Gråhegre

Gråhegre eller fiskeheire (Ardea cinerea) er en fugl i hegrefamilien (Ardeidae), som er store pelikanfugler (Pelecaniformes). I Norge betegnes den iblant også som hegre eller heire, selv om disse begrepene egentlig er dekkende for alle hegrer. Arten eksisterer i kraft av fire aksepterte underarter, hvorav nominatformen  hekker i store deler av Norge (men ikke lengst nord), nesten hele Danmark, det sørlige Sverige, og fra 1993 i det ekstremt sørlige Finland.

Biologi 

Gråhegre er en stor, langlemmet og langhalset fugl som måler cirka  og veier omkring . Vingespennet utgjør cirka  og nebbet er langt og stilettformet. Hannen blir generelt noe større enn hunnen.

På oversiden er den askegrå. Skuldrene har forlengede lysegrå fjær. Vingene er gråsvarte. Vingens fremkant, hodet og strupen er hvit. Issen med lange nakkefjær er svarte. Halsen er gråaktig, med svarte flekker i rader langs fremsiden. Brystet har forlengede hvite fjær, og buken er hvit. Nebbet, benene og øyets iris er gulfarget. Hannen og hunnen er tilnærmet like. De to underartene firasa og monicae har lysere hals og mer hvitt i hodet; monicae mer så enn firasa. Ssp. monicae (mauritaniahegre) har i senere tid av og til blitt betraktet som en selvstendig art, med basis i en studie av Érard, Guillou & Mayaud (1986). Den har, i tillegg til å være den lyseste av underartene, kortere vinger og kortere stjert enn nominatformen.

Habitatet er svært variert, men arten er nært knyttet til grunne næringsrike våtmarksområder med ferskvann, brakkvann eller saltvann, herunder også vann som strømmer, så lenge det er isfritt fire–fem måneder i løpet av året. I så måte finner man hegrer både langs elver, kanaler, innsjøer, diker, fiskedammer, rismarker og kystområder med mer. Langs kysten kanskje spesielt i tidevannssonen. Den foretrekker områder med noen trær her og der, men kan også opptre i åpne områder. Ssp. monicae ser ikke ut til å bruke trær.

Som sådan trives arten i høyder fra havnivået og opp til  og mer. På Madagaskar og i Zambia hekker den i høyder på opp mot , i Armenia opp mot , og i Ladakh i det nordvestre India opp mot .

Gråhegrer holder den lange halsen sammentrukket under flyvning. Flyvningen kan minne noe om rovfuglenes, med rolige og tunge vingeslag. Den sammentrukne halsen og de lange ekstremitetene avslører imidlertid at det er en hegre.

Arten er vokal og utstøter typisk hese lyder «frarnk»- eller «kroaak» under flukt eller «go, go, go» når den blir alarmert (ved reirplassen). Under aggresjon utstøter den et «oooo» eller en mer gurglende lyd av «rvo» eller «arre, arre”».

Hovedsakelig lever hegren av fisk som den fanger med nebbet, som regel  lang, men av og til også større fisk opp mot  og ål opp til , som kan være vanskelige å svelge. Den eter også krepsdyr, krabber, små skilpadder, bløtdyr og mindre fugler, for eksempel måseunger, og til og med små pattedyr. Arten jakter ved å stå stille i vannkanten og vente på et bytte, for så lynraskt å strekke fram den lange halsen og gripe byttet med det lange nebbet. Og arten kan jakte etter mat opp mot 23 timer i døgnet. Noen steder eter de i regulære økter som er regulert av tidevannet. Voksne individer trenger normalt  fisk i døgnet.

Fuglene er normalt sky. De samler seg i hekkekolonier på opptil 50 par i hekketiden, av og til sammen med storker og ibiser med mer. Slike kolonier kan telle flere hundre par, men hegrekolonien teller sjelden mer enn  reder av den grunn. Arten er monogam og danner par som trolig varer kun en sesong. Den bygger vanligvis redet høyt oppe i store trær, men kan også legge redet på en berghylle. De samme redene kan bli brukt år etter år. Redet bygges av kvister, lyng og gress og lignende. De måler normalt omkring  i diameter, men reder på  er ikke uvanlige, både i bredde og høyde. Det bygges av hunnen, som regel i toppen av høye trær - ofte 25–50 m over bakken.

I Europa legger hunnen normalt  blågrønne egg, i tropisk strøk 3–5 (1–10 egg ligger innenfor normalen begge steder). Tidsrommet for leggingen varierer noe med utbredelsen. Eggene ruges i cirka 23–28 dager av begge foreldrene, noe kortere i tropiske strøk. Ungene klekker asynkront og har brungrå dun. De får full fjærdrakt etter cirka  dager, men de blir i redet i ytterligere  dager. Krangling og konkurranse om maten, herunder kannibalisme, fører ofte til at de minste ungene ikke lever opp. De som vokser opp blir reproduktive første etter et par år, selv om årsgamle fugler kan utgjøre en del av hekkekoloniene.

På de høyeste breddegradene (for eksempel i Fennoskandia og Russland med Sibir) er fuglene regulære trekkfugler, mens de på lave breddegrader (for eksempel i Storbritannia og Mellom-Europa) er enten standfugler eller korttrekkere.

Inndeling og utbredelse 
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til Martínez-Vilalta & Motis (2018). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle, men kun foreløpige beskrivelser.

 Pelecaniformes, pelikanfugler
 Threskiornithidae, ibisfamilien
 Ardeidae, hegrefamilien
 Zonerodius
 Tigriornis
 Tigrisoma
 Agamia
 Cochlearius
 Zebrilus
 Botaurus
 Ixobrychus
 Gorsachius
 Calherodius
 Nycticorax
 Nyctanassa
 Butorides
 Ardeola
 Bubulcus
 Ardea
 A. cinerea, gråhegre
 A. c. cinerea (nominatformen), utbredt i den palearktiske sone og såvidt gjennom Afrika, India og Sri Lanka
 A. c. jouyi, utbredt i mye av Kina, Russlands fjerne østen og Japan, sør til Myanmar, Indokina og Sundaøyene (om vinteren også til Filippinene)
 A. c. firasa, utbredt på Madagaskar
 A. c. monicae, (mauritaniahegre) utbredt på øyene utenfor Banc d'Arguin nasjonalpark i Mauritania
 A. herodias, herodiashegre
 A. cocoi, cocoihegre
 A. pacifica, hvithodehegre
 A. melanocephala, svarthodehegre
 A. humbloti, madagaskarhegre
 A. insignis, keiserhegre
 A. sumatrana, sotvingehegre
 A. goliath, goliathegre
 A. purpurea, purpurhegre
 A. alba, egretthegre
 A. brachyrhyncha, (ikke navngitt, gulnebbhegre)
 A. intermedia, duskhegre
 A. plumifera, (ikke navngitt)
 Syrigma
 Pilherodius
 Egretta
 Scopidae, skyggefuglfamilien
 Balaenicipitidae, treskonebbfamilien
 Pelecanidae, pelikanfamilien

Gråhegren finnes i nesten hele Europa, bortsett fra på Island og i de nordligste områdene. I nesten hele Asia, bortsett fra Pakistan, Saudi-Arabia og de nordligste områdene. I Øst-Europa, Sverige og de nordlige delene av Norge er den en trekkfugl, i Sør-Norge og i Mellom-Europa en standfugl. I Norge finnes den vesentlig i kystområdene fra Østfold til Nord-Troms. Bestanden i Norge er tiltagende.

Noter
 A. brachyrhyncha og A. plumifera ble tidligere regnet som underarter av A. intermedia (duskhegre), men disse er nå skilt ut som selvstendige arter. De er imidlertid ikke navngitt på norsk enda.
 Kritthegre og hvithalshegre ble tidligere av og til regnet til Ardea, men disse er nå plassert i Egretta

Referanser

Eksterne lenker 
 

Hegrer
Afghanistans fugler
Albanias fugler
Algeries fugler
Angolas fugler
Antigua og Barbudas fugler
Armenias fugler
Aserbajdsjans fugler
Bahrains fugler
Bangladeshs fugler
Barbados' fugler
Belarus’ fugler
Belgias fugler
Benins fugler
Bhutans fugler
Bosnia-Hercegovinas fugler
Botswanas fugler
Brasils fugler
Bruneis fugler
Bulgarias fugler
Burkina Fasos fugler
Burundis fugler
Danmarks fugler
Djiboutis fugler
Dominicas fugler
Egypts fugler
Ekvatorial-Guineas fugler
Elfenbenskystens fugler
Eritreas fugler
Estlands fugler
Etiopias fugler 
Filippinenes fugler
Finlands fugler
De forente arabiske emiraters fugler
Frankrikes fugler
Færøyenes fugler
Gabons fugler
Gambias fugler
Ghanas fugler
Gibraltars fugler
Guadeloupes fugler
Guams fugler
Guineas fugler
Guinea-Bissaus fugler
Hellas' fugler
Hongkongs fugler
Kambodsjas fugler
Kameruns fugler
Kanariøyenes fugler
Kapp Verdes fugler
Kasakhstans fugler
Kenyas fugler
Kinas fugler
Taiwans fugler
Kirgisistans fugler
Komorenes fugler
Republikken Kongos fugler
Den demokratiske republikken Kongos fugler
Nord-Koreas fugler
Sør-Koreas fugler
Kroatias fugler
Kuwaits fugler
Kypros' fugler
Indias fugler
Indonesias fugler
Irans fugler
Irlands fugler
Islands fugler
Israels fugler
Italias fugler
Japans fugler
Jemens fugler
Jordans fugler
Laos' fugler
Latvias fugler
Lesothos fugler
Libanons fugler
Liberias fugler
Libyas fugler
Liechtensteins fugler
Litauens fugler
Luxembourgs fugler
Macaos fugler
Madagaskars fugler
Malawis fugler
Malaysias fugler
Maldivenes fugler
Malis fugler
Maltas fugler
Martiniques fugler
Mauritanias fugler
Mayottes fugler
Mikronesiaføderasjonens fugler
Moldovas fugler
Mongolias fugler
Montenegros fugler
Montserrats fugler
Marokkos fugler
Mosambiks fugler
Myanmars fugler
Namibias fugler
Nepals fugler
Nederlands fugler
Nigers fugler
Nigerias fugler
Nord-Makedonias fugler
Nord-Marianenes fugler
Norges fugler
Omans fugler
Pakistans fugler
Palestinas fugler
Polens fugler
Portugals fugler
Qatars fugler
Romanias fugler
Russlands fugler
Rwandas fugler 
Saint Kitts og Nevis' fugler
Saint Lucias fugler
Saint Vincent og Grenadinenes fugler
Saudi-Arabias fugler
Senegals fugler
Den sentralafrikanske republikks fugler
Serbias fugler
Seychellenes fugler
Sierra Leones fugler
Singapores fugler
Slovakias fugler
Slovenias fugler
Somalias fugler
Sri Lankas fugler
Storbritannias fugler
Sudans fugler
Swazilands fugler
Sveits' fugler
Sveriges fugler
Syrias fugler
Sør-Afrikas fugler
Sør-Sudans fugler 
Tadsjikistans fugler
Tanzanias fugler
Thailands fugler
Togos fugler
Trinidad og Tobagos fugler
Tsjads fugler
Tsjekkias fugler
Tunisias fugler
Tyrkias fugler
Tysklands fugler
Turkmenistans fugler
Ugandas fugler
Ukrainas fugler
Ungarns fugler
Usbekistans fugler
Vest-Saharas fugler
Vietnams fugler
Zambias fugler
Zimbabwes fugler
Østerrikes fugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné