Front national de liberté

Front national de liberté (vietnamesisk Mặt trận Giải phóng miền Nam Việt Nam, «Den nasjonale front for frigjøringen av det sørlige Vietnam», forkortes FNL, også kalt Viet Cong) var den fremste opprørsbevegelse i Vietnam under Vietnamkrigen. FNL fremstilte seg selv under Vietnamkrigen som en nasjonal front sammensatt av forskjellige grupper som var mot den amerikanskstøttede Republikken Vietnam; mens det etter krigen er vedgått fra Hanois side at den var under stram styring og kontroll av Hanoi og det nordvietnamesiske kommunistpartiets politbyrå.

Navn 
Gruppen er blitt omtalt under flere navn, litt avhengig av tid og ståsted. Særlig har benevnelsene Vietcong og FNL blitt benyttet litt om hverandre.

Vietcong 
Benevnelsen Việt cộng var en betegnelse som ble brukt av motstanderne, og dukket for første gang opp i aviser i Saigon tidlig i 1956. Dette er en sammendragning av betegnelsen Việt Nam Cộng-sản, («vietnamesiske kommunister»), eller eventuelt Việt gian cộng sản («kommunistiske forrædere mot Vietnam»). Den første bruket av Vietcong på engelsk stammer fra 1957. Amerikanske soldater omtalte ofte Vietcong som Victor Charlie eller VC. «Victor» og «Charlie» er fra det fonetiske alfabetet for V og C. Betegnelsen Charlie ble brukt om de kommunistiske («Communist») styrkene generelt, både FNL og de nordvietnamesiske styrkene.

FNL 
Den offisielle historieskrivningen betegner gruppen som «Vietnams frigjøringshær», eller «Den nasjonale frigjøringsfronten for Sør-Vietnam» (Mặt trận Dân tộc Giải phóng miền Nam Việt Nam). I en radiosending fra Radio Hanoi brukte man denne betegnelse i januar 1961 da det ble proklamert at denne gruppen var dannet. I sine memoarer, kaller Võ Nguyên Giáp gruppen «Sør-Vietnams nasjonale frigjøringsfront». Dette har derfor ofte blitt forkortet til National Liberation Front (NLF) «Nasjonale frigjøringsfront». 

Norske medier benyttet tidlig i krigen benevnelsen Vietcong, men dette endret seg utover mot slutten av 1960-tallet da dette ikke ble ansett som politisk korrekt og preg av skjellsord etter at det politiske arbeidet til Solidaritetskomiteen for Vietnam fikk større gjennomslagskraft. I stedet ble den franske betegnelsen Front National de Libération som også ble brukt om frigjøringsbevegelser i andre tidligere franske kolonier, som Algerie.

I 1969 dannet FNL Den provisoriske revolusjonære regjering for Republikken Sør-Vietnam (Chính Phủ Cách Mạng Lâm Thời Cộng Hòa Miền Nam Việt Nam), og dette var navnet som offisielt ble brukt helt fram til at landet ble slått sammen med Nord-Vietnam i 1976. Medlemmene selv omtalte ofte FNL bare som Mặt trận («fronten»). I dag omtalte vietnamesiske medier gruppen som Quân Giải phóng («Frigjøringshæren»).

Forhold til Hanoi 
Forholdet mellom FNL og regjeringen i Hanoi var et kontroversielt tema under Vietnamkrigen. Sympatisører hevdet at disse var et uttrykk for en folkelig motstand fra befolkningen i sør. og at FNL var en bred politisk koalisjon av flere ulike politiske grupper. Selv om det ble erkjent av det sørvietnamesiske kommunistpartiet Folkets revolusjonære parti var den største aktøren i gruppen, ble det hevdet at også partiene Det demokratiske parti og Det radikale sosialistparti også var deltakende partier.

FNLs motstandere hevdet at FNL bare var en enhet for Hanoi. En rekke uttalelser etter krigen fra aktørene på den kommunistiske siden har bekreftet at dette også var tilfelle, og at FNL var under stram styring fra Hanoi, og at den sosialistiske lederen Nguyễn Hữu Thọ bare var en symbolsk leder Ifølge memoarene til FNLs øverste kommandant Trần Văn Trà, fulgte han ordrer fra Hanoi, som var vedtatt av politbyrået. og Trà selv var general i den nordvietnamesiske Vietnams folkehær og nestkommanderende stabssjef i den nordvietnamesiske hæren før han tok opp tjenesten i sør. Ifølge Hanois offisielle historieskrivning var FNL en del av Vietnams folkehær.

Historie

Opprinnelse 
Etter at fredskonferansen i Genève i 1954 avsluttet Den første indokinesiske krig, trakk Frankrike seg ut av Fransk Indokina og Vietnam ble midlertidig delt i to med en demilitarisert sone.

Viet Minh hadde kontroll over neste hele det nordlige Vietnam, bortsett fram Hanoi og et området rundt byen. Samtidig sto det også militære styrker i den nyopprettede staten Sør-Vietnam, selv om rundt  Viet Minh-soldater ble evakuert nordover. Men fortsatt ble mellom  og  kadre ble igjen i sør, de fleste av dem med ordre om å endre fokus til politisk agitasjon og politisk virksomhet. Den første organiserte FNL-virksomheten, «Saigon-Cholon fredskomite», ble grunnlagt i 1954 for å stå for lederskapet for denne gruppen av kadrene i sør. Andre navn som slike grupper fikk, indikerte at det var religiøse grupper. Slike grupper til å fronte motstandsarbeidet ble etter hvert så utbredt at bevegelsens virkelige lederskap forble ukjent til lenge etter at krigen var over, og dette ga grunnlaget for uttrykket «Det ansiktsløse Vietcong»..

Valg av strategi 

Sør-Vietnam, under ledelse av Ngô Đình Diệm vendte i 1956 oppmerksomheten mot de kommunistiske gruppene, etter å ha slått ned andre opposisjonelle, både politiske og religiøse grupper. Etter få måneder ble FNLs grupper presset tilbake til mer fjerne utkantområder, og de siste franske soldatene forlot Vietnam i april 1956. I mars samme år presenterte det sørvietnamesiske kommunistlederen Lê Duẩn en plan med navnet «Veien til sør» for militær infiltrasjon til de andre medlemmene av politbyrået i Hanoi. I Lê Duẩns plan ble det tatt høyde for at det ville bli en militær konfrontasjon med USA, gitt forholdene under Den kalde krigen. Men Folkerepublikken Kina og Sovjetunionen var motstander av en slikk militær konfrontasjon på denne tiden rett etter Koreakrigen og Lê Duẩns plan ble avvist og kommunistene i sør måtte begrense seg til økonomisk kamp. Lederskapet ble delt i to fraksjoner, «Nord først», altså pro-kinesisk, ledet av Trường Chinh og en «Sør først», ledet av Lê Duẩn.

Etter hvert som splittelsen mellom Kina og Sovjetunionen økte, ble Hanois strategi å spille disse ut mot hverandre, og tiltak ble iverksatt for å tilrettelegge for militær infiltrasjon i sør i desember 1956. I prinsippet sluttet Hanoi seg til Lê Duẩns plan, men forutsatte internasjonal støtte og en modernisering av Vietnams folkehær og styrkene som sto i sør. Dette skulle etter planen være på plass innen 1959. President Hồ Chí Minh sto for at vold var siste utvei. Nguyễn Hữu Xuyên ble satt inn som militær øverstkommanderende i sør, og erstattet Lê Duẩn, som ble genralsekretær i kommunistpartiet i Hanoi. Dette innebær en reduksjon av Hồ Chí Minh som hadde foretrukket den mer moderate Võ Nguyên Giáp som var allerede i regjeringen. I en tale 2. september 1957 gjentok Hồ «Nord først»-linjen, med økonomisk kamp. I november samme år reiste Hồ sammen med Lê Duẩn til Moskva og fikk støtte til en mer militant linje. etter at den sovjetiske selvtilliten hadde blitt styrket etter de to vellykkede «Sputnik»-utskytingene.

Væpnet kamp 

En rekke tiltak for å «utrydde forrædere», eller «væpnet propaganda» begynte i april 1957. En rekke drap ble etter hvert kjent og i oktober 1957 var det en rekke bombeeksplosjoner i Saigon som skadet 13 amerikanere. Tidlig i 1958 ble det etablert «sikre områder» for logistikk for militære aktiviteter i Mekongdeltaet og i byområder. I juni samme år ble det etablert en kommandostruktur for det østlige Mekongdeltaet. 

Det nordvietnamesiske kommunistpartiet vedtok en «Folkets krig» i sør på sin sesjon i januar 1959, og denne beslutningen ble bekreftet av politbyrået i mars. I mai 1959 ble det etablert en gruppe for å oppgradere og videreutvikle Ho Chi Minh-stien, og de første leveransene ble levert i august samme år. Det ble etablert en felles militær kommando, med hovedkvarter i Tây Ninh-provinsen, rett ved grensen til Kambodsja. I september 1959 ble to kompanier fra Sør-Vietnams hær overfalt og dette var den første militære aksjonen som involverte større enheter. og ble av kommunistene betraktet som begynnelsen av den «væpnede kampen». en rekke opptøyer som startet i provinsen Bến Tre i Mekongdeltaet i januar 1960 etablerte en rekke  «frigjorte soner» hvor det ble etablert lokalt FNL-styre.

I 1960 var den politiske splittelsen mellom Folkerepublikken Kina og Sovjetunionen blitt til en politisk rivalisering, og dette gjorde kineserne mer innstilt på å støtte Hanois kamp i sør. For den kinesiske lederen Mao Zedong ble militær assistanse til Nord-Vietnamen måte å vise fram sitt «anti-imperialistiske» arbeid, både på den innenrikspolitiske og den utenrikspolitiske scenen. Rundt  kommunistiske soldater innfiltrete i sør i årene 1961 til 1963. FNL økte raskt sin styrke og anslagsvis  ble innrullert i støttegrupper tidlig i 1962. Forholdstallet mellom FNL-soldater og de sørvietnamesiske styrkene endret seg raskt fra forholdet 1 til 10, til forholdet 1 til 5 i løpet av et år.

Det amerikanske engasjement blir innledet 
Voldsnivået økte dramatisk mot høsten 1961, fra 50 geriljaangrep i september til 150 i oktober. Den amerikanske presidenten John F. Kennedy bestemte i november 1961 å øke betydelig den militære hjelpen til regjeringen i Saigon, og allerede i desember 1961 ankom 35 helikoptre og i midten av 1962 var det  amerikanske militære rådgivere i Sør-Vietnam. Den sørvietnamesiske regjeringen klarte å presse FNL tilbake i 1962, men i 1963 klarte FNL å gjenoppta det militære initiativet.

Nordvietnamesisk styrkeoppbygging 
Etter at Diệm var avsatt og drept i et kupp i desember 1963, diskuterte det nordvietnamesiske kommunistpartiet om de skulle satse på en rask militær seier eller videreføre geriljakrigen. Som en følge av denne diskusjonen ble de kommunistiske styrkene bygget opp så langt som mulig og den nordvietnamesiske hæren økte sin tilstedeværelse fra  ved utgangen av 1963, til  i 1964.

Videre opptrapping 

Vinteren 1964-1965 ble et viktig tidspunkt for FNL, da regjeringen i Saigon var i ferd med å bryte sammen.Sovjetunionen forsynte Nord-Vietnam med moderne bakke-til-luft raketter etter et besøk av statsminister Aleksej Kosygin i februar 1965. Ved utgangen av 1965 hadde amerikanerne trappet opp sitt nærvær til  soldater og den første store konfrontasjonen mellom de nordvietnamesiske styrkene, sammen med FNL og USA, kom under slaget i Ia Drang i november. I januar avslørte australske soldater et komplekst tunnelsystem som hadde vært et hovedkvarter for FNL. Seks tusen dokumenter ble funnet og avslørte FNLs indre liv. Som et resultat av denne avsløringen, flyttet FNL sitt hovedkvarter til Mimot i Kambodsja. Etter en avtale som ble inngått med den kambodsjanske regjeringen i 1966, fikk FNL og Nord-Vietnam anledningen til å bruke havnen i Sihanoukville for våpentransport for deretter bli kjørt inn til baser nær grensen, og denne Sihanouk-stien erstattet Ho Chi Minh-stien for styrkene i det sørlige Sør-Vietnam.

Mange FNL-enheter opererte om natten, og utøvde terror som en vanlig taktikk. Ris som ble anskaffet ved hjelp av geværer sørget for mat, og enheter fikk månedlige kvoter for henrettelser. Dette var rettet mot offentlige tjenestemenn, særlig landsby- og distriktsledere, men også legeklinikker og helsepersonell for å ramme den sørvietnamesiske infrastrukturen og undergrave Saigon-regjeringens legitimitet.

Tết-offensiven 

Den meste kjente militære aksjonen hvor FNL hadde en framtredende rolle var Tết-offensiven. Denne var lagt opp i tre faser, og den viktigste av disse var den folkelige oppstanden som FNL skulle kanalisere. FNL skulle angripe mer enn 100 byer og bysentre i Sør-Vietnam, herunder den amerikanske ambassaden i Saigon og en større massakre i Huế hvor rundt  av byen befolkning ble drept. Gatekamper og hus-til-hus-kamper mellom FNL og de sørvietnamesiske styrkene omdannet det meste av bydelen Cholon i Saigon til ruiner. 

Strategien var at ved å ramme så dypt, ville FNL drive sivilbefolkningen til å gjøre opprør mot amerikanerne og den sørvietnamesiske regjeringen. Dette skjedde imidlertid ikke, men offensiven fikk stor internasjonal oppmerksomhet og viste at amerikanerne ikke kunne regne med å vinne en militær seier i Vietnam.

På den annen side overbelastet denne aksjonen også FNLs kraft og organisasjon, og de senere militære aksjoner og offensiver ble mer og mer dominert av ordinære nordvietnamesiske enheter. I boken History of the Bulwark B2 Theatre fra 1982, beskrev FNLs øverstkommanderende, general Trần Văn Trà hvordan det nordvietnamesiske politbyrået overvurderte egen slagkraft, og tilsvarende undervurderte USA og Sør-Vietnams hær. I tillegg hadde FNL tapt halvparten av sine styrker under offensiven. Tapene var for store til at det var muligheter til å erstatte disse med nye rekrutter, ifølge justisministeren i FNLs kommende «Provisoriske revolusjonære regjering» Trương Như Tạng.

Etter Tết-offensiven 
Bortsett fra noen områder i Mekongdeltaet, lyktes det ikke FNL å etablere noe styrende apparat i Sør-Vietnam etter Tết-offensiven. Dette gjorde det lettere for de program som ble iverksatt for å få personer til å forlate FNL i sør, slike som Chieu Hoi-programmet og Operasjon Phoenix. Ved utgangen av 1969 var det få områder som var «sikre soner» eller «frigjorte områder» for FNL og Nord-Vietnam innen Sør-Vietnam, ifølge den offisielle historieskrivningen i Hanoi. Videre var det ingen enheter innen FNL som hovedsakelig besto av folk fra sør, og rundt 70 prosent av kommuniststyrkene i sør var fra Nord-Vietnam.

FNL etablerte i denne situasjonen en bybasert front, som ble kalt «Alliansen av nasjonale, demokratiske og fredsstyrker». Gruppens manifest sto for et uavhengig, alliansefritt Sør-Vietnam, og hevdet at «den nasjonale gjenforening ikke kan bli gjennomført over natten». I juni 1969 ble denne alliansen slått sammen med FNL til «Den provisoriske revolusjonære regjering» (PRG - Provisional Revolutionary Government).

Etter krigen 
«Den provisoriske revolusjonære regjering» hadde ingen reell makt før den formelt overtok styringen av Sør-Vietnam etter Saigons fall i 1975 under navnet Republikken Sør-Vietnam. Den Sør-Vietnam frem til hele landet ble underlagt Den sosialistiske republikk Vietnam året etter.

Under seiersparaden la Tạng merke til at de enhetene som tidligere hadde vært dominert av folk fra sør, var borte, og erstattet av folk fra nord.Statsadministrasjonen i Republikken Vietnam var helt dominert av den nordvietnamesiske hæren. Rundt en million mennesker som ble antatt å ha samarbeidet med den tidligere sørvietnamesiske regjeringen ble sendt på omskoleringsleirer, på tross av protester fra de ikke-kommunistiske medlemmene av «Den provisoriske revolusjonære regjeringen», som Tạng. Uten å høre med «Den provisoriske revolusjonære regjeringen», bestemte Nord-Vietnam å oppløse denne på et partimøte i august 1975. Nord- og Sør-Vietnam ble slått sammen til Den sosialistiske republikk Vietnam i juli 1976 og «Den provisoriske revolusjonære regjeringen» ble oppløst.

Terror som virkemiddel 
FNL benyttet terror som et virkemiddel for å ha kontroll over befolkningen. Men terror var bare et av midlene. Det første midlet var sosial organisering for å øve press på landsbybefolkningen. Det andre midlet var intensive kommunikasjonstiltak, som for eksempel "tankereform", omskolering og propaganda. Det tredje midlet var maktbruk i form av tvang og terror. Terrorhandlinger besto av bortføringer, henrettelser samt granat- og bombeangrep på bygninger og folkemengder.

FNL-kadrene opererte med en liste over 15 kategorier "folkefiender": 1) Fiendtlig personell innen spionasje, politiet, sikkerhetsstyrker, enheter for psykologisk krigføring, 2) medlemmer av reaksjonære politiske organisasjoner, 3) medlemmer av fiendens militære og paramilitære organisasjoner, 4) Medlemmer av fiendens statsapparat, 5) Populære organisasjonsledere, 6) Medlemmer av fiendens kultur-, kunst, propaganda- og mediainstitusjoner, 7) Religiøse ledere, 8) Tyver, prostituerte, gangstere, ... 9) Overløpere. 10) Medlemmer av overklassen og deres ektefelle, 11) Personer med tilbakestående politiske retninger, 12) Slektninger til dem som arbeidet med spionasje, psykologisk krigføring; slektninger til politiske og religiøse ledere; familiemedlemmer til militære med høyere rank enn menig soldat, 13) De som var slektninger til dem som har vært straffet av revolusjon, og som kunne bære nag mot revolusjonen, 14) Regjeringssoldater som deserterte uten å oppgi noen god grunn, og 15) Individer med mistenkelig bakgrunn eller fortid. En streng fortolkning av listen resulterte i rundt 3 millioner sørvietnamesere som kunne klassifiseres som folkefiender.

Det er for enkelt å beskrive FNL-kadrene som begikk terrorhandlinger som sadister. Kadrene så på terror som sitt eget fortrinn overfor regjeringen. De rasjonaliserte handlingene: de drepte regjeringens politifolk på grunn av deres "uærlighet, ondskap og brutalitet". Om henrettelser av sivile hevdet kadrenene at "Vi gjorde aldri det uten grunn. Vi oppfordret dem til å slutte å samarbeide med regjeringen. Men de var veldig sta. Vi advarte dem tre ganger ...". 

Statistikk over terrorhandlinger begått av FNL i perioden 1962-1969:

Referanser

Eksterne lenker 
 

Militære enheter under Vietnamkrigen
Paramilitære organisasjoner