Henry Stafford, 2. hertug av Buckingham

Henry Stafford, 2. hertug av Buckingham (født 4. september 1454, død 2. november 1483) var en engelsk adelsmann kjent for opprøret som har fått navn etter ham, Buckinghams opprør, en mislykket, men betydningfullt gruppe av flere opprør i England og deler av Wales mot kong Rikard III av England i oktober 1483. Han er også en av de fremste mistenkte i forsvinningen og den antatte morderen av prinsene i Tower.

Stafford ble født inn i en adelsfamilie som var stolte av å nedstamme fra Thomas av Woodstock, den femte sønn av Edvard III. Han var således i slekt med den engelske kongefamilien på en rekke måter, både på farssiden som morssiden; det sies om ham at hans slektstre er et slikt sammensurium at han ender opp som sitt eget søskenbarn flere ganger. Hans mulighet til å arve tronen var i utgangspunktet meget liten, men gjennom rosekrigene kom han til slutt i nærhet av å selv bli konge. Noe historikere mener at han allerede under Edvard IV begynte å tenkte på å kreve tronen, og i så fall stod han bak en lang og komplisert plan som nesten lyktes.

Liv og virke

Bakgrunn 
Henry Stafford ble født i 1455 som den eldste sønnen til Humphrey Stafford, jarl av Stafford. Hans mor var Margaret Beaufort, grevinne Stafford, datter av Edmund Beaufort, 2. hertug av Somerset, som igjen var barnebarn av John av Gaunt. Moren har samme navn som sin kusine, den bedre kjente Margaret Beaufort, som ble mor til Henrik Tudor, den senere kong Henrik VII av England.

Faren ble drept som følge av de sårene han fikk under de første slaget ved St. Albans i 1455. Som den eldste sønnen ble Henry jarl av Stafford i 1458, 4 år gammel, ved sin fars død, og ble myndling av kong Edvard IV av England. Som beslektet med kongefamilien og som arving av store besittelser og eiendommer var Henry av stor betydning for kongen. Han ble hertug av Buckingham i 1460 da hans bestefar, Humphrey Stafford, 1. hertug av Buckingham, ble drept i slaget ved Northampton. Både faren og bestefaren kjempet for huset Lancaster. Han fikk Edvard IVs dronning Elizabeth Woodville som verge, og datter av Richard Woodville, 1. jarl Rivers.. I februar 1465, 11 år gammel, ble han gift med Catherine Woodville, den 24 år søsteren av Elizabeth Woodville. I henhold til Dominic Mancini, en italiensk reisende i England, var det et ekteskap han mislikte, skjønt det frambrakte fire barn. Buckingham tilga aldri Elizabeth for å tvinge ham inn i det ekteskapet, og han foraktet både sin kone og resten av Woodvilleslekten. Da Edvard IV døde i 1483 og Woodvilleslekten kom i konflikt med Richard, hertug av Gloucester om vergemyndighet over den unge Edvard V, tok Buckingham derfor først Richards side.

Slektskap 

Fire av hans nære slektninger ble konger av England, og en av hans tremenninger ble dronning:
Edvard IV og hans bror Rikard III var fettere av Buckinghams far. Jarl Stafford var sønn av Anne Neville, og hennes søster Cecily Neville, hertuginne av York var de to kongenes mor. Edvard IVs sønn Edvard V av England var dermed Buckinghams tremenning.
Henrik VII var Buckinghams tremenning. Buckinghams mor, Margaret Beaufort, var datter av Edmund Beaufort, 2. hertug av Somerset. Hennes kusine, som også het Margaret Beaufort var moren til Henrik VII, og var selv datter av John Beaufort, 1. hertug av Somerset. 
Anne Neville, som først var gift med Edward av Westminster og dermed prinsesse av Wales, giftet seg senere med Rikard III. Hennes farfar Richard Neville, 5. jarl av Salisbury var broren til Buckinghams farmor, så hun var dermed Buckinghams tremenning.

Det å stamme fra Edvard III var sentralt i tronkravene under rosekrigene. Tre av Buckinghams fire besteforeldre hadde denne avstamningen:

 Hans farfar var Humphrey Stafford, 1. hertug av Buckingham, som var eldste barnebarn av Thomas av Woodstock, Edvard IIIs yngste sønn. 
 Hans farmor var Anne Neville, datterdatter av John av Gaunt gjennom hans datter Joan Beaufort, og dermed oldebarn av Edvard III.
Hans morfar Edmund Beaufort, 2. hertug av Somerset var også barnebarn av John av Gaunt, idet han var yngste sønn av John Beaufort, 1. jarl av Somerset.

Prinsene i Tower 

 Se hovedartikkel, Prinsene i Tower
Da Edvard IV døde i 1483 brøt det ut en maktkamp mellom Edvards yngre bror Rikard, hertug av Gloucester, som hadde blitt utnevnt til lord protector i Edvards testamente, og dronning Elizabeth Woodville og hennes familie. Buckingham allierte seg med Gloucester. I april 1483 tok Gloucester, støttet av Buckingham, kontroll over den unge Edvard V da han var på vei til London fra Ludlow. Rikard arresterte Edvard Vs onkel på morssiden, Anthony Woodville, 2. jarl Rivers og Edvard Vs halvbror Richard Grey. Begge ble senere henrettet. Buckingham overtalte dronningen til å la den unge kongens yngre bror, Richard av Shrewsbury, om å følge med til Tower of London, tilsynelatende i påvente av kroningen av Edvard V.

Gjennom loven Titulus Regius fikk Rikard parlamentet til å erklære ekteskapet til Edvard IV og Elizabeth Woodville som ugyldig og således hans sønn Edvard V illegitim. Det medførte at Gloucester kreve tronen, og ble kronet som Rikard III. Buckingham fungerte som kammerherre ved Rikards kroning og hadde spilt en framtredende rolle i kuppet mot Edvard V. Den 24. juni 1483 oppfordret han innstendig borgerne ved Guildhall om å akseptere Rikard som konge. Thomas More uttalte senere at «for han var verken ulærd og av naturen meget veltalende.»

Prinsene, Edvard V og Richard var henholdsvis 12 og 9 år gammel da de ble stengt inne i fengselet av sin onkel. Guttene ble aldri sett igjen og det er antatt at Rikard III lot sine nevøer ble myrdet. En del historikere, som Paul Murray Kendall, mener at Buckingham mest sannsynlig å mistenke: hans senere opprør mot Rikard III viste at han og kongen hadde en uoverensstemmelse; Alison Weir tolker det samme som et tegn på at Rikard III hadde myrdet prinsene uten Buckingham viste om det og ble sjokkert da han fikk vite om det. Et samtidig portugisisk dokument antyder at Buckingham var den skyldige: «... og etter kong Edvard gikk bort i året 83, en annen av hans brødre, hertugen av Gloucester, hadde prinsen av Wales og hertugen av York, de unge sønnene av den nevnte kongen, hans bror, og ga dem over til hertugen av Buckingham, og under hans oppsyn ble de nevnte prinsene sultet til døde.»

Et dokument datert til noen tiår etter at prinsene forsvant ble funnet i arkivene til College of Arms i London i 1980; dette hevder at morderen var «hertugen av Buckingham». Det har fått  Michael Bennett til å foreslå muligheten at en del av Rikards framstående tilhengere, Buckingham og Tyrell, myrdet prinsene på deres eget initiativ uten å vente på Rikards ordre. I støtte for denne teorien nevner Bennett at «Etter at kongen dro var Buckingham den som hadde den effektive kommandoen over hovedstaden, og det er kjent at da de to mennene møttes en måned senere var det infernalsk spetakkel mellom dem.»

Bortsett fra Rikard III selv er Buckingham den eneste personen som er navngitt som ansvarlig i en samtidig krønike. Det er imidlertid to grunner til at det er usannsynlig at han har handlet alene. For det første, om han var skyldig å ha handlet uten Rikards ordre er det meget overraskende at Rikard ikke la skylden på prinsenes mord på Buckingham etter at Buckingham senere ble vanæret og henrettet, særskilt ettersom Rikard kunne potensielt å renset sitt eget navn ved å gjøre det. For det andre, det er sannsynlig han ville ha krevd Rikards  hjelp å få tilgang til prinsene som var godt bevoktet i Tower of London, skjønt Kendall har argumentert at som rikskonstabel av England kan han likevel ha skaffet seg tilgang. Selv om det er meget mulig at Buckingham var implisert i mordene, er hypotesen at han handlet uten Rikards viten ikke alment akseptert av historikerne. Jeremy Potter mener at «Historikerne er enige om at Buckingham aldri ville hatt motet til handle uten Rikards medvirkning, eller i det minste overbærenhet.» Potter har også fremmet hypotesen at Buckingham selv hadde tanker om gripe den engelske tronen for selv ved et tidspunkt og vurderte mordene på prinsene som det første skrittet for å oppnå dette målet. Denne teorien dannet grunnlaget for Sharon Penmans historiske roman  The Sunne in Splendour (1982).

Buckinghams opprør 

Selv Buckingham var framtredende tilstede ved Rikards kroning, og umiddelbart etter ble gjort til rikskonstabel av England (engelsk: Lord High Constable of England) og fikk også posisjonen som dommer (Justiciar) og marskalk av nordlige og sørlige Wales, foruten også konstabel av de kongelige festninger i Wales og Welsh Marches (grenseområdene). Det er mulig at Rikard III trodde at hertugens støtte var vel sikret, men tidlig i august trakk Buckingham seg fra hoffet og til Brecon i Wales. Det har vært antatt at Buckingham mente at han hadde fortjent en større belønning, eller muligens at han konspirerte for å sikre den engelske tronen for seg selv. I uansett tilfelle ble han ved Brecon påvirket av sine samtaler med en av sin fanger, John Morton, biskop av Ely, som overtalte ham til gi støtte til Buckinghams fetter Henrik Tudor, jarl av Richmond. Det gjorde at han havnet på samme side som familien Woodville.

En utstrakt sammensvergelse blant misfornøyde innen adelen dannet seg snart, men Rikard III hadde fått en tidlig advarsel, og den 15. oktober ble det utstedt en kunngjøring om Buckingham. Henrik Tudor var i Bretagne hvor han samlet tropper for en invasjon mens Buckingham samlet tropper i Wales og grensetraktene. Uvær hindret planene, Tudors skip havnet i en storm og måtte vende tilbake til Bretagne, mens Buckinghams framskritt ble stoppet av en stor oversvømmelse ved elven Severn. Hans hær smeltet unna uten å ha kommet i kamp da Rikards styrker nærmet seg. 

Buckingham ble tvunget til å rømme i forkledning sammen med en tilhenger, Ralph Bannister. De søkte tilflukt i klosteret Beaulieu Abbey i Hampshire. Da de fikk høre om den store belønning som Rikard III hadde plassert på Buckinghams hode, grep Bannister muligheten til å forråde ham og den 1. november ble han utlevert til kongen i Salisbury. Rikard III avslo å møte Buckingham og etter en summarisk rettssak ble han dømt til døden for høyforræderi og henrettet dagen etter ved halshugning i nærheten av vertshuset Bull's Head Inn i Salisbury, den 2. november 1483, selv om det var søndag. Det er antatt at han ble gravlagt i St Peter's Church i Britford i Wiltshire.

Hans enke, Catherine Woodville, giftet seg senere på nytt med Jasper Tudor, onkel av Henrik Tudor, som var i prosessen med å organisere et nytt opprør mot Rikard III.

Barn 
Buckingham fikk fire barn med Catherine Woodville:

 Edward Stafford, 3. hertug av Buckingham (3 .februar 1478 – 17. mai 1521)
 Elizabeth Stafford, grevinne av Sussex (ca. 1479 – 11. mai 1532)
 Henry Stafford, 3. jarl av Wiltshire (ca. 1479 – 6. april 1523)
 Anne Stafford, grevinne av Huntingdon (ca. 1483–1544)

Referanser 

Engelske hertuger og hertuginner
Personer henrettet ved halshogging
Personer fra Monmouthshire
Henrettede personer (før 1900-tallet)
Henrettede briter