Valgordningen i Norge

Valgordningen eller valgsystemet i Norge beskriver hvordan valg til Stortinget, kommunestyrer, fylkesting og Sametinget samt til bydelsutvalg i Oslo organiseres og gjennomføres. Et valgsystem har som oppgave å oversette velgeres preferanser av politiske partier, enkeltkandidater og andre grupper til en forsamling som skal representere velgernes synspunkter og ta politiske avgjørelser på vegne av disse. I Norge avholdes valg annethvert år, vekselvis mellom kommunestyre- og fylkestingsvalg og stortingsvalg/sametingsvalg, noe som gir valgperioder på 4 år. Det seneste stortingsvalget fant sted i 2021, og det seneste kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2023.

Ved hvert valg velges samtlige mandater. Dette til forskjell fra valgsystemer der kun deler av en forsamling er på valg ved hvert valg. Et eksempel på dette er valget av representanter til USAs senat. Her avholdes valg hvert andre år, men kun ⅓ av representantene er oppe til valg hver gang. En termin er da altså seks år. I Norge er valgterminen for alle valg fire år.

Før andre verdenskrig var det lokalvalg og stortingsvalg hvert tredje år (uavhengig av hverandre).

Historie 

«Bondeparagrafen», som gjaldt fra 1814 til 1952, fastsatte at landdistriktene (amtene) skulle ha dobbelt så mange stortingsrepresentanter som bydistriktene (kjøpstedene). Paragrafen innebar at byene og omliggende landdistriktene var adskilte valgkretser. Bestemmelsen førte til at bydistriktene fikk langt flere representanter relativt til folketallet enn landdistriktene. Noen byer som var til dels langt fra hverandre ble slått sammen til en valgkrets for eksempel Tromsø, Narvik og Bodø eller Kristiania og Kongsvinger. Det valgtekniske skillet mellom by og land ble avskaffet i 1952.

1814–1905 

Norge hadde fra vedtaket om Grunnloven i 1814 fram til og med stortingsvalget 1903 et valgsystem hvor velgerne valgte valgmenn som igjen valgte stortingsrepresentantene. Det var én valgmann per 50 stemmeberettigede i kjøpstedene og én valgmann per 100–200 stemmeberettigede i prestegjeldene på landet. På denne tiden var det ikke partidannelser i landet og man så dermed at valgmennene skulle være bedre skikket til å bestemme hvem som skulle sitte på Stortinget.

Antallet plasser på Stortinget var ikke fastsatt i 1814, men var avhengig av antall valgmenn og stemmeberettigede - ingen valgdistrikter skulle likevel ha over 4 representanter og samlet antall representanter «burde» ligge mellom 75 og 100. I 1816 ble amtenes representasjon begrenset til 3, grensen ble i 1830 igjen hevet til 4. I 1842 ble regelen grensen for totalantallet fjernet. Antallet representanter på Stortinget gikk opp og ned med folketallet inntil 1859 da antallet representanter og fordelingen av disse på valgdistriktene ble fastsatt i Grunnloven: 74 fra landdistriktene, 37 fra kjøpstedene, total 111. I 1902 var totaltallet øket til 117, med 78 og 39 på henholdsvis land- og bydistriktene. Systemet kom under kritikk mot slutten av 1800-tallet, dette var spesielt rettet mot bondeparagrafen som sa at 2/3 av representantene skulle komme fra landkommuner noe som førte til at byene ble klart overrepresentert. Byenes overrepresentasjon ble noe mindre ved urbaniseringen på slutten av 1800-tallet. Byenes overrepresentasjon varte til paragrafen ble opphevet i 1953.

Systemet med valgmenn er i dag særlig kjent fra USAs presidentvalg

1905–1919 
I 1905 ble valgsystemet lagt om slik at man fikk enmannskretser hvor man trengte 50 % av stemmene for å bli valgt. Oppnådde man ikke 50 % av stemmene ved første valgomgang ble det gjennomført en ny valgomgang. Valget favoriserte de største partiene og gav et stort styringstillegg noe som førte til at Arbeiderpartiet som fikk rundt 33 % av stemmene i 1915 bare fikk 15 % av setene i Stortinget.

Venstre som på starten av 1900-tallet var det største partiet ønsket ikke å endre valgsystemet da de fryktet dette ville favorisere Høyre, men med Arbeiderpartiets framvekst gikk Venstre med på å endre valgordningen i 1919.

I 1905 var byene og de omliggende landdistriktene separate valgkretser. Fra 1905 var Kristiania egen valgkrets (tidligere inngikk Hønefoss og Kongsvinger sammen med Kristiania i en krets med fire mandater til sammen), Tromsø ble skilt fra Bodø/Narvik (1 representant hver), og Kongsberg/Hønefoss og Mjøsbyene/Kongsvinger dannet en valgkrets hver.

Fra 1920 
I 1919 ble det innført forholdstallsvalg (med D'Hondts metode) for å oppnå større likhet mellom antall stemmer og antall representanter som blir valgt inn, valgkretsene ble også endret slik at de samsvarer med fylkene og det blir flere representanter fra hvert fylke og et lavt styringstillegg. Regelen om at 2/3 av representantene skulle komme fra landdistrikter (bondeparagrafen) ble beholdt, men antallet representanter ble i 1919 økt til 150. I 1952 var «bondeparagrafen» ble opphevet og det valgtekniske skillet mellom by og land ble avskaffet. Samtidig ble St. Laguës modifiserte oppgjørsmetode med delingstall på 1,4 innført. Stortingsvalget i 1953 var det første med fylkene som valgdistrikter der byer og landdistrikter valgt sammen.
I dag brukes St. Laguës modifiserte metode for mandatberegning mellom valglistene, og St. Laguës metode (umodifisert) til mandatfordelingen mellom valgdistriktene.

Forslag til ny valglov 
Et valglovutvalg ledet av Ørnulf Røhnebæk ble oppnevnt ved kongelig resolusjon 21. juni 2017 for å
fremme forslag til ny valglov. Utvalget la frem sin utredning til Kommunal- og moderniseringsdepartementet 27. mai 2020. Grunnlovsendringene knyttet til dette ble vedtatt 1. juni 2022. Regjeringen sitt forslag til ny valglov ble lagt frem 3. mars 2023. Den nye valgloven vil gjelde fra stortingsvalget 2025.

Stortingsvalg 

Ved stortingsvalg har norske statsborgere som er minst 18 år det kalenderåret valget avholdes stemmerett. Vedkommende må også være eller ha vært folkeregistrert som bosett i Norge. Stemmeretten gjelder i den kommunen personen er manntallsført. Manntallet er basert på folkeregisteret og gjelder bosted 30. juni i valgåret. Alle som har stemmerett er i utgangspunktet valgbare og er forpliktet til å ta i mot vervet, med mindre de gir skriftlig melding om at de ikke ønsker å bli ført opp på den aktuelle valglisten (også kalt ombudsplikten, grunnloven § 63). Enkelte personer med spesielle stillinger eller embeder er av prinsppielle grunner ikke valgbare, blant annet høyesterettsdommere, medarbeidere i utenrikstjenesten og i departementene (grunnloven § 62). Valget skjer ved lister vanligvis sammensatt av partiene, men vervet er personlig og ikke knyttet til parttilhørighet. Stortingsrepresentanten kan ut av partiet eller skifte parti i stortingsperioden. Valget avholdes samtidig i alle kommuner en mandag i september måned det siste året i hver stortingsperiode (det er anledning til å avholde valg også søndagen før den felles valgdagen). Stortinget trer sammen første hverdag i oktober (grunnloven § 68).

Som en del av den nye valgloven, ble det innført muligheter for å forlenge eller utsette valget om det har skjedd noe ekstraordinært som hindrer en vesentlig del av velgerne å stemme. Om det skjer noe som har hindret en vesentlig del av velgerne å stemme, kan det settene Stortinget vedta at det skal holdes omvalg (grunnloven § 54).

Valgkretser og mandater 

På Stortinget sitter totalt 169 stortingsrepresentanter valgt inn fra 19 valgkretser. Valgkretsene tilsvarer fylkene før 2018. Hvor mange representanter det til en hver tid skal være fra hver valgkrets er basert på en utregning som både vurderer folketall og areal. Denne utregningen gjøres på nytt hvert åttende år og har de siste årene gjort at valgkretsene med de store byene får flere mandater på bekostning av de mindre folkerike fylkene. Utregningen er imidlertid lagt opp på en slik måte at store valgkretser får en fordel, da hver innbygger gir ett poeng, mens hver kvadratkilometer gir 1,8 poeng. Dette gir videre grunnlaget for mandatfordelingen mellom valgkretsene.

Mandatfordeling 

I Norge brukes en modifisert utgave av Sainte-Laguës metode for å bestemme mandatfordelingen. Antall stemmer for hvert enkelt parti divideres på henholdsvis 1,4; 3; 5; 7; 9; 11; ... og så videre, med økning på 2. Dette fortsetter man med inntil antall kvotienter er likt eller større enn antall mandater til fordeling. Kvotientene rangeres så fra høyest til lavest. Partiet som står for den høyeste kvotienten får det første mandatet, mandat nummer to går til partiet med nest høyeste kvotient og så videre til alle mandater er fordelt.

Under er mandatfordelingen slik den foregikk for Nordland ved Stortingsvalget 2013. Arbeiderpartiet fikk klart flest stemmer og får dermed også det første distriktmandatet med høyest tall (,9) etter første deling (på 1,4). Følgelig gjelder så tallet ved neste deling for Arbeiderpartiet (,0) og dette er ikke høyt nok til å få distriktmandat nr. to der Høyre har et høyere tall etter første deling (,6). Høyre får dermed det andre distriktmandatet. Slik føres hele valgregnskapet frem til de åtte distriktmandatene i Nordland er utdelt. Til slutt vil det da gjenstående høyeste tallet til et parti få utjevningsmandatet. I dette tilfellet er dette Senterpartiet. Senterpartiet fikk en nasjonal oppslutning på 5,5 %, og er dermed over sperregrensen og har tilgang til fordelingen av utjevningsmandatene.

Tallet i parentes og fet skrift er mandatnummeret.
Senterpartiet fikk Nordlands utjevningsmandat.

Kandidatkåring 

Etter at velgeren har bestemt seg for en valgliste tilhørende et parti/gruppe er det mulig å endre rekkefølgen på kandidatene på listen (preferansevalg). Stryker man eksempelvis den øverste kandidaten på listen, vil ikke denne kandidaten være med i ens valgliste overhodet. I eksempelet nedenfor har tre velgere i en valgkrets valgt partiet der Anne, Berit og Cecilie er på valglisten. Rangeringen partiet har valgt er nevnte rekkefølge. For å finne ut hvilken endelig rekkefølge kandidatene får, telles antallet førsteplasser til hver kandidat opp, og den med flest stemmer får plassen. For å avgjøre den andre kandidaten telles igjen antallet førsteplasser til hver kandidat opp samt antallet andreplasser, men da ikke inkludert den kandidaten som allerede har fått plass nummer én. Disse legges sammen og den med flest stemmer her får plass nummer to.

Valglistens rangering
 Anne
 Berit
 Cecilie

Velgernes stemmesedler

Velgernes prioritering sortert

Resultat

I eksempelet over klarte Cecilie å få den øverste plassen som kandidat på valglisten selv om partiet hadde plassert henne som nummer tre. Etter dette fikk både Berit og Anne like mange stemmer (2) for både rangering som første- og andreplass på listen (Berit fikk en 2. prioritering fra velger A, og det samme fra velger C, selv om sistnevnte ikke skrev dette aktivt på stemmeseddelen). Når det her er uavgjort, er det den opprinnelige partilistens rekkefølge som avgjør. Anne tar derfor den andreplassen fordi hun er rangert over Berit på den opprinnelige listen. Berit tar følgelig den siste plassen i rangeringen.

Velger A har ikke valgt å gjøre noen endringer på sin stemmeseddel (annet enn å rangere slik partiet også har gjort, hvilket ikke har noen praktisk betydning). De fleste velgerne i Norge velger å ikke foreta endringer, og mer enn halvparten av velgerne i en valgkrets må gjøre lignende omprioriteringer på sin stemmeseddel for at kandidatenes rekkefølge skal endres utover det partilisten opprinnelig foreslo. Dette har aldri skjedd ved stortingsvalg.

Utjevningsmandat 

Ved stortingsvalg i Norge er det proporsjonal representasjon som er prinsippet for mandatfordelingen. Dette innebærer at valgordningen forsøker å ha lik andel av mandater tilhørende hvert parti og andel stemmer partiet fikk nasjonalt. Dette er i motsetning til flertallsvalg der det største partiet tar de fleste eller alle setene ved valgseier. Det er imidlertid to hensyn ved mandatfordelingen under stortingsvalg som er gjeldende; utjevningsmandater og sperregrensen. Førstnevnte har som formål å gi partier som ikke får uttelling for sine velgere (såkalte «reststemmer») tilgangen til mandater. Sistnevnte har derimot som formål å ikke gi denne tilgangen til alle partier som gjør det godt i enkelte valgkretser. De står i så måte som motpoler.

Ved stortingsvalg er det først og fremst 150 distriktmandater som fordeles mellom partilistene. Etter at disse er fordelt finnes det i Norge 19 ekstra mandater som kalles utjevningsmandater. Ordningen med utjevningsmandater ble innført i 1989 for å gi partier med flest reststemmer representasjon. Ordningen er altså tiltenkt å få høyere korrelasjon mellom andel representanter og andel stemmer ved valget til hvert parti (altså proporsjonal representasjon). Da ordningen ble innført var det bare 8 utjevningsmandater, mens siden stortingsvalget i 2005 har hvert fylke hatt hvert sitt utjevningsmandat.

Fordeling til partiene 
Utjevningsmandater fordeles i to ledd. Først bestemmes det hvor mange utjevningsmandater hvert parti skal ha. Sist skal det bestemmes i hvilke fylker de aktuelle mandatene skal havne. Etter at alle distriktmandatene er fordelt med metoden vist over, gjøres hele utregningen på nytt, men nå med hele landet som én enkelt valgkrets. Så utdeles 169 mandater på partiene etter samme system som for distriktmandatene. Dette resulterer i at man får en fordeling av mandater dersom landet var en enkelt valgkrets. Differansen mellom dette antallet mandater og antallet distriktmandater hvert parti allerede er gitt legger grunnlaget for hvor mange utjevningsmandater partiet skal få tilgang til. Hvis noen av partiene som fikk distriktmandater var under sperregrensen på 4 % nasjonal valgoppslutning får de ikke ta del i fordelingen av flere mandater enn antallet distriktmandater. I eksempelet under er dette tilfellet for Miljøpartiet De Grønne da de fikk et distriktmandat, men hadde kun 2,8 % oppslutning nasjonalt. De tildeles da følgelig kun ett mandat i fordelingen under. Nedenfor er utregningen satt opp på lignende måte som for mandatfordelingen av distriktmandatene over, men nå med stemmetallet for hele landet for valget i 2013. Som formel kan utregningen settes opp på følgende måte:

 ,

Der x er antall utjevningsmandater et gitt parti blir tildelt,
a er antall mandater gitt partiet hvis fordelingen hadde skjedd med en nasjonal valgkrets,
og b er antallet distriktmandater partiet allerede har fått ved opprinnelig mandatfordeling.

 (*) Da Miljøpartiet De Grønne (MDG) ikke var over sperregrensen på 4 % får de ikke tildelt de siste fire mandatene som stemmetallet egentlig ville tilsi nasjonalt. Disse blir altså videre fordelt på de resterende partiene. De fire siste kvotientene på listen er da Høyre med 8174,5 (ant. stemmer/91), Frp med 8132,6 (ant. stemmer/57), Arbeiderpartiet med 8025,4 (ant. stemmer/109) og Høyre igjen med 8002,4 (ant. stemmer/95).
 Tallene i parentes og uthevet skrift er mandatnummeret som blir tildelt basert på kvotienten.

Formålet med utjevningsmandater er å gi de partiene som har flere stemmer nasjonalt enn antall distriktmandater ville vært proporsjonalt med. Utdelingen har en tendens til å gi fordeler til de partiene som er små, men over sperregrensen. Og derfor omtales også denne mye rundt valget for de partiene som ligger nær sperregrensen på prognosene. Ved valget i 2009 fikk Venstre en oppslutning på 3,9 og dermed under sperregrensen. I 2013 fikk de 5,2 % og førstnevnte valg ga dem 2 distriktmandater og sistnevnte ga dem 4 distriktmandater. I tillegg fikk partiet 5 utjevningsmandater da de var over sperregrensen. Det er altså potensielt stor uttelling for et parti å komme over sperregrensen.

Geografisk fordeling 
Etter at partiene har fått fordelt antall utjevningsmandater skal det vurderes hvor disse skal plasseres. Hvert fylke har ett utjevningsmandat. Først og fremst fjernes partiene som ikke har fått tildelt utjevningsmandater. Ved Stortingsvalget i 2009 ble det utregnet at partiene SV, KrF, Sp, H og Frp fikk utjevningsmandater. Arbeiderpartiet fikk altså ikke noen utjevningsmandater, og var dermed ikke med i den geografiske fordelingen. Tilsvarende var ikke partier under sperregrensen med i denne fordelingen, og fikk heller ikke utjevningsmandater i den opprinnelige fordelingen. Dette gjaldt her Rødt, Pensjonistpartiet og Venstre.

der x er gjenstående stemmetall som ikke er brukt for tildeling av distriktmandat,
y er totalt antall stemmer i fylket, og
z er antall distriktmandater som er fordelt i fylket.

Først finner man den såkalte «restkvotienten» til hvert parti med i den geografiske fordelingen innenfor hvert fylke. Nedenfor er tabellen med disse restkvotientene. Restkvotienten er utregnet basert på det «gjenstående stemmetall i de enkelte fylker». Dette er altså det stemmetallet som var det høyeste partiet i fylket ikke fikk et distriktmandat for. For SV som fikk  stemmer i Hordaland i 2009, og  fikk ett distriktmandat her skal man altså ikke finne frem til det opprinnelige stemmetallet som ga distriktmandatet (etter å ha delt på 1,4), men det man får hvis man deler stemmene på neste deletall, det vil si 3.  er lik . Videre skal dette divideres på det gjennomsnittlige antall stemmer bak hvert distriktmandat i fylket. Fylket hadde i 2009 14 distriktmandater, og det totale antallet stemmer i fylket var .  er lik  og deles  på  får man restkvotienten . Dette gjøres følgelig for alle partiene som har fått tildelt utjevningsmandater til hvert fylke. Videre sorteres disse restkvotientene etter størrelse, og utjevningsmandater fordeles nedover på denne listen.

SV skal ha fem utjevningsmandater, Krf skal ha seks, Senterpartiet skal ha to, Høyre skal ha tre og Fremskrittspartiet skal også ha tre utjevningsmandater etter valget i 2009. Nedenfor er samtlige restkvotienter for disse partiene i alle fylker skrevet i synkende rekkefølge. På denne måten fordeles utjevningsmandatene til de partiene med høyest restkvotient. Er utjevningsmandatet allerede tatt i et fylke, vil neste restkvotient vurderes. Når et parti har fått alle sine utjevningsmandater, skjer det samme.

Sperregrensen 

Sperregrensen i Norge har en litt annen funksjon enn de enkleste formene for sperregrense som man kan finne i andre land. Noen stater setter en prosentandel som minstekrav ved valg for at partier skal få tilgangen til fordelingen av representanter til parlamentet i det hele tatt. I Norge gjelder denne grensen kun for fordelingen av utjevningsmandater. Grensen er 4 % og er skrevet inn i Grunnlovens § 59 der det står at «intet parti kan tildeles noe utjevningsmandat med mindre det har fått minst 4 prosent av det samlede stemmetall for hele riket». Selv om et parti da får regional oppslutning vil partiet ikke få tilgangen til utjevningsmandater hvis det ikke har over fire prosent oppslutning nasjonalt. Partiet har likevel tilgangen til de vanlige distriktmandatene. Sperregrensen kan bety mye for antall mandater partiet får.

Fylkestingsvalg

Valgkretser og mandater 

Kommuneloven § 7

Fylkestingets medlemstall skal være et ulike tall, som fastsettes slik for fylkeskommuner med:
a.	ikke over 150 000 innbyggere, minst 19
b.	over 150 000, men ikke over 200 000 innbyggere, minst 27
c.	over 200 000, men ikke over 300 000 innbyggere, minst 35
d.	over 300 000 innbyggere, minst 43.

Mandatfordeling og kandidatkåring 
Når det gjelder lokalvalg er det noen andre bestemmelser angående listestemmer og personstemmer. Ved både fylkestingsvalg og kommunestyrevalg kan velgere gi personstemmer. Det gjøres ved å markere kandidaten de ønsker å gi sin stemme til. Hvilket utfall dette får er ulikt mellom fylkestingsvalget og kommunestyrevalget. Ved fylkestingsvalget må antall personstemmer overstige 8 % av det totale antallet stemmer som ble gitt til partiet i valgkretsen, for at kandidaten skal bli flyttet oppover på listen. Eksempelet nedenfor er hentet fra regjeringens nettsider.

 (*) Personlig stemmetall overstiger 8 % av stemmetallet til listen
 Antall stemmer: 1 000, 8 % av 1 000 = 80 personstemmer nødvendig for å endre rekkefølgen

Det er altså personstemmene som avgjør rekkefølgen på kandidatene på valglisten, men listen endrer bare sin opprinnelige oppsetning dersom noen kandidater har fått over det som tilsvarer 8 % av listestemmene som personstemmer. Hvis de så har fått flere personstemmer enn noen høyere opp på listen vil de flyttes følgelig opp så langt personstemmene rekker. Dette betyr at fylkestingsvalgets kandidatkåring opererer med en slags sperregrense, men av en annen karakter enn den mer kjente sperregrensen ved stortingsvalg.

Kommunestyrevalg

Valgkretser og mandater 
Valgkretsene i kommunestyrevalg tilsvarer Norges kommuner og endres følgelig hver gang det skjer deling eller sammenslåing av kommuner.

Kommuneloven § 7

Kommunestyrets medlemstall skal være et ulike tall, som fastsettes slik for kommuner med:
a.	ikke over 5 000 innbyggere, minst 11
b.	over 5 000, men ikke over 10 000 innbyggere, minst 19
c.	over 10 000, men ikke over 50 000 innbyggere, minst 27
d.	over 50 000, men ikke over 100 000 innbyggere, minst 35
e.	over 100 000 innbyggere, minst 43.

Mandatfordeling 
I kommunestyrevalg er det to forhold som er annerledes enn ved fylkestingsvalg. For det første kan velgeren gi personstemmer til kandidater fra andre lister/partier enn det partiet velgeren i hovedsak stemmer på (valg av stemmeseddel). For det andre er kandidatkåringen annerledes enn ved fylkestingsvalg. Ved kommunestyrevalg er det ikke antall stemmesedler som legges til grunn for mandatfordelingen direkte, slik som i fylkestingsvalg og stortingsvalg. Istedenfor er hver stemmeseddel verdt et visst antall listestemmer. Dette antallet tilsvarer antall kommunestyrerepresentanter i den aktuelle kommunen. Stemmer velgeren altså i en kommune som skal ha 10 representanter er altså en stemme til parti A uten personstemmer verdt 10 «listestemmer». Dersom velgeren derimot faktisk gir en personstemme til en kandidat på listen vil dette få konsekvenser for kandidatkåringen senere i prosessen, men ikke for den opprinnelige mandatfordelingen. Hvis velgeren gir en personstemme til en kandidat fra et annet parti B (føres på stemmeseddelen) har dette umiddelbare konsekvenser. Da vil antall listestemmer til parti A være 9, mens en listestemme går til parti B. Slik fordeles listestemmene, og når alle lister har fått sitt listestemmeantall fordeles antall mandater på samme måte som for både stortingsvalg og fylkestingsvalg; nemlig ved Sainte-Laguës metode.

Kandidatkåring 

Etter at antall mandater er fordelt mellom partiene i hver valgkrets må det vurderes hvilke kandidater som skal velges inn. Dette er basert på hvorvidt partiet selv har foretrukket kandidaten (står i uthevet skrift på stemmeseddelen og kalles stemmetillegg), antall personstemmer og antall slengere. Førstnevnte prioritering gir kandidaten et stemmetillegg på tilsvarende 25 % av antall stemmer til partiet. Fikk altså partiet 100 stemmer får de prioriterte kandidatene umiddelbart 25 stemmer. Videre legges antallet personstemmer til dette tallet, samt slengere og det dannes dermed en prioritering av rekkefølgen på kandidatene.

Det er begrensninger til både antall slengere en velger kan gi og hvor mange stemmetillegg som kan deles ut, men ikke vanlige personstemmer. I valglovens § 7-2 ledd 3 står det blant annet: "(...) Slik personstemme[r] [(altså slengere)] kan gis til et antall kandidater som tilsvarer en fjerdedel av det antall medlemmer som skal velges til kommunestyret. Uavhengig av kommunestyrets størrelse kan det likevel alltid gis personstemme til minimum fem kandidater fra andre lister.". Partiet kan ikke gi ubegrenset antall kandidater stemmetillegg, og det begrenses avhengig av størrelse på kommunestyret (se tabell til høyre). En personstemme gis hvis en velger av det aktuelle partiet markerer ved siden av en kandidat. En slenger gis hvis en velger som stemmer på parti A har lagt til navnet til en kandidat fra parti B. Dette betyr at velgere ved kommunestyrevalg har muligheten til å gi personstemmer til andre kandidater enn de som står på listen de stemmer på.

Eksempelet nedenfor er hentet fra Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 og for Arbeiderpartiet i Overhalla kommune i Nord-Trøndelag. Overhalla Arbeiderparti stilte opp 17 kandidater på sin liste, og kommunestyret skulle bestå av 21 medlemmer.

 (*) Indikerer at kandidaten er gitt stemmetillegg av partiet
 1 Representanten stiller ikke som representant av ukjent årsak - niende kandidaten fyller plassen.
 Antall stemmer til Overhalla Arbeiderparti: 722. 25 % av disse stemmene gis som stemmetillegg til de forhåndskumulerte kandidatene (uthevet skrift). Dette tilsvarer 180,5 stemmer/poeng.
 

Som det kommer frem av tabellen over klarte velgerne med personstemmer og slengere å endre rekkefølgen på kandidatene betydelig og to kandidater partiet opprinnelig hadde blant sine topp åtte havnet lenger nede på listen og kom dermed ikke inn i kommunestyret. Tilsvarende fikk to kandidater (A. Opdal og Sagvik) plass i styret grunnet sine mange personstemmer, henholdsvis 28 og 29. For de kandidater som oppnår likt antall stemmer bestemmer valglistens rangering den endelig rekkefølgen. Dette er tilfellet for Jenssen og Skogmo på plass 14 og 15. Hadde partiet altså fått 14 plasser i styret hadde da Jenssen kommet inn heller enn Skogmo kun fordi han ble plassert som partiets 11. kandidat og ikke 13. slik Skogmo ble.

Spesielle forhold

Oslo og utenlandsboere 
Oslo er både fylke og kommune og det er kun kommunestyrevalg i Oslo og ikke noe fylkestingsvalg. Ved lokalvalget i 2007 ble det innført valg til bydelsutvalg i tillegg til vanlig kommunestyrevalg. Oslo-borgere har dermed to stemmer ved lokalvalg som andre velgere i landet. Ved bydelsvalg kan velgeren også avgi personstemme og legge til slengere om dette er ønskelig. Prosessen med mandatfordeling og kandidatkåring til bydelsutvalgene er helt likt et kommunestyrevalg.

Utenlandsboende som er ansatt i diplomatiet eller konsulatvesenet og deres husstand, skal manntallsføres i den kommunen der de sist var registrert som bosatt. Manntallsføringen skjer uavhengig av utenlandsoppholdets lengde. Dersom de ikke noen gang har vært folkeregisterført som bosatt i Norge, skal de manntallsføres i Oslo kommune.

Elektronisk stemmegivning 

Elektronisk stemmegivning eller bare «E-valg», å gi sin stemme ved valg via internett, er ikke gjort i Norge, men ved Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 ble prøveordningen E-valg 2011-prosjektet forsøkt i kommunene Bodø, Bremanger, Hammerfest, Mandal, Radøy, Re, Sandnes, Tynset, Vefsn, og Ålesund. Det er hittil få land som har forsøkt e-valg, men av land det er naturlig å sammenlignes med har både Sveits og Estland allerede forsøkt ordningen. I forkant av det norske forsøket var det debatt om hvorvidt ordningen var en god idé. Sikkerhet og valgfusk er blant bekymringene og flere forskere har også advart mot at e-valg ikke nødvendigvis gjennomføres hemmelig og at påvirkning fra personene velgeren omgås vil få enda større innvirkning enn tidligere. Også politikere har vært uenige og enkelte har til og med ønsket forsøket avbrutt. Forsøket skulle ifølge norske myndigheter hjelpe Stortinget til å ha et «godt grunnlag for å vurdere om det skal legges til rette for at velgerne i hele landet skal få anledning til å stemme elektronisk og eventuelt tidsperspektivet for dette». Forsøksordningen ble gjentatt i 12 kommuner ved lokalvalget 2013.

Utredning av ny valgordning (NOU 2020:6) 
Et  utvalgt ledet av Ørnulf Røhnebæk la i mai 2020 frem en utredning om ny valglov. Utvalget ønsket å videreføre valgordningen, men å gjøre den mer proporsjonal, slik at det ble større samsvar mellom antall representanter og antall stemmer. Konkret ble det forslått å senke sperregrensen til 3%. Utvalget vil beholde 19 valgdistrikt, men vil fjerne arealfaktoren og fordele bare etter innbyggertall. Representasjon sikres gjennom at ingen valgdistrikt får færre en fire mandater, uavhengig av folketall. Utvalget vil også ha reell mulighet personvalg, og foreslår å bruke modellen med forhåndskumulering som er brukt ved kommunevalg på alle nivåer.

Utvalget går inn for å senke stemmerettsalderen til 16 år ved kommune- og fylkestings-valg, men vil beholde 18-årsgrensen ved Stortingsvalg. Utvalget foreslår også et klagesystem som gjør at høyesterett undersøker klager på stortingsvalget, mens riksvalgstyret håndterer klager på andre valg. Utvalget ønsker ikke elektroniske valg, men de ønsker et felles IKT-system for valggjennomføring. De ønsker også at stemmene telles to ganger av forskjellige systemer slik at maskinfeil eller hacker-angrep kan oppdages.

Utvalget vil innføre en beredskapshjemmel slik at valg kan utsettes eller det åpnes for gjenvalg dersom det har skjedd noe ekstraordinært som hindrer velgerne fra å stemme. Stortinget får denne myndigheten, men fordi det kun er relevant i ekstraordinære situasjoner bør Kongen i statsråd kunne utsette valget dersom Stortinget ikke kan samles.

Utvalget vurderte hvordan rådgivende folkeavstemninger bør avholdes, og kom til at dagens ordning, med at hver folkeavstemning har egne bestemmelser, fungerer godt. Kravene til listeforslag vurderte utvalget som for strenge og ønsker å redusere antallet som må stå på en liste for at den skal bli godkjent.

Utvalget mener sameloven bør endres bl.a. slik at det kan innføres sanksjoner for brudd på forbudet om offentliggjøring av valgresultatet.

Innføring 
Grunnlovsendringene knyttet til den nye valgloven ble vedtatt 1. juni 2022. Flere av forslagene som utvalget hadde ble ikke gjennomført. Blant annet beholdes ordningen med å fordele antall representanter på både innbyggertall og arealfaktoren. Sperregrensen beholdes på 4%, og stemmerettsalderen beholdes på 18 år ved kommune- og fylkestingsvalg. Blant de større endringene som ble innført er muligheten til å forlenge eller utsette valg og utnevne omvalg om det er en ekstraordinær situasjon som hindrer velgerne å stemme.

Regjeringen sitt forslag ble lagt frem 3. mars 2023. Regjeringen forslår blant annet å fjerne muligheten for velgere å endre rekkefølgen på kandidatene på listen ved Stortingsvalg. Dette begrunnes i at dagens mulighet ikke er reel og gir velgerne et inntrykk av at de har innflytelse de ikke har. Den nye valgloven vil gjelde fra stortingsvalget 2025.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Regjeringen.no om valgordninger
 Offisiell side for valg i Norge 
 NOU 2001: 03 Velgere, valgordning, valgte: Utviklingen av valgsystemet i Norge. Oversikt over noen viktige trekk

Norsk politikk
Norge
Valg i Norge