Romulus og Remus

Romulus og Remus var sagnskikkelser, ifølge tradisjonen Romas grunnleggere, og etter sigende sønner av den romerske krigsguden Mars og vestalinnen Rhea Silvia, datter av Numitor, konge i Alba Longa. De skal ha levd på 700-tallet f.Kr. Ifølge ulike versjoner av sagnet om dem, nedskrevet av Plutark og Titus Livius, tjente Romulus som den første kongen av Roma. Som spedbarn ble de satt ut av sin morfars bror Amulius, som selv strebet etter Alba Longas trone. Spedbarna ble funnet ved Tiberens bredd av en hunnulv (lupa) som tok vare på dem og fremdeles er ett av symbolene på Roma. 

Romulus drepte Remus i en krangel om hvor deres fremtidige by skulle ligge, og skal ha oppkalt den etter seg selv. Han opprettet de romerske legionene og det romerske senatet. Han lot bortføre kvinnene fra sabinerstammen («sabinerinnerovet»), slik at sabinere som holdt til på Quirinalhøyden, og romerne bosatt på Palatinhøyden, ble til ett folk ved inngifte. Etter Romulus' død ble han ved apoteose oppfattet som sabinernes gud Quirinus.

Bakgrunnen 
Romulus’ morfar het Numitor og var konge av Alba Longa som antikkens historikere mente var grunnlagt av Æneas' etterkommere. Etter at Numitor kom på tronen, lyktes hans misunnelige yngre bror Amulius å frata ham kongemakten. Amulius sørget også for å få drept Numitors sønn, Aegestus. Numitors datter Rhea Silvia (i noen versjoner kalles hun Ilia) ble tvunget til et liv som vestalinne der hun måtte leve i kyskhet, slik at han ikke risikerte at hun kom til å få barn som kunne true hans posisjon. Men en dag ble hun antastet av krigsguden Mars som gjorde henne gravid, og slik fikk hun tvillingsønnene Romulus og Remus. Amulius fikk spedbarna satt ut for å dø, men kurven de lå i, ble ført nedover Tiberen før den la seg til ro ved bredden.

Snart kom gjeteren Faustulus ned fra sin hytte på Palatinhøyden og fikk øye på hunnulven som lot to spedbarn die seg. Stedet ble siden markert med et fikentre (ficus Ruminalis - enten af ruma = bryst eller av det etruskiske navnet Ruma, der var opphav til begge tvillingenes navn) som en helligdom. Treet var angivelig borte på Ovids tid. Oppe i skråningen lå gjeterens hytte (casa Romuli = Romulus' hus), mens gjeterens kone, Acca Larentia, tok seg av guttene i oppveksten. Hunnulven forsvant ut av historien for godt. Acca Larentia ble senere opphøyd til gudinne, og en årlig fest 23. desember, Larentalia, innstiftet til hennes ære. Den ble feiret der Acca Larentia angivelig lå gravlagt ved Velabrum, dalsøkket der dette forente seg med Nova Via (= Nyveien), den gang like utenfor Roma, men nær porta Romanula.

Greske historikere som gjerne ville knytte tvillingbrødrene til Æneas, beskrev dem skiftevis som sønnene hans, eller sønner av trojanerinnen Romé, eller som Æneas' barnebarn, født av datteren hans som de kalte Ilia. Pleiemoren Acca Larentia omtales i noen kilder som lupa, som på latin betyr både «hunnulv» og «prostituert». Som prostituert var hun ifølge ett sagn en av Romas første betydelige velgjørere, som hadde lagt seg opp en formue og testamenterte denne til byen. Et annet sagn forteller at oppsynsmannen ved Mars-tempelet en gang kjedet seg og spilte terning med Mars om to gevinster: Et måltid og en kvinne. Guden vant, og oppsynsmannen satte frem et utsøkt måltid på alteret, der det forsvant i et plutselig lynglimt. Han lot den vakre Acca Larentia overnatte i tempelet, der Mars fortalte henne at hun ville få sin belønning av den første mann hun traff på neste morgen. Mannen - i noen versjoner ung og vakker, i andre gammel og fæl - giftet seg med henne, døde og etterlot henne sin formue, som hun i sin tur etterlot byen. Ifølge den tredje versjonen som også er den mest kjente, var Acca Laurentia gjeteren Faustulus' kone og tvillingenes pleiemor. En senere versjon skildrer henne som mor til tolv sønner. I stedet for en sønn som døde, tok hun Romulus til seg, et sagn som skulle forklare at det var tolv medlemmer i presteskapet Arval-brødrene (Fratres arvales = «Markenes brødre»), som Augustus gjenopplivet, og som var i virksomhet frem til Theodosius Is tid.Larentalia Presteskapet skal ha vært innstiftet av Acca Larentia som korngudinne.<Ref>[https://www.britannica.com/topic/Arval-Brothers «Arval-brødrene», Britannica]</ref>

Guttene vokste opp, og i 18-årsalderen vendte de tilbake til Alba Longa, ledet et væpnet opprør og befridde befolkningen for Amulius som ble drept. I stedet kom morfaren deres, Numitor, på tronen igjen.

Grunnleggelsen av Roma
Tvillingene forlot deretter Alba Longa og dro tilbake til stedet ved Tiberen der de var vokst opp. For å finne ut hvor gudene ønsket de skulle grunnlegge en by, tok de auspisier, Romulus på Palatinhøyden, mens Remulus foretrakk Aventinhøyden. Som augurer besluttet de å la fuglenes flukt avgjøre. Ifølge Livius var Remus først til å motta et varsel i form av seks gribber. Straks fikk Romulus øye på tolv. Begge følte seg ifølge Livius utpekt til å være konge: Remus fordi han mottok det første jærtegnet, Romulus fordi han så flest gribber. Det endte med en slåsskamp brødrene imellom, og Remus ble drept. Stedet på Palatinhøyden der Romulus tok sine varsler, var i antikken et kjent sted, kalt auguraculum. 

Mer populær var den versjonen der Remus hoppet over bymuren Romulus var gått i gang med å bygge, og at Romulus drepte ham med ordene: «Slik skal det gå alle som prøver å ta seg over murene våre!» Nok en versjon fortelles av Ovid i Fasti, der Romulus fant linjen som bymuren skule bygges langs ved å rekke en plogfure rundt Palatinhøyden. En helt hvit ku og en stut ble spent for plogen. Dette var opprinnelsen til Romas pomerium, grenselinjen angivelig beskyttet av sin tilknytning til det guddommelige. Uansett versjon ble Romas fødselsdag lagt til 21. april. Årstallet er omdiskutert, men Ciceros venn Titus Pomponius Atticus (110-32 f.Kr.) mente grunnleggelsen skjedde i året som etter vår tidsregning er 753 f.Kr. Den lærde Marcus Terentius Varro sa seg enig, og arkeologiske funn viser at høyden ble bebygget rundt år 750 f.Kr. 

Hvert år ble 21. april feiret ved en høytidelig, eldgammel seremoni kalt Parilia eller Palilia, viet til gjetergudinnen Pales, og egentlig en renselsesseremoni for gjetere, husdyr og staller. Den ble først feiret av Romas tidlige konger, siden av pontifex maximus eller ypperstepresten. Vestalinnene delte ut strå, og aske og blod fra offerdyr. Stallene ble feid rene, dyrene pyntet, og det ble delt ut mat. Festdeltakerne hoppet tre ganger over et bål.

I én versjon oppgis Tarpeia å være kommandant på Kapitolhøyden. Plutark avviser dette og retter det til at Tarpeia var kommandantens datter, og forrådte Roma til Tatius av griskhet etter gullet i sabinernes halskjeder - her nevnes ikke armringer, heller ikke skjold, så det er gullet hun knuses under. Dette minner om sagnet om Demonike fra Efesos som ble knust under vekt av gullsmykkene hun oppga som sin pris for å forråde hjembyen sin til galleren Brennus. Den greske dikteren Simylos hadde nok Demonike i tankene da han skrev at Tarpeia var skyld i at Romas murer falt, og at gallerne hun hadde forrådt byen sin til fordi hun var forelsket i lederen deres, drepte henne med skjoldene sine.

En annen versjon av sagnet om Tarpeia forteller at hun som straff for sitt svik ble kastet ned fra Kapitolhøydens klipper, og at stedet er oppkalt etter henne, Rupes Tarpeia («Den tarpeiske klippe»). Kapitolhøyden ble iblant kalt Tarpeius Mons. Klippene de dødsdømte ble kastet utfor, snur mot den nåværende piazza della Consolazione.

Livet etter grunnleggelsen av Roma
Etter fem år med felles styre ble Tatius drept av fremmede utsendinger, og Romulus ble enekonge over romerne. Han innførte lover som skulle hindre ekteskapsbrudd og mord. Som konge i Roma var han byens øverste general og byens øverste dommer. 

Under Romulus' administrasjon ble folket i Roma delt inn i tre stammer: en for latinere (Ramnes), en annen for sabinerne (Tities) og en tredje for etruskere (Luceres). Disse tre stammene ble romerne. Hver av disse stammene hadde en tribun som representerte deres respektive stammer i alle sivile, religiøse og militære affærer. Når de var i byen, var de magistrater over stammene og utførte offer på deres vegne, og i krigstider var de Romas militære kommandanter. Ramnesene tok sitt navn fra Romulus, titiesene tok sitt navn fra Titus Tatius og luceresene tok sitt navn fra det etruskiske navnet for ære.

Som grunnlag for Comitia Curiate delte Romulus hver av de tre stammene inn i ti curiae. Disse tretti curiae tok sine navn etter de tretti sabinerkvinnene Romulus og hans menn hadde bortført. Hver av de individuelle curia ble så igjen delt inn i ti gentes som dannet grunnlaget for nomen i romersk navneskikk. Når Romulus samlet Comitia Curiate og fremla sine eller andres forslag for godkjennelse, ville de ti gentes innenfor hver curia avlegge stemme etter et system som danner grunnlaget for det moderne valgmannssystemet i USA.
 
Romulus opprettet en personlig livvakt for seg selv kalt celeres, bestående av Romas tre hundre beste ryttere under kommando av tribunen for ramnes-stammen. Celeres tok sitt navn fra sin leder, en nær venne av Romulus som het Celers som hjalp ham med å drepe Remus og grunnlegge byen Roma. Denne spesielle militære enheten fungerte veldig likt pretorianergarden til Augustus, da den var ansvarlig for Romulus' personlige sikkerhet og for sikkerheten til Roma mens legionene var på grensene. Forholdet mellom Romulus og hans tribun var også lignende forholdet mellom den romerske diktator og hans Magister Equitum. Celers, som Celerum Tribune, ble regnet som nestkommanderende i staten, og i Romulus' fravær hadde han retten til å sammenkalle Comitia og kommandere arméene.

Romulus skal ha underlagt seg store områder i Italia og anlagt kolonier. Men noen forteller at han med årene ble tyrannisk og ignorerte de lovene han selv hadde vedtatt. Han skal iblant ha handlet uten folkets og senatets godkjennelse, latt sine menn mishandle borgere han var misnøyd med, og beordret andre kastet i døden fra den tarpeiske klippe.

Død, oppstandelse og etterfølgere
Romulus' liv endte i det 28. året av hans styre med en overnaturlig forsvinning under en storm. Etterpå var Romulus ikke å finne noe sted, og en senator opplyste at han hadde sett stormkastene blåse Romulus opp i himmelen. Angivelig hadde Romulus ropt at han skulle bo hos gudene, og at folket skulle tilbe ham som sabinernes gud Quirinus. Romerne fikk da reist et tempel på høyden hvor senatoren skulle ha sett Romulus stige til himmels, Quirinalhøyden. Tempelet må ha stått på Collis Salutaris (mellom våre dagers via delle Quattro Fontane og via della Dataria), ovenfor det eldgamle tempelet for gudinnen Flora.

Plutark gjengir sagnet om Romulus' himmelfart med en viss skepsis:

Titus Livius' versjon:

Som guden Quirinus sluttet Romulus seg til Jupiter og Mars i «den arkaiske triade». Quirinus ble avbildet som en skjegget kriger i både religiøs og militærbekledning med et hevet spyd. På den måten ble han sett på som en krigsgud, og som styrken til det romerske folk, men enda viktigere som det guddommelige uttrykk for byen Roma selv. Quirinus fikk en Flamen Maiores kalt Flamen Quirinalis som fulgte med på tilbedelsen av ham og ritualene. Romerne kalte seg til og med quirites til hans ære. Etter sin død ble Romulus etterfulgt av Numa Pompilius som den andre kongen av Roma.

I middelalderen mente romerne at Romulus lå gravlagt i en gammel pyramide, som senere pave Alexander VI Borgia rev da han lot bygge kirken Santa Maria in Traspotina.

 Tvillinger og utburder 
Tvillinger var et utbredt mytisk tema i antikken, jfr Poseidons og Tyros tvillingsønner Pelias og Neleus, dioskurene i Hellas og Amfion og Zethos i Theben. Likeså historiene om spedbarn som settes ut, men reddes av andre, slik som kong Sargon av Akkad, Moses og Perseus.

 Faktisitet 
Flere ting tyder på at denne opprinnelsesmyten oppstod i det fjerde århundre f.Kr, og at byen ikke fikk navnet Roma før lenge etter grunnleggelsen. 

 Referanser 

 Litteratur 
Primærkilder
 rundt år 100 Plutark: Romulus liv, Numa Pompilius, Camillus rundt år 10 Titus Livius: Romas tidlige historie)

Sekundære kilder
 rundt 40 f.Kr.  Cicero: Republikken VI, 22: Scipios drøm
 rundt år 20 Dionysios fra Halikarnassos: L. 2, Romersk historie (Bok I)''
 rundt år 100 Florus (Bok I, I)
 rundt år 200 Dio Cassius

Antikkens Roma
Romersk mytologi
Fiktive tvillinger
Ville barn