Vagālais tonuss

Vagālais tonuss ir klejotājnerva (10. galvas smadzeņu nerva) aktivitāte, kas ir būtiska sastāvdaļa veģetatīvās nervu sistēmas parasimpātiskajā daļā. Šis nervu sistēmas zars netiek apzināti kontrolēts, un tas lielā mērā ir atbildīgs par vairāku ķermeņa daļu regulēšanu miera stāvoklī. Vagālās darbības rezultāti dažādās ietekmes, tai skaitā: sirds ritma samazināšanās, vazodilatācija / sašaurinātas asinsvados, dziedzeru aktivitāte sirds, plaušu un gremošanas trakta, aknu, imūnās sistēmas regulējums, kā arī zarnu trakta jūtības kontroli, kustīgumu un iekaisumu.

Šajā kontekstā vagālais tonuss īpaši attiecas uz klejojošā nerva sākotnējās parasimpātiskās darbības nepārtraukto raksturu. Lai gan sākotnējā vagālā ieeja ir nemainīga, tās stimulācijas pakāpi regulē līdzsvars starp veģetatīvās nervu sistēmas simpātiskās un parasimpātiskās nodaļas ievadiem, parasti dominējot parasimpātiskajai aktivitātei. Vagālu tonusu bieži izmanto, lai novērtētu sirds darbību, un tas ir noderīgs arī, novērtējot emocionālo regulējumu un citus procesus, kas maina parasimpātiskās aktivitātes izmaiņas vai ko tās maina.

Vagālā tonusa mērījumus var veikt, izmantojot invazīvas vai neinvazīvas procedūras. Invazīvās procedūras ir mazākumā, un tās ietver klejotājnervu stimulāciju ar īpašām manuālām, elpošanas vai elektriskām metodēm. Neinvazīvās metodes galvenokārt balstās uz sirdsdarbības un sirdsdarbības mainīguma izpēti.

Neinvazīva klejotājnerva tonusa kvantitatīvā noteikšana 
Vairumā gadījumu vagālais tonuss netiek mērīts tieši. Tā vietā tiek izmērīti vagālā nerva ietekmētie procesi — īpaši sirdsdarbības ātrums un sirdsdarbības ātruma mainīgums — un tie tiek izmantoti kā vagāla tonusa darbības noteikšanas aizstājēji. Palielināts vagālais tonuss (un līdz ar to arī vagālā darbība) parasti ir saistīta ar zemāku sirdsdarbības ātrumu un palielinātu sirdsdarbības mainīgumu. Tomēr pakāpeniskā ortostatiskās reakcijas slīpuma laikā vagālā tonusa samazināšanās ir netiešs sirds un asinsvadu sistēmas rādītājs.

Elpošanas aritmija 
Respiratorā sinusa aritmija (RSA) parasti ir labdabīgas, normālas sirdsdarbības izmaiņas, kas rodas katra elpošanas cikla laikā: sirdsdarbības ātrums palielinās, ieelpojot, un samazinās, izelpojot. Pirmo reizi RSA atpazina Kārlis Ludvigs 1847. gadā taču to joprojām saprot nepilnīgi. Tā novērota cilvēkiem no agrīna dzīves posma līdz pieauguša cilvēka vecumam, un ir sastopama dažādās dzīvnieku sugās.

Ieelpošanas laikā krūšu kurvja spiediens pazeminās diafragmas saraušanās un kustības uz leju un krūšu dobuma paplašināšanās dēļ. Tā rezultātā tiek samazināts arī priekškambaru spiediens, palielinot asins plūsmu sirdī, kas savukārt samazina baroreceptoru izšaušanas reakciju, kas samazina vagālo tonusu. Tas izraisa sirdsdarbības ātruma palielināšanos.

Izelpas laikā diafragma atslābinās, virzās uz augšu un samazina krūšu dobuma izmēru, izraisot intratorakāla spiediena palielināšanos. Šis spiediena pieaugums kavē venozo atgriešanos sirdī, kā rezultātā samazinās priekškambaru paplašināšanās un palielinās baroreceptoru aktivācija. Tas atvieglo vagālā toņa nomākšanu un samazina sirdsdarbības ātrumu.

Skatīt arī 

 Autonomā (veģetatīvā) nervu sistēma
 Parasimpātiskā nervu sistēma
 Vagus nervs (klejotājnervs)
 Sirdsdarbības ātruma mainīgums
 Sinusa aritmija

Atsauces 

 
Fizioloģija