Granmeis

Granmeis (Poecile montanus) er en art i meisefamilien (Paridae) og inngår i slekten Poecile. Arten består som 14 underarter, hvorav elleve i en klade og tre i en annen klade. Arten hekker over det meste av Norge, og her kan det være vanskelig å skille mellom granmeis og løvmeis (P. palustris). Arten ble i 2021 vurdert til rødlistekategorien Sårbar (VU).

Taksonomi 

Den tidligere rasen weigoldicus er skilt ut som selvstendig art, under den norske navnet sichuangranmeis. Også de tre rasene songarus, affinis og stoetzneri blir av og til behandlet som selvstendige arter, men bevisene er per dags dato for svake til at det støttes internasjonalt.

De foreslåtte rasene colletti (Vestlandet) og lonnbergi (Nordkalotten) behandles som synonyme med borealis; rasene transsylvanicus (Karpatene, De transilvanske alper og Sørøst-Europa) og rhodopeus (Makedonia, Hellas og Bulgaria) er slått sammen med nominatformen; rasen shulpini (Ussuriland) inngår i baicalensis; rasen suschkini (Tarbagataifjellene i Xinjiang i Kina og Øst-Kasakhstan) inngår provinsielt i songarus, men den antas opprinnelig å være en hybrid.

Biologi 

Granmeisen blir cirka  lang og veier cirka  Den fennoskandiske underarten ligner løvmeisen, og begge er lett kjennelige på de svarte hodehettene og den brede skallen, men granmeisens hette er noe mattere på krona enn løvmeisens. Begge har også lyse eller hvite kinn, svart strupeflekk og hvite striper langs bremmene på vingefjæra. Strupeflekken er imidlertid noe større enn løvmeisens. Oversiden er fra askegrå til mørkere gråbrun og olivenbrun, ryggen hos noen underarter også rustoransje eller blekbrun, og flankene er lysegrå, lysebrune, rustoransje eller gråbrune, avhengig av underarten.

Den mest vanlige underarten i Norge, ssp. borealis, har askegrå oversiden og lysegrå til nesten hvit underside. Den mest fargerike underarten, ssp. songarus, har rustoransje og gråbrun overside og rustoransje flanker med tilnærmet hvitt bryst og hvit buk.

Lokketonen til granmeisen er en litt grov og nasal «tisi-tææh tææh» og sangstrofene tynne «tiuu-tiuu» eller «siu-siu-siu-siu». Den kan variere med «ti-trruu» og «trrrr-oi-tutu»

Granmeisen er standfugl, men kan streife en del omkring utenom hekkesesongen sammen med andre meisefugler. Den er utbredt over hele Norge, spesielt i bar- og blandingsskog. I fjellet opp til fjellbjørkeskogen. Andre steder i verden også i spesielt lerkeskog, men også annen skog. Den trives best i litt fuktige områder, spesielt områder med torvmoser, vier og or, men gjerne også i fuktig granskog. Arten har imidlertid god spredning i mange biotoper.

Granmeisen eter stort sett små virvelløse dyr, insekter og deres larver om sommeren. På høsten ulike sorter bær og nøtter og om vinteren frø fra bartrær og lignende. Arten hamstrer og gjemmer vekk mat under løs bark og lav som vokser på trestammene eller innerst på grenene. Arten er også velkjent på fuglebrett og fôringsautomater/-stasjoner, spesielt der det er skog i nærheten, spesielt barskog.

Fuglen hekker fra april til juli, i Norge typisk i perioden mai-juni. Arten er hullruger og hekkeplassene brukes ofte om igjen fra år til år. Redet bygges stort sett i eksisterende hulrom i trær og i fuglekasser, men parene kan også hakke ut egne hulrom, typisk 0,5–3 meter over bakken, sjelden også opp mot 10 m over bakken, i morkne stubber og lignende. Redet konstrueres av basttrevler, hår, fjær og tistelfnokk og lignende. Til tross for at fuglene gjerne holder til i fuktig barskog er det sjelden mose i reiret. Hunnen legger normalt 5–9 egg som hun inkuberer selv, og det tar normalt cirka 13–15 dager. Ungene mates av begge foreldrene og er klare til å forlate redet etter 17–20 dager.

Artsdatabanken vurderte i Rødlista 2021 granmeis til kategori sårbar VU, på bakgrunn av overvåkingsdata og basert på kriteriet A2 (30-50 % nedgang de siste tre generasjoner). Årsaken til endring av kategori fra Rødlista 2015, hvor arten ble vurdert som livskraftig LC, er en markant bestandsnedgang.

Inndeling 
Inndelingen og rekkefølge følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman Lovette (2020). Norske navn på arter og grupper følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Eventuelle norske navn i parentes er ikke offisielle, men kun midlertidige beskrivelser.

 Passeriformes, spurvefugler
 Passeri, sangfugler
 Passerida
 Paroidea
 Paridae, meisefamilien
 Poecile
 P. montanus, granmeis
 klade (montanus gr.)
 P. m. kleinschmidti, Storbritannia
 P. m. rhenanus, fra Nordvest-Frankrike østover til Vest-Tyskland og sørover til Nord-Italia
 P. m. salicarius, Tyskland og Vest-Polen sørover til Nordøst-Sveits og Østerrike
 P. m. montanus (nominatformen), fra Jura i Frankrike østover til Slovakia, Romania, Bulgaria og Hellas, samt i Apenninene i Italia
 P. m. borealis, fra Fennoskandia, Baltikum og europeisk Russland til Vest-Ukraina
 P. m. uralensis, fra sørøst europeisk Russland via Vest-Sibir til Nord-Kasakhstan
 P. m. baicalensis, fra Jenisej og Altaj østover til vestkysten av Okhotskhavet
 P. m. anadyrensis, fra Nordøst-Sibir sørover til det nordlige Okhotskhavet
 P. m. kamtschatkensis, Kamtsjatkahalvøya
 P. m. sachalinensis, Sakhalin
 P. m. restrictus, Japan
 klade (songarus gr.)
 P. m. songarus, fra Tien Shan østover til det vestre Xinjiang i Kina
 P. m. affinis, Qinghai, Gansu, Sichuan, Ningxia og Shaanxi (Kina)
 P. m. stoetzneri, fra Indre Mongolia og Shanxi østover til Hebei og Henan (Kina)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Meiser
Europas fugler
Dyr formelt beskrevet av Thomas Conrad von Baldenstein
Fugler formelt beskrevet i 1827
Asias fugler