Ludwig van Beethoven

Ludwig van Beethoven (født 16. desember (3. søndag i advent)  1770 i Bonn i Kurfyrstedømmet Köln, død 26. mars 1827 i Wien i Østerrike) var en tysk komponist og pianist. Beethoven betraktes som en av de største komponistene i musikkhistorien. Hans musikalske bidrag har inspirert generasjoner av musikere, komponister og musikkelskere.

Blant Beethovens mest kjente verker er hans femte symfoni i c-moll, kalt «Skjebnesymfonien», og niende symfoni i d-moll, samt hans tredje symfoni, «Eroica» (italiensk for «heroisk»). Hans kanskje mest kjente verk og et av de mest spilte pianostykkene noensinne er «Til Elise» (som egentlig het «Til Therese»), samt pianokonsert nr. 5 i ess-dur, som også kalles «Keiserkonserten». Beethoven var en av wienerklassisismens viktigste eksponenter, ved siden av Wolfgang Amadeus Mozart og Joseph Haydn, men ville ikke la seg ansette av noen fyrste, og som fri og energisk kunstner framsto han som en eksponent for romantikkens kunstnergeni.

Oppvekst

Musikalsk modning 
Mellom 1798 og 1802 gikk Beethoven løs på det han betraktet som de store utfordringene: strykekvartetten og symfonien. Med komposisjonen av de første seks strykekvartettene (Op. 18) mellom 1798 og 1800 (skrevet på oppdrag fra og dedisert til prins Lobkovitz), utgitt i 1801, sammen med premierene av den første og andre symfonien i 1800 og 1802, ble Beethoven betraktet som en av de viktigste komponistene i den unge generasjonen som fulgte etter Haydn og Mozart. Han fortsatte å skrive i andre sjangre, som den kjente pianosonaten Pathétique (Op. 13). Han fullførte også septetten (Op. 20) i 1799, som var et av de mest populære verkene i Beethovens levetid.

Da hans første symfoni hadde premiere 2. april 1800, leide Beethoven Burg-teateret og satte opp et omfattende musikkprogram, inkludert verk av Haydn og Mozart, septetten, den første symfonien og en av pianokonsertene (alle verkene var tidligere uutgitt). Allgemeine musikalische Zeitung beskrev konserten som «den mest interessante på lang tid». Den ble ikke fremført uten vanskeligheter: blant andre kritikker het det at «utøverne ikke brydde seg med å være oppmerksom på solisten».

Det er klart at Mozart og Haydn inspirerte Beethoven. For eksempel sies Beethovens kvintett for piano og blåsere å ha store likheter med Mozarts verk med samme besetning. Komponisten Muzio Clementi hadde også påvirkning stilistisk. Beethovens melodier, musikalske utvikling, bruk av modulasjon og tekstur og karakterisering av følelser skilte ham fra hans påvirkninger, og førte til at noen av hans tidligere verker fikk mer betydning. Ved slutten av året 1800 var Beethovens og hans musikk mye etterspurt av beskyttere og utgivere.

Helseplager og familieproblemer 
Beethoven var hele livet plaget av dårlig helse, og hans sviktende hørsel som følge av en sykdom skapte i tillegg store depresjoner. Det at hørselen begynte å svikte allerede da han var rundt 28 år bidro til dette, og han hadde gjennom hele livet et vanskelig sinn og en del sære sider, og han kom ofte i konflikt med familien. Men han hadde samtidig et knippe trofaste venner, som lojalt holdt seg til ham hele livet. Han giftet seg aldri, men det synes som om han kan ha hatt en del ulykkelige kjærlighetsforhold, blant andre til grevinne Gihlietta Guicciardi og grevinne Josephine von Brunsvik, kvinner fra høyere sosiale lag som ikke kunne gifte seg med en som ikke var adelig. Denne delen av hans private liv er imidlertid lite dokumentert, og litteraturen om ham fremstår som noe spekulativ når det gjelder dette temaet.

Hørselsproblemene ble stadige verre, og i 1818 var han blitt helt døv. Dette gikk hardt inn på ham, og han vurderte selvmord. Han fortsatte likevel, imponerende nok, å komponere, og hans sinnsstemning og frustrasjon kan ha vært med på å gjøre verkene mer kraftfulle.

Karriere 
Ludwig van Beethovens tidligere verker tilhører wienerklassisismen og har store likheter med Mozart og Haydns komposisjoner. Hans senere arbeider kan sies å være en overgang mellom wienerklassisismen og romantikken. Slik har han komponert musikk innen flere sjangre, og hans musikk er blant annet en sterk beskrivelse av maskuline emosjoner.

I 1803 eller 1804 begynte han å gi undervisning til Rudolf von Habsburg-Lothringen. De to ble etter hvert nære venner, og keiserens sønn ble en av Beethovens velgjørere.

Beethoven var ikke bare komponist; han var også en fremragende pianovirtuos. Hans komposisjoner vitner om stor fingerferdighet, og han skal ha sagt om tredje sats i sin pianosonate nr. 14, den såkalte «Måneskinnssonaten», at ingen noensinne vil komme til å kunne spille den skikkelig.

Beethovens musikk til Friedrich Schillers dikt «An die Freude» («Ode til gleden», fra den 9. symfoni) ble i 2004 antatt som EUs nasjonalhymne.

Personlighet 
Beethovens personlige liv var vanskelig, mye grunnet hans tiltagende døvhet, noe som fikk ham til å overveie selvmord (dokumentert i Heiligenstadttestamentet). Beethoven var ofte hissig, og han kan ha lidd av bipolar lidelse. I 20-årsalderen skal han også ha fått kroniske underlivssmerter, som han kan ha pådratt seg gjennom blyforgiftning.

Utenom dette hadde han, gjennom hele livet, en nær og trofast vennekrets, som kan ha følt seg tiltrukket på grunn av hans sterke personlighet. Mot slutten av livet konkurrerte vennene om å hjelpe ham med å takle uførheten.

Kilder viser Beethovens forakt for autoritet og sosial rang. Han avbrøt pianospillingen hvis publikum snakket med hverandre eller unnlot å gi ham den fulle oppmerksomhet. Ved soaréer unnlot han å opptre hvis ikke han umiddelbart ble kalt opp. Etter mange konfrontasjoner, bestemte erkehertug Rudolf at de vanlige regler for hoffetikette ikke gjaldt for Beethoven.

Verk (utvalg) 
 Opus 1/1: Trio nr. 1 i Ess-dur (1795)
 Opus 1/2: Trio nr. 2 i G-dur (1795)
 Opus 1/3: Trio nr. 3 i c-moll (1795)
 Opus 2/1: Sonate nr. 1 i f-moll (1795)
 Opus 2/2: Sonate nr. 2 i A-dur (1795)
 Opus 2/3: Sonate nr. 3 (1795)
 Opus 7: Sonate nr. 4 i Ess-dur (1797)
 Opus 10/1: Sonate nr. 5 i c-moll (1798)
 Opus 10/2: Sonate nr. 6 i F-dur (1798)
 Opus 10, no. 3: Sonate nr. 7 i D-dur (1798)
 Opus 13: Sonate nr. 8 i c-moll, «Pathetique» (1798)
 Opus 14/1: Sonate nr. 9 i E-dur (1798)
 Opus 14/2: Sonate nr. 10 i G-dur (1798)
 Opus 15: Pianokonsert nr. 1 i C-dur (1795 – 1801)
 Opus 19: Pianokonsert nr. 2 i B-dur (1788 – 1801)
 Opus 21: Symfoni nr. 1 i C-dur (1800)
 Opus 22: Sonate nr. 11 i B-dur (1800)
 Opus 26: Sonate nr. 12 i Ass-dur (1801)
 Opus 27/1: Sonate nr. 13 in Ess-dur (1801)
 Opus 27/2: Sonate nr. 14 i ciss-moll, «Måneskinnssonaten» (1801)
 Opus 28: Sonate nr. 15 i D-dur, «Pastoralesonaten» (1801)
 Opus 31/1: Sonate nr. 16 i G-dur (1802)
 Opus 31/2: Sonate nr. 17 i d-moll, «Stormen» (1802)
 Opus 31/3: Sonate nr. 18 i Ess-dur (1802)
 Opus 36: Symfoni nr. 2 i D-dur (1802)
 Opus 19: Pianokonsert nr. 3 i c-moll (1800 – 03)
 Opus 49/1: Sonate nr. 19 i g-moll (1796)
 Opus 49/2: Sonate nr. 20 i G-dur (1796)
 Opus 53: Sonate nr. 21 i C-dur «Waldstein» (1803)
 Opus 54: Sonate nr. 22 i F-dur (1804)
 Opus 55: Symfoni nr. 3 i Ess-dur «Eroica» (1803/04)
 Opus 56: Trippelkonzert for piano, fiolin og cello i C-dur (1804 – 05)
 Opus 57: Sonate nr. 23 i f-moll «Appassionata» (1804)
 Opus 58: Pianokonsert nr. 4 i G-dur (1804 – 07)
 Opus 60: Symfoni nr. 4 i B-dur (1806)
 Opus 61: Fiolinkonsert i D-dur (1806)
 Opus 67: Symfoni nr. 5 i c-moll «Skjebnesymfonien» (1808)
 Opus 68: Symfoni nr. 6 i F-dur «Pastoralesymfonien» (1808)
 Opus 72: Fidelio, opera (1801, 1806 og 1814)
 Opus 73: Pianokonsert nr. 5 i Ess-dur «Keiserkonserten» (1809)
 Opus 78: Sonate nr. 24 i Fiss-dur (1809)
 Opus 79: Sonate nr. 25 i G-dur (1809)
 Opus 80: Fantasi i c-moll for piano, kor og orkester (1808 – 09)
 Opus 81a: Sonate nr. 26 i Ess-dur «Les adieux/Lebewohl» (1810)
 Opus 90: Sonate nr. 27 i e-moll (1814)
 Opus 91: Wellingtons seier (1813)
 Opus 92: Symfoni nr. 7 i A-dur (1811/12)
 Opus 93: Symfoni nr. 8 i F-dur (1812)
 Opus 98: Sangsyklusen An die ferne Geliebte 1816
 Opus 101: Sonate nr. 28 i A-dur (1816)
 Opus 106: Sonate nr. 29 i B-dur «Hammerklavier» (1819)
 Opus 109: Sonate nr. 30 i E-dur (1820)
 Opus 110: Sonate nr. 31 i Ass-dur (1821)
 Opus 111: Sonate nr. 32 i c-moll (1822)
 Opus 125: Symfoni nr. 9 i d-moll med kor «Ode an die Freude» (1823)
 Opus 133: Grosse Fuge (1826)
 Opus 134: Grosse Fuge (for firhendig piano, 1826)
 Opus 138: Ouverture 1 for operaen Leonore (1807)
 WoO (Werk ohne Opus, uten opusnummer) 59: Til Elise, pianostykke i a-moll (1810)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  Bilder av Beethoven i Wien og Baden.

Media 

Tyske pianister
Personer fra Bonn
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Døve kunstnere
Klassisistiske komponister
Romantiske komponister
Beethoven