Marcus Vipsanius Agrippa

Marcus Vipsanius Agrippa (født 63 f.Kr., død 12 f.Kr.) var en romersk konsul, statsmann, general og arkitekt. Han var en nær venn, svigersønn og minister av Octavianus (senere kjent som Augustus). Agrippa var ansvarlig for byggingen av en del av de mest minneverdige bygningene i Romas historie. Som hærfører var han ansvarlig for de fleste av Augustus’ militære triumfer, særskilt sjøslaget ved Actium mot styrkene til Markus Antonius og Kleopatra.

Som et resultat av disse seirene ble Augustus enehersker av Romerriket, i praksis keiser, men han tok aldri denne tittelen selv. Agrippa støttet Augustus i gjøre Roma til en by av marmor, og renoverte akveduktene for å gi alle romere, i alle samfunnsklasser, tilgang til offentlige tjenester av høyeste kvalitet. Han var ansvarlig for opprettelsen av mange bad, portikoer, hageanlegg, foruten også det opprinnelige Pantheon.

Augustus giftet bort sin datter Julia til Agrippa, adopterte to av hans sønner, og Agrippa ble bestefar på morssiden til den senere keiser Caligula og oldefar til den senere keiser Nero.

Liv og virke

Tidlig liv
Agrippa ble født en gang mellom 64–62 f.Kr. på et ukjent sted, antagelig på landsbygden utenfor Roma, i en velstående familie innen lavadelen equites («ryttere», de som stilte med kavaleri i hæren). Hans familienavn, cognomen, var den latinske formen av det greske Agrippas i betydning «villhest». Hans far var kanskje Lucius Vipsanius Agrippa. Han hadde en eldre bror som også het  Lucius Vipsanius Agrippa, og en søster ved navn Vipsania Polla. Familien hadde ikke vært framstående eller aktiv i det sosiale livet i Roma, men imidlertid var Agrippa på samme alder som Octavianus (den framtidige enehersker Augustus), og de to ble utdannet sammen og ble nære venner. Til tross for familiens nære tilknytning til Julius Cæsar, valgte hans eldre bror den andre siden i borgerkrigene på 40-tallet f.Kr. Og kjempet under Cato mot Cæsar i provinsen Africa. Da Catos styrker ble beseiret ble Agrippas bror tatt til fange, men sluppet fri da Octavianus meklet på hans vegne.

Det er ikke kjent om Agrippa kjempet imot sin bror i Africa, men han tjenestegjorde antagelig i Cæsars krig i 46–45 f.Kr. mot Gnaeus Pompeius som kulminerte i slaget ved Munda hvor både Agrippa og Octavianus deltok som kavalerioffiserer. Cæsar anerkjente ham høyt nok til å sende ham sammen med Octavianus i 45 f.Kr. for å studere i Apollonia ved kysten av Illyria (i dagens Albania) med makedonske legioner mens Cæsar selv konsoliderte sin makt i Roma. I den fjerde måneden av deres opphold i Apollonia nådde nyheten om at Cæsars var blitt myrdet i en sammensvergelse i Roma fram til dem. Agrippa og en annen venn, Quintus Salvidienus Rufus, rådet Octavianus å marsjere til Roma med troppene fra Makedonia, men Octavianus besluttet å seile til Italia med kun en håndfull menn. Etter sin ankomst fikk han høre at Cæsar hadde adoptert ham som sin lovmessige arving.  Octavianus tok på denne tiden Cæsars navn, men moderne historikere omtaler ham som «Octavianus» i løpet av denne perioden.

Vekst til makt 

Etter at Octavianus hadde kommet tilbake til Roma innså han og hans tilhengere at de trengte støtte fra legionene. Agrippa hjalp Octavianus med å samle tropper i Campania. Straks Octavianus hadde sine legioner forhandlet han en avtale med Markus Antonius og Lepidus, lovmessig etablert i 43 f.Kr. som det andre triumvirat. Octavianus og hans konsulkollega Quintus Pedius sørget for at det ble reist tiltale mot Cæsars mordere i deres fravær, og Agrippa ble gitt ansvaret med saken mot Gaius Cassius Longinus. Det kan ha vært dette året hvor Agrippa begynte sin politiske karriere og tok posisjonen som tribun for plebeierne, noe som ga ham rett til å delta i senatet.

I 42 f.Kr. kjempet Agrippa antagelig sammen med Octavianus og Markus Antonius i slaget ved Filippi. Etter at de hadde kommet tilbake til Roma spilte han en betydelig rolle i  Octavianus’ krig mot Lucius Antonius og Fulvia Antonia, henholdsvis broren og hustruen til Markus Antonius, en krig som begynte i 41 f.Kr. og endte i erobringen av byen Perusia i 40 f.Kr. Imidlertid forble Salvidienus den fremste generalen til Octavianus på denne tiden.

Etter krigen ved Perusia, den perusianske krig, reiste Octavianus til Gallia og etterlot Agrippa som urban pretor i Roma med ordre om forsvare Italia mot Sextus Pompeius, en motstander av triumviratet som nå hadde kontrollen over Sicilia. I juli 40 f.Kr. mens Agrippa var opptatt med det årlige Ludi Apollinares, som var pretors ansvar, begynte Sextus et angrep mot sørlige Italia. Agrippa avanserte mot ham og tvang ham tilbake. Imidlertid viste triumviratet seg ustabilt, og i august 40 f.Kr. invaderte både Sextus og Antonius Italia, men ikke i en organisert allianse. Agrippas suksess i å gjenerobre Sipontum fra Antonius bidro til å avslutte konflikten.  Agrippa var blant meglet mellom Antonius og Octavianus, og atter etablerte en fredsavtale mellom dem. I løpet av samtalene fikk Octavianus forståelsen av at Salvidienus hadde tilbudt å forråde ham til Antonius med det resultat at Salvidienus ble tiltalt og enten henrettet eller begikk selvmord. Agrippa ble da Octavianus’ fremste general.

I 39 eller 38 f.Kr. utnevnte Octavianus Agrippa som guvernør av Gallia Narbonensis hvor han i 38 slo ned et opprør av aquitanierne. Han kjempet også mot germanske stammer og ble den andre romerske generalen etter Julius Cæsar som krysset Rhinen. Han ble kalt tilbake til Roma av Octavianus for å bli konsul i 37 f.Kr. Han var godt under den vanlige minimumsalderen på 43 år, men Octavianus hadde fått et ydmykende maritimt nederlag mot Sextus Pompeius, sønn av Pompeius Magnus og trengte sin venn til å lede forberedelsene for ytterligere krigføring. Agrippa nektet å ta imot et triumftog for sine militære prestasjoner i Gallia. Årsaken var, i henhold til Dio Cassius, at han mente det ikke var passende å feire i en vanskelig tid for Octavianus. Ettersom Sextus Pompeius hadde kommandoen på havet utenfor kystene av Italia, var Agrippas første handling å sikre trygge havner for sine skip. Han sikret det ved å hogge igjennom striper av land som skilte innsjøen Lacus Lucrinus fra havet, således opprette en ytre havn mens slo sammen innsjøen Avernosjøen med Lucrinus for å fungere som en innenlands havn.  Den nye havnekomplekset ble døpt Portus Julius til Octavianus’ ære. Agrippa var også ansvarlig for teknologiske forbedringer, inkludert større skip og en forbedret utgave av en maritim gripekrok. Omtrent på samme tid giftet han seg med Caecilia Pomponia Attica, datter av Ciceros venn Titus Pomponius Atticus.

I 36 f.Kr. seilte Octavianus og Agrippa ut mot Sextus. Flåten ble hardt skadd av storm og måtte trekke seg tilbake. Agrippa ble etterlatt med ansvaret for et andre forsøk. Takket være overlegen teknologi og trening vant han og hans menn avgjørende seire ved Mylæ og Naulochus hvor de ødela alle unntatt sytten av Sextus’ skip og tvang mesteparten av hans styrker til å overgi seg. Octavianus med økt makt tvang triumviren Lepidus til å trekke seg tilbake og ankom Roma i triumf. Agrippa mottok en ny ære uten sidestykke i form av en maritim krone dekorert med silhuettene av skip; som Dio Cassius bemerket, dette var «en dekorasjon som ingen hadde mottatt før eller siden.»

Offentlige tjenester 

Agrippa deltok i mindre militære kampanjer i 35 og 34 f.Kr., men ved høsten 34 f.Kr. hadde han dratt tilbake til Roma. Han begynte raskt med å engasjere i offentlige reparasjoner og forbedringer, inkludert renovasjon av akvedukten kjent som Aqua Marcia og en utvidelse av dens løpe for å dekke flere områder av byen. Ved hans handlinger etter å ha blitt utnevnt som edil, ansvarlig for Romas bygninger og festivaler, ble gatene reparert og kloakkene rensket opp samtidig som overdådige offentlige framføringer ble arrangert. Agrippa viste sin dyktighet i posisjonen ved å komme med store forbedringer i Roma, restaurerte og bygde akvedukter, forstørret og renset kloakksystemet Cloaca Maxima, bygde bad og porticoer, og konstruerte hageanlegg. Han ga også stimulanser til offentlige utstillinger av kunstverker. Det var uvanlig for en tidligere konsul å holde posisjonen som edil, men Agrippas suksess førte til et brudd med denne tradisjonen. Som enehersker kunne Octavianus, som nå hadde tatt tittelen augustus (som ble hans navn), senere skryte av at «han kommet til en by i murstein, men etterlatt den i marmor», takket være den store innsatsen som Agrippa hadde utført som byggherre i hans tjeneste.

Antonius og Kleopatra 

Agrippa ble igjen tilkalt for å ta kommandoen over flåten da krigen med Antonius og Kleopatra brøt ut. Han erobret den strategisk viktige byen Methone på den sørvestlige delen av Peloponnes, seilte deretter nordover, herjet den greske kysten og erobret hva romerne kalte Corcyra (dagens Karfu). Octavianus brakte deretter sine styrker til Corcyra og omgjorde øya til sine marinebase. Antonius trakk opp sine skip og tropper ved Actium på den greske vestkysten i Akarnania hvor Octavianus møtte ham. Agrippa beseiret i mellomtiden Antonius’ allierte Quintus Nasidius i sjøslag ved Patræ (dagens Patras). Dio Cassius har fortalt at da Agrippa forflyttet seg for å slå sine styrker sammen med Octavianus i nærheten av Actium, møtte han Gaius Sosius, en av Antonius’ hærførere, som var i ferd med overraskelseangrep på skvadronen til Lucius Tarius, en tilhenger av Octavianus. Agrippas uventede ankomst endret utgangen på dette slaget.

Da det avgjørende slaget nærmet seg, i henhold til Dio Cassius, mottok Octavianus etterretningsrapport om at Antonius og Kleopatra planla å bryte gjennom hans maritime blokade og rømme. Først ønsket han la flaggskipene passere, argumentere at han ville overta dem med sin sine lettere fartøy og at de andre gjenstående skipene ville overgi seg når de så deres lederes feighet. Agrippa var uenig og argumenterte at Antonius skip, selv om de var større, kunne seile fra Octavianus’ skip om de heiste seil, og at Octavianus burde kjempe nå ettersom Antonius’ skip var blitt skadd av storm. Octavianus fulgte sin venns råd.

I feiringen av slaget ved Actium bygde Agrippa og dedikerte en bygning som fungerte som det romerske Pantheon før det ble ødealgt i 80 e.Kr. Keiser Hadrian benyttet Agrippas formgivning for å bygge sitt eget Pantheon, som fortsatt står i Roma Inskripsjonen på den senere bygningen, som ble bygget rundt 125 e.Kr., har bevart inskripsjonen fra Agrippas bygning fra hans tredje periode som konsul. De årene som fulgte hans tredje konsulperiode tilbrakte Agrippa i Gallia hvor han reformerte provinsens administrasjon og skattesystem, foruten også å bygge effektive veier og akvedukter.

Senere liv 

Agrippas vennskap med Augustus synes å ha blitt overskygget av sjalusien til Augustus’ nevø Marcus Claudius Marcellus, som antagelig var fremmet av intrigene til Livia, Augustus’ tredje ektefelle, som fryktet Agrippas innflytelse på hennes ektefelle. Tradisjonelt er det blitt sagt at resultatet av denne sjalusien var at Agrippa forlot Roma, formelt for å bli guvernør av de østlige provinsene – en form for ærefullt eksil, men han sendte kun sin legatus til Syria mens han selv oppholdt seg på den greske øya Lesbos og styrte ved stedfortreder, skjønt det er mulig at han var på en hemmelig reise for å forhandle med partierne om tilbakeleveringen av kampfanene til romerske legioner som de hadde. Da Marcellus døde, noe som skjedde innenfor et år av hans frivillige landflyktighet, ble han tilbakekalt til Roma av Augustus, som hadde oppdaget at han ikke kunne unnvære hans tjenester. Imidlertid, om man plasserer hendelsene i sammenheng med krisen i 23 f.Kr., kan det synes usannsynlig at Augustus ville ha plassert en mann i landflyktighet med ansvar for den største delen av hæren mens han selv sto overfor en betydelig opposisjon og i ferd med å ta et betydelig politiske skritt ned.

Det er kanskje en langt mer sannsynlig årsak for Agrippas eksil at en lojal nestkommanderende ble plassert med ansvar for den største andelen av hæren som en forsikring i tilfelle de politiske ordningene i 23 f.Kr. skulle feile og Augustus ville trenge militær støtte. Etter 23 f.Kr. ble Agrippas konstitusjonelle makt økt betydelig som en del av hva som er blitt kjent som Augustus’ konstitusjonelle forordning, noe som sørget for politisk stabilitet ved å fremme en politisk arving eller erstatning for Augustus, i tilfelle han trakk seg tilbake grunnet dårlig helse eller døde. Agrippas utnevnelse som prokonsul, som i likhet med Augustus’ makt, ble forbeholdt fem år. Den nøyaktige innholdet av posisjonen er usikker, men det er sannsynlig at det dekket provinsene, øst og vest, kanskje grunnet manglende autoritet over provinsene i senatet. Hva som kom senere var den nidkjært voktende tribunicia potestas, eller makten til plebeiernes tribun. Disse store, statlige maktposisjonene er vanligvis ikke gitt en tidligere landsforvist.

Det er sagt at statsmannen Mæcenas rådet Augustus til knytte Agrippa nærmere seg ved å gjøre ham til sin svigersønn. Augustus fikk således Agrippa til å skille seg fra sin hustru Marcella for å kunne gifte seg med hans datter Julia den eldre, enken etter Marcellus, likestilt feiret for sin skjønnhet, dyktighet, og samtidig, ble det hevdet, skamløse ødselhet. I 19 f.Kr. ble Agrippa gitt ansvaret å slå ned de innfødtes opprør i provinsen Hispania; de kantabrianske kriger.

I 18 f.Kr. ble Agrippas makt ytterligere økt til de bort imot var likestilt med Augustus. Dette året ble hans posisjon som prokonsul økt til å dekke senatets provinser. Mer enn det ble han også gitt tribunicia potestas. Som med Augustus ble Agrippas tribunale makt tildelt uten at han faktisk holdt posisjonen. Disse maktposisjonene var betydelige. Det ga ham vetorett over lovene til senatet og over andre magistrater, inkludert de til andre tribuner, og makten til nåværende lover som ventet på godkjennelse fra folket. Like viktig var det at en tribuns person var hellig og ukrenkelig, hvilket betydde at enhver person som skadelig rørte ham eller forhindret hans handlinger, inkludert politiske handlinger, kunne med lovlig drepes. Etter å ha mottatt denne makten var Agrippa, i det minste på papiret, bortimot like mektig som Augustus, men det var ingen tvil om at Augustus hadde lederskapet.

Agrippa ble utpekt som guvernør over de østlige provinsene for andre gang i 17 f.Kr. hvor hans rettmessige og forsiktige administrasjon hadde gitt ham respekt og godvilje, særlig hos den jødiske befolkningen. Agrippa gjeninnførte som guvernør effektiv romersk kontroll over et område så langt unna som Krimhalvøya.

Hans siste offentlige tjeneste var hans begynnende erobring av den øvre regionen av elven Donau som til sist ble den romerske provinsen Pannonia i 13 f.Kr. Han døde i Campania i 12 f.Kr. i en alder av 51 år gammel. Hans posthume sønn (født etter hans død), Marcus Vipsanius Agrippa Postumus, fikk navn til hans ære. Augustus æret hans minne ved en storslått begravelse og tilbrakte over en måned i sorg. Augustus sørget personlig for å overvåke utdannelsen til Agrippas barn. Selv om Agrippa hadde bygd en grav for seg selv, sørget Augustus for at hans levninger ble plassert i hans eget sted, Augustus' mausoleum.

Ettermæle 

Agrippa var også kjent som en forfatter, særskilt på emnet geografi. Under hans ledelse ble Julius Cæsars drøm om å ha en fullstendig undersøkelse av Romerriket utført. Agrippa konstruerte en sirkulær sjøkart, som senere ble gravert på marmor av Augustus, og etterpå plassert på kolonnaden som ble bygget av hans søster Polla. Blant hans skrifter var også en selvbiografi som siden har gått tapt.

Betegnelsen Via Agrippa er benyttet for enhver del av nettverket med veier som ble bygget i Gallia av Agrippa. En del av disse eksisterer fortsatt, enten som stier eller selv som motorveier.

Agrippa var, sammen med Mæcenas og Augustus, delaktig i etableringen av principatet, som var systemet de senere keiserne hersket under, frem til krisen i det tredje århundret og etableringen av dominatet. Hans barnebarn Gaius, er i historien kjent som keiser Caligula, og hans oldebarn var keiser Nero.

Ekteskap og etterkommere 

Agrippa hadde flere barn med sine tre ekteskap:
 
 Med sin første hustru, Caecilia Attica, hadde han en datter, Vipsania Agrippina, som ble den første hustruen til den senere keiser Tiberius (sønn av Livia fra et ekteskap før Augustus), og som fødte en sønn, Drusus Julius Cæsar.
Med hans andre hustru, Claudia Marcella Major, er det mulig at han fikk en datter, men hennes eksistens er forblitt uklar. Men denne hypotetiske figuren er omtalt som «Vipsania Marcella». Det er mulig at denne datteren også kan ha vært en andre datter av Caecilia Attica, men det er ingen informasjon som kan bekrefte eller avkrefte dette. Eksistensen av denne datteren hviler utelukkende på at Publius Quinctilius Varus er omtalt som en svigersønn av Agrippa i Augustus’ gravtale for Agrippa.
Med sin tredje hustru, Julia den eldre (datter av Augustus), fikk han fem barn: Gaius Cæsar, Julia den yngre, Lucius Cæsar, Agrippina den eldre (hustru av Germanicus, mor til keiser Caligula og keiserinne Agrippina den yngre), og Marcus Postumus (en sønn som ble født etter hans død).

Agrippa i populærkulturen

Film og TV

Marcus Agrippa var en figur, spilt av Allen Leech, i TV-serien Rome.
Agrippa på sine eldre dager var en figur i TV-serien Jeg, Claudius, etter romanen med samme navn, skrevet av Robert Graves. Han ble spilt av John Paul.
Agrippa var også en av hovedrollene i det britisk/italienske TV-dramaet  Imperium: Augustus, og ble da spilt av Ken Duken.
Agrippa dukker opp i flere filmatiseringer av Kleopatra, og ble da ofte feilaktig framstilt som en gammel mann.

I drama 

Agrippa er en figur i William Shakespeares skuespill Antonius og Kleopatra.

Referanser

Litteratur 
 Badian, E. (1981): «Notes on the Laudatio of Agrippa» i: Classical Journal 76, s. 97–109.
 Buchan, J. (1937): Augustus. Boston: Houghton Mifflin.
 Evans, H.B. (1982): «Agrippa's Water Plan» i: American Journal of Archeology 86(3), s. 401–411. doi:10.2307/504429.
 Firth, J.B. (1903): Augustus Caesar and the Organization of the Empire of Rome. New York: G. P. Putnam's Sons.
 Gray, E.W. (1970): «The Imperium of M. Agrippa: A Note on P. Colon. Inv. No. 4701» i: Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 6, s. 227–238.
 Goldsworthy, Adrian (2014): Augustus: From Revolutionary to Emperor, London, UK: Weidenfeld & Nicolson, ISBN 9780297864257
 McKechnie, P. (Oktober 1981): «Cassius Dio's Speech of Agrippa: A Realistic Alternative to Imperial Government?» i: Greece and Rome 28(02), s. 150–155. doi:10.1017/S0017383500033258.
 Powell, Lindsay (2015): Marcus Agrippa: Right-hand man of Caesar Augustus, Barnsley, UK: Pen & Sword, ISBN 9781848846173
Reinhold, Meyer (1933): Marcus Agrippa. A biography. The W. F. Humphrey Press.
 Shipley, Frederick W. (1933): Agrippa's Building Activities in Rome. St. Louis: Washington University.

Eksterne lenker 
 Augustus' Funeral Oration for Agrippa
 Mottershead, Geoffrey (2005): The Constructions of Marcus Agrippa in the West (PDF), University of Melbourne, 
 Smith, Mahlon H.: «Marcus Agrippa», Historical Sourcebook
 Lendering, Jona: «Marcus Vipsanius Agrippa» , Livius.org.

Romerske generaler
Julo-claudiske dynasti
Fødsler i 63 f.Kr.
Dødsfall i 12