Nicky Butt

Nicholas Butt, vanligvis kalt Nicky Butt, (født 21. januar 1975) i Gorton i Manchester, England) er en tidligere landslagsspiller i fotball for  som spilte for South China i Hongkong frem til mai 2011. Hovedsakelig var han en ballvinnende defensiv midtbanespiller.

Butt spilte, før han kom til South China, for , hvor han også var utleid til  i 2005/06-sesongen. Butt ble kjøpt fra Manchester United den 28. juli 2004 for 2,5 millioner pund.

Klubbkarriere

Manchester United 
Butt spilte for  og skolefotball for Greater Manchester Schoolboys, før han skrev lærlingkontrakt med Manchester United den 8. juli 1991. Det fikk han etter å ha prøvespilt for United i Littleton Road i Salford, sammen med 500 andre. Han fikk proffkontrakt 23. januar 1993, selv om han førstelagsdebuterte allerede 21. november 1992 mot  (3-0 seier som innbytter for Paul Ince). Det var nettopp Paul Ince han skulle overta plassen for, etter han forlot United til fordel for Inter Milan sommeren 1995. Scoret sitt første Premier Leaguemål mot  den 31. desember 1994.

Butt var en del av manager Alex Fergusons berømte juniorlag fra 1992, med bl.a. David Beckham, Gary Neville, Ryan Giggs, Paul Scholes og Keith Gillespie. Laget vant FA Youth Cup i 1992, og Butt scoret to mål i den første finalekampen mot Crystal Palace. Også året etterpå spilte han i finalen. Flere av disse spillerne fra dette juniorlaget regnes for å være grunnstammen av Manchester United fra midten av 1990-tallet og noen år frem i tid. Sammen ledet de United gjennom en særdeles vellykket periode, med blant annet å vinne «The double» i 1996 og «The treble» i 1999. Butt var den andre fra dette juniorlaget som fikk debutere på førstelaget (bare slått av Ryan Giggs).

Allerede i 1994/95 spilte Butt FA-cupfinale mot , på Wembley, men gikk av banen som tapende finalist. Etter å ha vunnet «The double» i 1996, scoret Butt i den påfølgende Charity Shield-kampen mot Newcastle United på Wembley (august 1996).

I 1998/99 sesongen fikk 2 røde kort mot henholdsvis  og . Suspensjonene gjorde at han gikk glipp av flere viktige kamper. Midtbaneplassen måtte han dele med både Paul Scholes og Roy Keane, men ettersom begge disse var suspendert til Europacupfinalen mot  (2-1), fikk Butt spille hele kampen, til strålende kritikker. Allerede i januar 2004 var Butt i samtaler med Birmingham manager Steve Bruce, med tanke på overgang. Grunnen var lite spilletid grunnet høy konkurranse om å komme på laget. Han kjempet da mot spillere som Eric Djemba-Djemba, Kleberson og Darren Fletcher. Overgangen falt i grus p.g.a. familiære omstendigheter (Butt og konen fikk sin førstefødte akkurat da).

Butt spilte til sammen 269 seriekamper (21 mål) for Manchester United. En ankelskade han fikk på en landslagssamling høsten 2002, sies å ha plaget ham til den grad at det i realiteten førte til hans overgang til Newcastle United.

Newcastle 
Under Uniteds sesongoppkjøring påfølgende sommer, da laget var i Chicago, ble Butt dradd til sides og fortalt om at klubben hadde akseptert et bud fra Newcastle United, og deres manager Sir Bobby Robson. Butt fløy hjem til England alene, og signerte 4-årskontrakten. Det sies at Sir Bobby Robson egentlig ikke ønsket å kjøpe Butt, men at dette ble trumfet igjennom av styreformann Freddie Shepherd. Sesongen 2004-05 startet han ved å spille de 6-7 første kampene før han ble plaget med sin hamstringskade. I løpet av disse ukene var han flere ganger banens beste spiller, og så ut til å bli den perfekte erstatter for Gary Speed (som hadde gått til Bolton Wanderers). På grunn av skaden måtte Butt være ute i ni uker uten å gjøre noenting. Etter dette brukte han resten av sesongen til å bygge seg opp igjen. Han fikk spille semifinalen i FA-cupen mot Manchester United, som endte i 4-1 tap, og fikk mye kritikk fra egen fans etter dette.

Newcastle United kjøpte den senegalesiske midtbanespilleren Amady Faye i januar 2005, og i løpet av sommeren 2005 kjøpte de både Scott Parker og Emre, og Butt fikk dermed beskjed av manager Graeme Souness om at han ikke måtte regne med å spille hver uke. Dette var situasjonen han hadde forlatt Manchester United for å unngå, og derfor valgte han å spille for Birmingham City på utlån i stedet.

Birmingham City 
I Birmingham City fikk han to ukelønner i bot (13. februar 2006), etter han forlot garderoben i sinne. Da hadde hans tidligere lagkamerat, men nå manager i klubben (Steve Bruce), vraket ham og satt inn sin egen sønn i spillertroppen (Alex Bruce, som opprinnelig er forsvarsspiller). Han fikk £80 000 i bot, noe han godtok og ba offentlig om unnskyldning etterpå. Han fikk rødt kort og tre kampers karantene allerede etter seks kamper for klubben. 4. oktober 2005 fikk han £8.500 i bot, og én kamps karantene fra FA etter å ha brukt aggressivt språk til dommeren (kampen mot Portsmouth måneden før).

Landslaget 
Har har representert England på følgende nivåer: Gutt, junior, U-21 og A-landslag. Han var del av troppen til det engelske laget som vant U18-EM i 1993. Samme år tok han del i sluttspillet av U20-VM i Australia, der hans ene opptreden for England var som innbytter i semifinale-tapet mot Ghana. På A-landslaget debuterte han som innbytter mot  29. mars 1997. I 2001 kom han på landslaget igjen etter et opphold på 19 måneder. Som følge av Steven Gerrard sin skade i forkant av VM i 2002, fikk Butt midtbanerollen under mesterskapet. Ifølge landslagssjef Sven Göran Eriksson var Butt Englands viktigste spiller under dette mesterskapet, og styrte tempoet i bl.a. kampene mot  og . En av tidenes beste spillere, Pelé, gikk faktisk så langt at han kåret Butt til turneringens beste spiller. Dette er ikke Butt enig i selv, og fremhever i stedet Ronaldo og Ronaldinho.

Selv om Butt ikke spilte regelmessig for United i 2003/04, ble han utatt til troppen som skulle spille EM i Portugal. Under forberedelsene til mesterskapet skadet imidlertid Butt seg, og fikk dermed ingen kamper under mesterskapet. Til sammen fikk han 39 A-landskamper og 4 U-21 landskamper. Hans siste kamp var mot  17. november 2004 (en karriere som varte 7 år og 233 dager). Han startet 27 kamper, ble byttet inn i 12, og ble byttet ut i 11. Flest tilskuere: 81,200 i Roma mot  (11.10. 1997).

Han spilte følgende A-landskamper for England:

Meritter som spiller 
 Vinner av Premier League: 1995/96, 1996/97, 1998/99, 1999/00, 2000/01 og 2002/03
 Vinner av FA-cupen: 1995/96 og 2003/04.
 Vinner av Champions League: 1998/99.
 Vinner av Intercontinental Cup: 1999.
 Vinner av Charity Shield:
 Vinner av Intertoto-Cup: 2006

Karriere som spiller 
(Sist oppdatert 13. april 2006)

Eksterne lenker 
 

Engelske fotballspillere
Engelske landslagsspillere i fotball
Spillere i Fotball-VM 2002
Spillere i Fotball-EM 2004
Fotballspillere for Manchester United FC
Fotballspillere for Newcastle United FC
Fotballspillere for Birmingham City FC
Vinnere av Mesterligaen i fotball for menn
Personer fra Manchester
Fødsler i 1975