Det forente kongerike Storbritannia og Irland

Det forente kongerike Storbritannia og Irland var en suveren stat som ble opprettet 1. januar 1801, da kongeriket Storbritannia og kongeriket Irland ble slått sammen til en felles stat ved Unionsloven av 1800. Den ble erstattet av Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland den 6. desember 1922, da Den irske fristaten ble opprettet gjennom Den anglo-irske traktat. Den britiske monarken fortsatte uansett å bruke tittelen «konge av Storbritannia og Irland»' inntil 1927.

Storbritannia, etter å ha finansiert den europeiske koalisjonen som beseiret Frankrike under Napoleonskrigene, utviklet en stor kongelig krigsflåte (Royal Navy) som gjorde det mulig for det britiske imperiet å bli den fremste supermakten i verden for det neste århundret. I nesten et århundre fra det endelige nederlaget til Napoleon etter slaget ved Waterloo til utbruddet av første verdenskrig, var Storbritannia nesten kontinuerlig i fred med andre stormakter. Det mest bemerkelsesverdige unntaket var Krimkrigen med Det russiske keiserdømmet, men der de faktiske fiendtligheter var relativt begrenset. Imidlertid engasjerte Storbritannia seg i omfattende offensive militære handlinger i Afrika og Asia, for eksempel opiumkrigene med Qing-dynastiet, for å utvide sine oversjøiske territorielle besittelser og innflytelse.

Fra og med for alvor i andre halvdel av 1800-tallet ble det i økende grad gitt selvstyre til lokalt valgte regjeringer i kolonier der hvite nybyggere hadde blitt demografisk og/eller politisk dominerende, med denne prosessen som til slutt resulterte at Canada, Australia, New Zealand, Newfoundland og Sør-Afrika ble selvstyrende herredømmer. Selv om disse forble en del av det britiske imperiet, fikk deres respektive regjeringer i praksis i stor grad styre sine egne indre anliggender uten innblanding fra London, som først og fremst bare var ansvarlig for utenrikspolitikk.

Den raske industrialisering som begynte i tiårene før statens dannelse fortsatte fram til midten av 1800-tallet. Den store irske hungersnøden i 1845–1849, forverret av myndighetenes passivitet, førte til demografisk sammenbrudd i store deler av Irland og økte krav om irsk landreform. 1800-tallet var en epoke med rask økonomisk modernisering og vekst av industri, handel og finans, der Storbritannia i stor grad dominerte verdensøkonomien. Utadgående migrasjon var tung for de viktigste britiske utenlandske eiendelene og for USA. Det britiske imperiet ble utvidet til de fleste deler av Afrika og store deler av Sør-Asia. Colonial Office og India Office styrte gjennom et lite antall administratorer som administrerte enhetene i imperiet lokalt, mens demokratiske institusjoner begynte å utvikle seg. Britisk India, den desidert viktigste oversjøiske besittelsen, opplevde et voldsomt opprør, om enn kortvarig, i 1857. I oversjøisk politikk var den sentrale politikken frihandel, som gjorde det mulig for britiske og irske finansmenn og kjøpmenn å operere med suksess i mange ellers uavhengige land, som eksempelvis Sør Amerika.

Britene forble uten allierte, Splendid isolation, som det ble kalt, fram til tidlig på 1900-tallet da den voksende sjømakten til det tyske keiserrike i økende grad ble sett på som en eksistensiell trussel mot det britiske imperiet. Som svar begynte London å samarbeide med Japan, Frankrike og Russland, og flyttet nærmere USA. Selv om britene ikke formelt var alliert med noen av disse maktene, hadde britisk politikk i 1914 nesten forpliktet seg til å erklære krig mot Tyskland hvis sistnevnte angrep Frankrike. Dette ble realisert i august 1914 da Tyskland invaderte Frankrike via Belgia, hvis nøytralitet var garantert av London. Den påfølgende første verdenskrig satte til slutt de allierte og assosierte maktene, også det britiske imperiet, Frankrike, Russland, Italia og USA, mot sentralmaktene i Tyskland, Østerrike-Ungarn og det osmanske riket. Det var den dødeligste konflikten i menneskets historie fram til da, men krigen endte med en alliert seier i november 1918, men påførte en enorm kostnad for britisk arbeidskraft, materiell og skatter.

Økende ønske om irsk selvstyre førte til den irske uavhengighetskrigen nesten umiddelbart etter avslutningen av første verdenskrig, noe som resulterte at britene ble tvunget til anerkjenne den den irske fristaten i 1922. Selv om fristaten eksplisitt ble styrt under herredømmestatus og dermed ble ikke som en fullstendig uavhengig politikk, som et herredømme ble det ikke lenger ansett for å være en del av Storbritannia og sluttet å være representert i det britiske parlamentet i London. Seks nordøstlige grevskap i Irland, som siden 1920 ble styrt under en mye mer begrenset form for hjemmestyre, valgte å ikke bli med i fristaten og isteden forble en del av unionen under denne begrensede formen for selvstyre. I lys av disse endringene ble den britiske staten omdøpt offisielt som Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland den 12. april 1927 med lov i parlamentet som fikkkongelig godkjennelse (Royal and Parliamentary Titles Act 1927). Det moderne Storbritannia er den samme staten, det vil si en direkte fortsettelse av det som gjensto etter den irske fristatens løsrivelse, i motsetning til å være en helt ny etterfølgerstat.

Bakgrunn

Irland ble styrt av Englands og senere Storbritannias konge fra 1171, først som lord av Irland og fra Henrik VIII som konge av Irland.

I 1798 ble et irsk opprør slått ned. Samtidig var det krise i det britiske monarkiet på grunn av Georg IIIs mentale sykdom. I teorien kunne de to rikene utnevne forskjellige konger, ettersom de hadde hver sin tronfølgelov, og for å sikre bedre kontroll ble de slått sammen i en union. Act of Union 1800 ble vedtatt av både Det irske parlamentet og Det britiske parlamentet. Den britiske regjeringen gav irske parlamentsmedlemmer titler, eiendommer og pengegaver for å sikre støtte under behandlingen av lovforslaget. Noen valgte å se på dette som kompensasjon for at de mistet sine parlamentsplasser; mange av de irske valgkretsene var råtne, og førte ofte med seg store inntekter. De fleste utenforstående, og senere de fleste historikere, tolker det som rene bestikkelser for å oppnå noe som ellers ville vært umulig.

Vilkårene

Vilkårene for sammenslåingen var at Det irske parlamentet ble avskaffet, og at Irland i stedet skulle være representert i Det britiske parlamentet i London. 

Det så en tid ut til at katolsk frigjøring ville bli innvilget, noe som ville ha sikret støtte fra store deler av den katolske befolkningen i Irland, men som det rent anglikanske parlamentet var sterkt mot. Dette ble blokkert av kongen, som mente at det å gi like rettigheter til katolikkene ville være et brudd på hans kroningsed.

Det nye riket

Den katolske majoriteten i den irske befolkningen så i begynnelsen på endringen som et fremskritt, fordi de så på Det irske parlamentet som en fiendtlig innstilt forsamling. Katolikker fikk sent stemmerett, mange så sent som i 1794, og de var ikke valgbare til parlamentet. Det katolske hierarkiet støttet også unionen. Men da Georg III valgte å blokkere muligheten for katolsk frigjøring undergravde dette støtten for unionen og førte til at begge sider i det irske samfunnet vendte seg mot den. 

I 1829 kom den katolske frigjøringen etter en kampanje ledet av Daniel O'Connell, et parlamentsmedlem for Clare som ikke kunne avlegge Oath of Supremacy av religiøse grunner. Dette kom for sent til at det vekket ny entusiasme for unionen. I stedet anså den katolske befolkningen at det mest negative ved det gamle parlamentet nå var fjernet, og at man nå kunne gjenopprette et irsk parlament med deltagelse fra begge religiøse grupper. Dermed fulgte fra 1829 et stadig sterkere krav om et eget irsk parlament. Denne kampanjen lyktes ikke; unionen ble opphevet av andre årsaker. 
 
Senere irske ledere, som Charles Stewart Parnell, drev kampanjer for en annen styreform, Home Rule, hvor Irland ville være en autonom enhet innenfor kongeriket. Dette ble nesten oppnådd under statsminister William Ewart Gladstone i 1880-årene, men forslaget ble nedstemt i parlamentet, og saken ble lagt i dvale da de konservative kom til makten. Den stadige utsettelsen av spørsmålet var grobunn for økt politisk vold og et krav om full uavhengighet.

Sammenbruddet

I 1919 opprettet parlamentsmedlemmer fra Sinn Féin et uoffisielt og uavhengig irsk parlament i Dublin, Dáil Éirann, med Éamon de Valera som parlamentspresident. Dette var en av faktorene som utløste den irske uavhengighetskrigen som varte fra 1919 til 1921. Den 23. desember 1920, under krigen, presset den britiske regjeringen i hastefart gjennom Government of Ireland Act 1920, som delte Irland i to provinser, kalt Nord-Irland og Sør-Irland. Den 6. desember 1922 ble de to formelt skilt fra hverandre, med de seks nordlige grevskapen som del av Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland. De 26 andre grevskapene dannet Den irske fristaten. 

Det forente kongerike Storbritannia og Irland var dermed formelt sett oppløst, men navnet var fortsatt i bruk inntil 1927, da det ble endret til Storbritannia og Nord-Irland gjennom Royal and Parliamentary Titles Act 1927.

Arven fra unionen

Selv om Fristaten og Det forente kongerike var politisk uavhengige av hverandre fra 1922 forble de to statene sammenflettet på mange punkter. Blant annet er det fortsatt slik at borgere i Nord-Irland kan velge om de vil være borgere i begge stater, og de kan ha to pass. 

Inntil 1979 var det irske pundet direkte knyttet til det britiske pundet, og begge valutaer ble desimalisert i 1971. Myntene var også av samme størrelse inntil den nye britiske 20 pence-mynten ble innført i 1982. 

Den britiske monarken fortsatte også som konge av Irland inntil skifte av statsform i Irland i 1949.

Monarker

 Georg III (1801–1820)
 Georg IV (1820–1830)
 Vilhelm IV (1830–1837)
 Victoria (1837–1901)
 Edvard VII (1901–1910)
 Georg V (1910–1922/1927)

Referanser

Litteratur 
 Furber, Elizabeth Chapin, red. (1966): Changing views on British history: essays on historical writing since 1939. s. 206–319.
 Hilton, Boyd (2006): A Mad, Bad, and Dangerous People?: England 1783–1846. ISBN 978-0-1982-2830-1; s. 664–723
 Loades, David,r ed. (2003): Reader's guide to British history. ISBN 9781579582425
 Parry, J. P. (1983): «The State of Victorian Political History», Historical Journal. 26 (2): 469–484. doi:10.1017/S0018246X00024201. JSTOR 2638778. S2CID 162264240.
 Wrigley, Chris, red. (2008): A companion to early twentieth-century Britain. ISBN 978-0-4709-9881-6.

Eksterne lenker 
 British History Online
 Act of Union 1800

Storbritannias historie
Irlands historie
Storbritannia
Stater og territorier etablert i 1801
Stater og territorier opphørt i 1922
Stater og territorier opphørt i 1927