Perle

Perle er en kalkdannelse som oppstår hos muslinger når et sandkorn eller lignende fremmedlegeme trenger inn mellom skalldelene. Selve perlen består av det samme materialet som dannes på muslingskallets innside - perlemor, som er en mikroskropisk struktur som består av tynne lag som er «limt» sammen av vekselvis conchiolin og ørsmå sekskantede kalkkrystaller av aragonitt, som er en kilde til kalsiumkarbonat.

Perler betraktes og håndteres som edelstener og edelmetaller, men de er altså dannet av et organisk materiale. Tilnærmet perfekte perler er runde og har en iriserende glans, og menneskeheten har gjennom årtusener latt seg tiltrekke av denne spesielle glansen som perler har. Den moderne benevnelsen perle kan imidlertid både vise til ei ekte naturperle eller kulturperle, samt til ei uekte syntetisk perle eller ei perleformet kule av et helt annet materiale. Så kvaliteten og verdien varierer mye.

Ekte perler dannes gjennom at muslingen utskiller en perlesubstans for å innkapsle fremmedlegemet, fordi det skaper irritasjonen. Det legges lag på lag av perlesubstans over fremmedlegemet, og jo lenger tid dette pågår, jo større blir perlen. For at perlen skal få en brukbar størrelse, må den ligge lenge i muslingen. Perfekte naturperler er svært sjeldne og meget kostbare.

Verdens største perfekte perle, kanskje synonym med «Pearl of Kuwait» (64,5 karat (12,9 gram)), ble funnet i Persiagolfen på 1600-tallet, og måler cirka . Den har form som en dråpe, og noen mener den er synonym med den dråpeformede perlen Maria I av England bærer på noen av sine portretter. En kinesisk forretning skal ha gjort en krone av perlen, som trolig oppbevares i en bankboks i London, med ukjent eier. Verdens trolig største perle, «Pearl of Puerto», ble funnet av en lokal fisker på øya Palawan i Filippinene omkring 2006. Den veide cirka  og ble i 2016 anslått å ha en verdi på cirka .

Erfaringer fra Bayern i Tyskland på 1800-tallet tilsa at man måtte åpne  ferskvannsskjell for å finne ei god perle,  for å finne ei middels god perle, og 103 ferskvannsmuslinger for i det hele tatt å finne ei perle. Brander (1957) hevdet at man trolig måtte åpne  skjell for å finne ei verdifull perle. Ziuganov et al. (1994) hevder at utbyttet etter å ha åpnet  skjell større enn  normalt vil være  perler, hvorav  vil kunne ha noen verdi. I dag regner man imidlertid med at bare hvert tusende ferskvannsskjell inneholder ei perle, og at bare hver tusende perle holder god nok kvalitet til å ha noen verdi som et smykke.

I Japan lyktes man i 1890-åra med å stimulere perleøsters til å danne perler, gjennom å sette inn et implantat i en østers. Implantatet var en liten kule av perlemor. Dette ga opphav til såkalte kulturperler, som altså er en perle som dannes naturlig over et implantat. Senere har man også lykkes med å stimulere ferskvannsmuslinger til å danne kulturperler. I dag er så godt som alle ekte perler kultiverte.

Klassifisering av perler 
Kun ekte perler klassifiseres, men det eksisterer ingen industristandard for å bedømme perler. Dette betyr at det er opp til hvert enkelt perleselskap å klassifisere sine perler, og de fleste bruker enten Akoya-modellen (A–AAA) eller Tahiti-modellen (A–D) som utgangspunkt. Begge har i utgangspunktet fire grader. Mange aktører legger imidlertid til grunn egne kriterier og ekstra grader, noe som gjør det svært vanskelig for forbrukere å orientere seg. På grunn av disse variasjonene i graderingen bør man alltid forhøre seg om hva beste kvalitet er og hvor mange grader man regner med, og så ta sine forholdsregler om man tenker å kjøpe.

Perler bedømmes etter størrelse (dimensjoner og vekt), form (rund, semirund, dråpe, oval, knapp, sirkel, halvbarokk og barokk), glans (ypperlig, megt god, god og dårlig) og orient (iriserende effekt). Perler måles gjerne i vekt som karat enkeltvis (1 karat = 200 mg) eller som momme (1 momme = 3,75 g) i større kvanta. Symmetriske perler med slett overflate og ypperlig glans er mest verd, avhengig av størrelsen, men absolutt perfekte perler finnes ikke. Profesjonelt kategoriseres gjerne perler som A, AA, AA+, og AAA (Akoya-modellen), der sistnevnte har høyest kvalitet. Av og til benyttes også klassifiseringsgraden AAA+, AAAA eller edelstenkvalitet (også kalt hanadama) som beste kvalitet, men disse tilsvarer AAA og gir på ingen måte noen garanti om at perlen er av en høyere kvalitet enn AAA eller av absolutt beste kvalitet, siden graderingen i mangel av en industristandard må bli subjektiv. Mange bruker også mellomgraderinger (som A+, AA+ AAA+ osv.) for klassifisere perler som faller inn i kvalitet mellom to av gradene. Når slik høyere eller lavere klassifisering benyttes (som A+, AAA+, AAAA og edelstenkvalitet) kan imidlertid lavere klassifiaseringer bli forvirrende, fordi den faller i gradering i forhold til normalen. Et eksempel er sydhavsmodellen, som benytter edelstenkvalitet som beste kvalitet, men har en AAA-gradering som tilsvarer AA+ i Akoya-modellen. Noen bytter dessuten ut standardgraderingen med gradene A, B, C og D, etter den såkalte Tahiti-modellen, men selv denne kan variere.

Perlemorlagets tykkelse, jevnhet og evne til å absorbere, bryte og reflektere lyset (glansen) har stor betydning for kvaliteten og verdien på perlen. Denne glansen og den iriserende effekten kalles perlens orient, og er opphav til beskrivelsen orientalperle eller orientalsk perle. Glansen er det mest betydningsfulle for verdien. Perfekte perler er symmertriske og har tilnærmet lytefri overflate. Usymmertriske perler kalles barokke eller halvbarokke og har mindre verdi.

Graderingstabell for klassifisering 
Tabellen under bygger på den grunnleggende Akoya-modellen og gjelder egentlig bare for saltvannsperler, men den brukes også i noen grad til å bestemme kvaliteten på ferskvannsperler. Vær oppmerksom på at aktørene ofte fører opp sine egne tilleggsgraderinger, jamnfør forklaringen ovenfor. Det eksisterer i øyeblikket ingen internasjonelt anerkjente metoder for gradering og klassifisering av ferskvannsperler.

Perletyper 

Perler deles inn i ekte perler og uekte perler. Sistnevnte har sjelden særlig stor økonomisk verdi, men de kan ha stor kulturell verdi. Ekte perler består videre av de to typene naturperler og kulturperler. Naturperler er naturlig nok mer kostbare enn kulturperler (gitt samme kvalitet og størrelse), men begge er ekte perler som klassifiseres etter den samme normen. Uekte perler deles videre inn i syntetiske perler og andre uekte perler. Blant de sitnevnte kan visse typer ha både stor økonimisk verdi, for eksempel gullperler og jadeperler, og stor kulturhistorisk verdi, for eksempel glassperler fra gravfunn og lignende. For mange har dessuten perler hatt en religiøs betydning, ikke minst i kraft av ulike bedekranser.

Ekte perler

Naturperler 
Når det gjelder ekte naturperler, skilles det mellom orientalperler og ferskvannsperler. Disse perlene dannes i en naturlig prosess og helt uten menneskelig bistand, ved at et lite fremmedlegme (ofte et sandkorn) trenger inn mellom skallene på muslingen. Fremmedlegmeet kapsles lagvis inn i perlemor og danner en perle, og jo tykkere perlemorslaget blir, dessto dypere blir glansen. Naturperler har normalt et tykkere lag av perlemor enn kulturperler. De blir sjelden perfekte, men de som blir det blir desto mer verdifulle.

 Orientalperle er en perle som dannes naturlig i saltvannsmuslinger, som for eksempel havperlemuslinger.
 Ferskvannsperle er en perle som dannes naturlig i ferskvannsmuslinger, som for eksempel elvemusling. Ferskvannsperler skiller seg fra orientalske perler gjennom sin mattere glans.

Kulturperler 

Kulturperler er også ekte perler, men de dannes med mennesklig bistand. Fordelen er at det kan dyrkes flere perler samtidig i samme musling. Japan har vært ledende i produksjonen av kulturperler, men det dyrkes også kulturperler mange andre steder. Ferkvannskulturperler blir for det meste dyrket i Kina. Det var japaneren Kokichi Mikimoto som i 1893 etter mange års forsøk endelig klarte å dyrke fram runde perler. Regulært oppdrett ble igangsatt fra 1917. Dette ble gjort og gjøres fremdeles – ved at et perlemorfragment implanteres i en musling, som blir irritert og avsondrer perlesubstans, som vokser i lag rundt fragmentet. Etter at perlemorskulen er implantert, senkes muslingen i havet i store kurver og pleies omhyggelig. Kvinnelige dykkere rengjør hver musling fra alger, tang og tare hver sjette uke, og det tar tre til seks år før en perle er ferdig. Jo lenger perlen ligger i muslingen, jo tykkere blir perlesubstansen. Bare hver tiende perle er så fin at den kan anvendes til smykker.

Ferskvannskulturperler 
 Biwaperle er trolig den mest kjente ferskvannskulturperlen. Betegnelsen stammer fra Biwasjøen utenfor Kyoto i Japan, der de begynte å dyrke ferskvannsmuslinger for perlenes del. Biwaperlen har ingen kjerne, slik andre kulturperler har. Et vevstykke uten perlemorskjerne blir operert inn i muslingens bløtdel. Perlene blir derfor ofte meget uregelmessige (barokke), men de kan ha en svært vakker glans. Ikke alle biwaperler er imidlertid ekte biwaperler, fordi mange har en tendens til å kalle alle former for kultiverte ferskvannsperler for biwaperler.
 Ferskvannskulturperle er ei kulturperle som dyrkes under en rekke navn, som oftest navngitt etter lokale innsjøer og elver. De fleste dyrkes i Kina. Disse perlene har typisk vært små og uregelmessige fram til nå, ofte også med dårlig glans, men kvaliteten har i senere år tatt seg betydelig opp. Perfekte ferskvannskulturperler kan være svært kostbare, men er sjeldne. Det tar gjerne 2–7 år å dyrke fram en ferskvannsperle.

Saltvannskulturperler 
 Akoyaperle er en orientalsk klassisk kulturperle som opprinnelig stammer fra det sentrale og sørlige Japan. Den dannes av akoyaøsters (Pinctada fucata martensii) og regnes som den mest vanlige av kulturperlene. Akoyaperler dyrkes som oftest med en diameter på , men perler over  er sjeldne. Perlemorlaget er i snitt  tykt. Beste kvalitet kalles hanadama, men siden klassifiseringen er subjektiv kan den variere ganske mye.
 Burmaperle eller myanmarperle er ei stor kulturperle (typisk  eller mer) som dyrkes utenfor kysten av Myanmar. Burmaperlene har gjerne en varmere fargetone enn sydhavsperlene, men kan regnes som en variant og dyrkes i østers av samme art.
 Cortezperle er ei kulturperle som dyrkes i sjøen utenfor California og Nord-Mexico. Både panamasvartleppeøsters (Pinctada mazatlanica) og regnbueleppeøsters (Pteria sterna) brukes som produsenter. Perlene er typisk barokke og ofte svært iriserende. Perler av regnbueleppeøsters måler normalt , men perler større enn  sjeldne (cirka 5%). Perlemorlaget er i snitt  tykt etter 24 måneder. Kun cirka 3% av perlene er runde eller nær runde, 25% er halvbarokke, og 71% er barokke.
 Sydhavsperle er ei kulturperle som dannes av den store perleøstersen Pinctada maxima. De dyrkes for det meste i farvannet mellom Australia og Kina og har ofte en sølvfarget glan. Sydhavsperler finnes i størrelser på omkring 9–20 mm og regnes blant de største kulturperlene i verden. Sydhavsperler har et tykkere lag av perlemor enn andre kulturperler, vanligvis  tykt, og er som oftest hvite. De regnes som de mest verdifulle kulturperlene i verden og koster fra cirka  per stykk (per 2017), for ei ubehandlet rund gullfarget perle i størrelsen  til  i AAA-kvalitet (kilde: Pure Pearls).
 Tahitiperle er ei kulturperle som dannes av den store svartleppeøstersen (Pinctada margaritifera). Perlene er ofte større enn akoyaperlene. Navnet kommer av at perlene hovedsakelig har blitt dyrket på øyene rundt Fransk Polynesia og Tahiti. De kommer i flere nyanser, ofte med et skjær av grønt i seg. Kun ekte tahitiperler kan bli sorte, men de finnes i flere farger. Mest populær er mørk grønn. 
 Fijiperle regnes som en variant av tahitiperle og dyrkes som navnet antyder rundt Fiji. Der bruker man underarten Pinctada margaritifera cumingii. Fordi vanngjennomstrømingen, vannteperaturen og næringstilgangen differensierer fra Fransk Polynesia og Tahiti gjør også perlene det. Fijiperler er gjerne  og varierer gjerne i farge fra gulgrønne til brune og sorte.

Andre kulturperler 
 Blisterperle eller mabeperle, også kalt mabeblister, halvperle og Japan-perle, er halvperle som dyrkes ved å sette inn en liten form på innsiden av muslingskallet (men ikke inn i bløtdelene). Blisterperler kan også dannes naturlig og av andre bløtdyr med skall, som for eksempel øresnegler (Haliotidae). Naturlig dannede blisterperler kan i noen tilfeller være svært kostbare. Kulturperlen dannes i en form plassert direkte på skallets perlemordekte innside. Formen kan være formet som en halvperle, halvdråpe, hjerte, kors eller lignende, som så dekkes lagvis av perlemor. Blisterperler er ikke spesielt verdifulle, med unntak av blisterperler som dannes i sjeldne arter som Pteria sterna, som blant annet kultiveres utenfor Mexico. Disse kan ha intentse farger og glans under ultrafiolett lys.
 Keshiperle er ei kulturperle som dannes når muslingen «spytter ut» implantatet før dyrkingen er fullført. Dette er perler uten kjerne, og i mangel av kjerne blir perlen gjerne flattrykt og kantet i formen. Keshiperler kan dannes av både salt- og ferkvannsmuslinger.
 Hyderabadperle er ei perle som har blitt importert til Hyderabad i India, der den gjennomgår en spesiell prosess med lange tradisjoner. Perlene kokes i fire dager, for å bleke bort misfarginger. Etter koking plasseres de på glass i en blanding av vann, hydrogenperoksid og eter. Deretter utsettes for sollys i fire–fem dager, i en boks med en base av speilglass. Så blir perlene vasket og sortert i henhold til farge, form og størrelse. Stort sett er mer enn 90 % av perlene kulturperler, men det importeres også naturperler fra Japan. Kulturperlene importeres for det meste fra Kina, men noen kommer også fra Japan og Hongkong. Hvite perler er sjeldne og har tradisjonelt vært mest populære og kostbare, men også rosa og sorte perler kan være verdifulle. Kulturperler er god standard betales med opptil  stykket (cirka ), mens ei tilsvarende naturperle kan koste fem ganger så mye. Innen perlene når forbrukermarkedet er imidlertid prisen gjerne mangedoblet.

Uekte perler

Syntetiske perler 

Syntetiske perler er et perleimitat som blir laget rundt en syntetisk kjerne, som dekkes av en blandingsmasse bestående av blant annet fint knust glass, fiskeskjell, perlemor, «lim» og kjemikalier. Imiterte perler har liten verdi, og lar seg lett skille fra ekte perler. Hvis man skulle være i tvil, kan man ta perlen og føre den over kanten av tennene. Uekte perler har glatt overflate, mens ekte perler er ru, nesten som sandpapir.

 Mallorcaperle er ei kunstig dannet perle som bygges opp rundt en høytrykksherdet kunstig perlemorkjerne. Kjernen dyppes gjentatte (opp til 30) ganger i en menneskegjort marin masse (kunstig framstilt perlemor), som blant annet består av fargede mineraler, fiskeskjell og skjellsand fra havet. Lagene herdes manuelt på store rullerende ruller, oppvarmet av gassbrennere, mellom hvert dypp, slik at molekylene i blandingen «smelter» sammen i en polymerisasjonsprosess. Når alle lagene er påført, blir den perlen forsiktig slipt. Mallorcaperlen ble skapt av Eduard Hugo Heusc. Navnet skyldes at produksjonen av perleimitatet ble flyttet til Manacor på øya Mallorca i 1902, der de fortsatt framstilles. Da patentet til Heusch-familien gikk ut på dato i 1948, startet også andre med å produsere disse perlene. Ingrediensene i perlene er imidlertid forskjellige fra produsent til produsent, og gjerne en godt bevart hemmelighet.
 Rødehavsperle og lagunaperle er to andre (merkevarer) kunstig dannede perler av typen perleimitat. De er imitasjoner som simulerer naturlige perler og har liten verdi.

Andre uekte perler 
Av andre uekte perler kan nevnes glassperler, treperler, ravperler, steinperler, keramikkperler, edelmetallperler, metallperler og plastperler. Edelmetallperler kan ha stor økonomisk verdi. De fleste andre har liten eller ingen økonomisk verdi i seg selv, men de kan ha kulturell verdi. Noen slike perler blir dessuten hånddekorerte og kan utgjøre små kunstverk, men en hviss verdi. Det er funnet glassperler i mange gravfunn, og disse har naturlig nok både en viss egenverdi og stor kulturell verdi. I så måte ble det funnet både glass- og ravperler, samt ei sølvperle i det såkalte Sætrangfunnet (Ringerike kommune, Viken), som er datert til romertid (cirka år 375 e.Kr.). Dette er en nasjonal kulturskatt som i dag normalt oppbevares ved Kulturhistorisk museum i Oslo. Funnet viser at perler har vært viktige i Norge lenger enn hva folk flest tenker seg.

Perler i kulturhistorien 

Perler har vært ettertraktet i land som Persia, Mexico og Peru i mer enn . De gamle grekerne anså at perler hadde magisk kraft. Det var imidlertid orientalske perler som ble bragt til Persia og senere videre til antikkens Hellas, fra hvor kunnskapen og begjæret senere spredde seg videre til resten av Europa. Akkurat når det ble oppdaget at elvemuslingen (Margaritifera margaritifera) var perlebærer er ikke kjent, men romerske historieskrivere forteller at Julius Cæsar var svært opptatt av perlene som fantes i denne arten, og at forekomsten av muslinger i de britiske elvene var en av årsakene til at romerne invaderte de britiske øyer omkring  og  De eldste bevisene man har for perler etter elvemusling i Norden stammer fra svenske gravfunn, som dateres til 900 og 1000-tallet.

For lenge siden trodde man at perler var engletårer som hadde falt ned i havet. Perlens glans har i århundrer vært symbol for skjønnhet og renhet. De gamle indere oppfattet perlens form som et symbol for gudenes fullkommenhet. Perlen har vært meget kostbar og ble lenge betraktet som statussymbol. Keiser Nero lot veggene i sin bærestol kle med perler, og rike romerinner bar perlebesatte sandaler og tre rader perler om halsen.

Stell av perler 
Ekte perler (natur- og kulturperler) er gjort av et organisk materiale som trenger å bli håndtert med forsiktighet. Både parfyme og ulike sprayer kan ha negativ virkning på ekte perler, spesielt på glansen. Perler bør tørkes rene med en myk bomullsklut når de har vært i bruk. Perler må ikke renses med kjemiske hjelpemidler. Et kjerringsråd er at «skitne perler blir rene og gjenvinner glansen når de legges i kald melk tilsatt litt grønnsåpe» over natten. Perler bør dessuten oppbevares i et mykt klede (fortrinnsvis av bomull eller silke), slik at de ikke gnisser mot hverandre eller mot noe annet.

Se også 
 Elveperlemuslinger
 Havperlemuslinger
 Muslingskall
 Perlemor
 Bryllupsdager

Referanser

Eksterne lenker 
 

Zoologi
Smykker