellom fastlandet til Australia og Tasmania ble kalt Bass-stredet. En av de to store øyene i Bass-stredet ble kalt Flinders Island. Flinders returnerte til sitt hjemland, Storbritannia, men ble snart sendt tilbake til Sydney med en langt mer ambisiøs oppgave; å reise rundt Australia. Dette gjorde han fra 1802 til 03 ved først å seile til Sydney langs sørkysten og så reise rundt tilbake til Sydney. Samtidig med Flinders ekspedisjon, ble den australske kysten også kartlagt av franskmannen Nicolas Baudin.

Kolonisering og straffekoloni 

Etter tapet av de amerikanske koloniene, trengte Storbritannia å finne alternative destinasjoner som kunne ta imot befolkningen fra deres overbefolkede fengsler. De var hovedsakelig fulle på grunn av arbeidsledigheten som den industrielle revolusjonen skapte. Joseph Banks, forskeren som fulgte kaptein James Cook på hans reise i 1770, anbefalte Botanybukta som et egnet sted. Den første flåten av elleve skip og rundt 1305 personer (736 straffedømte, 211 marinesoldater, 17 barn av de straffedømte, 27 koner av marinesoldatene, 14 barn av marinesoldatene og rundt 300 offiserer og andre) satte seil for Botanybukta i 1787 under ledelsen til Arthur Phillip. Da de ankom, anså de Botanybukta som uegnet, og den 26. januar 1788, en dato som nå feires som Australia Day, gikk de i land ved Sydney Cove i nærheten. Phillip oppkalte bosetningen etter Thomas Townshend, baron Sidney, innenriksministeren. Den nye kolonien ble formelt proklamert som kolonien New South Wales den 7. februar.

26. januar 1788 var også datoen da den franske ekspedisjonen på to skip ledet av admiral Jean-François de La Pérouse, ankom Botanybukta og Sydney Cove. De ble høflig mottatt, selv om den andre ekspedisjonen betød problemer for britene, siden den viste at Frankrike var interessert i det nye landet. Den franske ekspedisjonen kunne ikke gis mat fra den magre britiske flåten, men tok ombord vann og reiste videre, og kom aldri tilbake. En drabantby i Sydney er oppkalt etter La Pérouse. Andre franske geografiske navn langs kysten av Australia stammer også fra denne ekspedisjonen.

To franske skip, «La Recherche» og «L'Espérance», ankret i 1792 opp i en havn nær Tasmanias sørligste punkt som de kalte Recherchebukta. Dette var på et tidspunkt da Storbritannia og Frankrike konkurrerte om å bli de første som utforsket og koloniserte Australia. Ekspedisjonen hadde med seg forskere og kartografer, gartnere, kunstnere og hydrografer som plantet, identifiserte, kartla, markerte, nedtegnet og dokumenterte miljøet og menneskene i de nye landene som de kom til på oppdrag fra det uerfarne Société D'Histoire Naturelle.

Europeisk bosetning begynte med en flokk straffanger, bevoktet av annenrangssoldater. En av tre straffanger var irer. En femtedel av irene ble transportert bort i forbindelse med politiske opprør og forstyrrelser knyttet til eiendom av land som var vanlige i Irland på den tiden. Mens nybyggerne var nokså godt utrustet, hadde en ikke tenkt noe særlig på å sørge for at det var evner til stede til å gjøre kolonien selvforsynt. Få av straffangene hadde erfaring med jordbruk eller handel (i likhet med soldatene, for øvrig). Den manglende forståelsen for Australias årstidsmønster gjorde at de første forsøkene på landbruk slo feil. De var derfor avhengig av hva soldatene kunne skyte av dyr og fugler for å få seg mat. Kolonien sultet nesten, og Phillip var tvunget til å sende et skip til Batavia etter forsyninger. Noe unnsetning kom med den andre flåten i 1790, men livet var ekstremt hardt i koloniens første få år.

Straffanger ble vanligvis dømt til syv eller fjorten års straffarbeid, eller «for perioden av deres naturlige liv». Ofte var disse straffene omgjort fra dødsstraff som teknisk var straffen for en bred variasjon av kriminalitet. Da de ankom i en straffekoloni, ble straffanger knyttet til forskjellige typer arbeid. De som hadde yrker fikk oppgaver knyttet til deres evner (steinarbeidere, for eksempel, trengtes i høy grad) mens de ufaglærte ble knyttet til arbeidsgjenger som bygget veier eller andre slike oppgaver. Kvinnelige straffanger fikk vanligvis oppgaver som hustjenere til de frie nybyggerne. Hvor det var mulig ble straffanger knyttet til frie nybyggere som var ansvarlige for å fø og disiplinere dem. Til gjenytelse for dette fikk nybyggerne land. Dette systemet reduserte arbeidsmengden for den sentrale administrasjonen. De straffangene som ikke ble knyttet til nybyggere fikk husly i brakker som Hyde Park Barracks eller Parramatta Female Factory.

Disiplineringen av straffangene var hard. Straffanger som ikke ville arbeide eller som nektet å følge ordre ble straffet med pisking, plassert i strengere oppbevaring (fotlenker) eller transportert til en strengere straffekoloni. Straffekoloniene i Port Arthur og Moreton Bay var strengere enn den i Sydney, og den på Norfolk Island var strengest av alle. De straffangene som oppførte seg bra, fikk til slutt en «ticket of leave» som gav dem en viss grad av frihet. De som fullførte sin straff eller ble benådet forble vanligvis i Australia som frie nybyggere og kunne selv motta straffanger som tjenere.

Straffangen James Ruse hadde innen 1790 startet en vellykket gård nær Parramatta, det første vellykkede landbruksforetaket, og han ble snart fulgt av andre. Kolonien begynte å produsere nok mat til at den ble selvforsynt, og levestandarden for innbyggerne ble gradvis bedre.

200 rømte, for det meste irske, straffanger gjennomførte i 1804 straffangeopprøret på Castle Hill, men det ble raskt slått ned av New South Wales Corps. Den 26. januar 1808 var der et militært opprør mot guvernør Bligh ledet av John Macarthur. Etter dette fikk guvernør Lachlan Macquarie mandat til å gjenopprette styret og disiplinen i kolonien. Da han ankom i 1810, tvangsdeporterte han NSW Corps og førte inn 73. regiment til å erstatte dem.

Utforskingen av innlandet 

De indre delene av landet ble gradvis åpnet for europeisk busetning gjennom kolonitiden, og et antall av disse utforskerne er berømte. Burke og Wills er best kjent for deres tragiske død i kryssingen av det indre av Australia fra Melbourne til Carpentariabukta. Menn som Hamilton Hume og Charles Sturt er også kjente. Andre betydelige hendelser inkluderer kryssingen av Blue Mountains ledet av Gregory Blaxland i 1813. Han ble ledsaget av William Lawson, William Wentworth og fire tjenere.

I mange år ble planene om ekspansjon vestover fra Sydney forhindret av Great Dividing Range, en stor fjellrekke som la østkysten i skyggen fra grensen mellom Queensland og New South Wales til sørkysten. Delen av fjellrekka som lå nær Sydney kalles Blue Mountains. Guvernør Philip Gidley King erklærte at de var ugjennomtrengelige, men til tross for dette, lyktes Gregory Blaxland i å lede en ekspedisjon for å krysse dem i 1813. Denne reisen banet vei for tallrike små ekspedisjoner som ble foretatt i de følgende få årene.

Guvernør Thomas Brisbane ba Hamilton Hume og William Hovell i 1824 om å reise fra Humes stasjon nær dagens Canberra til Spencergulfen (vest for dagens Adelaide). Men de ble påkrevd å finansiere reisen selv. Hume og Hovell bestemte seg for at Western Port var et mer realistisk mål, og de dro med en gruppe på seks menn. De nådde til slutt et sted nær dagens Geelong, noe vest for deres mål, etter å ha oppdaget og krysset elvene Murrumbidgee og Murray.

Charles Sturt gjennomførte i 1829–30 en ekspedisjon som fant stedet hvor elvene Murray og Darling møttes før den fortsatte til munningen av Murray. Ekspedisjonen lignet den som Hume og Hovell avslo. De fulgte Murrumbidgee til den møtte Murray. Oppdagelsen at Darling, Macquarie, Murray og Murrumbidgee alle fløt vestover, fikk mange til å tro at det var et innlandshav i det indre av Australia. Letingen etter innlandshavet ble en inspirasjon for mange tidlige ekspedisjoner vest for Great Dividing Range. Denne letingen fikk mange utforskere til å holde ut ekstreme påkjenninger. Charles Sturts ekspedisjon forklarte mysteriet. Denne ekspedisjonen førte også til at Sør-Australia ble åpnet for bosetning.

Thomas Mitchell, oppmålingslederen for New South Wales, gjorde en betydelig oppdagelse i 1836. Han ledet en ekspedisjon langs Lachlan River ned til Murray. Han satte så kursen for den sørlige kysten og kartla det som nå er det vestlige Victoria. Der oppdaget han det rikeste beitelandet som noen gang ble funnet i Australia. Han ble adlet for denne oppdagelsen i 1837. Da han nådde kysten ved Portlandbukta, ble han overrasket over å finne en liten bosetning. Det hadde blitt etablert av familien Henty som hadde seilt over Bass-stredet fra Van Diemens land i 1834, uten at myndighetene ble informert.

I 1860–61 ledet Robert O'Hara Burke og William John Wills en ekspedisjon på 19 menn som skulle krysse Australia fra Melbourne i sør til Carpentariabukta i nord, en distanse på rundt 2800 km. Turen nordover lyktes, selv om de ble stoppet av sumplandskap 5 km fra den nordlige kystlinjen. På grunn av dårlig lederskap og uflaks døde begge ekspedisjonslederne på tilbaketuren. Totalt mistet syv menn livet, og bare en mann, John King, reiste hele ekspedisjonsdistansen og returnerte levende til Melbourne.

Veksten til de frie bosetningene 

Den andre flåten i 1790 førte to menn til Sydney som skulle spille viktige roller i koloniens fremtid. En var One was D'Arcy Wentworth, viss sønn (William Charles) ble utforsker og grunnla Australias første avis og ble leder for bevegelsen for avskaffelse av straffangetransporten og etablere en representativ styresmakt. Den andre var John Macarthur, en skotsk offiser (og fjern slektning med general Douglas MacArthur), en av grunnleggerne av den australske ullindustrien som la grunnlaget for Australias fremtidige velstand. Macarthur var et turbulent element. Han var en av lederne av romopprøret mot guvernør William Bligh i 1808.

Kolonien begynte fra rundt 1815 under guvernør Lachlan Macquarie raskt å vokse ettersom frie nybyggere ankom og nytt land ble åpnet for landbruk. Til tross for den lange og strabasiøse sjøreisen, var nybyggerne tiltrukket av muligheten for å skape seg et nytt liv på så godt som gratis land. Fra slutten av 1820-årene ble bosetning kun godkjent i begrensede områder, kjent som de nitten fylkene. Mange nybyggere okkuperte land uten myndighet og utenfor disse godkjente bosetningsgrensene. De var kjent som squatters («husokkupanter») og ble grunnlaget for en mektig landeiende klasse. Som et resultat av motstand fra arbeider- og håndverker-klassene, tok transporten av straffanger til Sydney slutt i 1840, men de fortsatte til de mindre koloniene Van Diemens land (først bosatt i 1803) og Moretonbukta (grunnlagt 1824 og senere kalt Queensland) i enda noen få år.

Swan River-bosetningen som Vest-Australia opprinnelig ble kalt, var sentrert rundt Perth og ble grunnlagt i 1829. Kolonien led av langvarig mangel på arbeidskraft, og innen 1850 hadde lokale kapitalister lyktes i å overtale London til å sende straffanger. Transportene sluttet ikke før i 1868. New Zealand var del av New South Wales frem til 1840 da det ble en separat koloni.

Hver koloni ble styrt av en britisk guvernør, utnevnt av den britiske monarken. Det meste av administreringen av de tidlige koloniene ble utført av militæret. Militæret som hadde ansvaret for kolonien New South Wales var kjent som romkorpset på grunn av deres kontroll over distribueringen av rom, den viktigste byttevaren i kolonien på den tiden. Der var betydelig misnøye med måten noen av koloniene ble drevet. I New South Wales førte dette til romopprøret.

Koloniene var svært avhengige av import fra Storbritannia for å overleve. Frem mot 1850 begynte australske forretningsmenn å skape seg velstand. Partnerskapet Berry and Wollstonecraft er et eksempel. De gjorde enorm profitt på landeiendommer, straffearbeid og eksport av lokal sedere tilbake til Storbritannia.

Gullfeber 

Det ble først funnet gull i 1851 i Bathurst i New South Wales, så i den nyopprettede kolonien Victoria. Oppdagelsen av gull forvandlet Australia økonomisk, politisk og demografisk. Gullfunnet skjedde rett etter en omfattende verdensomspennende økonomisk depresjon. Resultatet var at rundt to prosent av befolkningen i Storbritannia og Irland emigrerte til New South Wales og Victoria i løpet av 1850-årene. Der var også et stort antall kontinentale europeere, nordamerikanere og kinesere. Kontinentets befolkning steg fra 430 000 i 1851 til 1,7 millioner i 1871. Med gullfunnene ble også de første jernbanene- og telegraflinjene konstruert.

Gullfunne førte til arbeid og moderat velstand for mange.Noen av Australias eldste rike familier daterer sine formuer fra denne perioden. Innen få år var disse nye nybyggerne straffangene og eksstraffangene tallmessig overlegne. De begynte å kreve rettssak ved en jury, representativ styresmakt, fri presse og de andre symbolene for frihet og demokrati.

I motsetning til populære myter var der lite motstand mot disse kravene fra koloniguvernører eller kolonikontoret i London, men der var noe fra okkupantene. New South Wales hadde allerede hatt en delvis valgt lovgivende forsamling siden 1825. Eureka Stockade, en bevæpnet protest fra gullgraverne i Victoria, og debatten som fulgte, fungerte som en betydelig katalysator for demokratiske reformer. New South Wales, Victoria, Sør-Australia og Tasmania (som Van Diemens land nå het) fikk selvstendige styresmakter med tokammersparlament hvor det ene huset var fullstendig valgt. Overhuset (lovgivende råd) forble dominert av regjeringsutnevnte og okkupantenes representanter som var bekymret for at de radikale demokratene kunne forsøke å ta deres enorme sauegårder. Frykten deres var delvis rettmessig, siden Selection Acts i 1860-årene, og særlig Robertson Land Acts i 1861, begynte den sakte oppbrytningen av okkupantskapet i Australias mer befolkede områder.

Gullfeberen og den raske ekspansjonen i bosetningene som fulgte var en katastrofe for de innfødte australierne. Mellom den første europeiske kontakten og de tidlige årene av det 20. århundre, sank aboriginbefolkningen fra anslåtte 500 000 til rundt en tidel av det antallet. Mange ble drept med våpen eller forgiftet, en enda større antall sultet i hjel av europeernes erobring av deres land, men den alvorligste drapsmannen var de europeiske sykdommene. Kopper, meslinger og influensa drepte mange. For et folk uten de tusenvis av årene av genetisk utviklet motstand mot sykdommer som europeerne hadde var til og med vannkopper dødelig. Av de 90 % av aboriginbefolkningen som døde som resultat av den europeiske kontakten, er det anslått at rundt 80 % eller 90 % av dødsfallene var et resultat av sykdom. Det verst rammede folkene var de som levde i de mest fruktbare områdene, hvor befolkningstettheten var høyest.

Oppgangstider, depresjoner og arbeiderbevegelsen 

Den raske økonomiske ekspansjonen som fulgte gullfunnene produserte en velstandsperiode som varte i 40 år og som kulminerte i den store Land Boom i 1880-årene. Særlig Melbourne vokste raskt og ble Australias største by, og en stund den nest største byen i det britiske imperiet. Byens victorianske bygninger er en varende påminnelse om denne perioden. Steinbyggerne i Melbourne var de første organiserte arbeiderne i australsk arbeiderbevegelse og i verden som vant frem med åtte-timers-dag i 1856. Melbourne Trades Hall ble åpnet i 1859, og alle byer og de fleste regionale landsbyer fulgte etter de neste 40 årene med åpninger av arbeiderråd og Trade Halls.

I løpet av 1880-årene utviklet fagforeninger seg blant saueklippere, gruvearbeidere og havnearbeidere, men spredte seg snart til å dekke alle blåsnipparbeidere. Mangel på arbeidskraft førte til høye lønner for en velstående dyktig arbeiderklasse som hadde fagforeninger som krevde og fikk 8-timers arbeidsdag og andre fordeler som var uhørt i Europa. Australia fikk ryktet som «arbeiderklassens paradis». Noen arbeidsgivere forsøkte å omgå fagforeningene ved å importere kinesisk arbeidskraft. Dette førte til en reaksjon som fikk alle koloniene til å legge restriksjoner på kinesisk og annen asiatisk immigrasjon. Dette var grunnlaget for Hvitt Australia-politikken. «Australian compact», basert rundt sentralisert industriell voldgift, en grad av assistanse fra myndighetene for primærindustrien og Hvitt Australia skulle fortsette i mange år før den gradvis ble avskaffet i den andre halvdel av det 20. århundre.

Oppgangstidene kunne ikke vare evig, og i 1891 kom Great Crash, en tiårig depresjon som skapte høy arbeidsledighet og ruinerte mange foretak. Arbeidsgiverne svarte med å presse ned lønningene. Fagforeningene svarte med en rekke streiker, særlig den bitre og langvarige australske maritime krangelen i 1890 og sauklipperstreikene i 1891 og 1894. Koloniregjeringen som for det meste bestod av liberale som fagforeningene lenge hadde sett på som allierte, vendte seg skarpt mot arbeiderne, og der var en rekke blodige sammenstøt, særlig i de pastorale områdene av Queensland. Fagforeningene svarte mot disse nederlagene og det de så på som svik fra liberale politikere ved å danne sine egne politiske parti innenfor sine respektive kolonier, forløpere til Australian Labor Party. Disse partiene opplevde raskt suksess. Queensland fikk i 1899 verdens første arbeiderpartiregjering, Dawson-regjeringen som ble sittende i seks dager.

De industrielle stridighetene i 1890-årene produserte en ny påkjenning av australsk radikalisme og nasjonalisme som er eksemplifisert i det Sydney-baserte magasinet The Bulletin, under dets legendariske redaktør, J. F. Archibald. Forfattere som A. B. «Banjo» Paterson, Henry Lawson og (litt senere) Vance og Nettie Palmer og Mary Gilmour fremmet sosialisme, republikanisme og australsk uavhengighet. Denne nyoppdagede australske bevisstheten fødte også en markert rasisme mot kinesiske, japanske og indiske immigranter. Holdningen mot innfødte australiere i perioden varierte fra direkte væpnede fiendtligheten slik det ble sett i tidligere tider til en paternalistisk «jevne ut puta»-politikk, skapt for å «sivilisere» de siste restene av det som ble sett på som en døende rase.

Fremstøt mot føderasjon 
En bevegelse for en føderasjon for koloniene vokste frem sent i 1880-årene på et tidspunkt da der var økende nasjonalisme blant australierne hvor den store majoriteten var født i landet. Ideen om å være «australsk» begynte å bli feiret i sanger og dikt. Dette var fostret av forbedringer i transport og kommunikasjon som etableringen av telegraf mellom koloniene i 1872. De australske koloniene var også påvirket av andre føderasjoner som dukket opp rundt omkring i verden, særlig USA, Canada og Sveits.

Depresjonen i 1890-årene, den mest alvorlige Australia hadde stått ovenfor, fikk ineffektiviteten til de seks koloniene til å virke enda mer latterlig, og et fremstøt mot en australsk føderasjon begynte, særlig i grenseområdene. Andre motiv for føderasjon var behovet for en felles immigrasjonspolitikk og frykten for andre europeiske makter, Frankrike og Tyskland, som begge ekspanderte i regionen. Queensland var f.eks. travelt opptatt med å importere kontraktstjenere fra Ny-Caledonia, kjent som kanakas, til å arbeide i sukkerindustrien. Både fagforeningene og de andre koloniene motsatte seg dette på det sterkeste. Britiske militære ledere som Horatio Kitchener oppfordret Australia til å danne en nasjonal hær og marine. Dette krevde helt opplagt en føderal styresmakt. Det var heller ingen tilfeldighet at i 1890-årene var majoriteten av australierne, barna av gullfeberimmigrantene, født i Australia.

Statsministeren i New South Wales, Henry Parkes, var til å begynne med leder for føderasjonsbevegelsen, men de andre koloniene hadde en tendens til å se på dette som et komplott for New South Wales' dominans. Et innledende forsøk på å godkjenne en føderal konstitusjon i 1891 slo feil. Saken ble så tatt opp gjennom Australian Natives Association og yngre politikere som Alfred Deakin og Edmund Barton. Etter en føderalistkonvensjon i Corowa i 1893 ble koloniene enige om å holde valg til en føderal konvensjon som skulle møtes i forskjellige byer i 1897 og 1898. Et utkast til grunnlov, for det meste skrevet av Queensland-dommeren Samuel Griffith, ble godkjent og lagt ut til folkeavstemning i koloniene i 1899 og 1900. Velgerne i New South Wales forkastet utkastet fordi det gav for mye makt til de mindre koloniene, men til slutt ble det oppnådd et kompromiss.

Diskusjoner mellom australske og britiske representanter førte til at den britiske regjeringen gjorde et vedtak om å konstituere Commonwealth of Australia sent i 1900. Kolonisekretæren Joseph Chamberlain avsporet nesten hele prosessen ved å insistere på at britiske domstoler skulle beholde myndigheten over Australia. Australierne gikk til slutt nølende med på dette. Dronning Victoria av Storbritannia gav hennes kongelige godkjennelse på Commonwealth of Australia Constitution Act 1900 den 9. juli som opprettet Samveldet og dermed forente de separate koloniene på kontinentet under en føderal regjering. Loven trette i kraft den 1. januar 1901.

Føderasjon og verdenskrigene 

Føderasjonen av de seks koloniene ble den 1. januar 1901 oppnådd etter tiår med planlegging, konsultering og avstemninger. Samveldet Australia var født som en dominion av det britiske imperiet.

Nordterritoriet ble overført fra Sør-Australias regjering til Australia i 1911. Fra 1. februar 1927 til 12. juni 1931 var Northern Territory delt opp som Nord-Australia og Sentral-Australia ved 20° sørlig breddegrad. New South Wales fikk i 1915 ytterligere ett territorium, Jervis Bay Territory som bestod av 6677 hektar.

Melbourne ble valgt som det midlertidige setet for myndighetene. Australian Capital Territory (ACT) ble dannet fra New South Wales i 1911 for å skaffe lokaliteten for den foreslåtte nye føderale hovedstaden Canberra. Den fremtidige kong Georg V, da hertug av York, åpnet det første parlamentet den 9. mai 1901, og hans etterfølger (som senere ble kong Georg VI) åpnet den første sesjonen i Canberra i mai 1927.

De første føderale valgene i mars 1901 resulterte i at ingen av de tre partiene hadde flertall i noen av husene i parlamentet. Edmund Barton dannet regjering med sitt Proteksjonistiske parti støttet av arbeiderpartiet med George Reids Frihandelsparti i opposisjon. Barton-regjeringen gjennomførte mye fundamental lovgivning og gjorde Hvitt Australia-politikken til lov, før den ble etterfulgt av Deakin-regjeringen i 1902.

I 1909 slo proteksjonistene og Frihandelspartiet seg sammet og dannet Commonwealth Liberal Party, men dette var ikke nok til å hindre at arbeiderpartiet kom til makten under Andrew Fisher i 1910. Arbeiderpartiet led et knepent nederlag i 1913 og så ut til å bli Australias dominerende politiske parti. Men utbruddet av første verdenskrig skulle forandre australsk politikk for alltid.
 

Australia sendte mange tusen soldater for å kjempe for Storbritannia i krigen, og tusenvis mistet livet i Gallipoli på den tyrkiske kysten og enda flere i Frankrike. Både de australske seirene og tapene i første verdenskrig har bidratt betydelig til australsk nasjonalidentitet. På den tiden ble de henvist til som Australias «ilddåp». Over 60 000 australiere døde under konflikten og 155 000 ble såret. Australia har fremdeles en årlig fridag til minne om de som døde i krigen, ANZAC Day, 25. april, datoen for den første landgangen ved Gallipoli i 1915. Paradene trekker til seg store folkemengder i hele Australia (og New Zealand). ANZAC står for Australian and New Zealand Army Corps.

Arbeiderpartiets statsminister, Billy Hughes, bestemte i 1916 at allmenn verneplikt var nødvendig dersom styrken til Australias militære styrker ved fronten skulle opprettholdes. Arbeiderpartiet og fagforeningene var bitre motstandere av verneplikten, og Hughes og hans tilhengere ble kastet ut fra partiet da de nektet å gi etter. Det australske folket stemte i 1916, og igjen i 1917, mot verneplikt i nasjonale folkeavstemninger. Hughes forente seg med de liberale og dannet Nasjonalistpartiet og ble sittende til 1923 da han ble etterfulgt av Stanley Bruce. Arbeiderpartiet forble svakt og delt gjennom 1920-årene. Det nye Bondepartiet tok mange bygdestemmer fra Arbeiderpartiet, og i 1923 dannet det en koalisjonsregjering med nasjonalistene.

Australias avhengighet på eksport av produkter som hvete og ull var alvorlig utsatt for den store depresjonen i 1930-årene som førte til arbeidsledighet og fattigdom som var verre enn det en så i 1890-årene. Arbeiderpartiet under James Scullin vant i 1929 en overveldende seier i valget, men var ute av stand til å gjøre noe med depresjonen. Arbeiderpartiet ble delt i tre fraksjoner og mistet makten i 1932 til et nytt konservativt parti, United Australia Party (UAP) ledet av Joseph Lyons, og kom ikke tilbake til makten igjen før 1941. Australia kom seg svært sakte fra depresjonen sent i 1930-årene. Lyons døde i 1939 og ble etterfulgt av Robert Menzies.

Westminster-statuttet i 1931 gjorde formelt slutt på de fleste konstitusjonelle forbindelser mellom Australia og Storbritannia, men Australia adopterte ikke statuttet før 9. oktober 1942. Fra da av var Australia selvstyrt både i interne og eksterne saker.

Australia sendte igjen sine væpnede styrker for å kjemper sammen med Storbritannia i andre verdenskrig. Australske styrker spilte fremtredende roller i kampene i felttoget i Middelhavet, inkludert operasjon Compass, beleiringen av Tobruk, det greske felttoget, slaget om Kreta, det syrisk-libanesiske felttog og det andre slaget ved El Alamein. Menzies ble vurdert som en upassende leder i krigstid, og i 1941 overtok Arbeiderpartiet makten under John Curtin. Krigen kom nærmere da HMAS «Sydney» og den tyske hjelpekrysseren «Kormoran» senket hverandre utenfor Vest-Australia. «Sydney» mistet hele sitt mannskap på 645 menn, og selve skipet ble aldri funnet igjen.

Etter angrepet på Pearl Harbor og på de allierte statene i Øst-Asia og Stillehavet, fra 8. desember (australsk tid) 1941, insisterte Curtin på at de australske styrkene skulle tas hjem for å bekjempe Japan. Etter Singapores fall i februar 1942 ble 15 000 australske soldater krigsfanger. Noen få dager senere ble Darwin tungt bombet av japanske fly, første gang det australske fastlandet noen gang ble angrepet av fiendtlige styrker, en hendelse som nesten førte til paniske tilstander i landet. I løpet av de neste 19 månedene ble Australia angrepet fra luften nesten 100 ganger.

Sjokket over Storbritannias nederlag i Asia i 1942 og trusselen om japansk invasjon fikk Australias til å vende seg til USA som ny alliert og beskytter. Curtin smidde en tett allianse med USA, en fundamental endring i australsk utenrikspolitikk. General Douglas MacArthur, øverstkommanderende i det sørvestre Stillehavet, flyttet sitt hovedkvarter til Australia. Japanske dvergubåter senket et troppetransportskip i et modig raid mot Sydney Harbour i mai 1942. Den japanske ubåten I-24 som ikke var en dvergubåt, beskjøt tre av Sydneys drabantbyer den 8. juni 1942. Målet var Sydney Harbour Bridge. Ti granater ble skutt på fire minutt. Bare en eksploderte og den største skaden var en knekket fot. Trusselen om japansk invasjon ble forhindret av alliert suksess i slagene ved Korallhavet og Midway.

Australske styrker kjempet så bittert mot japanske forsøk på å ta Port Moresby gjennom Kokoda Track i høylandene til Ny-Guinea. Den australske seieren i slaget ved Milne Bay var første gang allierte styrker bekjempet japanske landstyrker. Men slaget ved Buna-Gona satte tonen for de bitre siste etappene i felttoget i Ny-Guinea som fortsatte inn i 1945. Det ble fulgt av det australskledede amifibiske angrepet mot japanske baser på Borneo.

Alliansen med USA ble senere formalisert gjennom ANZUS-pakten i 1951.

Etterkrigstidens velstand 

Etter andre verdenskrig satte den australske regjeringen i gang et massiv program av europeisk immigrasjon. Det virket som at landet måtte «befolkes eller forsvinne» etter at de såvidt unngikk en japansk invasjon og opplevde angrep på australsk jord for første gang. Statsminister Ben Chifley erklærte senere at «en mektig fiende så sultent mot Australia. I morgendagens våpenrasling kan den trusselen komme tilbake. Vi må befolke Australia så raskt som vi kan før noen andre bestemmer seg for å befolke det for oss». Immigrasjonen førte tradisjonelle emigranter fra Storbritannia sammen med, for første gang, store antall sør- og sentraleuropeere. En blomstrende australsk økonomi stod i skarp kontrast til det krigsherjede Europa. Hundretusenvis av forflyttede europeere, for første gang også store antall jøder, migrerte til Australia. Mer enn to millioner mennesker skulle ankomme mellom 1948 og 1975.

Fra starten av var det ment at hoveddelen av disse emigrantene hovedsakelig skulle være fra De britiske øyer og at etterkrigstidens migrasjonsplaner skulle ta vare på den britiske karakteren i det australske samfunnet. Storbritannia forble den dominerende kilden for emigranter, men avreiselandene ble ekspandert til å inkludere kontinentaleuropeiske land for å møte Australias ambisiøse migrasjonsmål.

Fra sent på 1940-årene mottok Australia betydelige bølger av mennesker fra land som Hellas, Italia, Tyskland, Jugoslavia og Nederland. Australia søkte aktivt etter disse immigrantene, og regjeringen assisterte mange av dem finansielt. De nylig ankomne emigrantene fant arbeid på grunn av en ekspanderende økonomi og betydelige regjeringsinitierte infrastrukturprogram som Snowy Mountains-anlegget.

Robert Menzies' nydannede Liberal Party of Australia dominerte mye av den umiddelbare etterkrigstida og beseiret Arbeiderpartiets regjering under Ben Chifley i 1949. Chifley hadde ledet krigstidsregjeringen etter Curtin døde i 1945. Menzie ledet etterkrigstidas ekspansjon og ble landets lengstsittende leder, og han var den dominerende figuren i australsk politikk frem til 1960-årene. Menzies utnyttet frykt i den kalde krigen til å beholde sin posisjon, og i 1951 var han nær å vinne en folkeavstemning som ville gjort at han kunne forby Australias kommunistparti. Menzies helte penger i høyere utdanning og utvikling av industrien.

Foredlingsindustri som tidligere spilte en mindre rolle i en økonomi dominert av primærproduksjon, ekspanderte i stor grad. Avskaffelsen av Hvitt Australia-politikken i 1970-årene som førte til immigrasjon fra Asia og andre deler av verden, sammen med et massivt immigrasjonsprogram, har radikalt forvandlet Australias demografi, kultur og selvbilde. Selv om politikken er avskaffet, fortsetter det å være tilfeller av rasisme.

Menzies opprettholdt også alliansen med USA. Forsvarstraktaten ANZUS ble signert i 1951 med USA og New Zealand, og Australia bidro med styrker i Koreakrigen, Vietnamkrigen og unntakstilstanden i Malaysia. Australias deltakelse i Vietnam, og særlig bruken av verneplikt, ble politisk belastende og møtte massive protester, selv om de fleste av disse var fredelige. Det liberale partiet beholdt makten gjennom Menzies' etterfølgere, Harold Holt som forsvant i 1967 mens han svømte i sjøen, John Gorton og William McMahon, men hver av disse statsministrene ble vanligvis regnet for å være mindre politiske dyktige enn sin forgjenger.

Slutten av 1960-årene og begynnelsen av 1970-årene hadde også, i det minste ifølge mange australiere som var unge voksne på den tiden, en blomstrende australsk kultur. Innfødte australiere oppnådde større rettigheter, restriksjoner på immigrasjon og sensurlover ble fjernet, det ble etablert teater og operaer på tvers av landet og australsk rock begynte eksplisitt å nevne australske leker. Springbok rugbytour i 1971 hadde innflytelse på å heve oppmerksomheten på uretter gjort mot aboriginene i Australia og førte også til at Australia ble det første vestlige landet som kuttet sportsforbindelser med Sør-Afrika.

Gough Whitlam ble den første statsministeren fra Arbeiderpartiet på 23 år og gjennomførte omfattende reformer som introduksjonen av universell helseforsikring og reformer i skilsmisse- og familielovene. Whitlams radikale og arrogante stil fremmedgjorde til slutt mange velgere, og etter en rekke ministerskandaler i 1975, brukte senatet for første gang sin konstitusjonelle makt til å blokkere regjeringens budsjett. Da Whitlam nektet å gi seg, ble han oppsagt av generalguvernør John Kerr den 11. november. Til tross for fordømmelse fra en stor seksjon av den australske offentligheten som disse handlingene førte til, vant den konservative lederen Malcolm Fraser det etterfølgende valget og beholdt makten frem til 1983. De sosiale reformene til Whitlam ble beholdt og på noen måter fortsatt under Fraser. Arbeiderpartiet returnerte til makten under den tidligere fagforeningslederen Bob Hawke, en mye mer forsonlig figur enn Whitlam.

De siste konstitusjonelle båndene mellom Australia og Storbritannia tok slutt i 1986 og gjorde slutt på enhver britisk rolle i de australske statene og juridiske appeller til Storbritannias Privy Council. Australia forblir et konstitusjonelt monarki med dronning Elisabeth II som dronning av Australia. Forslaget om å etablere republikk i 1999 ble marginalt forkastet gjennom en folkeavstemning. Australias formelle forbindelser til sin britiske fortid blir stadig tynnere, men kulturelle forbindelser forblir betydelige. Siden valget av Whitlam-regjeringen i 1972 har der vært et økende fokus på nasjonens fremtid som del av den såkalte regionen «Asia-Stillehavet».

Det festet seg alvorlige bekymringer for Australias fremtidige økonomiske hele i 1980-årene, med alvorlig budsjettunderskudd og til tider høy arbeidsledighet. Hawkes regjering introduserte mange økonomiske reformer, inkludert kutt i tollen, en flytende vekslingskurs, privatisering av mange offentlige tjenester og viktigst av alt, en avtale med fagforeningene for å moderere lønnskravene og akseptere mer fleksible arbeidsforhold gjennom å akseptere skattekutt til gjengjeld. Mange av disse reformene som ble fortsatt av etterfølgende regjeringer, så til slutt ut til å ha lyktes i å presse økonomien fremover.

Delvis på grunn av delinger på den konservative siden av politikken, satt Hawke ved makten frem til 1991 da han ble avsatt av sin tidligere nestleder, Paul Keating, som holdt Arbeiderpartiet ved makten frem til 1996. Den økonomiske veksten fortsatte gjennom 1990-årene på et høyere nivå enn de fleste av Australias handelspartnere, selv til 2003 på tross av nedgangstider andre steder.

Innfødtes rettigheter 
Australierne begynte fra 1850-årene av å revurdere sin holdning mot rasesakene. Det ble grunnlagt en rettighetsbevegelse for aborigene, støttet av mange liberale hvite australiere, og en kampanje mot Hvitt Australia-politikken ble også satt i gang. Det ble holdt en folkeavstemning i 1967 som overveldende godkjente å endre grunnloven ved å fjerne diskriminerende referanser og gav parlamentet makt til å gi lover spesifikt for innfødte australiere. Denne folkeavstemningen gav ikke aborigiene statsborgerskap, den gav dem heller ikke stemmerett, for dette hadde de fra før. Men ved å overføre denne makten bort fra statsparlamentene, gjorde den slutt på systemet av reservater for innfødte australiere som eksisterte i hver stat, noe som gjorde at de innfødte kunne bevege seg friere og utøve mange av sine borgerrettigheter for første gang. Fra slutten av 1960-årene utviklet det seg også en bevegelse for innfødte landrettigheter. Neville Boner ble i 1971 den første aboriginen som ble valgt til det australske parlamentet.

I store deler av det 20. århundre hadde australske myndigheter fjernet mange aboriginbarn fra deres familier. Denne praksisen var riktignok fordelaktig for noen individer, men den gjorde stor skade mot aboriginfolket, kulturelt og emosjonelt. Begrepet stjålen generasjon ble innført for å beskrive disse familiene. Siden publiseringen av en føderal regjeringsrapport i 1997, Bringing Them Home, har alle statsmyndighetene fulgt anbefalingene i denne rapporten med å uttrykke formelle unnskyldninger for deres tidligere praksis mot aboriginfolket, i tillegg til mange lokale myndigheter. Howard-regjeringen har nektet å komme med en slik oppreisning, til tross for bønn fra aboriginfolket og mange andre seksjoner av det bredere samfunnet, på grunnlag av at det ville medføre en lovmessig innrømmelse av skyld og føre til utstrakte krav om kompensasjon.

1991–i dag 
Etter erfaringen med Vietnam ble australske militære styrker for det meste holdt hjemme gjennom resten av 1970- og 80-årene. Oppdragene ble begrenset til oppdrag med lav risiko som stort sett symbolske utsendelser av to krigsskip i gulfkrigen i 1991. Men i det siste tiåret har Australia deltatt i et antall høyprofilerte militære oppdrag. Det første skjedde i Øst-Timor i 1999, hvor majoriteten av styrkene i INTERFET, de fredsbevarende styrkene, bestod av personell fra ADF, særlig i begynnelsen. SAS-styrker utgjorde den mest høyprofilerte delen av operasjon Slipper, Australias bidrag til invasjonsstyrken i USAs krig i Afghanistan i 2001. Disse militære bidragene hadde høy offentlig støtte. I Øst-Timor ble operasjonen tvunget på en nølende regjering av den offentlige presset. Regjeringen var redd for å provosere Indonesia til konflikt i full skala. Australias bidrag i invasjonen av Irak i 2003 og deres fortsatte nærvær, er svært kontroversielt.

Der har vært et antall andre fredsbevarende og stabiliserende operasjoner, særlig i Salomonøyene og igjen i Øst-Timor i 2006. Men denne utvidede deltakelsen i risikofylte operasjoner har ikke resultert i et eneste dødsfall i kamp, bare noen få dødsfall som resultat av ulykker.

Australsk republikanisme som var et trekk i 1890-årene forsvant under første verdenskrig. Monarkistiske følelser i Australia hadde en topp i årene til Menzies med den svært vellykkede rundreisen til Elisabeth II i 1954. Spørsmålet om republikk dukket ikke opp igjen før i 1970-årene. Spørsmålet ble i 1990-årene fremmet i nasjonal debatt av statsminister Paul Keating som i 1993 lovet å introdusere en «australsk føderal republikk» innen 100-årsjubileet for føderasjonen i 2001. Meningsmålinger har jevnlig vist at et flertall av australierne støtter en australsk republikk, men en folkeavstemning over spørsmålet feilet den 6. november 1999.

Noen republikanere la skyldem for nederlaget på den konservative statsministeren, og monarkist, John Howard viss lederskap med sikkerhet ikke hjalp den republikanske sak. Men der var andre betydelige faktorer, inkludert en splittelse mellom «minimalistiske» republikanere som ønsket en australsk president som skulle velges av det føderale parlamentet (slik som for eksempel i Tyskland) og mer «radikale» republikanere som ønsket en direkte valgt president som i Irland. Opinionen antydet at en republikk bare ville være aktuell dersom presidenten ble direkte valgt. Siden folkeavstemningsforslaget var for en indirekte valgt president, motsatte mange radikale seg det. Debatten har siden 1999 blitt tonet ned, men den vil antagelig bli et nasjonalt viktig emne igjen når Howard forlater makten.

Siden den ble valgt i 1996 har Howard-regjeringen forsøkt å redusere underskuddet til den australske staten og redusere innflytelsen til fagforeningene. Den har lagt mer vekt på arbeidsplass-baserte kollektiv i lønnsforhandlingene. Regjeringen har også akselerert privatiseringen som startet med det statseide telekonsernet Telstra. Howards regjering har fortsatt noen av elementene i utenrikspolitikken til sine forgjengere, basert på relasjoner med fire nøkkelland: USA, Japan, Kina og Indonesia. Howard-regjeringen var en sterk støttespiller amerikansk involvering i Asia-Stillehavs-regionen. Men noen observatører bemerker en større involvering med vestlige land enn den tidligere Keating-regjeringen som la vekt på at Australia var del av Asia. Disse observatørene poengterer forskjellige kontroverser som Tampasaken hvor MS «Tampa», en norsk lastebåt, var i sentrum av en diplomatisk krangel mellom Australia, Norge og Indonesia utenfor kysten av Christmasøya. Denne saken markerte en endring mot mer konservativ politikk fra midten av det 20. århundre.

Økonomisk har 1990- og 2000-årene vist seg å være fremgangsrike for Australia totalt sett. Landets økonomi har ikke opplevd nedgangstider siden tidlig i 90-årene, og veksten i BNP har vært langt over OECD-gjennomsnittet. Arbeidsledigheten har sunket til under 5 %. Spørsmålet gjenstår om hvor bredt den økonomiske veksten har blitt distribuert, men med bevis som antyder at den økonomiske gevinsten tilfaller de som allerede er rike. Økonomien har særlig i 2000-årene blitt hjulpet av «vareboomen», et resultat som i stor grad skyldes Kinas raske økonomiske vekst og behov for råmaterialer.

Sør-Australia ble rammet av en svært alvorlig tørke, hvor noen områder har hatt nedbør under gjennomsnittet siden sent i 1990-årene. Sent i 2006 var vannmagasinene i det sørlige Australia på rekordlavt nivå. Strenge restriksjoner på urban vannbruk ble satt i verk i alle statshovedsteder (unntatt Hobart og Darwin) i 2005-06, og irrigasjonen i Murray-Darling-bassenget var sterkt begrenset. Konsekvensen av dette var at saker i relasjon til ferskvannsforsyningen ble et viktig emne i politiske diskusjoner, selv om den økonomiske virkningen av tørken føltes best kun i Australias tynt befolkede landbruksområder.

Referanser

Litteratur 
 Duyker, Edward & Maryse. 2001. Voyage to Australia and the Pacific 1791 – 1793. Melbourne University Press. ISBN 0-522-84932-6.
 Duyker, Edward & Maryse. 2003. Citizen Labillardière – A Naturalist's Life in Revolution and Exploration. The Miegunyah Press. ISBN 0-522-85010-3.
 Horner, Frank. 1995. Looking for La Pérouse. Melbourne University Press. ISBN 0-522-84451-0.
 Lepailleur, François-Maurice. 1980. Land of a Thousand Sorrows. The Australian Prison Journal 1840-1842, of the Exiled Canadien Patriote, François-Maurice Lepailleur. Oversatt til engelsk og redigert av F. Murray Greenwood. University of British Columbia Press, Vancouver. ISBN 0-7748-0123-9.
 Lourandos, H Continent of Hunter-Gatherers: New Perspectives in Australian Prehistory, 1997, Cambridge University Press

Eksterne lenker 
 
 Oppdagelsen av Australia, nettside på Project Gutenberg i Australia
 U.S. State Department Background Note: Australia
 Australian Broadcasting Corporation Hindsight Story: The French Connection
 National Museum of Australia: Who ‘discovered’ Australia?
 The Australian History, nettside på Project Gutenberg i Australia