Sirene (mytologi)

Sirener (gresk entall: Σειρήν, Seirēn, flertall: Σειρῆνες, Seirēnes) var ifølge antikkens greske mytologi vakre og farlige skapninger framstilt som kvinnelige vesener, som med sin skjønnhet og fortryllende sang lokket sjøfolk til å begå skipbrudd mot klippene av deres øy. Sirenene avbildes i antikkens greske kunst som fugler med menneskehode, senere som fugler med kvinnelig torso og hode. Mot slutten av oldtiden endret de skikkelse til kvinner med fiskehale.

Romerske poeter plasserte dem på en del små øyer kalt Sirenum scopuli. I en del senere rasjonelle tradisjoner er den bokstavelige geografien av den «blomsterrike» øya Anthemoessa, eller Anthemusa, fastsatt: tidvis til Punta del Faro på nordspissen av Sicilia, og andre ganger på øyene kjent som Sirenuse (også som Li Galli) i nærheten av italienske Paestum, eller på Capreae (Capri).
Alle disse stedene var omgitt av klipper og berg.

Når sirenene ble gitt personlige navn ble de betraktet som døtre av elveguden Akheloos, far til Terpsikhore, Melpomene, Sterope eller Khtone
Selv om de lokket til seg sjøfolk var sirenene for «grekerne» ikke sjøvesener, men i deres «blomstereng». Romerske forfattere knyttet sirenene tettere til havet, som døtre av guddommen Forkys. Sirener finnes i mange greske fortellinger, særlig i Homers Odysseen.

Sirenenes antall er blitt ulikt rapportert som mellom to og fem. I Odysseen sier Homer ingenting om deres opprinnelse eller navn, men fastsetter antallet til to. Senere forfattere nevner både deres navn og antall: en slår fast at det var tre; Peisinoe, Aglaope, og Thelxiepeia; eller Parthenope, Ligeia, og Leukosia. Eustathios fra Thessalonike hevdet at de var kun to, Aglaofeme og Thelxiepeia.

I senere tid er ordet sirene også blitt et synonym for havfrue. I våpenskjold og heraldisk teori er sirene brukt som betegnelse på en havfrue med hale kløvd i to, blant annet i slektsvåpenet til den dansk-franske adelsslekten de Serene d'Acqueria.

Sirener og død 
Ifølge Ovids Metamorfoser var sirenene følget til unge Persefone, og de var gitt vinger av Demeter for å lete etter hennes datter da hun ble bortført. Imidlertid hevdet Gaius Julius Hyginus i sitt verk Fabulæ at Demeter forbannet sirenene da de ikke greide å hindre at Persefone ble bortført av Hades og fraktet ned til underverdenen.

Sirenene kan bli kalt for muser av den nedre verden, mente Walter Copland Perry å observere: «Deres sang, om enn uimotståelig søt, var ikke desto mindre sørlige enn søt, og omgikk både kroppen og sjelen i en fatal døsighet og apati, forløperen til død og ødeleggelse.» Deres sang fortsatte å påkalle Persefone. Begrepet «sirenesang» refererer til en appell som er vanskelig å motstå, men om den følges vil det føre til ulykke. Senere skribenter har sluttet seg til at sirenene var menneskeetere, basert på Kirkes beskrivelse av dem som «henger makelig der i deres enger, rundt dem hauger med råtnende lik, skinnfiller skrukket om deres bein.» Som Jane Ellen Harrison merket seg «Kerene som sirener; det er merkelig og vakkert at Homer kom til å la sirenene påkalle ånden, ikke legemet.» I det anliggende er sirenesangen et profetisk løfte til Odyssevs, men et falskt løfte om kunnskap som han vil leve til å fortelle om, synger de.

Da kan han vende tilbake med fryd og med rikere kunnskap;
ti vi kan melde ham alt hva akaier og troiske stridsmenn
hist i det vidstrakte Troja har lidt efter gudenes vilje.
Vit, vi har kunnskap om alt som skjer over jorderik vide.

«De er profetiske vesener, som slik som sfinksen som de har mye til felles med, kjenner både fortiden og framtiden,» noterte Harrison seg. «Deres sang får virkning ved middag, i vindløst stille. Sangens slutt er død.» At sjøfolkenes kjøtt råtner vil dog antyde at de ikke har blitt spist. Det har blitt foreslått at med deres fjær stjålet, deres guddommelige vesen som holdt dem levende, men ute av stand til å skaffe føde til sine gjester, sulter disse ihjel, da de er ute av stand til å dra sin veg.

Framtoninger 

Sirenene var en kombinasjon av kvinner og fugler på forskjellige måter. I tidlig gresk kunstframstilling var sirenene representert som fugler med store kvinnehoder, fuglefjær og skjellete føtter. Senere ble de representert som kvinnefigurer med fugleføtter, med eller uten vinger, som spilte på et utall av musikkinstrumenter, særlig harper. Suda, en bysantinsk encyklopedi fra 900-tallet, forteller at fra brystet og opp hadde de form som spurver, nedenfor var de kvinner, eller alternativt at de var små fugler med kvinneansikter. Fugler ble valgt på grunn av deres vakre sang. Senere sirener var tidvis avbildet som vakre kvinner, særlig kroppene, ikke bare deres stemmer, var forførende.

«Siren of Canosa» (se illustrasjon) var små terrakottafigurer, i underkant av 40 cm høye, som fulgte de avdøde som gravgods, og synes å ha hatt en slags karakter av psykopomp, en som ledet den døde på reisen til etterlivet. Kisten med terrakottafigurer har spor av opprinnelig hvitt pigment. Kvinnene bar føttene, vingene og halestjerten til en fugl. De er datert til mellom 340 og 300 f.Kr. og er bevart i det spanske nasjonale arkeologiske museum i Madrid.

Den romerske historikeren Plinius den eldre fra 100-tallet e.Kr. avviste sirenene som en ren fabel, «skjønt Deinon, sønn av Klearkhos, en feiret forfatter, forsikret at de eksisterte i India, og at de sjarmerte menn med sin sang, og etter å lullet dem i søvn, rev dem i biter.» I sine notatbøker skrev Leonardo da Vinci om sirenene at «de synger så søtt at hun bysser sjøfolk i søvn; deretter klatrer hun ombord i skipene og dreper de sovende sjøfolkene.»

I 1917 (men først utgitt i 1931) skrev Franz Kafka en ironisk demontering av den pedagogiske myte hos Homer med Das Schweigen der Sirenen («Sirenenes taushet»):
«Nå har sirenene fortsatt et mer dødelig våpen enn deres sang, nemlig deres taushet. Og selv om noe slikt ganske visst aldri har skjedd, er det fortsatt tenkelig at noen muligens kan ha rømt fra deres sang; men aldri fra deres taushet.»

Møte med sirenene 

I Apollonios Rhodios' epos Argonautika har Jason blitt advart av Kheiron at Orfeus ville bli nødvendig på hans reise. Da Orfeus hørte sirenenes stemmer, trakk han fram sin lyre og spilte sin musikk langt vakrere enn de gjorde, og druknet deres stemmer. En av mannskapet, den skarphørende helten Butes hørte derimot deres sang og stupte i havet, men han ble fanget inn av gudinnen Afrodite og ført i sikkerhet.

Odyssevs var undrende til hva det var i sirenenes sang, og på Kirkes råd lot alle sin sjøfolk plugge igjen sine ører med bievoks og lot seg selv binde fast til masten. Han beordret sine menn om å la ham være fastbundet til masten, og ikke høre på ham, uansett hvor mye og hvor intenst han ba dem om å løsne på tauene, men heller knytte ham fastere. Da de seilte ut av rekkevidde til sirenenes sang, ble Odyssevs trygt løslatt fra tauene.

En del posthomeriske forfattere har hevdet at sirenenes skjebne om noen hadde hørt deres sang og unnsluppet dem, måtte de dø. Etter at Odyssevs hadde passert dem uten å la seg lokke, lot de seg stupe i havet og druknet. Det er også sagt at Hera, gudenes dronning, overtalte sirenene om å delta i sangtevling med musene. Musene vant konkurransen og deretter plukket de av alle fjærene til sirenene for å knytte seg kroner. I deres smerte og pine over å ha tapt sangtevlingen, skrev Stefan av Bysants, ble sirenene helt hvite og falt i havet ved Aptera («fjærløse»), hvor de deretter ble til øyene i bukten som kalles for Lefkai (dagens øy Souda utenfor nordkysten av Kreta).

Kristne forestillinger 

Ved 300-tallet var de hedenske, eller førkristne forestillingene blitt overtatt kristendommen og hvor litterære sirener var mismodige. Selv om Hieronymus, opphavsmannen til Vulgata, den latinske oversettelsen av Bibelen fra gresk og hebraisk, benyttet begrepet «sirener» for å oversette det hebraiske tenim (sjakaler) i Jesajas bok og gjorde det samme for å oversette et ord for ugler i Jeremias bok, det ble forklart av Ambrosius av Milano å være kun symbolsk eller allegorisk for verdslige fristelser, og ikke en godkjennelse av greske myter.

Sirener fortsatte å bli benyttet som et symbol for farlige fristelser legemliggjort ved kvinner jevnlig i kristen kunst i middelalderen, skjønt på 1600-tallet begynte en del jesuittiske forfekte deres faktiske eksistens, inkludert flamske Cornelius a Lapide som uttalte om kvinnen: «hennes glans er den til fabelens basilisk, hennes stemme er sirenens stemme — med stemmen hun fortryller, med hennes skjønnhet hun berøver fornuften — stemmen og synet på samme vis innebærer ødeleggelse og død.»

Tidlige kristne evhemeristiske tolkninger av mytologiske menneskeskapninger fikk en langvarig oppmuntring fra Isidor av Sevillas Etymologiæ. «De [grekerne] forestiller at 'det var tre sirener, delvis jomfruer, delvis fugler', med vinger og klor. 'En av dem sang, en annen spilte fløyte, den tredje lyre. De tiltrakk seg sjøfolk, lokket av sangen, til skipbrudd. I henhold til sannheten var de imidlertid prostituerte som førte reisende til fattigdom og var sagt å påføre dem skipbrudd'. De hadde vinger og klor ettersom Kjærlighet flerrer og sårer. De er sagt å ha vært i bølgene ettersom en bølge skapte Venus.»

Den engelske musikkhistorikeren Charles Burney fortolket en gang rundt 1789 i A General History of Music: «Navnet, i henhold til Bochart, som avledet det fra fønikisk, medfører en sangerinne. Således er det sannsynlig at i antikk tid kunne det ha vært utmerkede sangere, men med korrupt moral, langs kysten av Sicilia, som forførte sjøfolk, og ga opphav til denne fabelen.»

John Lemprière i hans Classical Dictionary (1827) skrev at «En del foreslår at sirenene var et antall lidderlige kvinner på Sicilia som prostituerte seg selv til fremmede, og fikk dem til å glemme deres beskjeftigelser mens de druknet i ulovlig gleder. Etymologien til Bochart, som deduserte navnet fra et fønikisk begrep som betegnet en sangerinne, begunstiger forklaringen gitt av fabelen av Damm.<ref>Damm, Christian Tobias, kanskje i Mythologie der Griechen und Römer' (red. Leveiow). Berlin, 1820.</ref> Denne framragende kritiker framstiller sirenene til utmerkede sangere, og berøver alle fablene deres forferdelige trekk, han antar at ved behaget i musikken og sangen kunne de holde på reisende, og få dem alle til å glemme deres hjemland.»

Slike evhemeristiske tolkninger har blitt forlatt i løpet av 1800-tallet til fordel for analyser av gresk mytologi sett i lyset av den historiske greske sosiale struktur og deres kulturelle system, og gresk taksonomi av den åndelige verden.

 Se også 
 Sirener, en orden med sjøpattedyr
 Havfrue, lokkende hunkjønnsvesener i havet
 Harpyer, greske hunkjønnsvesener med fuglekropper
 Najader, greske ferskvannsnymfer
 Hulder, skjønne trolske vesener i norsk folkeminne

 Referanser 

 Litteratur 
 Harrison, Jane Ellen (1922): Prolegomena to the Study of Greek Religion. London: C.J. Clay and Sons. 3. utg.
 Homer: Odysseen i gjendiktning av P. Østbye, Gyldendal Norsk Forlag, 2. oppl. 1976
 Lemprière, John (1827): A Classical Dictionary;.... New York: Evert Duyckinck, Collins & Co., Collins & Hannay, G. & C. Carvill, and O. A. Roorbach. 6. utg.
 Rachewiltz, Siegfried de (1987): De Sirenibus: An Inquiry into Sirens from Homer to Shakespeare'', Garland

Eksterne lenker 
 
 «Seirenes» hos Theoi Project, sirenene i klassisk litteratur og kunst
 Suda om sirener
 A Mythological Reference av G. Rodney Avant, 2005

Greske mytologiske kvinner
Odysseen
Fabelvesen
Jeremias bok