Pavelig legat

Pavelig legat (fra latin legatus) er en personlig representant for paven til en stat eller til en del av Den katolske kirke. Han er utstyrt med fullmakt til å tale på pavens vegne, og ofte til å avgjøre enkelte spørsmål med pavelig autoritet. Dette kan både gjelde trosspørsmål og praktiske spørsmål som opprettelse av et bispedømme. 

Legaten utnevnes direkte av paven. Denne retten til å utpeke representanter og dermed overdra en del av den pavelige myndighet til en annen person har vært omstridt flere ganger i historien. Pavelige legater innkalte ofte legatinske råd (synode), som behandlet kirkestyret og andre kirkelige spørsmål. Ifølge pave Gregor VII, som skrev i Dictatus papae, at en pavelig legat presiderer «over alle biskoper i et råd, selv om han er underordnet i rang, og han kan avsi dom om avsetting mot dem». I middelalderen var et sådant råd det vanlige virkemiddelet for at en pavelig legat kunne fremme sine direktiver.

Det finnes flere typer pavelige legater:

 Apostolisk legat: Sendes til stater som Den hellige stol ikke har diplomatiske forbindelser med, for å virke som et bindeledd mellom Roma og den lokale katolske kirke. En slik legat er ikke akkreditert som diplomat. 
 Legatus a Latere: Dette er den høyeste rangen, og kan kun gis til en kardinal. Oppdraget er normalt svært kortvarig, ettersom rangen gir alle pavelige fullmakter, som om paven selv var til stede. 
 Legatus Natus: Eg. «født legat», en legat som ikke er utnevnt spesifikt, men som får stillingen ex officio. Vanligvis er det en biskop som har dette som et privilegium knyttet til sitt bispesete. 
 Legatus Missus: Eg. «sendt legat», en legat som sendes ut på et spesifikt oppdrag.
 Guvernørlegater: Historisk ble enkelte provinser i Italia styrt av pavelige guvernører med status som legater.

Se også
 Nuntius

Referanser 

Den hellige stol
Diplomati