Oscar Peterson

Oscar Peterson (født 15. august  i Montréal i Canada, død 23. desember  i Mississauga) var en canadisk jazzpianist.

Liv og virke
Oscar Peterson ble født i det fattige St. Henri-området i Montreal. Foreldrene var Daniel Peterson, jernbanearbeider, og Olivia John. Faren innvandret fra Karibia og var selvlært organist. Moren hadde også karibisk bakgrunn og oppmuntret sønnen til å studere musikk. Oscar Peterson lærte å spille trompet og piano som barn. Etter behandling for tuberkulose mente faren at han burde konsentrere seg om piano for ikke å belaste lungene.

Fjorten år gammel vant han en amatørkonkurranse i CBC og han sluttet da på high school for bruke all sin tid på piano. Han fikk snart tilnavnet «Brown Bomber of the Boogie-Woogie» - en allusjon til bokseren Joe Louis som hadde tilnavnet «Brown Bomber» og til Petersons egen ruvende skikkelse (190 cm og over 100 kg). Han var eneste svarte medlem av Johnny Holmes Orchestra og oppdaget da at i enkelte deler av USA fikk han ikke bo på samme hotell eller spise på samme restaurant som resten av bandet.

Peterson ble oppdaget i 1947 av impresario Norman Granz som tilfeldigvis hørte ham på radio under et besøk i Montreal. Granz overtalte Peterson til å forlate boogie-woogie. Peterson debuterte i Carnegie Hall i 1949 med stor suksess. Han ga ut plater hovedsakelig på Verve Records, Granz' plateselskap. Han spilte også inn plater for MPS og Telarc.

Peterson var i sine yngre år en av de mest tekniske virtuose pianister som jazzen har hatt. Peterson ga ut over 200 plateinnspillinger og vant 8 Grammy Awards.

Oscar Peterson var i noen tiår en av de kommersielt mest suksessrike jazzmusikerne, både som solist og med sin trio, der også danske Niels-Henning Ørsted Pedersen og den svenske gitaristen Ulf Wakenius var medlemmer i lengre tid. Petersons Hymn to Freedom er kjent og kjær langt utenfor kretsen av jazzinteresserte.

Han spilte ofte sammen med Charlie Parker, Duke Ellington, Count Basie, Louis Armstrong og Ella Fitzgerald. Han var del av Jazz at the Philharmonics konserter i Colosseum kino 1953, i februar 1954, februar 1956 og 26. april 1957. Sammen med Ella var han i Nordstrandhallen våren 1958, og med Ella og Ray Brown på bass gjestet han Njårdhallen sent i mars 1962 og ble intervjuet på flyplassen av Ada Haug. En av kritikerne mente han spilte for lenge.

Den 9. mai 1964 spilte han to konserter i Universitetets Aula med Ed Thigpen på batteri og Ray Brown på bass, anmelder Eivind Berggrav mente han virket uopplagt. Dette gjentok seg 2. mai 1965 med samme besetning, men de to konserter i Aulaen den 21. oktober 1969 var med Sam Jones på bass og Bobby Durham på trommer.  Den 8. november 1972 var det stjernetreff i Chateau Neuf med Oscar, Roy Eldridge på trompet, Benny Carter på saksofon, Al Grey på trombone, Eddie Davis på tenor, Niels-Henning Ørsted Pedersen på bass og Louis Bellson på trommer. Den 5. juni 1973 opptrådte han på Festspillene i Bergen.  17. oktober 1973 var han i Chateau Neuf med nevnte Eldridge og Count Basie. Med Ørsted-Pedersen og Joe Pass på gitar var han i Oslo Konserthus den 13. september 1978. Med Ella og Basie var han samme sted den 9. juli 1979. «Oscar and his Friends» (Clark Terry på trompet, Zoot Sims på saksofon, John Heard på bass og Martin Drew tromme) var i Oslo Konserthus den 26. mai 1981. Året efter var Ella, Oscar, Niels, Joe og Martin atter i Oslo Konserthus den 6. oktober 1982. I mars 1984 gjestet han Oslo, Stavanger og Bergen med Martin og Niels, den samme trioen avsluttet sin europaturné i Oslo den 4. juni 1986. Ikke før i juli 1987 gjestet han Molde Jazzfestival. Samme høsten, 11. november 1987, var han og Drew med Dave Young bass og Joe Pass gitar i Oslo. Ett år efter var han i Bergen, Stavanger og Oslo, og i september 1989 kom han til Trondheim og den nyåpnede Olavshallen. Så var det rolig inntil hans 75-årsjubileum i 2000, da han gjestet  Oslo Jazzfestival og Oslo Konserthus den 5. august med Ulf Wakenius gitar, Niels-Henning Ørsted Pedersen bass og Martin Drew trommelomme.

Peterson ble i 1972 utnevnt til offiser av Canadaordenen. I 1984 ble han forfremmet til følgesvenn, ordenens høyeste grad. Peterson mottok også Ontario-ordenen og ble utnevnt til ridder av Québecs nasjonalorden. Han var offiser av den franske Ordenen for kunst og litteratur.

I 1950 ble han tildelt tidsskriftet Down Beats pris for årets beste pianist, en pris han vant flere ganger, siste gang i 1972. I 2005 ble han den første levende person i Canada (utenom monarken) til å bli æret med frimerke. I Canada bærer gater, skoler og konsertsaler hans navn. André Previn, jazzpianist og klassisk dirigent, regnet Oscar Peterson som den beste pianisten innenfor jazz. Duke Ellington kalte Peterson for «maharajah of the keyboard».

Diskografi (utvalg) 

 Exclusively for My Friends
 Walking The Line
 Another Day
 Oscar Peterson Plays Duke Ellington ()
 Oscar Peterson Plays the Duke Ellington Song Book ()
 Reunion Blues ()
 West Side Story: Oscar Peterson Trio ()
 Night Trai ()
 Canadiana Suite ()
 Hymn to Freedom ()
 We Get Requests ()
 Tracks ()
 Easter Suite ()
 Oscar Peterson Trio plus One () – the trio with Clark Terry
 Trail of Dreams: A Canadian Suite () -- Jazz suite with strings conducted by Michel Legrand

Priser 
 Syv Grammy-priser
 1993 – Glenn Gould-prisen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
 Oscar Peterson er død Fra Aftenposten 24. desember 2007.

Canadiske jazzpianister
Canadiske jazzkomponister
Personer fra Montréal
Order of Canada
Ordre des Arts et des Lettres