Michelangelo Antonioni

Michelangelo Antonioni (født 29. september 1912 i Ferrara i Italia, død 30. juli 2007 i Roma) var en italiensk modernistisk filmregissør. Hans filmer har inspirert mange nålevende regissører, og han vant Gulløven i 1983 og ble tildelt en æres-Oscar i 1995. Etter han fikk hjerneslag i 1985 ble han delvis lammet og mistet evnen til å snakke. Han døde samme dag som en annen kjent regissør, Ingmar Bergman. Han har bidratt til modernismen i europeisk film med en rekke filmer der handlingen mindre enn estetikken illustrerer menneskets ensomhet og fremmedgjøring.

Liv og virke

Bakgrunn
Antonionis foreldre var velbergede borgerlige jordeiere, og han beskriver selv sin barndom som lykkelig.

Karriere
Etter en universitetsutdannelse i økonomi ble han i 1935 filmskribent for en avis i Ferrara. I 1940 reiste han til Roma og ble medarbeider for det fascistiske regimes filmtidskrift Cinema og ble utdannet på filmskolen Centro Sperimentale di Cinematografia. Etter samarbeide med blant andre Roberto Rossellini og Marcel Carné laget han et par neorealistiske halvdokumentariske filmer, i 1948 således Gatefeierne i Roma.

Med sin første spillefilm, Annen manns kvinne fra 1950, var Antonioni på vei bort fra neorealismens enkle fortelling om underklassens sosiale situasjon og inn i handlingsløse skildringer av middelklassens opptatthet av følelseslivet og eksistensielle strabaser, tatt opp i for den tid usedvanlig lange kamerasekvenser. Kjærlighetseventyr  vakte stor oppsikt på Filmfestivalen i Cannes i 1960 og ble verdsatt verden over av et smalt publikum. Det samme gjaldt hans første fargefilm, Rød ørken fra 1964, som virkningsfullt utnytter fargene til å understreke personenes følelser.

Et gjennombrudd hos et bredere publikum fikk Antonioni med Blow-Up i 1966. Filmen var en komplisert lek med forteller- og billedvinkler, og dens rammehistorie om et mord forble bevisst uforløst, men utvetydige sexscener mellem Vanessa Redgrave og David Hemmings solgte billetter.

Zabriskie Point var Antonionis første film innspilt i USA. Pink Floyd, the Grateful Dead og Rolling Stones leverte musikken, men det kunne ikke redde en film som forsøkte å skildre en gruppe unge og vakre mennesker som i et billedskjønt ørken- og klippelandskap ville ta oppgjør med det etablerte samfunnets sosiale og erotiske normer.

Etter et slagtilfelle i 1985 mistet Antonioni taleevnen og noe av sin førlighet, men med hjelp av Wim Wenders fikk han i 1995 et comeback med Bortenfor skyene.

I 1996 mottok han en æres-Oscar for sin livslange innsats for filmen. Statuetten ble overrakt av Jack Nicholson, som hadde arbeidet sammen med Antonioni på filmen Yrke: Reporter (1975).

Filmografi

Spillefilmer 
 1950: Annen manns kvinne (Cronaca di un amore)
 1952: I Vinti 
 1953: La signora senza camelie
 1955: Venninnene (Le amiche)
 1957: Skriket (Il grido)
 1960: Kjærlighetseventyr (L'Avventura)
 1961: Natten (La notte)
 1962: Feber (L'eclisse)
 1964: Rød ørken (Il deserto rosso)
 1966: Blow-Up 
 1970: Zabriskie Point 
 1975: Yrke: Reporter (Professione: Reporter)
 1980: Mysteriet i Oberwald (Il mistero di Oberwald)
 1981: Identifikasjon av en kvinne (Identificazione di una donna)
 1995: Bortenfor skyene (Al di là delle nuvole)

Episodefilmer og dokumentarer 
 1953: L'amore in città, episoden «Tentato suicido»
 1965: I Tre volti,  episoden «Il provino»
 1972: Antonionis Kina (Chung Kuo) - dokumentar
 2004: Eros, episoden «Il filo pericoloso delle cose»

Kortfilmer 
 1943: Gente del Po
 1948: Nettezza urbana 
 1948: Oltre l'oblio
 1948: Roma-Montevideo
 1949: L'amorosa menzogna 
 1949: Sette cani e un vestito
 1949: Bomarzo
 1949: Ragazze in bianco
 1949: Superstizione
 1950: La villa dei mostri
 1950: La funivia del Faloria
 1995: Noto, Mandorli, Vulcano, Stromboli, Carnevale
 2004: Lo sguardo di Michelangelo

Referanser

Eksterne lenker 
 

Italienske regissører
Personer fra Ferrara