Eurovision Song Contest 1956

Eurovision Song Contest 1956 var den første utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Finalen ble organisert av EBU og produsert av de sveitsiske vertskringkasterne Radiotelevisione svizzera (RSI) og Società svizzera di radiodiffusione (SRG SSR). Arrangementet ble offisielt kalt Gran premio Eurovisione 1956 della canzone europea og ble avholdt torsdag 24. mai 1956 i Teatro Kursaal i Lugano i Sveits. Programleder var den sveitsiske tv-programlederen Lohengrin Filipello, og Fernando Paggi ledet orkesteret. Svært få europeere hadde fjernsyn på denne tiden, og sendingen var derfor i stor grad lagt opp som en radiosending. Tv-opptaket fra finalen er heller ikke bevart, kun deler av vinnerfremføringen samt et lydopptak av det meste av sendingen.   

Konkurransen var i stor grad inspirert av den italienske Sanremo-festivalen som hadde blitt avholdt årlig siden 1951. Den italienske kringkasteren Rai foreslo for EBU at man kunne lage en europeisk variant av sangkonkurransen, og en egen komité ledet av Marcel Bezençon, fikk fart på planene i februar 1955. Samme høst ga EBUs generalforsamling grønt lys for sangkonkurransen, og regelverket ble meislet ut de påfølgende månedene. Fortsatt er flere av reglene gjeldende, men den den første utgaven var unik på flere måter. Blant annet deltok hvert land med to låter, og avstemningen var hemmelig. Jurymedlemmene kunne også stemme på sangene fra sitt eget land.   

Syv land med til sammen 14 melodier deltok. Hvert land hadde en jury bestående av to medlemmer som ga fra 1 til 10 poeng til hver melodi. Bare vinneren ble offentliggjort, de andre plasseringene forble ukjent. Finalen ble vunnet av vertsnasjonens Lys Assia med sangen «Refrain». Dette var Sveits' eneste seier frem til 1988, da Céline Dion vant i Dublin med «Ne partez pas sans moi».

Bakgrunn

Gryende europeisk tv-samarbeid 
I 1950-årene var Europa fremdeles sterkt preget av etterdønningene etter andre verdenskrig. Vinteren 1950 inviterte britiske BBC 23 europeiske kringkastere til en konferanse i Torquay. Målet med konferansen var å legge til rette for bedre internasjonalt samarbeid og utveksling av tv- og radioprogrammer. Resultatet ble at kringkasterne 12. februar 1950 etablerte Den europeiske kringkastingsunion (EBU). 

Utover i 1950-årene utviklet tv-samarbeidet seg sakte, men sikkert fremover. En av de første store begivenhetene var kroningen av dronning Elizabeth II i juni 1953. Kroningen ble overført direkte i Storbritannia samt Belgia, Frankrike, Nederland og Tyskland. Året etter var det flere nye internasjonale tv-overføringer over Eurovisjons-nettverket, blant annet blomsterfestivalen La Fête des narcisses i Montreux, en omvisning i Vatikanet og en Royal Navy-parade for dronning Elizabeth. 

Den største begivenheten var imidlertid overføringen av Fotball-VM fra Sveits i 1954. Dette var første gang mesterskapet ble overført på fjernsyn. Den sveitsiske allmennkringkasteren SRG SSR betalte knapt noe til det sveitsiske fotballforbundet for rettighetene. Men SRG SSR-sjef Marcel Bezençon hadde lovet forbundet å kompensere eventuelt bortfall av billettinntekter, dersom folk heller valgte tv-skjermen fremfor tilskuerplass på stadion.

Eurovision Song Contest blir til 
Inspirert av suksessen fra Fotball-VM var Bezençon ivrig etter å finne nye konsepter for å fremme det europeiske tv-samarbeidet og samtidig promotere EBU. I november 1953 hadde kringkastingsunionen satt ned en egen programkomité. Denne skulle utrede mulighetene for utvikling av det internasjonale tv-samarbeidet, og Bezençon ble komiteens første leder.

Under programkomiteens møte i Monaco i januar 1955, besluttet komiteen å gå videre med to forslag til internasjonale tv-prosjekter. Det ene var en europeisk sangkonkurranse inspirert av italienske Sanremo-festivalen. Det andre var en europeisk cup for amatørunderholdere der europeiske byer skulle kjempe mot hverandre. Komiteen droppet raskt det siste forslaget. I stedet gikk de inn for den internasjonale sangkonkurransen, der formålet var å «oppmuntre til produksjon av originale sanger og å stimulere, gjennom en internasjonal konkurranse, til vennskapelig rivalisering mellom låtskrivere».  

Under EBUs generalforsamling i Roma 19. oktober samme år ga unionen endelig grønt lys for sangkonkurransen. EBU vurderte å legge konkurransen permanent til Venezia, der italienske Rai og Venezia kommune fra 1955 arrangerte Venezia internasjonale sangfestival. Til slutt aksepterte unionen tilbudet fra sveitsisk fjernsyn om å arrangere den første finalen i sveitsiske Lugano. Sveits ble valgt på grunn av sin sentrale geografiske plassering i Vest-Europa. Sendingen var på mange måter et stort direktesendt eksperiment innen flernasjonal kringkasting, og Sveits hadde gode direktelinker til resten av Eurovisjons-nettet. EBUs hovedkvarter lå dessuten i Genève. Sendingen fikk likevel et sterkt italiensk preg, siden Lugano ligger i den italiensk-språklige kantonen Ticino. Den italiensk-språklige sveitsiske kringkasteren RSI var ansvarlig for å produksjonen, og sendingen ble avviklet på italiensk. Konkurransen ble lagt til kasinokomplekset Teatro Kursaal ved Luganosjøen. Kasinoet var et tidligere teater som på denne tiden ble brukt til dans, musikkforestillinger og show. I 2001 ble teaterdelen revet for å gi plass til utvidelsen av kasinoet. 

Syv land meldte seg på konkurransen, og hvert land stilte med to sanger: Belgia, Frankrike, Italia, Luxembourg, Nederland, Sveits og Vest-Tyskland (omtalt som Tyskland i konkurransen). Danmark og Østerrike ønsket også å delta, men meldte seg ikke på innen tidsfristen. Historien vil ha det til at også Storbritannia ha misset tidsfristen, men i 2017 fortalte EBU at dette ikke var tilfelle. BBC hadde ingen planer om å delta i den første konkurransen, men laget i stedet sin egen nasjonale konkurranse: Festival of British Popular Songs. Den britiske sangkonkurransen ble en inspirasjon for EBU og førte til flere endringer i Eurovision Song Contest året etter. Storbritannia, Østerrike og Danmark debuterte alle i 1957.

Format 
Ifølge regelverket var hvert deltakerland representert gjennom en nasjonal allmennkringkaster som var medlem av Den europeiske kringkastingsunion. Hver kringkaster skulle deretter sende inn to deltakermelodier med en maksimal lengde på 3 til 3,5 minutter. Melodiene måtte være originale og aldri ha vært utgitt tidligere. Kringkasterne kunne selv velge hvordan de plukket ut sine melodier, men EBU anbefalte sterkt at bidragene ble valgt ut gjennom en nasjonal finale tilsvarende norske Melodi Grand Prix.

Låtene og notene måtte være EBU i hende senest 10. mai 1956, kun to uker før finalen. I tillegg til notene måtte hver kringkaster også sende inn et lydopptak av låtene samt låtenes originaltekst og en oversettelse til engelsk eller fransk. 

Sangene ble fremført direkte på scenen i Teatro Kursaal og ble akkompagnert av et 24-musikers orkester under ledelse av Fernando Paggi. De landene som ønsket det, kunne sende med sin egen dirigent. Orkestret var satt sammen av RSIs storband Radiosa og en strykerseksjon fra RSIs symfoniorkester. Orkesterprøvene begynte mandag 21. mai, tre dager før finalen.

Hvert deltakerland stilte med to dommere som var til stede i Teatro Kursaal under sendingen. Dommerne satt i et eget rom i arenaen og fulgte sendingen via små tv-skjermer. De vurderte hvert bidrag, også låtene fra eget land, med en poengskala fra 1 til 10 poeng. De luxembourgske dommerne var forhindret fra å komme til Lugano, og EBU besluttet at de sveitsiske dommerne skulle stemme på Luxembourgs vegne.

Franco Marazzi hadde regien på sendingen, mens Rolf Liebermann var konkurransesjef og jurypresident med ansvar for teknisk produksjon og avstemningen.

Deltakende land og bidrag 
Syv land debuterte i konkurransen, og hvert land stilte med to bidrag. Oversikt over bidrag, artist, låtskrivere, tekstens språk og oversettelse på norsk. Tabellen er sortert i alfabetisk rekkefølge etter deltakerland.

Sendingen 
Finalen ble arrangert i kasinokomplekset Teatro Kursaal torsdag 24. mai 1956. Sendingen startet klokken 21.00 og varte til 22.40 sentraleuropeisk tid. Deltakerlandene stilte med to låter hver, til sammen 14 bidrag. Startrekkefølgen ble trukket på forhånd, men landene kunne bestemme selv hvilket av sine to bidrag som skulle fremføres først.

Svært få europeere hadde tilgang til fjernsyn på denne tiden, og sendingen var derfor i hovedsak lagt opp som en radiosending. Konkurransen ble likevel filmet og sendt på tv, men det finnes ingen tv-opptak av sendingen, bare det meste av radioopptaket. Det finnes imidlertid et filmavis-opptak av vinnerfremføringen.

Den sveitsiske tv-programlederen Lohengrin Filipello ledet finalen. Dette er fremdeles eneste gang sendingen har blitt ledet av mann alene, og kun én av to utgaver uten en kvinnelig programleder; i 2017 ledet tre menn konkurransen. Det skulle også gå 22 år før det igjen var en mannlig programleder i Eurovision Song Contest – da Léon Zitrone ledet finalen sammen med Denise Fabre i 1978.

Etter at de 14 sangene var fremført, gikk juryene i gang med å kåre vinneren. Hvert deltakerland hadde to dommere på plass i Teatro Kursaal. Unntaket var Luxembourg som fikk innvilget at de sveitsiske dommerne stemte på deres vegne. De tolv jurymedlemmene bedømte hver låt, også bidragene fra sitt eget land, med poeng fra 1 til 10.

Mens dommerne ga sine poeng var pausenummeret en opptreden med gruppen Joyeux Rossignols som plystret melodien «Aubade d'oiseaux». Deretter kom Les Trois Ménestrels på scenen og fremførte «Guerre de Troie». Etter dette kom jurypresident Rolf Liebermann på scenen og kunngjorde enkelt og greit at «Refrain» og Lys Assia hadde vunnet. Assia kom deretter på scenen for å fremføre vinnermelodien én gang til. Da hun skulle synge, glemte hun i gledesrusen teksten og måtte be orkesteret starte på nytt. 

Sendingen varte i 1 time og 40 minutter, under halvparten så lenge som dagens finaler.

Resultat
Det komplette resultatet fra konkurransen er ikke kjent, og det finnes heller ikke i EBUs arkiver. Fans og historikere har gjort flere forsøk på å rekonstruere avstemningen ved å intervjue jurymedlemmene, men dette har heller ikke resultert i et troverdig resultat. 

Dagen etter finalen skrev den italienske avisen  at Sveits' vinnerbidrag hadde fått 102 poeng, men dette har aldri blitt bekreftet av arrangøren eller EBU. I et intervju med det italienske magasinet Settimana Radio TV etter konkurransen, uttalte SRG SSR-sjef Stelio Molo at det kun skilte 2 poeng mellom «Refrain» og andre plasen, og at de øvrige låtene også lå tett bak. Heller ikke Molos uttalelser har EBU kunnet bekrefte eller avkrefte. Under er deltakerne, med vinneren markert med gul bakgrunn.

Dirigenter 
Mens Fernando Paggi var sjefdirigent, hadde flere av landene med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.

Kommentatorer og sendinger 
Alle deltakerlandene overførte finalen direkte, i tillegg til de «passive deltakerne» Danmark og Østerrike. Britiske BBC viste bare siste halvdel av konkurransen direkte. Under er en oversikt over kommentatorer under Eurovision Song Contest 1956.

Kommentatorer og sendinger i ikke-deltakende land

Noter

Referanser

Eksterne lenker 
 

Musikk i 1956
1956 i Sveits
Eurovision Song Contest