Jane Boleyn, vicomtesse Rochford

Jane Boleyn, vicomtesse Rochford (født ca. 1505, død 13. februar 1542) var en engelsk adelskvinne i kong Henrik VIIIs tid. Hun var svigerinne av kongens andre hustru, Anne Boleyn, og hoffdame for hans femte hustru, Katarina Howard. Hun ble henrettet sammen med Katarina.

Bakgrunn 

Hun ble født Jane Parker, og var datter av Henry Parker, 10. baron Morley og Alice St John, eldste datter av John St. John. Lord Morley var sønn av kong Richard IIIs fanejunker ved slaget ved Bosworth og venn av kong Henriks rådgiver Thomas Cromwell og delte hans interesse for alt italiensk. Mot slutten av 1530-tallet ga han Cromwell Machiavellis Firenzes historie og Fyrsten. I likhet med Thomas Cromwell hadde han vært en nykommer i Parlamentet i 1523; Henry Parker i overhuset som lord Morley. Han oversatte verker av Plutarch, Boccaccio, Petrarca, Seneca, Cicero og andre til engelsk. Mesteparten finnes bare som håndskrifter, men i 1887 kom hans Tryumphes of Fraunces Petrarcke i trykt utgave. Lord Morley ledsaget Henrik VIII til Gullbrokadeleiren ved Calais i 1520, da kongen håpet å få dannet en allianse med den franske kong Frans I. Morley ble tegnet av Albrecht Dürer i 1523, da han var sendt ut som engelsk ambassadør til erkehertugdømmet Østerrike. 

Jane ble født i Norfolk, men kom til dronning Katarinas hoff før hun fylte femten. Hun var med i det kongelige følget til Gullbrokadeleiren i 1520, og ble valgt til å være blant fordanserne i Château Vert-maskeraden ved hoffet i 1522. Jane Parker fremstilte varigheten (Constancy), mens hennes kommende svigerinner Mary Boleyn fremstilte vennligheten (Kindness) og Anne Boleyn utholdenheten (Perseverance). De opptredende ble utvalgt blant hoffdamene, og stor vekt lagt på deres utseende, så Jane har vært regnet som pen. Åtte riddere med kong Henrik i spissen løp mot damene og angrep dem med appelsiner og dadler, mens damene forsvarte seg med rosenvann og konfektbiter. Til sist tok herrene hoffdamene til fange og danset med dem.

Ekteskap 
Omkring 1525 giftet hun seg med George Boleyn, vicomte Rochford, bror til Mary og Anne Boleyn. Iallfall var hun helt sikkert gift i januar 1526, da et brev med kardinal Wolseys håndskrift nevner «unge Boleyn og hans kone» som mottakere av £ 20. Janes søster Margaret giftet seg med 
hoffmannen John Shelton (senest født i 1503 - død i 1558) som var George Boleyns fetter (sønn av Georges faster, lady Anne Shelton). Ryktene ville ha det til at Johns søster Mary Shelton hadde vært kong Henriks elskerinne, og at dette var grunnen til at Mary og John Sheltons foreldre fikk ansvaret for kongens døtre, prinsesse Maria og den senere dronning Elizabeth. Da Johns og Margaret Parkers datter, nok en Mary Shelton, siden giftet seg uten først å innhente dronning Elizabeths godkjennelse, ble dronningen så sint at hun slo til Mary Shelton og brakk den ene fingeren hennes.

Det foreligger ikke noe bevis fra samtiden om at Jane og George levde i et dårlig ekteskap. Tvert om gikk hun kledd i svart fra hun ble enke og frem til sin egen død seks år senere, og hun skrev til sin mann mens han satt fengslet og forsikret at hun ville forsøke å fremme hans sak for kongen. Trolig ble Jane sett på med skepsis av ettertiden fordi hun selv ble henrettet for å vært involvert i den affæren kong Henriks 5. kone, Catherine Howard, hadde med Thomas Culpeper. Dette ble tolket som om Jane selv var en umoralsk person. 

Ingenting er kjent om Janes følelser for svigerinnene sine, dronning Anne og Mary Boleyn; men da Anne på kroningsdagen sin i 1533 dro gjennom London fra Tower til Westminster, fulgte Jane bak henne på tredjeplass - mye lenger fremme Janes rang som grevinne ga henne rett til, attpåtil foran dronningens egen søster Mary. Det finnes ingen forklaring på Janes forrang ved denne anledning, annet enn at de to svigerinnene har stått hverandre mye nærmere enn historieskrivningen gir inntrykk av. 

Gjennom ekteskapet fikk hun tittelen grevinne Rochford, og ble derfor kalt lady Rochford. I bryllupsgave fra kongen fikk det unge paret Grimston Manor i Norfolk. Etter hvert som Boleyn-familiens makt og innflytelse vokste med Anne Boleyns forhold til kongen, ga han i tillegg Jane og George Beaulieu-palasset i Essex som hovedresidens. Dette utstyrte de med et storslått kapell, en tennisbane, bad med innlagt varmt og kaldt vann, utenlandske tepper, møbler av mahogni og en stor samling sølvtøy. Ektesengen var drapert i gullklede med himmel i hvit sateng. I 1534 ventet Anne Boleyn sitt annet barn og tok seg nær av kongens interesse for en av hoffdamene. Jane hjalp til med å få hoffdamen fjernet fra hoffet. Da kong Henrik oppdaget at Jane hadde vært innblandet, ble hun selv bortvist fra hoffet i flere måneder.  

I mai 1536 ble George Boleyn arrestert og satt i Tower of London, anklaget for et incestuøst forhold til sin søster Anne; dessuten for å ha gjort narr av kong Henriks manglende seksuelle evner, og kommentert at prinsesse Elizabeth angivelig ikke var kongens datter - uttalelser som ble regnet som høyforræderi. Til overmål leste han anklagene høyt i retten, noe han var spesifikt bedt om ikke å gjøre, og som ytterligere ydmyket kongen. Om incest-anklagen svarte George: «På grunnlag av bare en eneste kvinne er dere villige til å tro denne ondskap om meg, og på grunnlag av hennes påstander domfelle meg.» Dette utsagnet om «bare en eneste kvinne» ble i ettertid tolket som rettet mot hans kone Jane. Men dommer John Spelman som var til stede, nevnte lady Bridget Wingfield som hadde vært hoffdame både hos dronning Katarina og hennes etterfølger dronning Anne. Lady Wingfield og Anne stod hverandre nær, og da kongeparet reiste til Calais i 1532, gjorde de opphold på veien til Dover nettopp for å besøke henne. Av Spelmans rapport fremgår det at noe hun hadde avslørt om dronning Anne, bidro til at denne ble dømt.

Først 50 år senere kom Thomas Wyatts sønnesønn George Wyatt (1553-1624) med anklager om at Jane skulle ha vært en dårlig kone. I sin bok The Life of Anne Boleyn, delvis basert på erindringene til Annes hoffdame Anne Gainsford, kaller han Jane «sin manns anklager, som til og med søkte hans blod», men Wyatt underbygger ikke dette. Boken hans var bestilt av erkebiskopen av Canterbury for å tjene som motvekt til datidens katolske propaganda som verserte på kontinentet. Han fremstiller Anne Boleyn nærmest som en protestantisk martyr, og siden hennes datter Elizabeth satt på tronen med henvisning til sin nedstamning fra huset Tudor, kunne ikke George Wyatt legge skylden for Annes død der den hørte hjemme, på hennes mann kong Henrik. Siden Jane hadde vært katolikk og venninne av kong Henriks eldste datter, prinsesse Maria, var det i stedet nærliggende å utpeke henne som syndebukk. 

150 år senere hevdet også den skotske biskopen Gilbert Burnet at ekteskapet hadde vært ulykkelig, og at Jane hadde vitnet mot sin mann og hans søster Anne fordi hun skulle ha vært sjalu på det tette forholdet mellom de to søsknene. Burnet hevdet også at Jane ikke var noen dydig kvinne, og at hun fortalte kongen historier som skulle få ham til å se med mistanke på sin kones forbindelse med sin egen bror. Hadde Burnet lest gjennom skriftene til dommer John Spelman, ville han visst at vitnemålene som var avgjørende i saken mot George Boleyn, var fra Bridget Wingfield og Nan Cobham. En ansatt ved den franske ambassaden som fulgte rettssaken tett, kjente også til at hoffdamen lady Worcesters bror, Anthony Browne, våren 1536 hadde bemerket at hans søster var gravid, enda hennes fraværende ektemann ikke kunne være barnefaren. Browne - som var en venn av kongens rådgiver, Thomas Cromwell - bebreidet sin søster for å ha vært lettsindig. Lady Worcester skal ha svart sin bror at hun iallfall «ikke var verre enn dronningen», og har neppe kunnet tenke seg at broren hennes ville gå videre til kongen med dette.

Senere intriger

Janes far, lord Morley, var en av dommerne som kjente Anne Boleyn skyldig, blant annet i incest med sin egen bror, lord Morleys svigersønn. Etter dette trakk lorden seg tilbake fra hoffet. Kort tid etter henrettelsen av Anne Boleyn giftet kong Henrik seg med hennes hoffdame Jane Seymour. Dagen etter bryllupet mottok lord Morley eiendommen Hatfield Park som hadde tilhørt hans svigersønn George Boleyn. 

Hvis Jane virkelig hadde angitt mannen sin, så hun lite igjen for dette. Hun skrev til Thomas Cromwell om sine økonomiske problemer, og etter forhandlinger gikk svigerfaren med på å gi henne det samme som han hadde gitt sin eldste datter Mary da hun ble enke; en årlig ytelse på £ 100. Jane Boleyn kan ikke ha vært borte fra hoffet lenger enn toppen ett år, for hun var Jane Seymours hoffdame. Fremdeles kunne hun kalle seg lady Rochford og ta med seg så mange tjenere hun ville til hoffet, og måltidene hennes ble betalt av budsjettet for dronning Janes husholdning. Etter dronning Janes død giftet kong Henrik seg med Anna av Kleve i 1540, og Jane Boleyn ble hoffdame også for henne. Anna hadde med seg hoffdamer hjemme fra Tyskland, men ble etter hvert fortrolig med tre engelske damer: Kammerherrens kone, lady Rutland, og de to enkene lady Rochford og lady Edgecombe. Kongen la ikke skjul på at han var misnøyd med sin nye kone, og til sist spurte Jane henne rett ut om hun fremdeles var jomfru. Dronning Anna svarte naivt at det ikke kunne stemme, ettersom hun delte seng med kongen som ønsket henne både god natt og god morgen. Da kong Henrik til sist ønsket å oppløse et ekteskap som aldri var blitt fullbyrdet, bekreftet Jane historien for å hjelpe ham til skilsmisse. Kong Henrik inngikk deretter sitt femte ekteskap - med Catherine Howard, George Boleyns kusine. Catherines far, Edmund Howard, var morbror til George og Anne Boleyn.

Jane fortsatte som hoffdame også for henne, og ble en av den unge dronningens favoritter. Da Catherine som fremdeles var tenåring, kjedet seg sammen med sin aldrende ektemann, var det Jane som hjalp henne å avtale stevnemøter med hoffmannen Thomas Culpeper. Dronningen skrev indiskret til ham: «...kom når lady Rochford er her...». Affæren utviklet seg under den kongelige ferden til Yorkshire i 1541, men samme høst ble dronningens fortid avslørt, og kongen beordret henne etterforsket.

Fall og henrettelse

Jane Boleyn ble arrestert i midten av november 1541 og satt i Tower of London, men ifølge Eustace Chapuys ble hun «på den tredje dagen av sitt fangenskap grepet av et anfall av galskap som påvirket hjernen hennes». Hun ble derfor flyttet hjem til riksseglbevareren John Russell på Strand, der hans kone Anne Sapcote tok vare på henne. Kongen fikk «sine egne leger til å besøke henne i håp om at hun raskt skulle bli frisk, så han kunne få henne henrettet for å statuere et eksempel». I desember «kom hun iblant til fornuft», men kongen ville forsikre seg om at hennes mentale tilstand ikke skulle komme i veien for noen dom. 11. februar 1542 fikk han vedtatt at «en person som blir forrykt etter å ha begått høyforræderi, kan stilles for retten».  
  
Den 13. februar 1542 ble hun halshugget med øks på Tower Green, rett etter at dronningen var tatt av dage. I én versjon fabrikkert av Gregorio Leti (1630-1701) mye senere - alle Letis utgivelser stod på Vatikanets forbudsliste Index Librorum Prohibitorum - skal hun på skafottet ha uttalt at hun fortjente å dø for å ha forårsaket sin manns død. Men i en øyenvitneberetning i et brev kjøpmannen Ottwell Johnson skrev til sin bror, forteller han at de to kvinnene «ytret sin tro på Kristi blod, og med fromme ord ba de alle kristne å ta i betraktning deres rettferdige dødsstraff for sine forgåelser og brudd på Guds bud, og også mot kongens majestet. Derfor ble de rettferdig dømt ved loven til å dø, ba mengden å lære av deres eksempel, å sone for sine ugudelige liv, og gjerne adlyde kongen i alle ting. Slik overga de sine sjeler til Gud og ba oppriktig om hans nåde...Amen.» Eustace Chapuys rapporterte at «hverken dronningen eller lady Rochford sa mye på skafottet; alt de gjorde, var å innrømme sin skyld og be for kongens velferd og velstand». De to kvinnene ble gravlagt i St. Peter ad Vincula-kirken i Tower, nær gravene til Anne og George Boleyn.

Ettersom Jane ble henrettet som forræder, var slekt og venner tvunget til å distansere seg fra henne. Hennes far lord Morley oversatte i månedene etter hennes død Boccaccios verk De claris mulieribus. Oversettelsen av de 46 første kvinneskjebnene ga han kong Henrik i nyttårsgave i 1543. Morley har foretatt klare endringer i teksten. Der Priamos's datter Polyxena lider offerdøden da Akhilles' sønn Pyrrhos skjærer over halsen hennes, lar Janes far Polyxena tilby ikke halsen, men nakken sin, og han har tilføyd: «Akk, det var mot livets orden, at en så elskelig pike skulle dø for Pyrrhos's hånd for å sone en annen kvinnes synd.» Først tenker man på Polyxenas mor, dronning Hekabe; men lord Morley kan ha valgt ordene «en annen kvinne» og ment Catherine Howard.

I historieskrivning og fiksjon
Historikere har i stor grad lastet Jane Boleyn for svigerinnen Anne Boleyns fall i 1536 og dødsdommen over hennes egen mann. I samtiden opptrer helt andre navn. Dommer John Spelman nevner Bridget Wingfield og Nan Cobham, mens guvernøren i Calais, John Husee, skrev til lady Honor Lisle at tre kvinner hadde anklaget Anne Boleyn for utroskap: «Den første anklageren, lady Worcester, og Nan Cobham og enda en pike; men lady Worcester var først.» Hoffmannen Sir Edward Baynton nevner en «mastres Margery» som stod dronningen nær. Det kan være snakk om hoffdamen Margery Horsman som angivelig var Annes nære venninne.

Jane Boleyn har opptrådt i flere historiske romaner, som Robin Maxwells The Secret Diary of Anne Boleyn, Suzannah Dunns The Queen of Subtleties og Philippa Gregorys The Other Boleyn Girl. I en av oppfølgerne til sistnevnte, The Boleyn Inheritance, er hun en av hovedpersonene. 

I filmene Anne of the Thousand Days fra 1969 og Henry VIII and his Six Wives fra 1973 ble hun utelatt, men i The Private Life of Henry VIII fra [81933]] ble hun spilt av Judy Kelly. I BBC-serien The Six Wives of Henry VIII ble hun spilt av Sheila Burrell, som var med i fire av de seks episodene. Hun ble også tatt med i miniserien Henry VIII fra 2003, der hun ble spilt av Kelly Hunter. I BBCs innspilling av The Other Boleyn Girl fra 2003 ble hun ikke tatt med, men en rollefigur spilt av Zoe Waites er oppgitt å hete Jane Parker, hennes pikenavn. I 2007-versjonen av samme historie er Jane Parker også oppgitt i rollelisten, spilt av Juno Temple, og i denne versjonen er det klart at det er lady Rochford det dreier seg om.

Referanser

Litteratur 
 Julia Fox: Jane Boleyn: The True Story of the Infamous Lady Rochford, New York: Ballantine Books 2007. ISBN 978-0-345-48541-0
 Julia Fox: Jane Boleyn: The Infamous Lady Rochford, London: Weidenfeld & Nicolson 2007. ISBN 978-0-297-85081-6
 Retha M. Warnicke: The Rise and Fall of Anne Boleyn: Family Politics at the Court of Henry VIII., Cambridge University Press 1989. ISBN 0-521-40677-3 Voransicht des Buches.
 David Starkey: Six Wives. The Queens of Henry VIII. New York: HarperCollins Perennial 2004. ISBN 978-0-06-000550-4

Eksterne lenker 
 

Rochford, Jane Boleyn
Engelske hoffmedlemmer
Personer i Tudortiden
Personer henrettet ved halshogging
Personer fra distriktet Broadland
Henrettede personer (før 1900-tallet)
Henrettede briter