Slagugle

Slagugle (Strix uralensis) er også stedvis kjent som uralugle (S. u. uralensis) og sichuanugle (S. u. davidi, blir av noen regnet som en selvstendig art, som i inndelingen under). Arten tilhører de såkalte skoguglene (Strigini) og har åtte eller ni underarter. Underarten S. u. liturata opptrer i Norge. Slagugla er en nær slektning av lappugla (S. nebulosa).

Beskrivelse 

Arten har et bredt, rundt hode med distinkt grå ansiktsdisk, runde sorte øyne og gult nebb. Den er måler cirka  og kan minne om en stor kattugle, kjennes imidlertid lett på det bleke sløret rundt øynene. Hunnen blir størst og veier cirka , mens hannen gjerne veier omkring .

Fjærdrakten er i hovedsak grå og kamuflasjefarget. Lys grå til nærmest hvit i buken med ispedde mørke spetter og mørk spettet grå, grågrønn eller gråbrun på ryggsiden, litt etter underarten. De vestlige formene har lysere fjærdrakt enn de østlige, bortsett fra de tre japanske underartene.

Utbredelse 
Arten er utbredt i det boreale barskogbeltet i Eurasia, fra Fennoskandia i vest og østover gjennom Sibir til Korea og Japan i øst. I vest flekkvis så langt sør som til Polen, Balkan og Karpatene. I Norge regnes arten som meget sjelden, og den hekker nesten bare i Hedmark.

Atferd 
Arten er stedbunden og ofte stillesittende. Hannene og nesten alle hunnene holder seg gjerne i umiddelbar nærhet av en tidligere hekkeplass, selv til tider når mattilgangen er begrenset. Under spesielt tøffe vintre kan noen hunner gjøre korte trekk, typisk , og, dersom dem overlever, initiere et nytt territorium.

Slagugla jakter mest om natten og tar først og fremst små pattedyr i musefamilien, hamsterfamilien og ungdyr i hareslekten, men også noen fugler og av og til også noen amfibier, firfisler og insekter. Arten eter dessuten åtsel. I Finland består dietten av cirka  pattedyr, hvorav de fleste tilhører slekten Microtus.

Slagugla er monogam og danner normalt livslange parforhold. Reiret legges gjerne til fuglekasser, gamle reder etter andre rovfugler eller i toppen av en råtten høystubber, men av og til også til hule trær og hulrom i klipper og bygninger. Hunnen legger som regel  egg, men  regnes som normalt. Eggene legges med et intervall på  dager. Hunnen ruger eggene i  dager, mens hun mates av hannen. Ungene forlater redet etter  dager og blir flygedyktige cirka 45 dager gamle. De blir imidlertid sammen med foreldrene i ytterligere  måneder. Formering skjer fra fuglene er omkring  år gamle. Arten er kjent for å være svært aggressiv ved reiret og kan med sine lange klør skade inntrengere alvorlig.

Ringmerkede individer bekrefter en levealder på 20 år, men noen lever nok lenger.

Rødlistevurdering 
Utbredelse og økologi: Slagugle hekker i Norge regelmessig, men fåtallig i østlige skogsområder i Hedmark og Nord-Trøndelag. Arten har østlige deler av Norge som vestgrense for sin europeiske utbredelse. Den hekker helst i barskog, gjerne i mosaikk med store myrer. Føden består hovedsakelig av smågnagere. Slagugla er hovedsakelig standfugl.

Bestand og bestandsutvikling: Den norske hekkebestanden ble i 2015 anslått å være mellom 30 og 40 individer, og den ble da vurdert som økende. Etter 2005 har antall hekkefunn i tre smågnagerår vært 14, til forskjell fra maksimalt tre før dette. Økningen kan ha samme forklaring som lappuglenes ekspansjon, nemlig markmusenes gjeninntog i gnager­svingningene etter 2005, og i særdeleshet de tre siste gnagertoppårene 2011, 2014 og 2018.

Bestandsestimatet tilsier rødlistekategori kritisk truet CR etter kriteriet D1 (få reproduksjonsdyktige individ).

Påvirkninger: Bestanden påvirkes av svingninger i smågnagerbestanden. Mangel på reirplasser framheves som en negativ påvirkningsfaktor for slagugla i Sverige. Utplassering av hekkekasser har sannsynligvis hatt en viss positiv effekt på bestanden, i alle fall på å dokumentere hekkinger. Flatehogst rundt reirtreet blir framhevet som negativt.

Konklusjon: Slagugle vurderes til rødlistekategori kritisk truet CR, på bakgrunn av bestandsestimater

IUCN regner slagugla som en livskraftig art, men den står oppført på CITES liste II.

Inndeling 
Inndelingen følger Taxonomy in Flux og er i hovedsak basert på Wink et al. (2008) og Fuchs et al. (2008b). BirdLife International og HBW Alive regner ikke med tribuset Strigini, men legger Strix direkte under Striginae. Slektsforholdet mellom artene i Strix regnes heller ikke som avklarte. Utbredelsen av underartene er i henhold til HBW Alive. Norske navn på arter og grupper følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Norske navn i parentes er ikke offisielle.

 Strigiformes, ugler
 Tytonidae, tårnuglefamilien
 Strigidae, uglefamilien
 Ninoxinae, (falkugler eller haukugler)
 Surniinae, (svaleugler)
 Striginae, (egentlige ugler)
 Strigini, (skogugler)
 Strix
 S. nebulosa, lappugle
 S. uralensis, slagugle
 S. u. liturata, utbredt fra Fennoskandia og Nordvest-Russland (Kolahalvøya og Karelen) og østover til Arkhangelsk, og sørover til Polen, Belarus og sentrale strøk av elven Volga
 S. u. uralensis (nominatformen), utbredt fra østeuropeisk Russland og østover til kysten av Okhotskhavet
 S. u. macroura, utbredt fra Karpatene i Europa sørover til Bulgaria, og i Vest-Balkan
 S. u. yenisseensis, utbredt fra Det sentralsibirske platå til det nordlige Mongolia
 S. u. nikolskii, utbredt fra Bajkalsjøen og Transbajkal til Sakhalin, sørover til det nordøstre Kina og Korea
 S. u. japonica, utbredt i det nordlige Japan (Hokkaido)
 S. u. hondoensis, utbredt i det sentrale Japan (nordlige og sentrale Honshu)
 S. u. fuscescens, utbredt i det sørlige Japan (fra Sør-Honshu til Kyushu og Shikoku)
 S. davidi, sichuanugle (regnes som oftest som en underart av slagugle)
 S. aluco, kattugle
 S. nivicolum, orientkattugle
 S. ocellata, hinduugle
 S. seloputo, gulfjesugle
 S. leptogrammica, brunlinjeugle
 S. butleri, klippeugle
 S. woodfordii, panugle
 S. hadorami, (vestklippeugle)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Ugler
Dyr formelt beskrevet av Peter Simon Pallas
Fugler formelt beskrevet i 1771
Fugler på norsk rødliste