Luftfartøy

Luftfartøy er en fellesbetegnelse på konstruksjoner som kan holde seg oppe i atmosfæren ved hjelp av luftens statiske eller dynamiske oppdrift. ICAO definerer luftfartøy som ethvert apparat som kan holdes oppe i atmosfæren ved reaksjoner fra luften, dog ikke ved reaksjoner av luft mot jordoverflaten.

Kategorier og klassifisering 

Luftfartøy kan deles i to hovedgrupper:

Lettere enn luft 
Aerostater er svevende fartøyer som er lettere enn luft, for eksempel varmluftsballonger og luftskip. Aerostater bruker oppdriftsmiddel for å holde seg i luften på samme måte som et skip flyter på vannet. Spesielt bruker disse fartøyer en lett gass – helium, hydrogen, eller varm luft (varmluftsballonger) – for å fortrenge luften rundt fartøyet. Forskjellen mellom en ballong og et luftskip er at luftskipet kan styres, mens ballongen driver fritt med vinden.
 Første kjente varmluftsballong ble sendt opp av brødrene Montgolfier i Paris i 1783
 Hydrogenballongen ble oppfunnet av Jacques Charles og sendt opp ti dager etter Montgolfiers varmluftsfartøy 
 Første kjente luftskip ble bygget av franskmannen Henri Giffard i 1852

Tyngre enn luft 
Tyngre enn luft – aerodyner – omfatter fly, helikoptre og autogyroer.

Fly bruker vanligvis en forbrenningsmotor – enten en stempelmotor (med propeller), jetmotor eller turboprop – til å oppnå skyvekraft som driver flyet frem gjennom luften. Luftstrømmen over vingene bevirker en oppdrift som holder flyet oppe. Unntatt er seilfly som ikke har motor. Seilfly starter enten ved å blir tauet etter et motorfly eller ved hjelp av en vinsj. For at et seilfly skal kunne holde seg i luften må det ha gjennomsynkning for å oppnå fart og dermed løft over vingene.

Helikoptre og autogyroer bruker en eller flere rotorer (roterende vinge) til oppdrift. Helikoptre har en eller flere motorer som driver roteren(e) som også gir framdrift. Autogyroer har normalt ikke motordrift av den roterende vingen, men benytter en separat framdriftsmotor, vanligvis med propell. Helikoptre som får motorstopp benytter samme prinsipp som autogyroen for å holde rotoren i gang, men må på lignende måte som et seilfly ha gjennomsynkning for å oppnå fart framover.

Forkortelsen VTOL står for «Vertical Take-Off and Landing» og brukes om fly som kan ta av og lande vertikalt. STOL står for «Short Take-Off and Landing», og brukes om fly som trenger korte distanser for å ta av og lande.

Typer 
Se også: Liste over fly

Det er flere måter å klassifisere luftfartøyer. Her klassifiserer vi etter 
 konstruksjon
 fremdrift
 anvendelse

Etter konstruksjon 

En første inndeling mellom luftfartøy etter konstruksjon blir å skille mellom «lettere enn luft» og «tyngre enn luft» slik som beskrevet ovenfor.

De mest kjente styrbare luftskip som kunne oppvise regelmessig drift med passasjerer var tyske  Zeppelinere, selv om disse ble utsatt for fatale havarier. Det verste av de alle var Hindenburg-katastrofen, hvor luftskipet «Hindenburg» brant opp i 1937 i en eksplosjonsartet brann i Lakehurst i New Jersey, USA.

I fartøyer som er tyngre enn luft er det to måter å fremskaffe oppdrift. Flyet holder seg i luften ved hjelp av vinger og rotorer (se aerodynamikk). Ved å vri motorer og propeller vertikalt og når den vertikale kraften blir større enn flyets vekt vil flyet kunne stige i luften. Eksempler på denne type fly er raketter samt VTOL-fly, slik som Hawker Siddeley Harrier. Hovedtyngden av fly som er tyngre enn luft er imidlertid «vanlige» fly.

Forløperen for denne type fly er dragen. Drager er avhengig av strekket i linen som er festet til bakken og vindens krefter som trekker dragen opp.

I en «normal» flykonstruksjon er bæreflatene plassert foran og kontrollflatene (høyde- og sideror) er plassert bak. Den andre typen, canard, har styreflatene foran og bæreflatene bak. Canard-konstruksjonen blir mer vanlig for supersoniske fly, det vil si fly som kan fly i overlydshastighet.

I tiden før 1950 var det ikke uvanlig med todekkere, men ikke så ofte tredekkere, altså at flyet hadde to, henholdsvis tre par med vinger over hverandre. I dag bygges slike fly nesten kun som sportsfly og aerobatikkfly.

I Delta-ving-flyet er høyderor og balanseror kombinert, mao. det er intet eget høyderor, f.eks  B-2 Spirit.

Et swing-wing-fly er et fly med variabel vingegeometri, der vingene kan foldes inn mot kroppen. Disse finnes i enkelte utgaver. Eksempler på disse er F-111, Panavia Tornado, F-14 Tomcat, Mikojan-Gurevitsj MiG-23 Flogger og Rockwell B-1 Lancer.

Etter fremdrift/motortype 

Frem til andre verdenskrig var forbrenningsmotoren den eneste form for flymotor. Stempelmotorer brukes i de aller fleste mindre fly. De er mest effektive i de høyder som disse fly opererer i. Stjernemotoren har etterhvert blitt avløst av boksermotorer (hvor sylinderne er plassert mot hverandre på hver sin side av veivakselen). Vannkjølte V-motorer som brukes i biler var vanlig i høyhastighets-fly, inntil de ble avløst av ulike typer jetmotorer. Stempelmotoren har et minus, i og med at den har mindre yteevne i høyder over 2100-2400 meter på grunn det lave surstoffinnholdet i luften. Dette problemet er blitt løst ved installering av kompressorer som komprimerer luften før den suges inn i sylindrene. Slike stempelmotorer kan operere effektivt i høyder opp til 6100 meter eller høyere, men da kreves trykk-kabin eller ekstra tilførsel av oksygen for besetningen.

Turbinmotorer har betydelig større ytelse enn stempelmotorer i forhold til egenvekten, men er mer kostbare.

Etter anvendelse 
Det skilles mellom hva luftfartøyene brukes til.
 Militær luftfart omfatter alle typer av luftfartøy for militært bruk, slik som avskjæring, luftkamp, bombing, overvåking, redningstjeneste, rekognosering, militær transport og trening.
 Statsluftfart er annen, ikke-militær, offentlig bruk av luftfartøy. Det kan være til kystvakt, redningstjeneste polititjeneste og skogbrannslokking.
 Sivil luftfart omfatter all annen luftfart enn militær- og statsluftfart.

Militær luftfart 

Kampfly, som jagerfly eller bombefly, representerer bare en mindre del av denne kategorien. Mange sivile flytyper, slik som Douglas DC-3 passasjerfly ble bygget i en militær versjon som C-47/C-53/R4D transportfly for det militære i USA, som Dakota in England og Det britiske samveldet. Til og med den lille duk-kledde toseteren Piper J-3 Cub fikk sin militære «bror» som L-4 sambands-, observasjons- og treningsfly.

I de senere år har også ballonger og glidefly blitt brukt til militære formål. Ballonger ble brukt til observasjon så tidlig som under den amerikanske borgerkrig og også i den første verdenskrigen. Glidefly ble brukt til å landsette soldater og frakte militært materiell under invasjonen i Normandie i 1944.

Såvel under første som andre verdenskrig ble sperreballonger brukt over London i forsvar mot bombefly.

Den tidligst kjente anvendelse av ballonger til militært bruk var under beleiringen av Paris i 1870, da ballonger ble brukt i kurertjeneste. En av disse havnet i Norge, se under.

Sivil luftfart 

Sivil luftfart omfatter både ruteflyvning, charterflyvning, forretningsflyvning og all annen privat og forretningmessig luftfart («General Aviation»). Hovedtyngden av all flyvning i dag faller inn under denne kategori. Det omfatter alt fra ballongferder til sivil trening, forretningsreiser, brannovervåkning og slukningsoppdrag, kartlegging mm.

Innen General aviation skilles mellom 
 privatflyvning hvor flyveren ikke får betalt for flyvningen (Privatflygersertifikat - PPL)
 forretningsmessig flyvning hvor piloten blir betalt av kunde eller arbeidsgiver (Trafikkflygersertifikat - CPL/ATPL)

Privatflygere bruker fly mest for personlige turer, fornøyelse, ferie og fritid, med egne luftfartøy, eller luftfartøy som eies av flyklubber.

Yrkesflygere bruker luftfartøy til oppdrag som skoleflygning, frakt av passasjerer og gods, patruljering, skogsgjødsling og spredning av insektsmidler, ambulanseflygning mv.

Noen førstegangshendelser i norsk luftfart 
 Den første bemannede ballongferd i Norge skjedde trolig 18. juli 1852 da Ignatz Lassé tok av fra Bygdøy og landet ved Dønski i Bærum etter cirka en times ballongferd. Det var flere oppvisningsturer samme år. Korrespondenten Aasmund Olavsson Vinje rapporterte 5. august 1852 at ballongen drev med vinden opp mot Maridalen og at det kostet 50 speciedaler å være med som passasjer. Den 25. november 1870 kom friluftsballongen «La Ville d’Orléans» fra det beleirede Paris ut av kurs og havnet på Lifjell i Telemark. Ballongen var ment å seile over den omringede by til Tours og krigsminister Leon Gambetta med bønn om å komme til unnsetning. Ballongen blir tatt av en kraftig vinterstorm og kommer helt ut av kurs og ender først på det snødekte Lifjell. De to ombord hopper ut og ballongen farer videre og havner ved Krøderen. Ballongkurven finnes i dag i Norsk Teknisk Museums samlinger.
 Bergenseren Francesco Alexandro Cetti regnes som Norges og Nordens første aeronaut da han foretok en oppstigning med en selvlaget gassballong den 20. august 1890. Han foretok i de påfølgende år flere hundre oppstigninger, deriblant en distanseflyging østover fra Bergen over Ulriken til Samnanger (ca. 25 km).
 5. mai 1909: Norsk Luftseiladsforening stiftes.
 20. februar 1910: Første oppstigning med Norsk Luftseildsforenings gassballong L/B "Norge" fra Kontraskjæret i Kristiania. Bestning var den tyske ballongfører dr. Hugo Erdmann, kaptein O. Sivertsen og løytnant Einar Olaf Sem-Jacobsen.
 12. mai 1910 Norges først luftfartssertifikat, "Patent som friballongfører", utstedt til Francesco Cetti (som var instruktøren), kaptein O. Sivertsen og løytnant E Sem-Jacobsen.
 14. oktober 1910 foretar den svenske Carl Cederström den første oppstigning med et Bleriot monoplan med navnet "Bilbal". Invitert av hovedstadsavisen Tidens Tegn holder han en oppvisning med  det moderne underet flyvemaskinen.
 23. oktober 1910: Den første flyulykken i Norge. Under start på Etterstadsletta mistet Baron Cederstrøm det ene hovedhjulet og kjører inn i folkemengden på siden av banen. Fire tilskuere kom lettere til skade.
 1. juni 1912: Premierøytnant Hans Fleischer Dons flyr som første nordmann et norsk fly i Norge. Flyturen med  «Start» går fra Gannestadjordet på Borre i Horten til Øra ved Fredrikstad.
 7. juni 1912:  På dagen 7 år etter løsrivelsen fra Sverige foregår den første offisielle flyvning med motorfly av en nordmann: Premierløytnant H. F. Dons flyr oppvisning med «Start» i Fredrikstad. 
 1912: Norges første sivile fly var en Deperdussin med Gnome roterende motor fra 1912. Flyet tilhørte mekanikeren og sykkelrytteren Jul Hansen som hadde fått sitt sertifikat ved Deperdussins flyskole i Frankrike, og var med dette Norges første sivile flyver. Flyet befinner seg i dag på Norsk Teknisk Museum (NTM) på Kjelsås i Oslo. Museet er et av de meget få museer i verden som har et slikt fly i sine samlinger.
 11. juni 1914: Roald Amundsen tar det første sivile flysertifikat i Norge, på Gardermoen.
 30. juli 1914: Tryggve Gran krysser Nordsjøen i en Bleriot maskin. Flyet finnes i NTMs samlinger.
 14. april 1926 kommer Luftskipet Norge til Oslo på sin ferd til Nordpolen og fortøyer ved fortøyningsmasten på Ekeberg. Nordpolen blir overflyet den 12. mai 1926.
 16. juli 1935: Thor Solberg flyr fra USA over Grønland og Island til Bergen. Flyet finnes i NTMs samlinger.

Referanser

Eksterne lenker

Historie 
 Smithsonian Air and Space Museum – Flott online samling med en særlig fokus på historien bak luft- og romfartøy.
 Virtual Museum
 Prehistory of Powered Flight
 The Evolution of Modern Aircraft (NASA) 
 Check-Six – Informasjon om historiske luftfartøykrasj, inklusiv X-15 og «Flying Wing».
 Aircraft community

Informasjon 
 Aircraft-Info.net
 HomebuiltAircraft.com- Informasjonsportal om hjemmelagde luftfartøy.
 Airforces
 Bildeserier om Britisk Flygning.
 Bilder av Luftfartøy publisert på Usenet
 PAF prosedyrer og informasjon, bakgrunnsbiler, bildegalleri og oppdaterte nyheter

Patenter 
 US pat. 821393  -- Flying machine—O. & W. Wright

 
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha