Flekterende språk

Flekterende språk, fusjonerende språk eller bøyningsspråk er i språktypologien språk av syntetisk type der grensa mellom de enkelte morfene i orda er uklar fordi den delen av ordet som angir betydning smelter sammen med endelsene.
 De enkelte morfene kan uttrykke flere grammatiske forhold (samlemorfer). Slike språk har ofte indre bøyning av typen avlyd eller omlyd. Norsk regnes som flekterende blant annet fordi en enkelt bøyningsendelse kan uttrykke flere grammatikalske forhold.

Indoeuropeiske språk er flekterende språk, særlig de eldre indoeuropeiske språka og eldre utviklingssteg av moderne språk. Det rekonstruerte indoeuropeiske urspråket har også vært et utpreget flekterende språk. Norsk og mange andre indoeuropeiske språk har imidlertid utvikla seg i agglutinerende retning, ofte beskrevet som «språklig forenkling». Norrønt var et mer utpreget flekterende språk enn moderne norsk. I norrønt hadde hvert ord flere former enn i moderne norsk som er resultat av sterk forenkling siden norrøn tid. I norrønt ble ordets rolle i setningen uttrykt ved ordets form, og skulle være samsvar (kongruens) mellom ord i samme setningsledd og setningsledd som fungerer sammen (samme kasus, samme person, samme tall). Flere verb som i norrønt var sterke er blitt svake i moderne norsk: flá – fló → flå – flådde. Tendensen ser ut til å fortsette: skjære – skar → skjære – skjærte. Dansk utviklet seg fra et flekterende språk til et analytisk språk i middelalderen og var omkring 1350 i vesentlig trekk utviklet der det er i dag.

Gresk, latin og arabisk er utpreget flekterende språk, mens tyrkisk og tamil er typisk agglutinerende språk. Vietnamesisk og klassisk kinesisk er språk uten flekterende innslag.

Referanser 

Språktypologi
Syntetiske språk
eo:Lingva tipologio#Aglutinaj kaj fandaj lingvoj