Andre opiumkrig

Den andre opiumskrigen, også kjent som Arrow-krigen, var en konflikt mellom Qing-dynastiet i Kina og vestlige stormakter, inkludert Storbritannia og Frankrike, som varte fra 1856 til 1860. Britiske og franske styrker okkuperte store deler av Kina og som et resultat av krigen måtte Kina blant annet legalisere opiumshandelen og åpne av flere kinesiske havner for utenlandsk handel. Krigen kan sees som en fortsettelse av den første opiumkrigen (1839–1842), derav navnet den andre opiumkrigen.

Bakgrunn 
Bakgrunnen for den andre opiumkrigen var kompleks, men den var hovedsakelig et resultat av Kinas forsøk på å stanse britisk opiumshandel på den ene siden, og britisk misnøye med tilgangen til det kinesiske markedet på den andre siden.  

Opiumshandelen ble sett på som skadelig for kinesisk samfunn og økonomi, og i 1839 hadde Kina forsøkt å stanse handelen ved å konfiskere britisk opium. Dette førte til den første opiumkrigen (1839–1842), der Storbritannia tvang Kina til å åpne flere havner for britisk handel og gi britiske handelsmenn privilegier og immunitet for lovovertredelser. Men etter krigen fortsatte opiumshandelen, og Kina prøvde å begrense den på nytt. Nanjing-traktaten som ble signert i 1842 mellom Kina og Storbritannia, avsluttet den første opiumkrigen og etablerte handelsforbindelser mellom de to landene.  

For britiske handelsmenn var ikke denne traktaten tilstrekkelig, da den ikke gav dem den tilgangen til det kinesiske markedet de hadde håpet på. Dette førte til at utsendinger fra Storbritannia, Frankrike og USA i 1854 forsøkte å omgå generalguvernøren i Kanton (Guangzhou), Ye Mingchen, og kommunisere sin misnøye direkte til hoffet i Peking (Beijing). Utsendingene reiste nordover og tok kontakt med kinesiske embetsmenn i Fuzhou, Shanghai og til sist Tianjin. De forsøkte å presse Kina til å gi dem større handelsfordeler. Men hoffet i Peking (Beijing) var langt borte og opptatt med å slå ned Taiping-opprøret, og var dermed ikke villig til å gi etter for de vestlige maktenes krav.

Arrow-hendelsen 

Krigen brøt ut i oktober 1856, da det britisk-registrerte, kinesisk-eide skipet Arrow, en lorcha, ble bordet av kinesiske myndigheter. Dette ble senere kjent som Arrow-hendelsen.  

Skipet ble mistenkt for å drive med sjørøveri og smugling, og den kinesiske politistyrken gikk om bord og arresterte flere av mannskapet. På britisk side ble det hevdet at den kinesiske politistyrken hadde strøket flagget på skipet, som var et brudd på internasjonale lover og protokoller. Men det er også mulig at flagget ikke var heist på skipet da den kinesiske politistyrken bordet det. I tillegg hadde registreringen til skipet utløpt elleve dager før hendelsen, noe som førte til ytterligere forvirring rundt skipets status og rettigheter. 

Hendelsen førte til at britiske myndigheter reagerte kraftig, og anklaget Kina for å ha brutt internasjonale avtaler og traktater. Britene krevde at Kina skulle beklage hendelsen og overlevere alle britiske fanger som var tatt til fange. Kina nektet å imøtekomme disse kravene, og konflikten mellom de to landene eskalerte raskt til en fullskala krig.

Krigens utbrudd og forløp 
Hongkong guvernøren, John Bowring, og den engelske konsul i Kanton (Guangzhou), Henry Parkes, hadde fått klar beskjed at de måtte kreve erstatning fra Kina etter Arrow-hendelsen. Kina nektet å etterkomme britiske krav om kompensasjon, og britene svarte med å angripe Kinas kystlinje og havner. 

Selv om Storbritannia var opptatt med opprøret i India så svarte de på Arrow-hendelsen i 1857 og angrep Kanton (Guangzhou). Den britiske hæren angrep mens amerikanske krigsskip beskjøt byen. Innbyggerne og soldatene gjorde imidlertid sterk motstand mot inntrengerne, og tvang dem til å trekke seg tilbake. Britene måtte vente på forsterkninger, så det ble et opphør i krigshandlingene.

Frankrike støttet det britiske angrepet mot kineserne, etter henrettelsen av en fransk misjonær Auguste Chapdelaine i 1858. USA og Russland sendte diplomater til Hongkong for å tilby britene og franskmennene hjelp; men tilslutt gjennomførte de to europeiske maktene angrepet alene. Britene og franskmennene samlet sine styrker under admiral Michael Seymour. De britisk-franske styrkene angrep og okkuperte Kanton (Guangzhou) i 1857. En felles komité som representerte britene og franskmennene ble dannet, og den britisk-franske alliansen holdt kontroll over Guangzhou i om lag fire år. 

Koalisjonsstyrkene fortsatte så nordover for å innta Dagu-fortene nær Tianjin i mai 1858.

Traktaten i Tianjin 

I juni 1858 ble Tianjin-traktaten undertegnet av Storbritannia, Russland, Frankrike og USA. Denne avtalen åpnet ti nye kinesiske havner for vestlig handel.  

De viktigste punktene i avtalen var:

 Storbritannia, Frankrike, Russland og USA skulle ha rett til å etablere diplomatiske stasjoner i Beijing, på den tiden en lukket by.
 Seks nye kinesiske havner skulle åpnes for vestlig handel, inkludert Niuzhuang, Tanshui, Hankou, og Nanjing
 Alle utenlandske skip, inkludert handelsskip skulle ha fri adgang til elven Yangtze
 Utlendinger skulle ha rett til å reise i innlandet i Kina, det var tidligere forbudt
 Kina skulle betale skadeserstatning til Storbritannia og Frankrike
 Kina skulle betale kompensasjon til britiske handelsmenn for ødeleggelse av deres eiendom

Krigen fortsetter 

Kina vegret seg mot å etterkomme bestemmelsene fra Tianjin-traktaten, som de mente var alt for harde. Blant annet motsatte Kina seg etablering av diplomatiske legasjoner i Beijing (som avtalt i Tianjin-traktaten). 

Dette førte til at britene i juni 1859 på nytt angrep Dagu-fortene. I 1859 beskjøt en flåtestyrke under admiral Sir James Hope fortene som voktet munningen av elven Peiho. Fortene ble skadet og styrken trakk seg tilbake under dekke av skvadron ledet av kommandør Josiah Tattnall.

Den 3. august 1860 ble en britisk-fransk styrke landsatt, og angrep Dagu-fortene den 21. august. Den 26. september hadde koalisjons styrken nådd Beijing og erobret byen den 6. oktober.     

Keiser Xianfeng utnevnte sin bror prins Gong til forhandlingsleder og flyktet selv til sommerpalasset i Chengde. Etter at keiseren Xianfeng hadde flyktet fra Beijing, ble Tianjin-traktaten endelig ratifisert av keiserens bror, prins Gong.

Pekingkonvensjonen 
Pekingkonvensjonen (traktaten i Beijing) ble signert den 24. oktober 1860 og avsluttet den andre opiumkrigen. Pekingkonvensjonen var en tilleggsavtale til Tianjin-traktaten, der Kina ble pålagt ytterligere forpliktelser. 

De viktigste punktene i avtalen var:

 Kinas anerkjennelse av traktaten i Tianjin
 Tianjin åpnes for handelsskip
 Kina måtte også avstå halvøya Kowloon til Storbritannia
 Religionsfrihet ble innført i Kina
 Britiske skip fikk rett til å frakte kinesiske leiearbeidere til USA
 Skadeerstatning til Storbritannia og Frankrike
 Legalisering av opiumshandelen

Plyndring og ødeleggelse 
Den andre opiumskrigen ble avsluttet med plyndringen og ødeleggelsen av keiserpalasset Yuanmingyuan. Over en million gjenstander anslås å ha blitt plyndret fra bygningene og mange av disse er nå spredt rundt om i verden, i private samlinger og offentlige museer.  Den 18. oktober 1860 ble alle trebygninger i keiserpalasset Yuanmingyuan antent, og marmorbygningene stått i stykker. Det  tok nesten 4000 menn 3 døgn til å fullstendig ødelegge keiserpalassets mange bygg.

Grunnlaget for ødeleggelsen er fremdeles omdiskutert. James Bruce, den 8. jarlen av Elgin, var en britisk diplomat som spilte en ledende rolle i ødeleggelsen av Yuanmingyuan. Elgin hevdet at han hadde gitt ordre om å ødelegge Yuanmingyuan for å straffe kineserne etter at delegater som ble sendt for å forhandle med Qing-dynastiet ble torturert og fengslet. Elgin mente også at det var nødvendig å skape økonomisk press på kineserne og for å tvinge dem til å inngå en avtale.

Handlingene til britiske og franske tropper i Yuanmingyuan ble et symbol på undertrykkelsen av Kina, et brutalt og uopprettelig ødeleggelse av landets kulturarv. Det førte til harme blant det kinesiske folket og blir fortsatt husket som en av de mest ødeleggende hendelsene i Kinas moderne historie.

Konsekvenser 
Den andre opiumskrigen fikk omfattende innflytelse på Kina. Den tvang Kina til å åpne seg for vestlig handel og kulturell påvirkning. Krigen førte også til en svekkelse av Qing-dynastiet og ga grobunn for opprør og revolusjonære bevegelser i Kina.

Referanser

Se også 
 Opiumkrigene
 Den første opiumkrigen
 Taipingopprøret
 Beijings gamle keiserlige sommerpalass

Eksterne lenker 
 

Opiumkrig2
Opiumkrig2
Opiumkrig2
Konflikter i 1856
Konflikter i 1858
Konflikter i 1860
1850-årene i Kina
1860-årene i Kina