Ernst Kaltenbrunner

Ernst Kaltenbrunner (født 1903, henrettet 16. oktober 1946 i Nürnberg, Tyskland) var en østerriksk høyere offiser (Obergruppenführer) i Schutzstaffel (SS) som var sjef for det tyske Reichssicherheitshauptamt (RSHA) fra 1942 til 1945. Etter andre verdenskrig ble han i Nürnbergprosessen mot ledende nazister dømt til døden og henrettet.

Han var en av hovedpersonene bak holocaust og var selv en innbitt antisemitt. For de allierte var han i motsetning til blant andre Hermann Göring, Alfred Rosenberg og Joachim von Ribbentrop en relativt ukjent figur fordi han nådde til topps i naziregimet i krigens siste fase.

Bakgrunn og familie 
Ernst Kaltenbrunner ble født 4. oktober 1903 i Ried im Innkreis i Østerrike. 

Kaltenbrunners far var advokat og han studerte også selv juss ved universitetet i Graz etter først å ha studert i Linz. Han tok avsluttet studiene med doktorgrad i juss i 1926 og drev advokatpraksis i Linz. I 1926 avla han eksamen og begynte å jobbe som advokat, først delt mellom Linz og Salzburg, og fra 1928 kun i Linz. Adolf Eichmann kom også fra Linz og de to var bekjente fra Linz. Eichmann ble i 1932 medlem av det østerrikske nazistpartiet og SS på invitasjon fra Kaltenbrunner. Kaltenbrunner behandlet Eichmann som sosialt underlegen ham selv.

Med en høyde på omkring 194 cm og et grovt arret ansikt ble han lagt merke til av omgivelsene. Arrene i ansiktet skrev seg fra duell da han var student. Han var kjederøyker og skal ha vært alkoholiker.

Partikarriere 
I 1932 meldte han seg inn i DNSAP og i 1933 i den østerrikske grenen av Schutzstaffel. Han var tidlig en talsmann for at Østerrike skulle bli en del av Tyskland. Han ble Gauredner («distriktstaler») og Rechtsberater («juridisk konsulent») for SS Division VIII. I januar 1934 ble han arrestert etter ordre fra Engelbert Dollfuß' regjering, og plassert sammen med andre nasjonalsosialister i Kaisersteinbruch. Han ble dømt til seks måneders fengsel for å ha konspirert om et attentat på Dolfuss. Han mistet da advokatlisensen.

Kaltenbrunner fortsatte i farens advokatfirma mens han var i DNSAP. Han ga juridisk hjelp til partimedlemmer og sympatisører.

I 1937 ble han leder for det uoffisielle østerrikske SS (Nürnbergdommen oppgir 1935). Han tok aktiv del i hendelsene omkring Anschluss, innlemmelsen av Østerrike i Det tredje rike (Tyskland 1933–1945). Göring instruerte østerrikske nasjonalsosialister om å ta kontroll over regjeringen i landet. Under Kaltenbrunners kommando omringet 500 østerrikske SS-menn kvelden 11. mars kanslerens kontorbygg. Mens Arthur Seyss-Inquart forhandlet med forbundspresident Miklas trengte SS-menn seg inn i bygget. Hitler forfremmet ham til SS-Brigadeführer samme dag som Anschluss var fullført. Han reiste til Wien og tok kommandoen over SS og politiet der samt i Niederösterreich og Oberösterreich. I 1938 ble han også minister for sikkerhet i Østerrike og 11. september 1938 ble han forfremmet til SS-Gruppenführer. Med base i Østerrike bygget han opp et stort etterretningsnettverk blant annet på Balkan. Samme år ble han valgt inn i Riksdagen.

Politikarriere 

I april 1941 ble han tildelt graden generalmajor i politiet og ble HSSPF. Året etter ble Reinhard Heydrich, sjefen for RSHA, likvidert av partisaner i Riksprotektoratet, og letingen etter en etterfølger begynte. Himmler utnevnte 30. januar 1943 overraskende Kaltenbrunner til stillingen og dermed sin nestkommanderende. Han hadde denne posisjonen, som innebar kontroll over Sicherheitsdienst og Gestapo, inntil slutten av krigen. Gjennom SD og Gestapo hadde han ansvar for undertrykkelse av befolkningen i okkuperte områder. I denne stillingen hadde han også ansvar for gjennomføring av holocaust. Heinrich Fehlis i Norge var delvis under Heydrichs og Kaltenbrunners kommando.

Han var en venn av familien til Adolf Eichmann, og hadde tidligere rekruttert ham til SS. I 1932 ble Eichmann medlem av søsterpartiet DNSAP hvor han ble kjent med Kaltenbrunner, nyere kilder oppgir at de var barndomsvenner. Eichmann sluttet seg til det uoffisielle østerrikske SS. Eichmann ble Kaltenbrunners protesje og Kaltenbrunner ga Eichmann stadig viktigere og mer krevende oppgaver. Ved gjennomføring av holocaust i Ungarn fikk Eichmann instrukser direkte fra Himmler og Kaltenbrunner eller fra Heinrich Müller i Gestapo, ikke fra fra Edmund Veesenmayer eller Otto Winkelmann som var de stedlige tyske administratorene. Eichmann orienterte ikke Veesenmayer eller Winkelmann om ordrene han fikk. Kaltenbrunner skal ha protestert da Himmler høsten 1944 stanset forsøkene på å deportere flere jøder fra Ungarn. Høsten 1943 instruerte han RSHAs mann i Roma (Herbert Kappler) om at det hastet med å få fjernet jødene i Italia (de allierte hadde på dette tidspunktet gått i land i Sør-Italia). Kappler fikk tydelig beskjed om at oppgaven måtte utføres tross vanskeligheter.

Eichmann arbeidet for RSHA og ble dermed underlagt Kaltenbrunner, og det er grunn til å tro at Kaltenbrunner bremset karrieren hans for å slippe konkurranse om sin egen stilling. I februar 1944 overtok han Abwehr som ble gjort til en avdeling innenfor RSHA.

Han ledet granskningene etter 20. juli-attentatet mot Hitler i 1944 om sammensvergelsens omfang og kom til den konklusjon at «i den videre krets av sammensvorne ... hadde representanter for den politiske katolisisme spilt en hovedrolle». Selv om det var et sannhetskorn i dette, betød det slett ikke at hver eneste profilerte katolikk som ble arrestert etter attentatet, faktisk hadde hatt noe med attentatet å gjøre.

Han fikk stadig større makt, spesielt etter 20. juli-attentatet. Ettersom flere ledere i den militære etterretningstjenesten Abwehr hadde deltatt i komplottet, ble Abwher oppløst og oppgavene ble lagt under SD og dermed også under RSHA. Kaltenbrunner fikk direkte tilgang til Hitler, og det sies at selv Heinrich Himmler fryktet ham, 15. november 1944 ble han tildelt Krigsfortjenestekorset ridderkors med sverd. Han var da SS-Obergruppenführer og general i politiet. Han hadde også andre utmerkelser, som Blutorden.

Slutten av krigen
Mot slutten av 1944 forsøkte han overta Himmlers rolle som megler overfor Røde Kors og etablere kontakt med de allierte via Allen Dulles, sjef for OSS i Europa. Dette lykkes han ikke med.

I februar 1945 innledet den svenske grev Folke Bernadotte forhandlinger om å gi Røde Kors tilgang til konsentrasjonsleirene og evakuering av fanger. Forhandlingene begynte med samtaler med Walter Schellenberg og Kaltenbrunner før han fikk snakke direkte med Himmler. Bernadotte beskrev Kaltenbrunner som kjølig, høflig og nysgjerrig. Schellenberg fortalte Bernadotte at Kaltenbrunner hatet ham. Ifølge Bernadotte forsøkt Kaltenbrunner å velte avtalen han inngikk med Himmler og sa i møte med Bernadotte tidlig i mars at han ville forsøke å stanse prosjektet. Ifølge Bernadotte hadde Kaltenbrunner stor innflytelse på Hitler de siste månedene av krigen, blant annet gjennom sitt vennskap med Hermann Fegelein, Eva Brauns svoger.

Bernadotte inngikk en avtale med Himmler om at danske og norske konsentrasjonsleir-fanger skulle samles i leiren Neuengamme ved Hamburg, og derfra hentes av svenskene. Himmlers motiv for dette var et håp om å oppnå kontakt med general Eisenhower gjennom svenskene, for å inngå en separat våpenhvile i vest, slik at vestmaktene sammen med Tyskland kunne gå til felles angrep på Sovjetunionen. Kaltenbrunner ble rasende over dette forræderiet mot Hitler, samtidig som han også ble skremt av utsikten til at utenlandsk Røde Kors kunne få tilgang til de tyske konsentrasjonsleirene. Så langt hadde de bare fått se nøye tilrettelagte deler av leiren Theresienstadt. Nå gjaldt det om å få skandinavene raskt sendt til Neuengamme, så svenskene fikk se minst mulig av det som foregikk i leirene. Den tyske utenriksministeren Joachim von Ribbentrop hadde underrettet Bernadotte om at svenskene selv måtte stå for fangetransporten ut av Tyskland, og svenskene begynte dermed i all hast å samle frivillige mannskaper og militære busser i Skåne, kjent som de hvite bussene. Men 1. mars gav den tyske forhandlingslederen svenskene beskjed om at fangene alt var på vei med tog, via leirene Buchenwald og Neuengamme. Det var Kaltenbrunner som saboterte Himmlers plan så godt han kunne. Samme dagen, 1. mars, fikk danske og norske fanger i Buchenwald beskjed om å melde seg på appellplassen for å komme seg med et tog som brukte bortimot en uke på å frakte dem til Neuengamme.

Kaltenbrunner hadde ved feriestedet Altaussee i Østerrike anlagt sitt siste hovedkvarter. Eichmann kom dit med mesteparten av sine nærmeste medarbeidere og regnet med at Kaltenbrunner ville fortsette kampen. Kaltenbrunner nektet å ta i mot ham og ba ham forlate Altaussee. Ifølge Bettina Stangneth forsøkte å Kaltenbrunner å distansere seg fra Eichmann og håpet at Eichmann ville falle i kamp et sted i alpene. Etter krigen bodde Eichmanns kone i Bad Aussee, Steiermark, og Kaltenbrunners kone bodde like ved.

Arrestasjon
Robert Matteson, amerikansk etterforsker av krigsforbrytelser, kom 5. mai 1945 til Ebensee konsentrasjonsleir. Matteson reiste sammen med infanterisoldater videre til Altausee på jakte etter Kaltebrunner. Office of Strategic Services hadde i april 1945 fått kjennskap til at Kaltenbrunner og andre ledende nazister hadde søkt tilflukt i fjellet ovenfor Altausee. I tillegg til Kaltenbrunner var blant andre Wilhelm Höttl, Walter Riedel, Erich Alt og William Knothe. Matteson fant etter noen dager Kaltenbrunner og tre SS-vakter i jakthytte i fjellet ved Altausee. Han ble tatt til fange 16. mai. En jeger på stedet hadde angitt Kaltenbrunner til amerikanerne. Kaltenbrunner ble tatt til fange av amerikanerne i 1945, men hadde kastet medaljene sine i et vann, og utgav seg for å være lege. Imidlertid ble han avslørt helt tilfeldig, da elskerinnen hans fikk øye på ham og ropte navnet hans høyt idet han ble ført forbi sammen med en gruppe fanger. Kaltenbrunner ble bragt til London der han ble holdt i ti uker for forhør og i september 1945 fraktet til Nürnberg der han i oktober fikk overlevert tiltalen.

Kaltenbrunners eneste gode gjerning ser ut til å være foretatt 3. mai 1945, da han gav grønt lys for å redde de stjålne kunstskattene som Hitler hadde fått gjemt vekk i saltgruvene ved Altaussee i Steiermark. Den lokale Gauleiter, August Eigruber, hadde satt seg imot at de utplasserte sprengladningene ble fjernet, og erklærte tvertimot at han personlig ville «kaste granater ned i gruvene» hvis krigen var tapt, så alle de uerstattelige kunstverkene gikk tapt for bestandig. Gruvearbeideren Alois Raudaschl, en aktiv nasjonalsosialist, kjente imidlertid til at Kaltenbrunner var oppvokst i området og nå var på vei dit. Raudaschl fikk ordnet et møte hos en felles venn, og Kaltenbrunner sa seg enig i at verken kunstverkene eller gruvearbeidernes levebrød burde ødelegges så unødvendig. Samme kveld begynte gruvearbeiderne å klargjøre seks tonn sprengstoff, 386 fenghetter og 502 forsinkelseskoblinger, slik de ville sperre de 137 gruveinngangene og sikre kunstverkene, en tyve timers operasjon under ledelse av ingeniør Otto Högler, som ble truet på livet. Kaltenbrunner reagerte på trusselen mot Högler med å ringe til Eigruber og få ham på andre tanker. Ved daggry 5. mai kunne Högler og direktør for saltgruvene, Erich Pöchmüller, trekke pusten lettet, da sprengladningene ble utløst og de 137 gruvene forseglet. Med ryggdekning fra Kaltenbrunner hadde de to mennene lyktes i å redde Michelangelos Madonna fra Brugge, Jan van Eycks altertavle fra Gent, Jan Vermeers Astronomen og utallige andre kunstverker.

Nürnbergprosessen 

Kaltenbrunner var en av de tiltalte under Nürnbergprosessen. Saken mot Kaltenbrunner ble forberedt av den amerikanske juristen Whitney R. Harris.

Heydrich og Himmler var begge døde og Kaltenbrunner var den høyest rangerte SS-lederen i Nürnberg. I Nürnberg forsøkte de andre tiltalte, som anså seg som respektable statsmenn eller skikkelige soldater, å distansere seg fra Kaltenbrunner. Jodl, Keitel og Frank avslo å håndhilse på ham. Dieter Wisliceny hadde i november 1945 gitt en fyldig forklaring i avhør og gjentok dette i retten 3. januar 1946. Wislicenys vitnemål hadde stor betydning for saken: Han fortalte at Eichmann hadde vist ham en skriftlig ordre om å utrydde jødene, ordren kom fra Hitler og hadde Himmlers signatur. Wisliceny bekreftet at Heydrich ledet RSHA til sin død hvorpå Kaltenbrunner overtok ledelsen. Wisliceny pekte med dette ut Kaltenbrunner som av de tiltalte med største ansvar for holocaust. Detaljene om Kaltenbrunners rolle i forbindelse med holocaust i Italia var ikke kjent da Nürnbergprosessen ble gjennomført. Walter Schellenberg fortalte at Kaltenbrunner var ansvarlig for alle større aksjoner gjennomført av Gestapo. De rundt 50 krigsfangene som rømte fra Stalag Luft III ble ifølge Schellenberg henrettet på Kaltenbrunners ordre. Et vitne fortalte at Kaltenbrunner hadde besøkt Mauthausen konsentrasjonsleir og Kaltenbrunner skal ha overvært avliving av fanger i gasskammer. Fotografier fra Himmlers og Kaltenbrunners besøk i Mauthausen ble lagt frem for retten. Kaltenbrunner hevdet i retten at han fikk vite om Einsatzgruppene da han overtok som sjef for RSHA hvorpå han protesterte overfor Hitler og Himmler, og Einsatzgruppene ble oppløst. Han hevdet å aldri ha besøkt en konsentrasjonsleir og Auschwitz fikk han vite om sent i 1943. Massemordet på jødene ble stanset i oktober 1944 på grunn av Kaltenbrunners innsats, hevdet han selv.

Otto Ohlendorf
Otto Ohlendorf, Heydrichs og Kaltenbrunners underordnete, var i varetekt først tilbakeholden med å snakke om aktiviteten på østfronten, men innrømmet at han hadde ledet drapet på rundt 90.000 sivile og beskrev i sjokkerende detalj de forskjellige drapsmetodene Einsatzgruppene brukte. Disse opplysningene gjorde at britene i oktober utleverte ham til amerikansk varetekt for videre forhør fordi amerikanske okkupasjonsmyndigheter samlet bevis mot Ernst Kaltenbrunner. I amerikansk varetekt var Ohlendorf svært meddelsom og ble et viktig vitne for aktoratet i den kommende Nürnbergprosessen. Ifølge Ohlendorf hadde Wehrmacht og RSHA en hemmelig avtale om hvordan utryddelsene skulle foregå i de erobrede områdene. I januar 1946 vitnet han i saken mot Kaltenbrunner og fremsto der fattet og behersket. I avhør ga Ohlendorf omfattende opplysninger om Einsatzgruppen, RSHAs virkemåte, organiseringen av SS, økonomisk politikk under naziregimet og om mange enkeltpersoner. Ohlendorf oppsummerte RSHAs formål som «å hindre at den politiske opposisjonen ble en trussel mot staten».

Rudolf Höß
Kaltenbrunners forsvarer håpet at utspørringen av Rudolf Höß (15. april 1946) kunne bidra til å skyve ansvaret for massemordet i leirene over på WVHA. Denne strategien gikk galt og Höß' forklaring skadet Kaltenbrunners sak ytterligere. Höß fortalte at ordrer om internering og drap kom fra Kaltenbrunner eller fra hans nestkommanderende Heinrich Müller i Gestapo. Forsvarerne var ikke klar over at Höß i forhør hadde avgitt en omfattende og nøyaktig forklaring om forholdene i Auschwitz.

Adolf Eichmann
Forsvareren forsøkte uten hell å tegne et bilde av Adolf Eichmann som hovedmannen. Kaltenbrunner hevdet i retten at han ikke visste noe om drap på millioner av jøder og at de ansvarlige (Hitler, Himmler, Bormann, Heydrich og Eichmann) var døde.

I retten fortalte Kaltenbrunner en blank løgn om at han hadde møtt Eichmann bare to ganger i sitt liv. Kaltenbrunner hevdet at Eichmann ofte gikk direkte til Himmler utenom Kaltenbrunner og Gestapo-sjef Müller. Wilhelm Bruno Waneck vitnet til støtte for Kaltenbrunner og hevdet at etter Heydrichs død hadde Himmler overlatt løsningen av jødespørsmålet fullstendig til Eichmann. Vitnet hevdet at Eichmann var dominerende også mens Heydrich var i live og drev jødesektoren helt uavhengig. Kaltenbrunners forsvarer hevdet at også Auschwitz var under Eichmanns ledelse. Kaltenbrunners advokat baserte forsvaret på at da Himmler utnevnte Kaltenbrunner til RSHA instruerte Himmler om at Kaltenbrunner skulle begrense seg etterretningssaker: Advokaten hevdet at Kaltenbrunner hadde fått ordre om å overlate alt som gjaldt konsentrasjonsleirer til Müller i Gestapo. Forsvareren underbygget dette med at Kaltenbrunner aldri hadde besøkt en konsentrasjonsleir, forsvareren antok feilaktig at Höß' forklaring ville støtte denne påstanden. Kaltenbrunner mente han ble gjort til syndebukk for den døde Himmler, den forsvunne Müller (i Gestapo) og den drepte Heydrich.

Tiltalepunkter
Han ble tiltalt på punktene 1, 3 og 4: for å ha konspirert for å begå forbrytelser mot freden, for krigsforbrytelser, og for forbrytelser mot menneskeheten.

De konkrete anklagene var knyttet til hans rolle som sjef for RSHA, og bestod av:

 Massemord av sivile i okkuperte land utført av Einsatzgruppen under hans kommando
 Undersøkelser av krigsfanger og henrettelse av de som var rasemessig og politisk uønsket
 Plassering av gjeninnfangede krigsfanger i konsentrasjonsleirer, og henrettelse av enkelte krigsfanger der
 Etablering av konsentrasjonsleirer, plassering av rasemessig og politisk uønskede personer i disse, samt etablering av utrydningsleirer
 Deportering  av sivile borgere fra okkuperte land, og bruk av disse i tvangsarbeid
 Henrettelser av tilfangetatte kommandosoldater og fallskjermsoldater, og beskyttelse av sivile som lynsjet allierte piloter
 Henting av sivile borgere fra okkuperte land for hemmelige rettssaker og avstraffelse i Tyskland
 Summarisk avstraffelse av sivile borgere i okkuperte land
 Henrettelse og annen avstraffelse av konsentrasjonsleirfanger for forbrytelser angivelig begått av deres slektninger
 Beslaglegging av offentlig og privat eiendom
 Mord på fanger i Sicherheitspolizeis og SDs fengsler
 Forfølgelse av jøder
 Forfølgelse av kirkene

Dom og henrettelse

Han ble funnet skyldig i å ha begått krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten, og dømt til døden. Tribunalet konkluderte med at Kaltenbrunners medvirkning til Anschluss ikke innebar medvirkning til planer om angrepskrig i andre deler av Europa. Tribunalet kjente ham ikke skyldig i punkt 1. Han kjente ifølge dommen til forholdene i konsentrasjonsleirene og han hadde utvilsomt besøkt Mauthausen. Ifølge vitnene hadde Kaltenbrunner fått demonstrert drap på fanger ved skyting, henging og gassing. Mot slutten av krigen hadde Kaltenbrunner satt i verk evakuering av konsentrasjonsleirene for å hindre at de ble frigjort av allierte styrker. Under Kaltenbrunners ledelse ble allierte kommandosoldater inkludert fallskjermsoldater henrettet. Ifølge dommen fikk han en fransk general i krigsfangenskap henrettet. Da SS' tok i bruk slavearbeidere medvirket Gestapo til å skaffe ønsket arbeidskraft. Ifølge dommen hadde RSHA en ledende rolle i gjennomføring av holocaust og en egen avdeling ble opprettet til dette formålet. Dommen la til grunn at RSHA organiserte drap på 6 millioner jøder, hvorav 2 millioner ble drept av Einsatzgruppen. Som sjef for RSHA var han øverste ansvarlig for SS, Waffen-SS, Gestapo og SD. Saken mot Kaltenbrunner handlet mer om hans ansvar for en kriminell organisasjon, snarere enn enkeltstående forbrytelser. Holocaust ble for en stor del utført innenfor Kaltenbrunners ansvarsområde. Anken fra alle de dømte unntatt Kaltenbrunner ble sendt til det allierte kontrollrådet. Henrettelsen fant sted ca. kl 01:40 den 16. oktober 1946 i Nürnberg. Hans siste ord var: «Tyskland, lykke til!»

Ettermæle
Evelyn Waugh noterte at blant de tiltalte i Nürnberg var Kaltenbrunner den eneste som fremsto som en forbryter. Kaltenbrunner var høy, grovbygd og med et arr i ansiktet. Mens Whitney Harris forberedte saken mot Kaltenbrunner fikk han kjennskap til at Otto Ohlendorf var i varetekt. Ohlendorf var Kaltenbrunners underordnete som sjef for avdeling III (innenriks etterretning) i RSHA. Ohlendorf innrømmet straks at han i 1941 var leder for Einsatzgruppe D som hadde drept 90.000 sivile bak østfronten. I forbindelse med rettssaken ble de tiltalte undersøkt psykologisk. Arthur Seyss-Inquart oppnådde 141 i intelligenstesten, høyest av de testede, mot Kaltenbrunner som skåret lavest (113) blant de som ble testet. Den amerikanske legen Leon Goldensohn intervjuet 19 tiltalte og 14 vitner i Nürnberg første halvår 1946. Intervjuene dokumenterer de tiltaltes strategier for å forsvare seg. Kaltenbrunner sa til Goldensohn at angrepet på Sovjetunionen var en forkjøpskrig fordi Sovjetunionen planla et angrep på Tyskland. Per Egil Hegge skriver at Kaltenbrunner fremstår som iskald og den mest usympatiske i Goldensohns bok. Overfor Goldensohn presenterte han seg som «Jeg er Kaltenbrunner, den store fæle mannen». Kaltenbrunner fremstår som stereotypen på en ond nazist. Goldensohn noterte etter det første møtet at Kaltenbrunner var rolig og med gode manerer.
Til Goldensohn poengterte Kaltenbrunner at han ikke hadde drept noen.

Noter

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
  «Ernst Kaltenbrunner 1903-1946», fra Deutsches Historisches Museum

Personer fra Bezirk Ried am Innkreis
Østerrikske nazister
SS-generaler
RSHA-personell
Gestapo-personell
Waffen-SS-personell
Østerrikske offiserer
Østerrikere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Medvirkende til Holocaust
Medlemmer av frikorps
Tiltalte i Nürnbergprosessen
Østerrikere dømt for forbrytelser begått under andre verdenskrig
Personer dømt for forbrytelser mot menneskeheten
Personer dømt for krigsforbrytelser
Henrettede personer
Personer henrettet ved hengning