Ivan Konev

Ivan  Stepanovitsj Konev (  nær Podosinovets i det som nå er Kirov-oblasten i Russland, død 21. mai 1973 i Moskva) var en russisk offiser og general før, under og etter andre verdenskrig. Ved siden av Georgij Zjukov var Konev kanskje den ledende frontgeneral og ledet sovjetstyrker helt fra Tyskland angrep i 1941 og til Berlin ble inntatt i april 1945. Etter krigen var han blant annet leder for de sovjetiske styrkene som slo ned oppstanden i Ungarn i 1956.

Liv og virke

Bakgrunn 
Konev kom fra et småsted i guvernementet Vologda. Han fikk lite formell skolegang og arbeidet som tømmerhugger.

Tidlig militær karriere 
Konev meldte seg i 1916 som frivillig til de russiske styrker under første verdenskrig og var underoffiser i et artilleriregiment ved fronten i Galizia. Etter oktoberrevolusjonen i 1917 tjenestegjorde han i Den røde armé, ble medlem av det sovjetiske kommunistparti og kommissær for fylket Nikolsk. Under borgerkrigen fra 1918 til 1920 var han først kommissær ved et pansertog, så for en brigade. Konev kjempet i Fjerne østen-armeen mot de hvite styrker under Aleksander Vasiljevitsj Koltsjak og ved nedkjempelsen av matrosoppstanden i Kronstadt. 

Fra 1922 til 1928 var Konev kommissær for 17. divisjon, gikk så på krigsskole og så ved Frunse-militærakademiet. Fra 1931 til 1938 kommanderte han en divisjon i 2. selvstendige Fjerne østen-armé. Fra 1938 til 1941 kommanderte han så hele denne armeen, og ble derpå kommandant for militærdistriktet Bajkal.

Andre verdenskrig 
Da Nazi-Tyskland angrep Sovjetunionen i juni 1941, ble Konev tildelt kommandoen over den 19. armé i Vitebsk-regionen, og han ledet en rekke defensive slag under retretten til Den røde armé, først til Smolensk, og deretter til Moskva. Han spilte en sentral rolle i kampene rundt Moskva og den sovjetiske motoffensiven ved årsskiftet 1941–1942. For sin rolle i den vellykkede forsvaret av den sovjetiske hovedstaden, ble Konev forfremmet til generaloberst av Josef Stalin. 

Konev holdt høye kommandoer resten av krigen. Han kommanderte den sovjetiske vestfronten frem til februar 1943, nordvestfronten fra februar til juli 1943, og den andre ukrainske fronten fra juli 1943 til mai 1945. Han deltok også i slaget ved Kursk, samt at han kommanderte den sørlige delen av den sovjetiske motoffensiven.

Etter seieren ved Kursk frigjorde Konev flere arméer ved flere store byer som Belgorod, Odessa, Kharkov og Kyiv. For alle sine prestasjoner og bragder i Ukraina ble Konev forfremmet av Stalin til marskalk av Sovjetunionen i februar 1944. Han var en av Stalins favorittgeneraler og en av de få ledende kommandantene som Stalin selv beundret for sin hensynsløshet. 

I løpet av 1944 avanserte Konev og hans hær fra Ukraina og Belarus, Polen og senere til Tsjekkoslovakia. I juli dette året hadde han avansert til elven Wisla i det sentrale Polen, og ble tildelt tittelen Helt av Sovjetunionen. I september 1944 hadde hans styrker, som da hadde navnet Den fjerde ukrainske front, rykket inn i Slovakia og hjalp de frivillige slovakiske partisanene i deres opprør mot den tyske okkupasjonsmakten.

Etterkrigstiden 
Etter krigen ble Konev utnevnt til sjef for den sovjetiske okkupasjonsmakten i Øst-Tyskland og til alliert høykommissær for Østerrike. I 1946 ble han sjef for de sovjetiske bakkestyrkene, før han fikk stillingen som viseforsvarsminister i Sovjetunionen. Senere utnevnte Stalin ham til kommandør for et undernasjonalt område i Sovjetunionen. Dette var helt klart en degradering, og var i tråd med Stalins politikk når det gjaldt å kvitte seg med populære militære ledere fra krigstiden slik at de  ikke ville utgjøre noen trusler mot Stalins ledende posisjon som generalsekretær. 

Etter Stalins død returnerte Konev til hovedstaden der han ble en viktig alliert av den nye partilederen, Nikita Khrusjtsjov. Han ble igjen utnevnt til første viseforsvarsminister og sjef for de sovjetiske bakkestyrkene. Kort tid etter disse utnevnelsene ledet han undertrykkelsen av den ungarske oppstanden i 1956.

Han hadde denne stillingen fram til 1960, da han trakk seg tilbake fra aktiv militær tjeneste. I 1961 til 1962, derimot, ble han kalt tilbake, og var igjen sjef for de sovjetiske styrkene i Øst-Tyskland. Han ble deretter utnevnt til den stort sett seremonielle stilling som generalinspektør i det sovjetiske Forsvarsdepartementet. Konev forble en av Sovjetunionens mest beundrede militære ledere helt frem til sin død i 1973.

Han giftet seg to ganger, og hans datter Natalija ble dekan ved Institutt for lingvistiske og litteratur på det russiske militære universitet.

Han ble utnevnt til marskalk av Sovjetunionen, to ganger utnevnt til Helt av Sovjetunionen og var innehaver av Seiersordenen for sin innsats under verdenskrigen. 

Konev ble begravet i Kremlveggen sammen med flere av de største heltene av Sovjetunionen.

Referanser

Litteratur 
 David M. Glantz: Soviet Military Deception in the Second World War. Routledge, 1989.
 Das Jahr fünfundvierzig. Deutsch von Arno Specht. Militärverlag der Deutschen Demokratischen Republik, Berlin 1989. ISBN 3-327-00826-4.
 Janusz Piekalkiewicz: Unternehmen Zitadelle, Pawlak Verlag 1989, ISBN 3-88199-579-X.

Sovjetiske marskalker
Russiske offiserer
Personer fra Podosinovets rajon
Fødsler i 1897
Dødsfall i 1973