Rikssvensk

Rikssvensk, også kalt standardsvensk, er den form for svensk som, i motsetning til dialekter, anses for å være nøytral og ikke forbundet med noe bestemt område hvor svensk tales. Begrepet brukes både om det skriftlige standardspråket, men også om et talt standardspråk. Det førstnevnte er et helhetlig skriftspråk som begynte vokste fram under yngre fornsvensk tid, og det sistnenvte er uttale som er fritt for regionalt preg og som anvendes i offentlig sammenheng, slik som i media. Uttale som er helt uten regionalt preg eksisterer imidlertid trolig kun i teorien, men i formelle sammenhenger blir uttale lagt så nære standardspråket som mulig. Man bytter for eksempel ut dialektale ord og snakker tydeligere.

Utenfor Sverige benyttes ordet rikssvensk for å betegne de varianter av svensk som tales i Sverige, det vil si «sverigesvensk», i motsetning til finlandssvensk og estlandssvensk. På samme måte brukes uttrykket rikssvensker om svensker i Sverige, i motsetning til finlandssvensker.

Standardisert skriftspråk

Før det talte skriftspråket vokste fram, eksisterte det et skriftspråk som var relativt enhetlig og likeformet, i motsetning til dialektene. Ifølge Elias Wessén var skriftspråket «et uttrykk for rikets enhet og selvstendighet, bæreren av høyere kultur, derfor temmelig utsatt for ytre innflytelse gjennom tidens løp.» De eldste bevarte skriftene på svensk er fra 1200- og 1300-tallet, blant disse Vestgøtaloven fra 1220. Det som førte til at skriftspråket ble påbegynt standardisert på 1500-tallet, var at riksdekkende tekster ble utgitt på svensk fra denne tidsperioden. Av særskilt betydning var Gustav Vasas bibel, den første bibeloversettelsen på svensk med relativt enhetlig staving.

I yngre fornsvensk tid, det vil si mellom 1375 og 1526, kom mye av litteraturen fra Vadstena kloster, hvorav mye hadde religiøst innhold. Molde og Wessén skriver: «[At] den litterære virksomheten i så høy grad var samlet på et sted, var selvsagt gunstig for framveksten av en fast tradisjon innen skriftspråket.» Videre skriver de at ettersom klosteret egnet seg godt til avskrivning, skrev man ikke etter uttale, men heller etter mønstre etter tradisjonelle prinsipper. Det nyskapte skriftspråket som blir brukt i Vadstenahåndskriftene dominerte på denne måten over lokale svingninger, og slik ble det skrevne språket et riksspråk.

I dag er standardspråket den språkformen svenske barn lærer å lese og skrive på skolen, og dets staving og bøyninger er normert i Svenska Akademiens ordliste.

Det talte riksspråket
På begynnelsen av 1600-tallet begynte felles uttale å vokse fram blant den utdannede delen av befolkningen. Dette talespråket var sterkt påvirket av den leste uttalen av det standardiserte skriftspråket. Utviklingen hengte sammen med sentraliseringsprosessen hvor hovedstaden ble politisk, administrativt, religiøst og kulturelt midtpunkt. De dialektene som ble talt rundt Mälerområdet kom dermed til å utgjøre basen for riksspråket. De dialektene som ble brukt i området rundt hovedstaden har imidlertid vært utsatt for påvirkning utenfra, så flere dialekter har hatt felles påvirkning på riksspråket. Rikssvensk har ord og ordformer fra ulike dialekter, ettersom adelen flyttet til hovedstaden fra ulike steder rundt om på landsbygda, og dermed bidro til et blandet språk. For eksempel heter det på rikssvensk smör, hvor den uppländska formen har vunnet fram, og ikke smjör som det kan hete på dialekt. På samme måte kommer andre ord og talemåter fra andre dialekter. Det kan man for eksempel se på ord hvor konsonantkombinasjonen rd blir erstattet av en tykk l (som imidlertid ikke er tykk på rikssvensk). Dette eksisterer i dag i mange svanske dialekter, og eksempler på slike ord er vålnad (norsk spøkelse, ordet kommer fra vårda), og utböling (norsk utskudd, ordet kommer fra börd).

Den obligatoriske folkeskolen ble innført i 1842, og etter dette ble talespråket i enda høyere grad påvirket av skriftspråket. Den slipte bort dialektelle trekk, og lærte den oppvoksende generasjon skriftspråkuttalen. Mange tilfeller av talespråklige uttale av ord er derfor forsvunnet. Før kunne man i uttalt riksspråk uttale av, till og efter som å(v), te, og etter, noe som i dag er dialektell uttale. Andre tilfeller av talespråklige ord lever fortsatt, slik som skjuss for skjuts og bråsska for brådska.

Innen det svenske språkområdet er det stadig mer vanlig at dialektene utjevnes, og at man beveger seg mot et mer enhetlig språk nærmere riksspråket. Dette skyldes stor grad økt grad av bevegelse i samfunnet, med innflytning til bygder og familiedannelser hvor en eller begge foreldrene kommer utenfra. Den største trusselen mot dialektene er overgang til standardspråk innen familier, og utflytning fra hjembygden. Trusselen mot de dialekter som ikke er gjensidig forståelig med standardspråk er stor, ettersom en av talerne av en dialekt kan komme til å måtte tilpasse seg til standardspråket ved samtlae med en som taler standardspråk, og hvor dialektuttalen på denne måten ikke lengre får en funksjonell anvendelse. Slik forårsaker økte bevegelser innenfor samfunnet en oppløsning av dialektene.

Tidligere antok man at det var kringkastingsmedia som i sterkest grad bidro til utjevning av dialektene, men det er snarere slik at kringkastingsmedia legger et mønster for standardspråk, og enkelte steder er det bevist at kringkastingsmedia har styrket dialekten og vist at den har en funksjon utenfor lokalmiljøet. I Österbotten er det for eksempel tegn på at dialekt blir benyttet av ungdommer i SMS.

Regionalt riksspråk
Ifølge Olle Josephson, professot i nordiske språk ved Stockholms universitet, bør man ikke bruke termen dialekt når en person i hovedsak taler riksspråk, men med et visst regional preg, slik som når intonasjonen kan avsløre hvor taleren kommer fra. Da er det, ifølge Josephson, heller snakk om regionale varianter av riksspråket. En slik variant av riksspråket kalles også regionalt riksspråk, eller regionalt standardspråk.

For det skrevne standardspråket er det en standard for helespråkområdet, mens det talte språket kan variere. Et eksempel på det er finlandssvensk, som er en regional variant av riksspråket med bestemte særskilte egenskaper som strekker seg over hele det svenskspråklige Finland. Innenfor regionen kan det så forekomme ulike regionale dialekter. Et regionalt skriftspråk er imidlertid et relativt begrep, og ligger mellom dialekter og et talt språk uten regionalt preg. Det regionale riksspråket er imidlertid mer sosialt akseptert og anvendelig også i formelle sammenhenger. Man bruker i Sverige å telle med noen få regionale riksspråk, som finlandssvensk, en sydsvensk, en vestsvensk, en norrländsk, en mellansvensk og eventuelt også en gotlandsk.

Se også
Svenske dialekter

Referanser 

Svenske dialekter
Standardspråk