Venstrekommunisme

Venstrekommunisme er en kommunistisk retning som hadde en viss oppslutning blant revolusjonære i land som Italia, Tyskland og Nederland i årene etter første verdenskrig og som fikk et visst oppsving i forbindelse med det nye venstres fremvekst rundt 1968, dog uten å etterlate seg noen bevegelse av betydning.

Venstrekommunismen vokste ut av venstreopposisjonen i Den andre internasjonalen, og seinere i den tredje (Komintern), gjennom en kritikk både mot høyresiden i sosialdemokratiet, representert av Eduard Bernstein, så vel som mot Karl Kautskys sentrisme.

Hovedtrekk 
Retningen er kjennetegnet ved en prinsipiell motstand mot å delta i valg og fagforeninger, samt nasjonale frigjøringskamper og anti-fascismen, forstått som en ideologi som legger vekt på felles front med sosialdemokratiet og borgerlig venstreside. I stedet vektla venstrekommunistene særlig arbeiderrådene som revolusjonære organer. Selv om venstrekommunistene avviste at Proletariatets diktatur skulle være et partidiktatur, vektla de det kommunistiske partiets rolle som katalysator for revolusjonen. Dette partiet skulle være et mindretallsparti av utvalgte revolusjonære, ikke et masseparti.

Venstrekommunistene var jevnt over positive til den russiske revolusjonen og støttet også opp om Komintern i dens første år. Bruddet kom i 1920/21, og viktige faktorer bak dette var Lenins bok «Venstre»kommunismen - en barnesjukdom, vedtaket i Komintern om Moskvatesene og den militære aksjonen mot opprøret i Kronsjtadt.

Forhold til syndikalismen 
Venstrekommunismen blir ofte satt i direkte sammenheng med syndikalismen, men dette er upresist. Strømningen vokste ut av den marxistiske bevegelsen, og den beholdt blant annet de sentrale marxistiske tesene om partiets rolle og nødvendigheten av å ta politisk makt. Det var kun innad i de tyske Unionen (kampgrupper på arbeidsplassene) at syndikalistiske teorier slo rot, og da først etter at Det tyske kommunistiske arbeiderparti (KAPD) begynte å falle fra hverandre. De aller fleste venstrekommunistiske gruppene var kritiske til syndikalistisk strategi og teori generelt, samt til anarkistenes rolle i den spanske borgerkrigen.

Viktige personer og grupper 

 Amadeo Bordiga
 Onorato Damen
 Herman Gorter
 Karl Korsch
 Paul Mattick
 Anton Pannekoek

Grupper og partier 

 Allgemeine Arbeiter-Union Deutschlands, AAUD
 Allgemeine Arbeiterunion Deutschlands - Einheitsorganisation, AAUD-E
 Groepen van Internationale Communisten, GIC (Nederland)
 Gruppe Internationaler Kommunisten, GIK (Tyskland)
 International Communist Current, ICC
 International Communist Correspondence (Paul Matticks gruppe)
 International Communist Party (Bordigistisk)
 Internationale Kommunisten Deutschlands, IKD
 Internationalist Communist Tendency, ICT
 Kommunistische Arbeiterpartei Deutschlands, KAPD
 Kommunistische Arbeiders Partij in Nederland, KAPN
 Marx-Lenin-Luxemburg Front (Nederlandsk gruppe, 1940-43)
 Partito Comunista Internazionalista - Programma Comunista
 Partito Comunista Internazionalista - Battaglia Comunista

Se også 

 Rådskommunisme
 KAPD

Referanser

Videre lesning 
Bourrinet, Philippe: The Dutch and German communist left (1900-68) : 'Neither Lenin nor Trotsky nor Stalin!' 'All workers must think for themselves!'''] ISBN 9789004325937

Bourrinet, Philippe: [https://libcom.org/files/bordigist(1).pdf The "Bordigist Current" (1912-1952). Italy, France, Belgium, USA.Lenin, Vladimir I.: Radikalismen. Kommunismens barnesjukdom, 1969, Ny dag.

Pannekoek, Anton: Parti, råd, revolusjon,'' 1975, Pax.

Eksterne lenker 
Amadeo Bordiga hos Marxists Internet Archive.

Herman Gorter hos Marxists Internet Archive.

Karl Korsch hos Marxists Internet Archive.

V.I. Lenins ««Left-wing» communism. An infantile disorder» hos Marxists Internet Archive. (Samme verk på norsk her).

Paul Mattick hos Marxists Internet Archive.

Anton Pannekoek hos Marxists Internet Archive.

Anton Pannekoek på norsk hos Marxists Internet Archive.

Venstrekommunisme temaside hos Marxists Internet Archive.

Politiske ideologier
Kommunisme