Ouverture

Ouverture (fra fransk ouverture, «åpning») i musikk var opprinnelig den instrumentale introduksjonen til en ballett, opera eller et oratorium på 1600-tallet. I løpet av den tidlige romantiske perioden begynte komponister som Beethoven og Mendelssohn å komponerte ouverturer som var uavhengige, selveksisterende instrumentale og programmatiske verk som var forløpere til sjangre som tonediktet. Disse var «først utvilsomt ment å bli spilt i spissen for et program».

Historie

17. århundre 
Ideen om en instrumental åpning for opera eksisterte i løpet av 1600-tallet. Peris opera Euridice åpner med en kort instrumental ritornello, og Monteverdis L'Orfeo (1607) åpner med en toccata, i dette tilfellet en fanfare for dempete trompeter. Viktigere var imidlertid prologen, som omfattet sunget dialog mellom allegoriske karakterer som introduserte de overordnede temaene i historiene som er avbildet.

Fransk ouverture 
Som en musikalsk form dukker den franske ouverturen imidlertid først opp i hoffballetten og operatiske ouverturer av Jean-Baptiste Lully, som han utarbeidet fra en lignende todelingsform kalt Ouverture, funnet i de franske ballets de cour så tidlig som i 1640. Denne franske ouverturen består av en langsom introduksjon i en markert «prikket rytme» (dvs. overdrevet jambisk, hvis den første akkorden blir ignorert), etterfulgt av en livlig sats i fugato-stil. Overturen ble ofte fulgt av en rekke dansemelodier før sceneteppet steg, og ville ofte komme tilbake etter prologen for å introdusere selve handlingen. Denne ouverturestilen ble også brukt i engelsk opera, særlig i Henry Purcells Dido and Æneas. Den særegne rytmiske profilen og funksjonen førte dermed til den franske ouvertstilen som finnes i verkene til sene barokkomponister som Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel og Georg Philipp Telemann. Stilen brukes oftest i preludier til suiter, og finnes i ikke-iscenesatte vokalverk som kantater, for eksempel i åpningskoret til Bachs kantate Nun komm, der Heiden Heiland, BWV 61. Handel bruker også den franske ouverture-formen i noen av hans italienske operaer som Giulio Cesare.

Italiensk ouverture 
I Italia oppstod en distinkt form kalt «ouverture» på 1680-tallet, og ble etablert spesielt gjennom operaene til Alessandro Scarlatti, og spredte seg over hele Europa, og erstattet den franske formen som standardoperatisk ouverture ved midten av 1700-tallet. Dens stereotypiske form er i tre generelt homofoniske satser; rask - langsom - rask. Åpningssatsen var normalt i dobbelmeter og i en dur-toneart; den langsomme satsen i tidligere eksempler var vanligvis ganske kort, og kunne være i en kontrast-toneart; den avsluttende satsen var danseaktig, oftest med rytmer fra giguen eller menuetten, og returnerte til åpningsdelens toneart. Etter hvert som formen utviklet seg, inkluderte den første satsen ofte fanfare-lignende elementer og tok mønsteret til den såkalte «sonatine-formen» (sonateform uten en utviklingsdel), og den langsomme delen ble mer utvidet og lyrisk. Italienske ouverturer ble ofte løsrevet fra operaene deres og spilt som uavhengige konsertstykker. I denne sammenhengen ble de viktige i symfoniens tidlige historie.

18. århundre 
Før 1700-tallet var symfonien og ouverturen nesten utskiftbare, med ouverturer hentet fra operaer for å fungere som frittstående instrumentverk, og symfonier ble merket foran operaen som ouverturer. Med reformen av opera seria begynte ouverturen å skille seg fra symfonien, og komponister begynte å koble innholdet i ouverturer dramatisk og følelsesmessig til operaene sine. Elementer fra operaen er forhåndsskygget i ouverturen, ifølge reformideologien der musikken og alle andre elementer på scenen tjener til å forbedre handlingen. En slik ouverture var La Magnifique av André-Ernest-Modeste Grétry, der flere av ariene er sitert.

Opera fra 1800-tallet 
I operaer fra 1800-tallet er ouverturen (Vorspiel, Einleitung, introduksjonen), eller hva det nå kan kalles, generelt ikke noe mer bestemt enn den delen av musikken som finner sted før sceneteppet stiger. For eksempel er Richard Wagners forspill til Lohengrin er en kort, frittstående sats basert på gralens musikk.

I italiensk opera etter ca. 1800 ble «ouverturen» kjent som sinfonia. Fisher bemerker også begrepet Sinfonia avanti l'opera (bokstavelig talt «symfonien før operaen») var «et tidlig begrep for en sinfonia som ble brukt for å starte en opera, det vil si som en ouverture i motsetning til en som tjener til å innlede en senere del av verket».

Konsertouverture

Tidlig 1800-tall 

Selv om operaen på slutten av det attende århundre allerede begynte å bli fremført som separate elementer i konserthuset, begynte «konsertouverturen», ment spesielt som et individuelt konsertstykke uten referanse til sceneopptreden og generelt basert på et litterært tema, å dukke opp tidlig i romantikken. Carl Maria von Weber skrev to konsertouverturer, Der Beherrscher der Geister (1811), en revisjon av ouverturen til hans uferdige opera Rübezahl fra 1805 og Jubel-Ouvertüre (1818), som inkorporerer God Save the King på sitt høydepunkt. Imidlertid blir overturen til En midtsommernattsdrøm (1826) av Felix Mendelssohn generelt sett på som den første konsertouverturen. Mendelssohns andre bidrag til denne sjangeren inkluderer hans Meeresstille und glückliche Fahrt-ouverture (1828), hans ouverture Hebridene (1830); også kjent som Fingalshöhle (Fingal's Cave på engelsk) og ouverturen Die schöne Melusine (1834) og Ruy Blas (1839). Andre bemerkelsesverdige tidlige konsertåpninger ble skrevet av Hector Berlioz (f.eks. Les Francs juges (1826) og Le corsaire (1828)).

Senere 1800-tall 
På 1850-tallet begynte konsertouverturen å bli erstattet av det symfoniske diktet, eller tonediktet, en form utarbeidet av Franz Liszt i flere verk som begynte som dramatiske ouverturer. Skillet mellom de to sjangrene var friheten til å forme den musikalske formen i henhold til eksterne programmatiske krav. Det symfoniske diktet ble den foretrukne formen for de mer «progressive» komponistene, som César Franck, Camille Saint-Saëns, Richard Strauss, Aleksandr Skrjabin og Arnold Schoenberg, mens mer konservative komponister som Anton Rubinstein, Tsjajkovskij, Johannes Brahms, Robert Schumann og Arthur Sullivan forble trofast mot overturen.

I en tid da det symfoniske diktet allerede hadde blitt populært, skrev Brahms sin Akademische Festouvertüre, op. 80, i tillegg til hans Tragische Ouvertüre, op. 81. Et eksempel tydelig påvirket av det symfoniske diktet er Tsjajkovskijs 1812-ouverture. Hans like kjente Romeo og Julie er også merket som en «fantasi-ouverture».

Det 20. århundre 
I europeisk musikk etter 1900 er et eksempel på en ouverture som viser en forbindelse med den tradisjonelle formen Dmitrij Sjostakovitsjs Festlige ouverture, op. 96 (1954), som er i to sammenhengende seksjoner, «Allegretto» og «Presto». Malcolm Arnolds A Grand, Grand Overture, op. 57 (1956), er en parodi fra 1900-tallet på konsertouverturen fra slutten av 1800-tallet, komponert for et enormt orkester med orgel, ekstra messingblåsere og obligato-deler for fire rifler, tre Hoover-støvsugere (to stående i B-dur, en liggende med avtagbar suger i C), og en elektrisk gulvvaskmaskin i Ess-dur; den er dedisert «til president Hoover».

Ouverturer i standardrepertoaret 

 Ludwig van Beethoven:
 Leonora nr. 1
 Leonora nr. 2
 Leonora nr. 3
 Fidelio
 Coriolan-Ouvertüre
 Egmont
 Die Ruinen von Athen
 Hector Berlioz:
 Benvenuto Cellini
 Le carnaval romain
 Le corsair
 Les Francs-Juges
 King Lear
 Waverley
 Leonard Bernstein: Candide
 Georges Bizet: Carmen
 Aleksandr Borodin: Prins Igor
 Johannes Brahms:
 Akademische Festouvertüre
 Tragische Ouvertüre
 Anton Bruckner: Overture i G-moll (WAB 98)
 Aaron Copland: An Outdoor Overture
 Antonín Dvořák: Karneval-ouverture
 Edward Elgar:
 In the South (Alassio)
 Cockaigne
 Froissart
 George Gershwin:
 Cuban Overture
 Overture to Strike Up the Band
 Philip Glass:
 Overture 2012
 King Lear Overture
 Mikhail Glinka: Ruslan og Lyudmila
 George Friedrich Handel:
 Ouverture til Music for the Royal Fireworks
 Ouverture til Water Music
 Ouverture til Messias og andre oratorier
 Joseph Haydn: Armida
 Franz Lehár: Den glade enke
 Felix Mendelssohn:
 Hebridene (Fingal's Cave)
 Meeresstille und glückliche Fahrt
 En midtsommernattsdrøm
 Ruy Blas
 Wolfgang Amadeus Mozart:
 Figaros bryllup
 La clemenza di Tito
 Così fan tutte
 Don Giovanni
 Idomeneo
 Bortførelsen fra Seraillet
 Tryllefløyten
 Otto Nicolai: The Merry Wives of Windsor
 Carl Nielsen:
 Maskarade
 Helios Ouverture
 Jacques Offenbach:
 Orfevs i underverdenen
 Nikolaj Rimskij-Korsakov: Russisk påskefestival-ouverture
 Gioachino Rossini:
 La cambiale di matrimonio
 Tancredi
 Il signor Bruschino
 Il turco in Italia
 La Cenerentola
 Semiramide
 Il viaggio a Reims
 Barberen i Sevilla
 La gazza ladra
 L'italiana in Algeri
 La scala di seta
 Willhelm Tell
 Franz Schubert:
 Italiensk ouverture, D590
 Rosamunde
 Robert Schumann:
 Ouverture, Scherzo og Finale, op. 52
 Manfred
 Genoveva
 Faust
 Julius Caesar
 Hermann und Dorothea
 Bruden fra Messina
 Dmitrij Sjostakovitsj: Festival-ouverture
 Bedřich Smetana: Den solgte brud
 Johann Strauss d.y.: Flaggermusen
 Jean Sibelius: Overture til Stormen
 Arthur Sullivan:
 The Mikado
 The Gondoliers
 The Yeomen of the Guard
 Franz von Suppé
 Light Cavalry Overture
 The Beautiful Galatea
 Poet and Peasant
 Pjotr Iljitsj Tsjajkovskij:
 1812-ouverturen
 Hamlet (fantasi-ouverture)
 Romeo og Julie (fantasi-ouverture)
 Nøteknekkeren (miniatyr-ouverture)
 Giuseppe Verdi:
 La forza del destino
 Nabucco
 I vespri siciliani
 Richard Wagner:
 Faust ouverture
 Rienzi
 Den flyvende hollender 
 Tannhäuser
 Die Meistersinger von Nürnberg
 Ralph Vaughan Williams: The Wasps
 William Walton
 Johannesburg Festival Overture
 Scapino Overture
 Portsmouth Point Overture
 Carl Maria von Weber:
 Euryanthe
 Der Freischütz (Jegerbruden)
 Oberon

Referanser 

Musikalske former
Musikkteori
Opera