Ligūriešu valoda

Ligūriešu valoda (ligure, zeneize) ir Itālijas ziemeļos esošajā Ligūrijas reģionā, Francijas dienvidos esošajā reģionā Provansā un Monako runāta romāņu saimes valoda. Valodas izplatības areāls iestiepjas arī Ligūrijai blakusesošajos Pjemontas, Lombardijas, Emīlijas-Romanjas un Toskānas reģionos, kā arī pastāv vairākas izolētas valodas pratēju kopienas citur Dienvideiropā. Kopumā valodu lieto ap 350 000 cilvēku, taču tai nav oficiāla statusa Itālijā, tāpēc tikai 9% valodas pratēju to lieto arī sadzīvē, no kā lielākā daļa ir vecākās paaudzes pārstāvji.

Vēsture 
Ligūriešu valoda kopā ar sev tuvu radniecīgajām lombardiešu, pjemontiešu un emiliešu valodām veido gallu-itāliešu valodu apakšgrupu.

Mūsdienu Ligūrijas teritorijā pirms romiešu ienākšanas tika runāta senligūriešu valoda, taču ar mūsdienu ligūriešu valodu to vieno tikai apzīmējums, jo to uzskata par vienu no pirmsindoeiropiešu, vai retāk, ķeltu saimes valodām. Senligūriešu valodas ietekme uz mūsdienu valodu ir minimāla, izpaužas tikai tādās liecībās, kā vietvārdos, personvārdos un pašas provinces nosaukumā (Liguria), uz kuriem arī balstīti pieņēmumi par valodas klasifikāciju.

Valodai nav vienotas pareizrakstības sistēmas, taču Dženovas dialekts tiek uzskatīts par rakstības neoficiālo prestižo standartu, pateicoties valodas lomai Dženovas republikā kā oficiālajai valodai dažās jomās, kā saziņas līdzeklim tirdzniecībā un kā valodai, kura bijusi dzimtā vairākām ietekmīgām personībām: komponistam Nikolo Paganīni, ģenerālim Džuzepem Garibaldi un jūrasbraucējam Kristoferam Kolumbam.

Variācijas 
Ligūriešu valodā ārpus galvenā nepārtrauktā izplatības areāla runā vairākās attālās komūnās Korsikā, Sardīnijā, Monako un Gibraltārā. Minētajās vietās valoda mainījusies, veidojoties dialektiem, taču arī valodas centrālajā izplatības punktā pastāv vairākas variācijas:

 Spēcijas dialekts (spezzino), runāts reģiona austrumu daļā un savieno ligūriešu un emiliešu valodas valodu ķēdē;
 Dženovas dialekts (zeneize), izplatītākā un prestižākā valodas variācija;
 Monegasku dialekts (munegascu), variācija ar standartizētu rakstību, kuram ir neoficiāls statuss Monako, kur tas tiek mācīts skolās;
 Ventimilijas dialekts (intemelio), reģiona centrālajā daļā pie Ventimilijas un Sanremo runāta variācija, kuru par oficiālo valodu mēģinājusi atzīt pašpasludinātā Seborgas firstiste;
 Ruajasku dialekts (royasc), reģiona rietumos runāta variācija, kas veido valodu ķēdi ar oksitāņu valodu;
 Tabarkīnu dialekts (tabarchin), attāla Sardīnijas dienvidos runāta variācija;
 Bonifačīnu dialekts (bunifazzinu), attāla Korsikas dienvidos runāta variācija;
 Oltredžogu dialekts (oltrazovo), reģiona ziemeļos runāta variācija.

Rakstība 
Rakstības biežāk lietotajās variācijās izmantota lielākoties itāļu valodas pieraksta tradīcija, taču pastāv vairākas atšķirības, kas kopā ar itāļu valodā neesošām skaņām un grafēmām uzskaitītas zemāk esošajā tabulā:

Papildus minētajam, garo patskaņu apzīmēšanai tiek izmantots cirkumflekss ⟨ˆ⟩, un uzsvērto patskaņu apzīmēšanai — gravis ⟨`⟩ vai akūts ⟨´⟩.

Teksta paraugs 
Zemāk dots Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 1. panta tulkojums trijos ligūriešu valodas rakstības variantos.

Atsauces 

Itālijas valodas
Romāņu valodas