Itāļu-turku karš

Itāļu-turku karš noritēja no 1911. līdz 1912. gadam starp Itālijas karalisti un Osmaņu impēriju. Kara iemesls bija Itālijas vēlme iekarot mūsdienu Lībijas piekrasti, kur atradās osmaņu Tripolitānijas un Kirenaikas provinces. Karš nostiprināja viedokli par Osmaņu impērijas militāro vājumu.

Lībijas teritoriju šajā laikā apdzīvoja 1,5-2,5 miljoni iedzīvotāju, galvenokārt arābi un berberi. Piekrastes pilsētās dzīvoja ap 1000 itāļu. Osmaņu karaspēku šeit veidoja ap 5000 kareivju un 350 kavalēristu.

Kontroli pār Itālijas iekāroto Tunisiju 19. gadsimtā bija sagrābusi Francijas Trešā republika, un Lībijas piekraste bija vienīgā Ziemeļāfrikas teritorija, ko nekontrolēja franči vai briti.

Aizbildinoties ar to, ka osmaņi ierobežo itāļu kolonistu tiesības, Itālija gatavojās šīs teritorijas sagrābšanai. Tā nodrošinājās ar citu Eiropas lielvalstu atbalstu un 1911. gada 28. oktobrī iesniedza ultimātu osmaņiem, pieprasot atbildi 24 stundu laikā. Kad osmaņi ierosināja sākt sarunas, Itālija 29. septembri pieteica karu. Apmēram 45 000 liels itāļu karaspēks sasniedza Lībijas piekrasti 1. oktobrī. 2. oktobrī viņi pieprasīja Tripoles garnizona padošanos un 3. oktobrī sāka to apšaudīt no karakuģiem, kas atradās ārpus osmaņu artilērijas sasniedzamības. Osmaņi pieņēma lēmumu pamest pilsētu un 4. oktobrī itāļi to ieņēma bez pretošanās. Itāļi ieņēma vēl vairākas piekrastes pilsētas — Dernu, Bengāzī. 1911. gada 5. oktobrī Itālijas karalis pasludināja Lībiju par anektētu, ko parlaments apstiprināja 1912. gada 25. februārī.

Osmaņi uz Lībiju nesūtīja papildspēkus, un tikai nelielas brīvprātīgo grupiņas sasniedza Lībiju no Ēģiptes un Tunisijas. Lielbritānijas kontrolētā Ēģipte karā pasludināja neitralitāti, neļaujot osmaņiem nosūtīt karaspēku caur savu teritoriju. Turku virsnieki sāka apmācīt ap 40 000 lielo vietējo cilšu karaspēku. 23. un 26. oktobrī šīs vienības uzbruka, veiksmīgi nogalinot vairākus simtus itāļu kareivju. Itāļi atriebās, nogalinot ap 4000 vietējo iedzīvotāju. Pretestība drīz pavājinājās, jo vietējiem cilšu karotājiem bija jāatgriežas lauksaimniecības darbos, bet turkiem daudz svarīgāka bija situācija Balkānos. Neskatoties uz to, itāļu karaspēks pieauga līdz 100 000. Itāļi pirmo reizi modernajā karadarbībā izmantoja aviāciju bombardēšanai, bruņumašīnas un bezvadu telegrāfu.

Osmaņi bija gatavi kompromisam, taču nevēlējās zaudēt visu Lībiju. Lai piespiestu viņus uz sarunām, itāļi izvērsa otru fronti, apšaudot Beirūtu un Smirnu; okupējot turku Rodas un Dodekanesas salas 1912. gada maijā.

Līdz Pirmā pasaules kara sākumam itāļiem izdevās nodibināt kontroli pār Lībijas rietumu daļu, bet austrumos tiem joprojām pretojās sūfiju Sanusi brālība, kuru izdevās apspiest tikai Musolīni fašistiskajai Itālijai. Pirmā pasaules kara laikā itāļi koncentrējās uz karu Eiropā un pameta Lībiju novārtā.

Miera līgums 
1912. gada februārī Krievija piedāvāja būt vidutājs miera sarunās, taču abas puses to noraidīja. Jūlijā Šveicē sākās miera sarunas, kas ievilkās. Pirmā Balkānu kara sākums 1912. gada 8. oktobrī spieda rast risinājumu, un 12. oktobrī Itālija izvirzīja ultimātu miera noslēgšanai. 15. oktobrī turki akceptēja noteikumus un 18. oktobrī parakstīja līgumu. Vēl 16. oktobrī sultāns oficiāli piešķīra autonomiju jau zaudētajām provincēm. Osmaņu sultāns, kā ticīgo kalifs, centās saglabāt kontroli pār musulmaņu iedzīvotājiem, kam pretojās itāļi, kas atteicās pamest Rodu un Dodekanesas salas. Itālija apņēmās maksāt vairāku miljonu kompensāciju osmaņiem.

Atsauces 

Kari ar Itāliju
Kari ar Osmaņu impēriju