Kurzemes un Zemgales hercogiste (1918)

1918. gadā atjaunotā Kurzemes un Zemgales hercogiste bija 1795. gadā likvidētās Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanas otrais mēģinājums.
Hercogistes atjaunošana tika pasludināta 1918. gada 8. martā, bet 1918. gada 15. martā ķeizars Vilhelms II Vācijas impērijas vārdā atzina Kurzemes hercogisti "par brīvu un patstāvīgu valsti". Hercogiste beidza pastāvēt 1918. gada 22. septembrī, līdz ar Baltijas hercogistes pasludināšanu.

Priekšvēsture 
Pirmais pasaules karš Latvijā ienāca 1915. gadā, kad Vācijas impērijas armija Kurzemes ofensīvas rezultātā okupēja Kurzemes guberņas teritorijas lielāko daļu (izņemot Ilūkstes apriņķa austrumu daļu). Tuvojoties Vācijas karaspēkam, pēc Krievijas karaspēka komandiera pavēles lielākā daļa Kurzemes iedzīvotāju bija spiesti doties bēgļu gaitās uz Vidzemi, Igauniju, Latgali un Krievijas guberņām. Pēc 1915. gada 30. septembrī vāciešu veiktās tautas skaitīšanas Kurzemes guberņā bija palikuši 245 405 iedzīvotāji. Pirms kara šeit dzīvoja ap 800 000 cilvēku, no kuriem ap 600 000 bija latvieši. Palicējos bija daļa ebreju, kas pēc evakuācijas pavēles nebija paspējuši pamest Kurzemi. No Kurzemes bija aizbēguši vairāk nekā 570 000 iedzīvotāju, no kuriem ap 450 000 - 500 000 bija latvieši. 1915. gada 16. augustā izveidotā Kurzemes vācu pārvalde (Deutsche Verwaltung für Kurland) sāka pārvācošanas politiku un plānoja iedzīvotāju pamesto Kurzemi kolonizēt ar vācu zemniekiem.

Pēc Krievijas Februāra revolūcijas, 1917. gada 4. martā Oberosta pārvaldes zonā izveidoja Kurzemes pārvaldes apgabalu (Verwaltungsgebiet Kurland) ar galvaspilsētu Jelgavā. Par apgabala pārvaldes vadītāju kļuva Alfrēds fon Goslers (Alfred von Goßler, 1867—1946). 1917. gada 18. septembrī ārkārtējais Kurzemes landtāgs izstrādāja likumprojektu, ko apstiprināja Jelgavas pilī 21.-22. septembrī sasauktā Kurzemes Zemes sapulce. 1917. gada decembrī Kurzemes muižnieku vispārējā konference pieņēma priekšlikumu Kurzemes personālūnijai ar Vāciju vai Prūsiju.

Operācijas "Dūres sitiens" laikā vācu karaspēks 1918. gada februārī okupēja arī visu Vidzemes un Latgales teritoriju. Parakstot Brestļitovskas miera līgumu, Padomju Krievija atteicās no valsts varas pār Kurzemes, Zemgales un Sēlijas teritoriju. Savukārt Vācija solījās izlemt Kurzemes likteni saskaņā ar tās iedzīvotāju gribu, par kuru priekšstāvi tā uzskatīja Kurzemes Zemes padomi.

1917. gada septembrī vāciešiem izdevās pārraut fronti un ieņemt Rīgu un Igaunijas salas.

Pēc pamiera noslēgšanas ar Krieviju 1917. gada decembrī un Brestļitovskas miera sarunu sākšanas Vācijas valdība nolēma pārtraukt Oberosta apgabala militāro pārvaldi un aizstāt to ar satelītvalstīm, kas ekonomiski un politiski atrastos Vācijas ietekmes zonā.

Vēsture 
Pēc tam, kad bija noslēgts Brestļitovskas miera līgums un Krievija bija atteikusies no tiesībām uz Kurzemi, 1918. gada 8. martā Kurzemes Zemes padome (Kurländischer Landesrat), ko pamatā veidoja vācbaltieši, proklamēja Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanu. Hercoga kroni piedāvāja Vācijas ķeizaram Vilhelmam II.

Apvienotās Baltijas hercogistes izveidošana 

1918. gada 12. aprīlī vācbaltiešu izveidotā Apvienotā Zemes padome nolēma izveidot Apvienoto Baltijas hercogisti. 1918. gada 27. augustā tika parakstīta Berlīnes papildvienošanās par Krievijas PFSR atteikšanos no Igaunijas un Vidzemes provincēm.

1918. gada augustā Kurzemes pārvaldes apgabalu paplašināja uz Vidzemi un Igauniju, par pārvaldes vadītāju iecēla Alfrēdu fon Gosleru.
Vācijas ķeizars atzina Apvienotās Baltijas hercogistes suverenitāti 1918. gada 22. septembrī, bet pati Baltijas valsts tika proklamēta Rīgā 1918. gada 5. novembrī. Hercoga kronis tika piedāvāts Mēklenburgas hercogam Ādolfam Frīdriham.

Ārējās saites 
 Beschluss des Kurländischen Landrates zur Gründung des Kurländischen Herzogtums Kurzemes Zemes padomes sēdes atreferējums Mitausche Zeitung 1918. gada 10. martā (vāciski)

Atsauces 

Kurzemes vēsture