Eugène Ionesco

Eugène Ionesco (født Eugen Ionescu; 26. november 1909 i Slatina i Romania, død 29. mars 1994 i Paris i Frankrike) var en av de fremste dramatikerne innenfor absurd teater. Han lagde stor humor av dagligdagse banaliteter og klarte samtidig å si noe om hvor lite mening et menneskeliv kan ha.

Biografi 
Ionesco ble født i 1909 (selv påsto han å være født i 1912) i Slatina av en rumensk far- som også het Eugen- som var advokat, og en fransk-rumensk mor, Maria-Tereza, (født Ipcar). 
Da han var ett eller to år gammel flytta familien til Frankrike, der faren skulle ta doktorgraden, men flytta tilbake til Romania med moren og søsteren, Marilina, i 1922 etter at foreldrene ble skilt. Ionesco studerte fransk språk og litteratur ved Universitetet i București, og etter at han tok embedseksamen i 1935 arbeidet han som fransklærer i Cernavodă, Curtea de Argeș, Oltenița og București. 

I 1936 gifta Ionesco seg med Rodica Burileanu. De flytta til Frankrike i 1938 for at Ionesco skulle avslutte en doktoravhandling om Baudelaire. Deres eneste barn, datteren Marie-France, ble født i 1944. 

Familien ble sittende fast i Marseille på grunn av krigen og flytta så til Paris for godt etter frigjøringa.

Ionesco skrev stykkene sine på fransk.

Verk 
Ionesco var en av dem som hjalp introdusere en ny type teater, anti-teater, som kom til å bli kjent som absurdteater. Selv foretrakk han å kalle det for theatre de derision («håneteater»). Han er best kjent for de tidlige småstykkene sine: Enaktere, som han sjøl kalte for anti-stykker som bruker overraskelser i språket til å vise tomskapen og det overfladiske i det småborgerlige livet. Personene hans, som er langt fra tradisjonelle naturalistiske portretter, snakker til hverandre, men de snakker aldri med hverandre. Det første stykket hans, La Cantatrice Chauve («Den skallede sangerinnen») fra 1950-1951, satiriserer borgerskapet, som er frosset i meningsløse formaliteter. Her møter vi skikkelser som alvorlig forteller hverandre selvfølgeligheter. En mann og ei dame har en lang samtale om hvem de er og hvor de bor og oppdager plutselig at de er gift med hverandre. Situasjonen oppleves som uvirkelig, men ikke nødvendigvis, fordi Ionesco konstruerer en kunstig eller unaturlig tilstand. Ionescos grep ligger i fortettingen. Han utdyper de delene av dialogen som en naturalistisk dramatiker ville klipt vekk, og toner ned eller tar helt bort det som ville gitt en sammenhengende handling. Resultatet blir en forunderliggjøring og utlevering av menneskers merkverdige dagligliv.

Senere gikk Ionesco over til å skrive lengre teaterstykker med mer tradisjonell persontegning. I Rhinocéros («Neshornet», 1960) opplever hovedpersonen, Bérenger, at alle han møter, en etter en, blir forvandla til svære, brølende neshorn. Handlingen blir vanligvis tolka som et bilde på menneskelig flokkmentalitet og spesielt på framveksten av den fascistiske Jerngarden i Romania i 1930-årene. Selv om handlingen her følger en mer normal dramatisk utvikling er Ionesco stadig ikke naturalist. Stykkene likner mer på allegorier eller gammaldagse moraliteter. Hovedpersonen Bérenger, som sies å være Ionescos alter ego, går igjen i flere av Ionescos stykker: en litt naiv og pregløs figur som både er forfatterens alter ego og et objekt det er lett for tilskuerne å identifisere seg med.

Æresbevisninger 
 Tours Festivalens filmpris, 1959 
 Prix Italia, 1963 
 Society of Authors Theatre Prize, 1966  
 Grand Prix National for teater, 1969
 Monaco Grand Prix, 1969  
 Østerrikes statspris for europeisk litteratur, 1970    
 Han ble medlem i Académie française i 1970. 
 I 1983 ble han utnevnt til den tyske ordenen  Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste. 
 Jerusalem-prisen, 1973 
 Han fikk også minst fire æresdoktorater: New York University, universitetene i Leuven, Warwick og Tel Aviv).

Referanser

Litteratur 
 Claude Abastado, Ioaris, Seghers, 1966
 Claude Bonnefoy, Entretiens avec Eugène Ionesco, Belfond, 1966 Extraits
 Eugène Ionesco, Entre la vie et le rêve - Entretien avec Claude Bonnefoy, Gallimard, 1996
 Matei Călinescu, Eugène Ionesco: teme identitare și existențiale, Iași, Junimea, 2006
 Ecaterina Cleynen-Serghiev, La Jeunesse littéraire d'Eugène Ionesco, Paris, PUF, 1993
 Richard N. Coe, Eugène Ionesco, Edinburgh, Oliver and Boyd, 1961
 Jean-Hervé Donnard, Ionesco dramaturge ou l'artisan et le démon, Paris, Lettres Modernes, 1966
 Yves-Alain Favre, Le théâtre de Ionesco ou le rire dans le labyrinthe, Mont-de-Marsan, José Feijóo, 1991
 Robert Fricks, Ionesco, Nathan-Éditions Labor, 1976
 Alexandra Hamdan, Ionescu avant Ionesco. Portrait de l'artiste en jeune homme, Berne, Peter Lang S.A., Éditions Scientifiques Européennes, 1993
 Marie-Claude Hubert, Eugène Ionesco, Paris, Seuil, 1990
  Marie-France Ionesco, Portretul scriitorului în secol, București, Humanitas, 2003
 Emmanuel Jacquart, Le théâtre du dérision, Paris, Gallimard, 1974 (éd. revue et augmenteé, 1998)
 Gelu Ionescu, Anatomia unei negații. Scrierile lui Eugen Ionescu în limba română (1927-1940), București, Minerva, 1991
 Ahmad Kamyabi Mask, Ionesco et son théâtre, Préface d'Eugène Ionesco suivie d'un entretien avec Ionesco, (Ed. Caractères), 1987, Paris. - Deuxième édition, 1992, Ed. A. Kamyabi Mask, Paris
 Ahmad Kamyabi Mask, Qui sont les rhinocéros de Monsieur Bérenger-Eugène Ionesco? (Étude dramaturgique) suivie d'un entretien avec Jean-Louis Barrault, Préface de Bernard Laudy, Illustrations de Günther, Ed. A. Kamyabi Mask, 1990, Paris, (Prix A.D.E.L.F., 1991).
 Ahmad Kamyabi Mask, Qu'a-t-on fait de Rhinocéros d'Eugène Ionesco à travers la monde (Allemagne, France, Roumanie, Iran, Japon, États-Unis...) Préface d'Eugène Ionesco, Avant-propos et illustrations de Günther et de Taha, suivi des entretiens avec Hamid Samandarian, Ion Lucian, Karl-Heinz Stroux, William Sabatier, Ed. A. Kamyabi Mask, 1995, Paris.
 Ahmad Kamyabi Mask, Qu'attendent Eugène Ionesco et Samuel Beckett? et qu'en pensent: J.-L. Barrault, J. Mauclair, M. Maréchal, P. Vernois, T. Brown, A. Grodzicki, R. Benski, A. Epstein, R. Lamont, R. Schechner ? (Entretiens), Illustrations de Günther et Emeric Davis Ed. A. Kamyabi Mask, 1991, Paris.
 Alexandra Laignel-Lavastine, Cioran, Eliade, Ionesco: L'Oubli du fascisme, Paris, PUF, 2002
 Rosette C. Lamont, Ionesco's Imperatives. The Politics of Culture, Ann Arbor, The University of Michigan Press, 1993
 Rosette C. Lamont (ed.), Ionesco: A Collection of Critical Essays, Englewood Cliffs, NJ, Prentice Hall, 1973
 Rosette C. Lamont & Melvin J. Friedmann (eds.), The Two Faces of Ionesco, Troy, NY, Whitston Publishing Company, 1978
 André Le Gall, Ionesco. Mise en scène d'un existant spécial en son œuvre et en son temps, Flammarion, 2009.
 Laura Pavel, Ionesco. Anti-lumea unui sceptic, Pitești, Paralela 45, 2002
 Marta Petreu, Ionescu în țara tatălui, Cluj, „Biblioteca Apostrof”, 2001
 Giovanni Rotiroti, Odontotyrannos. Ionesco e il fantasma del rinoceronte, Roma, Il filo, 2009.
 Philippe Sénart, Ionesco, Paris, Éditions Universitaires, 1964
 Eugen Simion, Le jeune Eugen Ionescu'', L'Harmattan, 2013

Eksterne lenker 
 
 

Franske dramatikere
Rumenske dramatikere
Franskspråklige forfattere
Medlemmer av Académie française
Pour le Mérite
Personer fra Olt
Personer fra Paris
Fødsler i 1909
Dødsfall i 1994