Džeimsa līča projekts

Džeimsa līča projekts () ir hidroenerģētiskā kompleksa attīstīšanas projekts Kvebekas provinces ziemeļrietumos, Kanādā. Projekta areāls atrodas Džeimsa līcī ietekošās Lagrandas upes baseinā. Kopš 1970. gadiem valstij piederošā komunālā uzņēmuma Hydro-Québec meitasuzņēmums Société d'énergie de la Baie-James ir uzbūvējis vienpadsmit hidroelektrostacijas. To uzstādītā jauda ir . Džeimsa līča hidroenerģijas projekts saražo apmēram pusi no Kvebekas kopējās elektroenerģijas, pārspējot, piemēram, Beļģijā ražoto.

Ģeogrāfiskā situācija 
Džeimsa līča reģions aizņem  lielu teritoriju, ko norobežo 49° un 55° ziemeļu paralēles, Džeimsa līcis rietumos un Sentlorensas upes baseina ūdensšķirtne austrumos. Teritorijas reljefs nav īpaši izteikts, un to var iedalīt trīs reģionos:  plats piekrastes līdzenums, paugurains plato ar maksimālo augstumu līdz 400 metriem un Otiša kalni austrumos ar virsotnēm no 900 līdz 1100 m vjl.

Projekta teritorija ir daļa no Kanādas vairoga un balstās uz pirmskembrija magmatisko un metamorfo iežu pamatu. Erozija pēdējo ledāju periodu laikā, kas beidzās pirms 6000 gadiem, atstāja paliekošas pēdas apvidus reljefā. Ledāji, atkāpjoties, atstāja aiz sevis nogulumus, piemēram, māla minerālu, dūņu un smilšu nogulsnes. Tas mainīja arī apgabala upju sistēmu. Dabiskais seismiskums ir zems, bet ūdenskrātuvju piepildīšanās izraisīja ik pa laikam nelielas zemestrīces. Piemēram, 1983. gadā aptuveni  uz ziemeļiem no galvenā La Grande-3 dambja notika 4 magnitūdu zemestrīce.

Reģionā valda subarktisks klimats. Ziemas ir garas, ilgst vidēji no 22. oktobra līdz 4. maijam. Vasara ir īsa un maiga, vidējā temperatūra jūlijā ir 13,6 °C, bet janvārī tā nokrītas līdz -22,9 °C. Gada vidējais nokrišņu daudzums ir 765 mm, no kuriem trešā daļa ir sniegs. Visvairāk līst vasarā, ziemā sniega segas biezums ir 50 līdz . Nokrišņu daudzums ir ievērojami mazāks nekā, piemēram, Monreālā  tālāk dienvidos, kur tie ir 1050 mm/gadā.

Plānošanas vēsture

Izpēte 

Shawinigan Water and Power Company (SW&P) uzdevumā H. M. Finleisona vadītā komanda no 1950. līdz 1959. gadam veica hidroloģiskos pētījumus Notavejas, Brodbekas un Rūpertas upēs (kopā sauktas par NBR). Viens no izskatītajiem variantiem bija šo upju iespējamā novirzīšana Sentmorisas upē (un līdz ar to Sentlorensas upes baseinā), lai palielinātu astoņu tur esošo SW&P spēkstaciju jaudu.

1963. gadā, nacionalizējot vairākus privātus uzņēmumus, tostarp SW&P, valstij piederošā Hydro-Québec iegādājās Finleisona provizoriskos hidroelektroenerģijas potenciāla pētījumus Džeimsa līča upēs. Sākotnēji priekšplānā bija citi projekti, jo tos bija vieglāk un lētāk īstenot. Hydro-Québec sākotnēji ignorēja lielo upju potenciālu ziemeļos un izmantoja tikai minimālus resursus. 1965. gadā uzņēmuma pētniecības programmā bija iekļauta izpēte starp 52° un 55° ziemeļu paralēlēm un hidrogrāfiskie uzmērījumi šajā apgabalā.

No 1967. gada Hydro-Québec pastiprināja Lagrandas un Īstmeinas upju izpēti. Ar helikopteru un hidroplānu uz nepieejamo reģionu tika nogādāti desmitiem, vēlāk simtiem cilvēku. Tur viņi veica ģeodēziskos mērījumus un ģeoloģiskos pētījumus, lai noteiktu piemērotas vietas iespējamām hidroelektrostacijām. Budžeta samazināšanas dēļ Hydro-Québec 1967. gada beigās bija spiesta ievērojami samazināt izpētes aktivitātes. Lai gan no 1968. līdz 1970. gadam tie notika tikai sporādiski, uzņēmums turpināja plānošanas un analīzes darbu, jo līdz šim savāktie dati solīja lielu attīstības potenciālu.

«Gadsimta projekts» 

Kvebekas Nacionālās asamblejas loceklis Robērs Burasa (Robert Bourassa) 1969. gada decembrī darba pusdienās tikās ar Hydro-Québec prezidentu Rolānu Žirū (Roland Giroux). Burasa, kas toreiz kandidēja uz Kvebekas Liberālās partijas priekšsēdētāja amatu, arvien vairāk pārliecinājās, ka nozīmīgs hidroenerģijas projekts Džeimsa līča reģionā ir dzīvotspējīgs un vēlams. Mēnesi vēlāk viņš tika ievēlēts par jauno liberāļu līderi. Viņš padarīja hidroenerģijas paplašināšanu par nākamās vēlēšanu kampaņas galveno daļu. 1970. gada aprīlī liberāļi uzvarēja Nacionālās asamblejas vēlēšanās.

Bijušajam ekonomistam un jaunajam premjerministram Burasam Džeimsa līča hidroenerģijas projekts bija risinājums divām dabas resursu attīstības problēmām. Turklāt viņš 1969. gadā bija aprēķinājis, ka līdz 1983. gadam pieprasījums pēc elektroenerģijas pārsniegs piedāvājumu par . Šis novērtējums atbilda Hydro-Québec tā laika prognozēm. Sešus mēnešus pēc vēlēšanām Burasa kopā ar savu padomnieku Polu Derošēru (Paul Desrochers) sāka strādāt pie projekta detaļām. Pēc tam, kad 1970. gada septembrī viņi atjaunināja Hydro-Québec vadību, Burasa oktobra krīzes laikā devās uz Ņujorku, lai apspriestu projekta finansējumu.

Ministru kabinetam Burasa savu plānu prezentēja 1971. gada martā un ieteica ASV korporāciju Bechtel būvdarbu koordinēšanu. Kā publiskā paziņojuma datumu valdība izvēlējās 1971. gada 30. aprīli, amatā stāšanās gadadienu, par partijas sanāksmes vietu Petit Colisee provinces galvaspilsētā Kvebekā. 5000 cilvēku lielas auditorijas priekšā Burasa apsolīja, ka «Gadsimta projekts» (projet du siècle) radīs 100 000 darbavietu. Pēc žurnālistu ziņām, tikšanās beidzās ar «neaprakstāma entuziasma ainām».

Kodollobija pretošanās 
Uzreiz pēc projekta izziņošanas izskanēja balsis pret projektu. Vairākus gadus darbojās lobijs, kas iestājās par kodolenerģijas veicināšanu. Tajā ietilpa federālās valdības, Atomic Energy of Canada Limited un arī pašas Hydro-Québec pārstāvji, kas pirmo reizi parādījās 1965. gadā pēc tam, kad provinces valdība nolēma investēt Čērčilfolsas hidroelektrostacijā. Pret Burasas projektu izteicās arī dažādi augsta ranga opozīcijas Parti Québécois pārstāvji.

Hydro-Québec vadība bija nelokāma attiecībā uz hidroelektrostaciju projektu. Tās prezidents Rolāns Žirū apgalvoja, ka lielie starptautiskie investori «joprojām ir skeptiski pret kodolenerģiju. Ja mēs viņiem iepazīstināsim ar labu hidroenerģijas projektu, un Baie-James ir viens, mēs drīz redzēsim, kur ir viņu prioritātes.» Inženieris Roberts Boids norādīja uz nenoteiktību kodolenerģijas jomā tajā laikā. Viņš ieteica saglabāt zināmu zināšanu līmeni šajā jomā, taču iestājās par kodolspēkstaciju būvniecības atlikšanu uz pēc iespējas tālāku nākotni.

Burasa saņēma negaidītu atbalstu, kad 1971. gada oktobrī Monreālu apmeklēja Padomju Savienības premjerministrs Aleksejs Kosigins. Kosigins atzinīgi novērtēja projektu un pauda bažas par savas valsts kodolenerģijas programmu. Kodollobijs arvien vairāk zaudēja ietekmi. Burassa žurnālā L'énergie du Nord 1985. gadā rakstīja, ka jau 1969. gada decembrī pētījumi skaidri parādīja, ka hidroenerģija ir ekonomiskāka nekā kodolenerģija.

Hydro-Québec ietekme 
1971. gada 23. jūnijā provinces valdība iesniedza likumprojektu par Džeimsa līča attīstības korporācijas (Société de développement de la Baie James, SDBJ) izveidi. Pēc Tenesī ielejas pārvaldes parauga tai bija jāplāno un jāīsteno Džeimsa līča reģiona ekonomiskā attīstība. Burasa bija pārliecināta, ka būvniecības darbi būs jāveic privātiem uzņēmumiem un ka Hydro-Québec vajadzētu būt tikai mazākuma daļai. Viņš neuzticējās ietekmīgajam valsts uzņēmumam, kas sešdesmitajos gados bija kļuvis par vadošo Kvebekas uzņēmumu. Vēsturnieks Pols-Andrē Linto raksta, ka Hydro-Québec uzvedās kā «valsts valstī».

Uzņēmuma vadība pretojās nobīdīšanai uz otrajām lomām un, savukārt, ietekmēja politikas veidotājus un plašsaziņas līdzekļus. Uzņēmuma vadošā loma ir nepieciešama, lai iegūtu finanšu tirgu uzticību. Centieni nesa augļus, kad divu opozīcijas partiju līderi un Le Devoir izdevējs kritizēja valdību par to, vai tiešām ir nepieciešams izveidot «otro Hydro», lai atvērtu ziemeļu upes. Pēc spraigām debatēm 1971. gada 14. jūlijā Nacionālā asambleja pieņēma likumu, izveidojot SDBJ un uzticot tai attīstīt  lielu platību starp 49° un 55° ziemeļu paralēli.

Pēc opozīcijas mudinājuma valdība piekrita no Hydro-Québec pārņemt vairākuma akcijas. Tomēr uzņēmums vēlējās brīvas rokas Džeimsa līča projekta īstenošanā un turpināja spiest. 1971. gada 21. decembrī valdība izveidoja Société d'énergie de la Baie James (SEBJ) kā SDBJ meitasuzņēmumu; tas bija atbildīgs par projekta plānošanu un hidroelektrostaciju būvniecības darbiem. Hydro-Québec bija lielākais akcionārs un pilnībā pārņēma kontroli 1978. gadā; kopš tā laika SEBJ ir 100% tā meitasuzņēmums.

Vietas izvēle 

Jautājums par to, kur projekts būtu jāīsteno, NBR (Notavejas, Brodbekas un Rūpertas) upju sistēmā vai Lagrandas upē, palika atklāts. 1970. gada oktobrī Hydro-Québec uzdeva inženieru kompānijām Rousseau, Sauvé, Warren (RSW) un Asselin, Benoît, Boucher, Ducharme et Lapointe (ABBDL) sešu mēnešu laikā sagatavot atbilstošu ziņojumu. Lai gan abos ziņojumos tika secināts, ka abas vietas ir piemērotas, viņi viennozīmīgi nenosliecās uz kādu no variantiem. RSW ierosināja Lagrandu, savukārt ABBDL deva priekšroku NBR upju sistēmai tālāk uz dienvidiem. Jauni pētījumi 1971. gadā izslēdza NBR projektu, jo reģiona smilšmāla augsne radīja papildu tehniskas grūtības.

Par Lagrandas izvēli tika paziņots 1972. gada maijā. Uz šīs upes tika plānotas četras spēkstacijas un Kaniapisko, Opinakas un Īstmeinas novirzīšana Lagrandas sateces baseinā, kas dubultotu izplūdes apjomu tās grīvā. Detalizēti pētījumi tika publicēti 1974. gada janvārī. Saskaņā ar tiem projekts ietvēra  lielu sateces baseinu un četras hidroelektrostacijas ar kopējo jaudu , kas saražotu  ar 80% efektivitāti. Turpmākajos gados projektā tika veiktas vairākas korekcijas, un 1978. gadā tas tika sadalīts divos īstenošanas posmos.

Pirmā posma realizēšana

Pamatinfrastruktūras izveide 

Lai gandrīz neapgūtā teritorijā varētu realizēt šāda mēroga projektu, bija nepieciešams izveidot pamatinfrastruktūru. Smagā tehnika spēkstacijas būvniecībai vēlamajās vietās varēja nokļūt tikai pa jaunbūvējamiem pievedceļiem. 1971. gada jūnijā tika sākta Džeimsa līča ceļa (Route de la Baie James) būvniecība no Matagami kalnrūpniecības pilsētas, kas atrodas  uz dienvidiem no Lagrandas. Uzņēmumam Desjardins, Sauriol et Associés tika piešķirts līgums par šo maģistrālo ceļu un atzaru uz Fortdžordu Džeimsa līča krastā izbūvi. Noteiktais termiņš bija ārkārtīgi īss —  450 dienās.

Mērnieki iezīmēja maršrutu, pa kuru mežizstrādātāji to atbrīvoja no kokiem. Paralēli tika izveidots ledus ceļš būvmateriālu un tehnikas transportēšanai uz ziemeļiem. Pirmais pavērsiens bija tilta pār Rūpertu nodošana ekspluatācijā 1972. gada 11. februārī. 1972. gada decembrī pagaidu ceļš sasniedza Lagrandu. Pilns ceļš oficiāli tika atklāts 1974. gada 20. oktobrī. Sākotnēji tas bija ar grants segumu, bet nākamajos divos gados tam tika uzklāts asfalta segums. Ceļa izmaksas bija 348 miljoni Kanādas dolāru. Celtniekus, darbiniekus un viņu ģimeņu izmitināšanai 1974. gadā Lagrandas krastā tika uzbūvēts Radisonas ciemats. 1981. gadā sekoja Transtaigas maršruts, lai atvērtu būvlaukumus projekta teritorijas austrumu daļā.

Pamatiedzīvotāju pretestība 

Aptuveni 5000 Džeimsa līča reģionā dzīvojošie krī indiāņi tradicionāli izmantoja šo apgabalu medībām, makšķerēšanai un slazdu likšanai. Plānojot Džeimsa līča projektu, viņu vajadzības un prasības lielā mērā tika ignorētas. Pieauga pretestība, tostarp no 3500 inuītiem, kas dzīvoja tālāk ziemeļos, kā arī no vides aizsardzības organizācijām. Pamatiedzīvotāji uzskatīja, ka provinces valdība pārkāpj 1912. gada līgumu, nelikumīgi atsavinot zemi un ļaujot iznīcināt tradicionālās medību un zvejas vietas. Turklāt pamatiedzīvotāji par projekta patieso apjomu bija informēti tikai tad, kad Džeimsa līča lielceļa būvniecība jau bija sākusies.

Krī lūdza Indiāņu lietu federālā ministra Žana Krētjēna atbalstu, kurš finansēja viņu apelācijas sūdzību tiesā. 1973. gada novembrī viņi saņēma Kvebekas Augstākās tiesas izpildrakstu, kas uz laiku apturēja būvniecību. Lai gan Kanādas Augstākā tiesa atcēla rīkojumu, provinces valdībai nebija citas izvēles, kā vien risināt sarunas ar pamatiedzīvotājiem. 1975. gada 11. novembrī, pēc gandrīz divus gadus ilgām sarunām, Kvebekas un Kanādas valdības, SEBJ un Krī Lielā padome parakstīja Džeimsa līča un Kvebekas ziemeļu konvenciju. Līgums, kuram pievienojās arī inuīti un trīs gadus vēlāk naskapi, nodrošināja cietušajiem pamatiedzīvotājiem finansiālu kompensāciju, zemes tiesību atzīšanu, veselības un izglītības iestāžu attīstību un pašpārvaldi viņu apmetnēs.

Elektrostaciju un elektropārvades līniju būvniecība 

Elektrostacijas La Grande-2 būvniecības darbi sākās 1973. gada maijā un ilga līdz 1979. gada oktobrim. Nodošana ekspluatācijā notika pakāpeniski līdz 1981. gada decembrim. 1996. gada oktobrī spēkstacija, dambis un ar to saistītā ūdenskrātuve tika pārdēvēts par godu Robēram Burasam divas nedēļas pēc viņa nāves. Robert-Bourassa spēkstacija atrodas  attālumā no Lagrandas grīvas. Ar  jaudu tā ir līdz šim lielākā spēkstacija Kvebekā un ir Džeimsa līča projekta centrs.

La Grande-3 spēkstacija tika uzbūvēta no 1978. līdz 1983. gadam  attālumā no upes grīvas, un tās jauda ir . La Grande-4 spēkstacija tika uzcelta no 1978. līdz 1984. gadam. Tā atrodas  attālumā no grīvas, un tās jauda ir . Lai jaunuzceltajām spēkstacijām varētu piegādāt vēl vairāk ūdens, Īstmeinas upe tālāk dienvidos tika novirzīta uz Lagrandas baseinu. Šim nolūkam tika uzbūvēta Opinakas ūdenskrātuve, aizsprostojot Īstmeinu un tās pieteku Opinaku. Lielākā daļa ūdens no šīm divām upēm kopš tā laika ieplūst Robēra Burasas ūdenskrātuvē. Vēl viens novirzīšanas projekts attiecās uz Kaniapisko upi Lagrandas kompleksa augštecē. Upe tika aizsprostota no 1981. līdz 1985. gadam, izveidojot Kaniapisko ūdenskrātuvi, kas ar  ir lielākā ūdenstilpe Kvebekā un otrā lielākā Kanādā. Kopš tā laika lielākā daļa ūdens ir novirzīta Lagrandas pietekā Laforžā.

Attālums starp Džeimsa līča projekta elektrostacijām un to galvenajiem klientiem Kvebekas provinces dienvidu daļā ir vairāki simti kilometru. Lai saražoto elektroenerģiju nogādātu patērētājiem, bija nepieciešams izbūvēt plašu apakšstaciju un augstsprieguma līniju tīklu. Pamattīklu veidoja piecas līnijas ar spriegumu  un garumu virs . Vēlāk tika pievienota sestā līnija  garumā. Radisonas apakšstacija ir arī sākumpunkts Kvebekas-Jaunanglijas  augstsprieguma līdzstrāvas pārvades līnija elektroenerģijas eksportam, kas beidzas netālu no Bostonas, Masačūsetsas štatā.

Darba konflikti 
No 1977. līdz 1981. gadam būvniecības kulminācijā dažādos Džeimsa līča projekta būvlaukumos strādāja no  līdz  strādnieku. Hydro-Québec vēsturē ir bijusi slikta pieredze ar streikiem, kas ir izrādījušies dārgi, tāpēc uzņēmuma vadība meklēja veidus, kā saglabāt saticību ar nodarbinātajiem. Ar dažādiem kolektīvajiem līgumiem viņa vēlējās piedāvāt indeksētu algu nākamajiem desmit gadiem; pretī arodbiedrībām vajadzētu atteikties no savām tiesībām streikot. 1972. gadā sākās sarunas starp provinces valdību, Hydro-Québec un arodbiedrību Fédération des Travailleurs du Québec (FTQ), kas pārstāv lielāko daļu strādnieku. Sarunas apstājās, kad FTQ pieprasīja ekskluzīvu nolīgšanu ar savu personāla atlases aģentūru starpniecību. Hydro-Québec to nepieņēma un vēlējās arī turpmāk šo uzdevumu atstāt valsts nodarbinātības biroju ziņā. Sarunas izbeidzās 1973. gada 22. augustā, kad FTQ atteicās parakstīt līgumu un uzstāja uz viņu tiesībām streikot.

Sadursmes starp FTQ biedriem un konkurējošo arodbiedrību Confédération des syndicats nationalaux (CSN) kulmināciju sasniedza 1974. gada 21. martā kā «Džeimsa līča trakošana» (Saccage de la Baie James). Elektrostacijas La Grande-2 būvlaukumā FTQ amatpersona nozaga buldozeru, ar kuru viņš iznīcināja strādnieku vagoniņus un kopmītni, pārgrieza ūdensvadus, apgāza trīs ģeneratorus strādnieku apmetnē un izraisīja ugunsgrēku, apgāžot degvielas tvertnes. Kopējie zaudējumi bija 30 miljoni Kanādas dolāru. Nometnes iznīcināšana lika SEBJ 48 stundu laikā evakuēt strādniekus ar lidmašīnu. 70 cilvēki palika uz vietas, lai ierobežotu postījumus. Pēc 55 dienām, 1974. gada 8. maijā, būvdarbus varēja atsākt. Vēl martā provinces valdība izveidoja divu partiju izmeklēšanas komisiju, kuru vadīja tiesnesis Robērs Klišs un kuras locekļu vidū bija arī vēlākais Kanādas premjerministrs Braiens Malronijs. Komisija, kas savu galīgo ziņojumu iesniedza 1975. gada maijā, atklāja organizētās noziedzības ciešo līdzdalību arodbiedrībās un būvniecības uzņēmumos.

Otrā posma realizēšana 

Dažādi faktori veicināja Hydro-Québec lēmumu sadalīt Lagrandas kompleksa celtniecību divos posmos. Piemēram, 1975. gada Džeimsa līča un Ziemeļkvebekas līgumā krī iekļāva punktu, ka La Grande-1 spēkstacijas atrašanās vieta ir jāpārvieto 34 kilometrus augšup pa straumi, tādēļ bija nepieciešama pilnīga tās pārprojektēšana. Naftas krīzes ietekme, kopējā pieprasījuma svārstības, inflācija un Kanādas dolāra kurss pievienoja nestabilitātes elementu, kas apgrūtināja elektroenerģijas pieprasījuma prognozēšanu.

Otrais posms tika realizēts no 1987. līdz 1996. gadam, kad tika pieslēgtas vēl piecas spēkstacijas: La Grande-1 (1436 MW), La Grande-2-A (2106 MW), Laforge-1 (878 MW), Laforge-2 (319 MW) un Brisay (469 MW). «Karotāju miera» līguma (Paix des braves) parakstīšana, kas nodrošināja pamatiedzīvotājiem turpmākas tiesības un finansiālu kompensāciju, bija sākuma signāls turpmākai spēkstacijas celtniecībai, ko neoficiāli dēvē par «trešo posmu». Eastmain-1 elektrostacija bija pirmā, kas tika nodota ekspluatācijā 2006. gadā. Pēc tam tika būvētas vēl divas spēkstacijas — Eastmain-1-A (768 MW) un Sarcelle (150 MW), kuru celtniecība bija saistīta ar Rūpertas upes daļēju novirzīšanu. Darbs tika pabeigts 2013. gada laikā.

Spēkstacijas 
Līdz šim ekspluatācijā ir nodotas šādas Džeimsa līča projekta hidroelektrostacijas:

Atsauces

Ārējās saites 

Kanādas saimniecība
Kvebeka