Sik

Sik (Coregonus lavaretus) er en fisk i laksefamilien, i Norge hovedsakelig utbredt på Østlandet, Jæren og i de nordligste fylkene.

Siken hadde tidligere ikke ry på seg for å være en matfisk, men har i senere år både blitt oppdaget for sine kvaliteter, og har blitt mer populær. Særs egnet er den til røking.

Kjennetegn 
Siken har sølvblanke sider, mørk rygg og hvit buk. Halefinnen er dypt kløftet, og skjellene er ganske store. Munnen sitter ytterst på snuten, og er svakt overbitt. Hannen har vorter på hodet og ryggen i gytetida.

Vanligvis har siken færre enn 40 gjellegitterstaver. Den kan bli opptil 70 cm lang og 8-10 kg tung, men blir sjelden tyngre enn 1 kilo. De ulike bestandene varierer sterkt i størrelse, ofte kan også ulike varianter opptre innenfor samme bestand. Den største sik som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, veide 4,15 kg. Rekorden ble satt 18.7.1968 i Femundselva av Julius Ytteborg.

Økologi 
Siken lever i innsjøer og store elver, enkelte kan vandre etter næring ut i brakkvann. I store innsjøer er det ofte flere gytebestander av sik som har liten eller ingen omgang med hverandre. De lever på forskjellige måter; såkalt siksild i større vannmasser, som beiter på krepsdyrplankton mens bunnsik er bunnlevere og spiser forskjellige bentiske virvelløse dyr. Stor sik tar også fiskeyngel.

Gytetiden er om høsten og vinteren, over fast bunn. De kan gyte både i elver og innsjøer, fra strandsonen og ned til nærmere 50 meters dyp. Yngelen klekkes om våren og er da ca. 15 mm lang. Hvordan livet går videre varierer fra bestand til bestand, men vanlig størrelse når de blir kjønnsmodne er mellom 15 og 40 cm, da er de fra 2 til 10 år gamle.

Systematikk 
Utseende og levevis varierer mye hos sik, og det finnes ofte flere reproduktivt adskilte populasjoner i samme innsjø. Den svenske forskeren G. Svärdson mente at antall gjellegitterstaver var en arvelig egenskap. Han antok derfor at det var fem sikarter i Sverige: vanlig sik (Coregonus lavaretus), stor bunnsik (C. nasus), nebbsik (C. oxyrinchus), bunnsik (C. pidschian) og aspsik (C. peled). Norske, finske, polske og russiske forskere mener derimot at det bare er en variabel sikart (C. lavaretus) i Europa vest for Russland. I tillegg kommer lagesild (C. albula), som alle mener er en egen art.

Den sveitsiske forskeren M. Kottelat bruker et fylogenetisk artsbegrep i sin liste European freshwater fishes fra 1997. Han antar at det er minst 44 arter av sik og lagesild (slekten Coregonus) i Europa vest for den tidligere Sovjetunionen. Kottelat definerer en neotype for Coregonus lavaretus fra den franske Bourgetsjøen. Det vitenskapelig navnet C. lavaretus innsnevres til kun å gjelde bestandene i Bourgetsjøen og Lac d’Aiguebelette, samt den utdødde populasjonen i Genfersjøen. FishBase og Verdens naturvernunion følger Kottelats systematikk. Hvis en skal følge denne systematikken, må de norske sikene regnes til artene Coregonus maraena, C. megalops, C. nilssoni og C. pidschian.

Den norske Artsdatabanken mener at det bare er en sikart i Norge med det vitenskapelige navnet Coregonus lavaretus. En studie av mitokondrielt DNA viser at de ulike formene i Europa har oppstått etter siste istid. Det er ikke noe samsvar mellom antall gjellegitterstaver og klader basert på mitokondrielt DNA.

Referanser

Kilder 
 Sandlund, Odd Terje: «Sik» i Norges dyr – Fiskene 1 Cappelen 1992
 Sandlund, Odd Terje & Næsje, Tor F.: «Komplekse, laksefisk-dominerte fiskesamfunn på Østlandet» i Borgstrøm, Reidar & Hansen, Lars Petter (red): Fisk i ferskvann – et samspill mellom bestander, miljø og forvaltning Landbruksforlaget 2000

Eksterne lenker 
 

Laksefisker
Fisker formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Europas ferskvannsfisker