Priekules Ikars

Priekules Ikars ir iesauka teiksmainajam kalējam, kas 17. gadsimtā dzīvojis Korfiem piederošajā Priekules muižā un pēc Grobiņas pilskunga iecirkņa tiesas lēmuma esot pie Grobiņas pils sadedzināts uz sārta par mēģinājumu nolaisties no Priekules baznīcas torņa ar pašizgatavotiem spārniem. 
    
2009. gadā Dailes teātris iestudēja Māras Zālītes un Ulda Marhilēviča muzikālo drāmu "Priekules Ikars" divos cēlienos.

Nostāsti 
Johana Frīdriha Rekes 1805. gadā Jelgavā izdotajā izklaides žurnālā "Wöchentliche Unterhaltungen für Liebhaber deutscher Lektüre in Rußland" bija publicēts šāds notikuma apraksts: "Viņš iesāka lidojumu ar paša pagatavotiem spārniem no Priekules baznīcas torņa, kura bumbu bija uzlicis pats. Daudzu klātesošo izbrīna pavadīts, ar neticamu pārdrošību pacēlies gaisā, viņš patiesi nolidoja divas verstis līdz Knuipenes muižiņai. Te viņš nokrita un pārlauza kāju." Kalējs nodēvēts par Johansonu (Jāņa dēlu) jeb Zviedri.

Ludis Bērziņš rakstu pārtulkoja latviski un šo teiksmu pieminēja savā avīzes rakstā "Kurzemes gaisa kuģotājs priekš 200 gadiem". Antons Birkerts šo stāstu pārpublicēja grāmatā "Latviešu inteliģence savās cīņās un gaitās". 1965. gadā to rakstā "Latviešu Ikars no Priekules" vēlreiz iztirzāja D. Zilmanovičs.

Sākotnējā raksta publikācija 1805. gadā tapusi neilgi pēc fiziķa E. G. Robertsona (īstajā vārdā: Etjēns Gaspārs Robērs, Étienne-Gaspard Robert) 1804. gada augusta lidojuma aerostatā no Rīgas uz Ropažiem.

Atsauces 

Priekule
Latvijas izgudrotāji