Aleksander den store

Aleksander den store var konge, basileus, av det antikke greske kongeriket Makedonia.

Ungdomstid og utdannelse 
Da Aleksander var 13 år begynte Filip å søke etter en lærer for ham. Han  valgte til slutt  filosofen Aristoteles og etablerte en skole i Mieza. Som motytelse for undervisningen gikk Filip med på å gjenoppbygge Aristoteles' hjemby Stageira, som Filip hadde rasert, kjøpe fri tidligere borgere og la de som hadde gått i landflyktighet komme tilbake for å gjenbefolke byen.

Filips arving

Regent og arving av Makedonia 
Da Aleksander var 16 år ble hans utdannelse under Aristoteles avsluttet. Filip førte krig i øst mot bystaten Byzantion og overlot Aleksander ansvaret som regent og som tronarving. Mens Filip var fraværende gjorde den trakiske eller illyrske stammen maediene opprør mot Makedonia. Aleksander svarte raskt med å fordrive  dem fra Makedonia. Han flyttet grekere til området, og grunnla en by han oppkalte etter seg selv, Alexandropolis.

Da Filip kom tilbake sendte han Aleksander av sted med en mindre styrke for å slå ned et opprør i sørlige Trakia. I krigføring mot den greske byen Perinthos ble det sagt at Aleksander reddet livet til sin far. I mellomtiden begynte innbyggere fra byen Amfissa å arbeide på landområder i nærheten av  Delfi, som var hellig grunn for guddommen Apollon. Dette var et helligbrøde som ga Filip muligheten til ytterligere å blande seg inn i greske affærer. Mens han fortsatt var opptatt av krigføringen i Trakia, beordret han Aleksander til å samle en hær for å gå inn i Hellas. For å unngå  at andre greske bystater skulle blande seg inn, lot Aleksander det se ut som om han forberedte seg til å angripe Illyria. I disse urolige tidene grep illyrerne muligheten til å invadere Makedonia, men ble øyeblikkelig slått tilbake av Aleksander.

I 338 f.Kr. ankom Filip med sin hær, og samlet marsjerte de sørover gjennom Thermopylene, som ble erobret etter standhaftig motstand fra passets garnison fra Theben. De dro videre og okkuperte byen Elateia, og sto da bare noen dagsmarsjer fra Athen og Theben. Athenerne, ledet av Demosthenes, stemte for å søke allianse med Theben mot Makedonia. Både Athen og Filip sendte ambassadører til Theben for å vinne bystatens gunst, men Theben valgte til sist Athen. Filip marsjerte mot Amfissa (tilsynelatende handlet han på anmodning fra forbundet Amfiktyoni), tok til fange de leiesoldater som var blitt sendt dit av Demosthenes, og aksepterte byens overgivelse. Filip vendte deretter oppmerksomheten mot Elateia, og sendte et tilbud om fred til Athen og Theben, som begge avviste .

Mens Filip marsjert sørover, blokkerte hans motstandere ham i nærheten av Khaironeia i Boiotia. I det påfølgende slaget ved Khaironeia kommanderte Filip den høyre fløyen og lot Aleksander kommandere den venstre, fulgt av en gruppe av Filips mest tiltrodde hærførere. I henhold til antikke kilder kjempet begge sider intenst. Men Filip lot bevisst sine soldater trekke seg bakover med en forventning om at de uerfarne athenske hoplitter ville følge etter, og dermed bryte sin kamplinje. . Etter å ha brutt fiendens linje  omringet Alexanders  tropper dem og knuste dem. Med athenerne tapt ble thebanerne omringet og  beseiret.

Etter seieren ved Khaironeia kunne Filip og Aleksander marsjere uten motstand inn i Peloponnes, hvor de ble ønsket velkommen i alle byer bortsett fra Sparta, som avviste dem, men likevel ikke ville gå til krig. Ved Korint etablerte Filip en «hellenistisk allianse», modellert etter den gamle anti-persiske allianse i de gresk-persiske krigene, som omfattet de fleste greske bystater, unntatt Sparta. Filip fikk deretter navnet eller tittelen Hegemon (som kan oversettes som fører eller øverste hærfører)  av dette forbundet, som moderne historikere har kalt  Korint-ligaen. Han erklærte deretter at han ville  angripe det enorme Perserriket, grekernes fremste fiende.

Forvisning og hjemkomst 
Da Filip dro tilbake til Pella ble han forelsket i og giftet seg raskt med Kleopatra Eurydike, niesen til hans hærfører Attalos. Det nye ekteskapet gjorde Aleksanders posisjon som arving mindre sikkert da en hvilken som helst sønn av Kleopatra Eurydike ville være makedonier på begge sider, mens Aleksander kun var halvt makedonier da hans mor var fra Epirus, på vestkysten av Hellas. Den første av dem, og den største, var Alexandria i Egypt. Den kom til å bli en av de ledende storbyer ved Middelhavet. Byenes lokalisering reflekterte like mye handelsrutene som deres defensive posisjoner for forsvar. I begynnelsen må de fleste av byene ha vært ugjestmilde, knapt mer den defensive befestede garnisoner. Etter Aleksanders død var det mange grekere som hadde bosatt seg i disse byene som reiste hjem til Hellas igjen. Et århundre etter hans død var det likevel mange av disse byene som fortsatt eksisterte og som blomstret, med framstående offentlige byggverk, en betydelig befolkning av både grekere og lokale innbyggere, og hvor det dannede språk i overklassen, i utdannelsen og i handelen var gresk.

Hellenisering 

«Hellenisering» var et begrep som ble gitt av den tyske historikeren Johann Gustav Droysen for å betegne spredingen av gresk språk, kultur og befolkning til det tidligere persiske riket etter Aleksanders erobring. At denne eksporten skjedde er ikke betvilt, og ble dokumentert i store hellenistiske byer som Alexandria, Antiokia og Seleukia (sør for dagens Bagdad). En del av de nye byene ble storbyer; Alexandria fikk snart 100 000 innbyggere og ved 100-tallet f.Kr. kan den ha hatt opp til 300 000. Også Antiokia og Seleukia var storbyer som langt overgikk Athen selv i Perikles' dager. I kontrast kan det sammenlignes med Megalopolis i gamle Hellas, som betyr «storby», grunnlagt i triumf på 360-tallet mot et svekket Sparta, men hadde kun 15 000 innbyggere ved Aleksanders død, inkludert slaver og utlendinger.

Kjernen i den hellenistiske kulturen spredt ved erobring var i all vesentlighet athensk. Den nære sammenslutningen av menn fra hele Hellas i Aleksanders hær som alle snakket egne greske dialekter, førte direkte til språklig sammenslutningen av et fellesgresk, koiné, som var hovedsakelig basert og preget av attisk gresk. Koiné spredte seg over hele den hellenistiske verden, ble et fellesspråket, lingua franca, ikke bare blant grekere, men hos alle i de hellenistiske landene, og ble til sist opphavet til dagens moderne gresk. Byplanlegging, utdannelse, lokale myndigheter, og kunst og litteratur i den hellenistiske perioden var alle basert på klassiske greske idealer, som utviklet seg til nye former som er gruppert som hellenistisk. Aspekter av hellenistisk kultur var fortsatt tydelig i tradisjonene til Det bysantinske riket på selv 1400-tallet.

En del av de mest umiskjennelige effektene av hellenisering kan bli sett i Afghanistan og India i regionene av de senere gresk-baktriske kongedømme (ca 250 f.Kr.-125 f.Kr.) i deler av moderne Afghanistan, Pakistan og Tadsjikistan, og indo-greske kongedømme (ca 180 f.Kr.-10 e.Kr.) i deler av moderne Afghanistan og India. Der førte den nyopprettede Silkeveien til at gresk kultur ble krysset med indisk og særlig buddhistisk kultur. Den resulterte synkretisme kjent som gresk-buddhisme, kom til å prege buddhismens utvikling, og frambrakte en gresk-buddhistisk kunst som bidro til framstillingen av en antroposofisk kunstnerisk representasjon av Buddha. En del av de første og mest innflytelsesrike figurative portretter av Buddha kom på denne tiden, kanskje modellert eller påvirket av gresk statuer av Apollon i gresk-buddhistisk stil. Flere buddhistiske tradisjoner kan ha blitt påvirket av antikkens greske religion; konseptet med Bodhisattva minner om gresk guddommelige helter, og en del av den seremonielle praksisen innenfor Mahayana, som brenning av røkelse, blomstergaver, og plassere mat på altere, er tilsvarende som hos grekerne. En indo-gresk konge, Menandros I, ble antagelig buddhist, og kjent i buddhistisk litteratur som «Milinda». Prosessen med hellenisering fremmet også handelen mellom øst og vest.

Innflytelse på Roma 

Aleksander og hans prestasjoner ble beundret av mange romere, særlig romerske generaler som ønsket å assosiere seg selv med hans prestasjoner. Polybios begynte sitt verk Historier med å minne romerne om Aleksanders prestasjoner, og deretter så romerske ledere ham som en rollemodell. Pompeius tok epitet "Magnus" ("den store") og selv Aleksanders hårsveis, en oppreist quieff, eller anastole som grekerne kalte det, det vil si håret strøket bakover fra midten av forhodet. Deretter søkte han å erobre land øst med Aleksanders 260 år gamle kappe som han bar som et tegn på storhet. Julius Cæsar dedikerte en bronsestatue gjort av Lysippos, men fikk erstattet Aleksanders hode med sitt eget. Gaius Octavius (Augustus) besøkte Aleksanders grav i Alexandria og for en tid endret han sitt segl fra en sfinks til Aleksanders profil. Keiser Trajan beundret Aleksander, og det samme gjorde Nero og Caracalla. Macriani, en romersk familie som fikk et familiemedlem, Macrinus, som keiser, om enn kortvarig, hadde avbildninger av Aleksander på seg, enten som smykker eller brodert på klærne.

På den annen side, en del romerske skribenter, særskilt republikanske figurer, benyttet Aleksander som en advarsel om autokratiske, eneveldige tendenser som kan kun bli holdt stangen av republikanske verdier. Aleksander ble benyttet av disse som et eksempel verdiene som ble fremmet av en hersker, slik som amicita (vennskap) og clementia (mildhet), men også iracundia (raseri) og cupiditas gloriæ (overdrevent begjær etter storhet). Også Cicero kunne se problemer i Aleksanders liv og karriere, og i sin avhandling Om staten brakte han videre en anekdote om en fanget pirat som ble ført fram for Aleksander. Hva var det som drev ham til terrorisere havet med sjørøveri, ville Aleksander vite. «Det samme som driver deg til å terrorisere verden,» var det skarpe svaret.

Legenden 

Legendariske fortellinger omga livet til Aleksander den store, mange av dem oppsto allerede i hans egen levetid, kanskje oppmuntret av Aleksander selv. Hans hoffhistoriker Kallisthenes framstilte havet ved Kilikia som trakk seg tilbake fra ham som i servilt proskynesis. Filosofen Onesikritos som skrev kort tid etter hans død oppfant et stevnemøte mellom Aleksander og Thalestris, den mytiske dronningen av de like mytiske amasoner, en stamme av kvinnelige krigere i henhold til gresk mytologi. Da Onesikritos leste dette opp for sin beskytter Lysimakhos, Aleksanders tidligere general og senere konge, skal han tørt ha kommentert: «Jeg undres på hvor jeg var på den tiden.»

I de første århundrene etter Aleksanders død, antagelig i Aleksandria, ble et antall av de legendariske fortellingene samlet til et manuskript som ble kjent som Aleksanderromanen, senere falskt tilskrevet Kallisthenes og derfor er den anonyme forfatteren kjent som Pseudo-Kallisthenes. Disse tekstene gjennom gikk en rekke utvidelser og endringer gjennom antikken, senantikken, og ble på nytt populære i middelalderen, og ble oversatt til en rekke språk, blant annet på engelsk og fransk, og ble formidlet i jødiske, kristne og islamske versjoner. En bulgarsk versjon fra så sent som 1810 begynte som følgende: «Alexandriada – en fortelling om den store keiser Aleksander av Makedonia, sønn av Filip. Gud besluttet å straffe de konger som hadde likestilt seg selv med Ham... Og valgte praktfulle Makedonia å la det skje.»

Aleksander den stores prestasjoner og arv har blitt avbildet i mange kulturer. Han figurerte både i høy- og lavkulturelle sammenhenger fra hans egen tid og fram til i dag. Aleksanderromansene i særdeleshet har hatt en betydelig innvirkning på framstillingene av Aleksander i senere kulturer, fra persiske til middelalderens Europa og til moderne Hellas.

Aleksander opptrer framtredende i moderne gresk folkeminne, mer enn noen annet figur fra antikken. Hans navn i moderne gresk dagligtale («O Megalexandros») er et kjent navn, og han er den eneste antikke helt som opptrer i Karagiozis (skyggeteater). En velkjent fabel blant greske sjømenn involverer en enslig havfrue som griper tak i skipets baug under en storm og spør kapteinen «Er kong Aleksander i live?» Det korrekte svaret er «Han er i live og vel, og hersker over verden!», noe som vil få havfruen til forsvinne sammen med stormen. Andre svar vil få havfruen til forvandles til en rasende Gorgon som vil dra skipet til havets bunn.

I før-islamske middelpersiske (zoroastriske) litteratur er Aleksander referert til ved hans tilnavn gujastak, noe som betyr «den forbannede», og er anklaget for å ha ødelagt temper og brent zoroastrismens hellige skrifter. I islamske Iran, under innflytelse av Aleksanderromansene (persisk: اسکندرنامه‎‎ Iskandarnamah), et mer positivt portrett av Aleksander framstår. Poeten Firdausis Shahname (persisk: شاهنامه šāhnāme, «Kongenes bok») inkluderer Aleksander i en slekt av lovmessige iranske sjaher, en mytisk figur som utforsker verdens ytterste grenser i søken etter Ungdomskilden. Senere persiske forfattere assosierte Aleksander med filosofi, og framstilte ham ved symposium med figurer som Sokrates, Platon og Aristoteles i en søken etter udødelighet.

Den gammelsyrisk versjonen av Aleksanderromansene framstilte ham som den ideelle kristne verdenserobrer som ba andektig til «den ene sanne Gud». I Egypt ble Aleksander framstil som sønn av Nektanebos II, den siste innfødte farao før den persiske erobringen. Hans seier over Dareios III ble framstilt som Egypts redning, og beviste således (noe paradoksalt) at Egypt fortsatt var styrt av en egypter.

Figuren Dhul-Qarnayn (bokstavelig «den to-hornete») som er omtalt i Koranen er blitt tolket som en representasjon av Aleksander grunnet paralleller til Aleksanderromansene. I denne tradisjonen var en heroisk figur som bygde en stor mur som forsvar mot nasjonene Gog og Magog. Han reiste deretter i den kjente verden på leting etter Livets vann og Udødelighet, og til sist ble han en profet.

På hindu og urdu fikk navnet «Sikandar», avledet fra persisk, en betydning av et ungt, framgangsrikt talent. I middelalderens Europa ble Aleksander et medlem av «de ni verdige», en gruppe helter som hadde iboende alle de ideelle ridderlige kvaliteter.

Historiografi 
Bortsett fra noen få inskripsjoner og fragmenter, er tekster skrevet av de som faktisk kjente Aleksander eller samlet informasjon fra menn som tjenestegjorde med Aleksander, alt gått tapt. De samtidige som skrev redegjørelser av hans liv er Aleksanders egen historiker, Kallisthenes, som aldri ble fullført da han ble henrettet for konspirasjon; Aleksanders hærførere Ptolemaios I Soter og Nearkhos; en offiser ved navn Aristobulos; og Onesikritos, en rorsmann på et av Aleksanders skip. I tillegg kommer den samtidige historikeren Kleitarkos, dog ikke deltaker, men oppholdt seg ved hoffet til Ptolemaios. Deres verker har gått tapt, men senere verker basert på disse har overlevd. De eldste av disse Diodorus Siculus (100-tallet f.Kr.), fulgt av Quintus Curtius Rufus (100-tallet e.Kr.), Arrianos (død ca. 146/160 e.Kr.), biografen Plutark (død ca. 120 e.Kr.), og til sist Junianus Justinus, hvis verker er datert så sent som 300-tallet. Av disse er Arrianos betraktet som den mest troverdige, deretter følger Diodorus Siculus.

Formålene til disse historikeren er ulikt. Arrianos nevner uttrykkelig at kildene han stoler på er Ptolemaios og Aristobulos som sine kilder. Curtius, og tilsynelatende også Plutark og Diodorus, følger en rivaliserende tradisjon som blant annet støtter seg på Kleitarkos. Arrianos er den offisielle biografen, edruelig og litterær, og synes å stole fullstendig på Ptolemaios, som antagelig hadde eget behov for en særskilt framstilling. Arrianos tenderer til å unnskylde og bortforklare Aleksanders svakheter, mens Curtius er opptatt av menneskelig svakheter for han synes å bli tiltrukket av drama og patos i stil med retoriske historikere av sin tid. Anekdoten om Aleksanders seksuelle affære med amasonedronningen gjenforteller Curtius med iver mens Arrianos vil ikke ha noe av det ettersom Ptolemaios og Aristobulos ikke nevner det.

En annen tilnærming til Aleksander er spørsmålet om han rett og slett er en romersk oppfinnelse. Det ble fremmet i boken The Roman Alexander (2002) av historikeren Diana Spencer og videreformidlet av Mary Beard. I romersk litteratur er han både fremmet som et forbilde og som en advarsel. Faktisk den første dokumenterte bruken av tittelen «Aleksander den store» i en romersk komedie av Plautus tidlig på andre århundre f.Kr., rundt 150 år etter Aleksanders død. Alle de bevarte redegjørelse av Aleksanders liv ble ikke bare skrevet flere århundrer etter hans død, men de ble alle skrevet under Romerriket på en bakgrunn av romersk imperialisme. Eksempelvis tok grekeren Arrianos en romersk politisk karriere, ble romersk konsul og ble senere guvernør i Kappadokia. Ingen av disse oppfant Aleksander, skriver Mary Beard, men de må nødvendigvis ha sett Aleksander gjennom et romersk filter, justert seg i henhold romersk erobring og keiserlig ekspansjon i deres egen tid. Tidvis trekker Arrianos selv sammenligninger mellom makedonske og romerske systemer.

Referanser

Litteratur 

Primære kilder
 Arrianos (1976): Anabasis Alexandri (The Campaigns of Alexander). Red. Aubrey de Sélincourt. Penguin Books. ISBN 0-14-044253-7.
 Quintus Curtius Rufus (1946): History of Alexander. Red. John Rolfe. Loeb Classical Library.
 Diodorus Siculus (1989): Library of History. Overs. C.H. Oldfather, Perseus Project.
 Plutark (1919): Alexander. Perseus Project. Red. Bernadotte Perrin.
 Plutark (1936): On the Fortune of Alexander IV. Loeb Classical Library. Red. Frank Cole Babbitt, s. 379–487.
 Pompeius Trogus (1853). Epitome of the Philippic History. Overs. John Selby Watson, Forum romanum.

Sekundære kilder
 Baynes, Norman G. (2007): «Byzantine art» i: Byzantium: An Introduction to East Roman Civilization. Baynes. s. 170. ISBN 978-1-4067-5659-3.
 Berkley, Grant (2006): Moses in the Hieroglyphs. Trafford. ISBN 1-4120-5600-4.
 Burrow, John (2009): A History of Histories, London: Penguin, ISBN 978-0-14028-379-2.
 Bose, Partha (2003): Alexander the Great's Art of Strategy. Crows Nest, NSW: Allen & Unwin. ISBN 1-74114-113-3.
 Bosworth, A.B. (1988): Conquest and Empire: The Reign of Alexander the Great. New York: Cambridge University Press.
 Cawthorne, Nigel (2004): Alexander the Great. Haus. ISBN 1-904341-56-X.
 Chamoux, François; Roussel, Michel (2003): Hellenistic Civilization. Blackwell. ISBN 0-631-22242-1.
 Connerney, RD (2009): The upside-down tree: India's changing culture. Algora. ISBN 0-87586-649-2. s. 214
 Curtis, J; Tallis, N; Andre-Salvini, B (2005): Forgotten empire: the world of ancient Persia. University of California Press. ISBN 0-520-24731-0. s. 154
 Dahmen, Karsten (2007): The Legend of Alexander the Great on Greek and Roman Coins. Taylor & Francis. ISBN 0-415-39451-1.
 Danforth, Loring M (1997): The Macedonian Conflict: Ethnic Nationalism in a Transnational World. Princeton University Press. ISBN 0-691-04356-6.
 Dillon, John M (2004): Morality and custom in ancient Greece. Indiana University Press. ISBN 978-0-253-34526-4.
 Durant, Will (1966): The Story of Civilization: The Life of Greece. Simon & Schuster. ISBN 0-671-41800-9.
 Fermor, Patrick Leigh (2006): «Mani: Travels in the Southern Peloponnese», New York Book Review: 358. ISBN 1-59017-188-8.
 Fischer, M.M.J. (2004): Mute dreams, blind owls, and dispersed knowledges: Persian poesis in the transnational circuitry. Duke University Press. ISBN 0-8223-3298-1. s. 66.
 Foreman, Laura (2004): Alexander the conqueror: the epic story of the warrior king . Da Capo Press. ISBN 978-0-306-81293-4. s. 217.
 Fox, Robin Lane (1980): The Search for Alexander. Boston: Little Brown & Co. ISBN 0-316-29108-0.
 Fox, Robin Lane (2006): Alexander the Great. ePenguin. ASIN B002RI9DYW.
 Gabriel, Richard A (2002): «The army of Byzantium» i: The Great Armies of Antiquity. Greenwood. ISBN 0-275-97809-5. s. 277.
 Gergel, Tania, red. (2004): The Brief Life and Towering Exploits of History's Greatest Conqueror as Told By His Original Biographers. Penguin. ISBN 0-14-200140-6.
 Glick, Thomas F; Livesey, Steven John; Wallis, Faith, red. (2005): Medieval Science, Technology, and Medicine: An Encyclopedia. New York: Routledge. ISBN 0-415-96930-1.
 Goldsworthy, A (2003): The Fall of Carthage. Cassel. ISBN 0-304-36642-0.
 Grafton, Anthony (2010): The Classical Tradition. Harvard University Press. ISBN 978-0-674-03572-0.
 Green, Peter (2007): Alexander the Great and the Hellenistic Age. London: Phoenix. ISBN 978-0-7538-2413-9.
 Grimal, Nicolas (1992): A History of Ancient Egypt (Opptrykk). Blackwell. ISBN 978-0-631-17472-1.
 Gunther, John (2007): Alexander the Great. Sterling. ISBN 1-4027-4519-2.
 Hammond, N.G.L. (1983): Sources for Alexander the Great. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-71471-6.
 Hammond, N.G.L. (1986): A History of Greece to 323 BC. Cambridge University.
 Harrison, E.F. (1971): The language of the New Testament. Wm B Eerdmans. ISBN 0-8028-4786-2. s. 508.
 Holland, Tom (2003): Rubicon: Triumph and Tragedy in the Roman Republic. Abacus. ISBN 978-0-349-11563-4.
 Holt, Frank Lee (2003): Alexander the Great and The Mystery of the Elephant Medallions. University of California Press. ISBN 0-520-23881-8.
 Keay, John (2001): India: A History. Grove Press. ISBN 0-8021-3797-0.
 Liddell, Henry George; Scott, Robert (1940): A Greek-English Lexicon, Perseus Digital Library. Oxford: Clarendon Press.
 Luniya, Bhanwarlal Nathuram (1978): Life and Culture in Ancient India: From the Earliest Times to 1000 AD. Lakshmi Narain Agarwal. LCCN 78907043.
 McCarty, Nick (2004): Alexander the Great. Camberwell, Victoria: Penguin. ISBN 0-670-04268-4.
 McCrindle, J.W. (1997): «Curtius» i: Singh, Fauja; Joshi, L.M.: History of Punjab I. Patiala: Punjabi University.
 McKechnie, Paul (1989): Outsiders in the Greek cities in the fourth century BC. Taylor & Francis. ISBN 0-415-00340-7. s. 54.
 Morkot, Robert (1996): The Penguin Historical Atlas of Ancient Greece. Penguin.
 Narain, A.K. (1965): Alexander the Great: Greece and Rome–12.
 Ogden, Daniel (2009): «Alexander's Sex Life» i: Heckel, Alice; Heckel, Waldemar; Tritle, Lawrence A.: Alexander the Great: A New History. Wiley-Blackwell. ISBN 1-4051-3082-2.
 Pingree, D (1978): «History of Mathematical Astronomy in India» i: Dictionary of Scientific Biography 15. s. 533–633.
 Pratt, James Bissett (1996): The Pilgrimage of Buddhism and a Buddhist Pilgrimage. Laurier Books. ISBN 81-206-1196-9.
 Price, Simon; Thonemann, Peter (2011): The Birth of Classical Europe, London: Penguin, ISBN 978-0-140-27485-1.
 Renault, Mary (2001): The Nature of Alexander the Great. Penguin. ISBN 0-14-139076-X.
 Ring, Trudy; Salkin, Robert M; Berney, KA; Schellinger, Paul E, red. (1994): International dictionary of historic places. Chicago: Fitzroy Dearborn, 1994–1996. ISBN 978-1-884964-04-6.
 Roisman, Joseph; Worthington, Ian (2010): A Companion to Ancient Macedonia. John Wiley & Sons. ISBN 1-4051-7936-8.
 Sabin, P.; van Wees, H.; Whitby, M. (2007): The Cambridge History of Greek and Roman Warfare: Greece, the Hellenistic World and the Rise of Rome. Cambridge University Press. ISBN 0-521-78273-2.
 Sacks, David (1995): Encyclopedia of the Ancient Greek World. Constable & Co. ISBN 0-09-475270-2.
 Stoneman, Richard (2004): Alexander the Great. Routledge. ISBN 0-415-31932-3.
 Stoneman, Richard (1996): «The Metamorphoses of Alexander Romance» i Schmeling, Gareth L.: The Novel in the Ancient World. Brill. ISBN 90-04-09630-2. s. 601–612
 Studniczka, Franz (1894): Achäologische Jahrbook 9.
 Tripathi, Rama Shankar (1999): History of Ancient India. ISBN 978-81-208-0018-2.
 Heckel, Waldemar; Tritle, Lawrence A, red. (2009): Alexander the Great: A New History. Wiley-Blackwell. ISBN 978-1-4051-3082-0. s. 47–48
 Wood, Michael (2001): In the Footsteps of Alexander the Great: A Journey from Greece to Asia. University of California Press. ISBN 978-0-520-23192-4.
 Worthington, Ian (2003): Alexander the Great: A Reader. Routledge. ISBN 0-415-29187-9. s. 332
 Yenne, Bill (2010): Alexander the Great: Lessons From History's Undefeated General. Palmgrave McMillan. ISBN 978-0-230-61915-9.

Eksterne lenker 
 Alexander the Great of Macedonia: from history to eternity
 Alexander the Great on the Web (directory)
 Alexander's Home on the Web
 	The Archaeological Site of Vergina
 A genealogy of Alexander
 A biography of Alexander focusing on his male loves
 Erobret verden som 29-åring

|- class="toccolours"
|align="center" width="30%" style=" white-space: nowrap "| Forgjenger: Filip II 
|align="center" width="40%" style=" white-space: nowrap "| Konge av Makedonia(336 f.Kr.–323 f.Kr.)
|align="center" width="30%" rowspan="3" style=" white-space: nowrap "| Etterfølger: Filip III 
|- class="toccolours"
|align="center" width="30%" rowspan="2" style=" white-space: nowrap "| Forgjenger: Dareios III 
|align="center" width="40%" style=" white-space: nowrap "| Konge av Persia(330 f.Kr.–323 f.Kr.)
|- class="toccolours"
|align="center" width="40%" style=" white-space: nowrap "| Farao av Egypt(332 f.Kr.–323 f.Kr.)

Konger i antikkens Makedonia
 
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Herskere på 300-tallet f.Kr.
Fødsler i 356 f.Kr.
Dødsfall i 323 f.Kr.