Bioloģija un seksuālā orientācija

Tiek pētīta saistība starp bioloģiju un seksuālo orientāciju. Kaut arī zinātnieki nezina, kas nosaka indivīda seksuālo orientāciju, viņi izvirza teorijas, ka to izraisa sarežģīta ģenētisko, hormonālo un vides ietekmju mijiedarbība. Hipotēzes par pēcdzemdību sociālās vides ietekmi uz seksuālo orientāciju ir vājas, īpaši vīriešiem.

Zinātnieki atbalsta bioloģiskās teorijas seksuālās orientācijas cēloņu skaidrošanai. Faktori, kas var būt saistīti ar seksuālās orientācijas attīstību, ietver gēnus, agrīno dzemdes vidi (piemēram, pirmsdzemdību hormonus) un smadzeņu struktūru.

Empīriskie pētījumi

Dvīņu pētījumi 
Vairākos dvīņu pētījumos ir mēģināts salīdzināt ģenētikas un vides nosacīto nozīmi seksuālās orientācijas noteikšanā. 1991. gada pētījumā Beilijs un Pilards veica pētījumu par vīriešu dvīņiem, kas tika vervēti no "homofilu publikācijām" un atklāja, ka 52% brāļu monozigotu (MZ) (no 59 aptaujātajiem) un 22% dizigotu (DZ) abiem brāļiem bija homoseksualitātes iezīme. Ar “MZ” tiek norādīti identiski dvīņi ar vienādām gēnu kopām, taču “DZ” norāda uz dvīņiem, kur gēni ir sajaukti tādā mērā, ka tie ir līdzīgi brāļiem un māsām, kas nav dvīņi. Pētījumā, kurā piedalījās 61 dvīņu pāri, pētnieki, starp lielākoties vīriešu dzimuma indivīdiem, konstatēja, ka homoseksualitāte iezīme ir 66% monozigotu dvīņu un 30% viena no divu olšūnu dvīņiem. 2000. gadā Beilijs, Dunne un Martins pētīja lielāku 4901 Austrālijas dvīņu paraugu, bet šī pētījuma iegūtie rezultāti uzrādīja, ka mazāk, kā pusei no dvīņu pāriem ir kopīga homoseksualitātes iezīme. Viņi atrada 20% iezīmju sakritību vīriešu identiskajos jeb MZ dvīņos un 24% atbilstību sieviešu identiskajos jeb MZ dvīņos. Pašu ziņotā zigotisitāte (līmenis alēļu līdzības pazīmei organismā), seksuālā pievilcība, fantāzija un izturēšanās tika vērtēta ar aptaujas palīdzību un šaubu gadījumā zigotisitāte tika seroloģiski pārbaudīta. Citi pētnieki atbalsta gan vīriešu, gan sieviešu seksuālās orientācijas bioloģiskos cēloņus.

Bārmens un Brikners (2002) kritizēja agrīnus pētījumus, kas koncentrējās uz maziem, atlasītiem paraugiem  un ne reprezentatīvu viņu pētāmo objektu atlasi.  Viņi pētīja 289 pāru identisku dvīņu (monozigotu vai no vienas apaugļotas olšūnas) un 495 pāru brāļu dvīņu (dizigotu vai no divām apaugļotām olām) reakcijas uz 1994. – 1995. gadā skolās balstītu pusaudžu pētījumu 7. – 12.klasei un konstatēja, ka viena dzimuma pievilcības atbilstības rādītāji ir tikai 7,7% vīriešu un 5,3% sieviešu identiskiem dvīņiem.

2010. gada pētījumā par visiem pieaugušajiem dvīņiem Zviedrijā (vairāk nekā 7600 dvīņiem)  tika atklāts, ka viena dzimuma uzvedību izskaidro gan pārmantojamie faktori, gan individuālajiem vides faktori (piemēram, pirmsdzemdību vide, pieredze ar slimībām un traumām, kā arī kā vienaudžu grupas un seksuālā pieredze), savukārt tādas kopīgas vides mainīgo ietekmes, kā ģimenes vide un sociālā attieksme, bija vājākas, bet nozīmīgas. Sievietes izrādīja statistiski nenozīmīgu tendenci uz vājāku ietekmi uz iedzimtības efektu, savukārt vīrieši neuzrādīja efektu uz dalītas vides efektiem. Visu pieaugušo dvīņu izmantošana Zviedrijā tika izstrādāta, lai pievērstos brīvprātīgo pētījumu kritikai, kurā rezultātus var ietekmēt potenciāls neobjektivitāte pret geju dvīņiem.

Kritisisms 
Dvīņu pētīšana ir saņēmusi lielu skaitu kritisku vērtējumu, ieskaitot pašizlases aizspriedumus, kad homoseksuāļi ar gejiem un māsām biežāk brīvprātīgi iesaistās studijās. Neskatoties uz to, var secināt, ka, ņemot vērā atšķirīgās seksualitātes tik daudzos identisko dvīņu komplektos, seksuālo orientāciju nevar attiecināt tikai uz ģenētiskiem faktoriem.

Cita problēma ir secinājums, ka pat monozigoti dvīņi var būt atšķirīgi un pastāv mehānisms, kas varētu izskaidrot, ka monozigotiskie dvīņi ir nav ar vienādu seksuālo oriantāciju. Gringas un Chen (2001) apraksta vairākus mehānismus, kas var izraisīt atšķirības starp monozigotiskiem dvīņiem, visatbilstošākie būdami placentas skaits (chorionicity) un aminotisko membrānu skaits, kas aptver embriju (amnionicity) grūtniecības laikā. Dihorioniskajiem dvīņiem potenciāli ir atšķirīga hormonālā vide, jo tie saņem mātes asinis no atsevišķas placentas un tas varētu izraisīt atšķirīgu smadzeņu maskulinizācijas līmeni. Monoamniotiskajiem dvīņiem ir vienāda hormonālā vide, bet tie var ciest no „dvīņa uz dvīņa pārliešanas sindroma”, kurā viens dvīnis ir „nosacīti piepildīts ar asinīm, bet saņem pārāk maz".

Hromosomu saistību pētījumi 
 Seksuālās orientācijas hromosomu sasaistes pētījumi liecina par vairāku ģenētisku faktoru klātbūtni visā genomā. 1993. gadā  Dīns Hamers un viņa kolēģi publicēja atklājumus no saites analīzes, kurā piedalījās 76 geju brāļu un viņu ģimenes. Hamers et al. konstatēja, ka gejiem vairāk geju ir tēvoču un brālēnu ģimenes mātes pusē nekā tēva pusē. Geju brāļiem, kam atklājās šī sakarība, tika veikta analīze X hromosomas saiknei izmantojot 22 marķierus X hromosomā, lai pārbaudītu alēļu līdzību. Citā atradumā trīsdesmit trīs no četrdesmit pārbaudītajiem brāļu pāriem Xq28 distālajā reģionā bija līdzīgas alēles, kas bija ievērojami augstākas nekā gaidītie 50 % priekš brāļiem. Plašsaziņas līdzekļos to tautā sauca par "geju gēnu", izraisot ievērojamas sazvērestības teorijas. Sanders et al. 1998. gadā ziņoja par savu līdzīgo pētījumu, kurā viņi atklāja, ka 13% geju brāļu tēvoču no mātes puses bija homoseksuāli, salīdzinot ar 6% tēva pusē.

Vēlāka analīze, ko veikuši Hu et al. atkārtoja un pilnveidoja iepriekšējos atradumus. Šis pētījums atklāja, ka 67% geju brāļu jaunā piesātinātā paraugā dalīja marķieri X hromosomā pie Xq28. Divos citos pētījumos (Bailey et al., 1999; McKnight un Malcolm, 2000) neizdevās atrast geju radinieku pārsvaru homoseksuālu vīriešu mātes līnijā. Pētījumam, ko veica Rīza et al. 1999. gadā neizdevās atkārtot Xq28 savienojuma rezultātus. Visu pieejamo saišu datu meta-analīze norāda uz būtisku saikni ar Xq28, bet arī norāda, ka jābūt klāt papildu gēniem, lai pilnībā uzskaitītu seksuālo orientāciju.

Mustanski et al. (2005) veica pilna genoma skenēšanu (nevis tikai X hromosomu skenēšanu) personām un ģimenēm, par kurām iepriekš tika ziņots Hamer et al. (1993) un Hu et al. (1995), kā arī papildu jauniem pētāmajiem objektiem. Pilnajā izlasē viņi nekonstatēja saikni ar Xq28.

Neatkarīga pētnieku grupa no Amerikas Cilvēku ģenētikas biedrības 2012. gadā ziņoja par pirmā lielā, visaptverošā multi-centru ģenētiskās saites pētījuma rezultātiem  par vīriešu seksuālo orientāciju. Pētījuma populācija tika iekļauti 409 neatkarīgi geju brāļu pāri, kuri tika analizēti ar vairāk nekā 300 000 viena nukleotīda polimorfisma marķieriem. Dati precīzi atkārtoja Hamera Xq28 atradumus, ko noteica gan ar divu punktu, gan daudzpunktu (MERLIN) LOD punktu kartēšanu. Nozīmīga saikne tika konstatēta arī 8. hromosomas pericentromēriskajā reģionā, kas pārklājās ar vienu no reģioniem, kas tika atklāti Hamera laboratorijā iepriekšējā genoma mēroga pētījumā. Autori secināja, ka "mūsu secinājumi, ņemot vērā iepriekšējā darba kontekstu, liecina, ka ģenētiskās variācijas katrā no šiem reģioniem veicina vīriešu seksuālās orientācijas svarīgās psiholoģiskās iezīmes attīstību". Sievietes seksuālā orientācija, šķiet, nav saistīta ar Xq28, lai arī tā tomēr šķiet mēreni iedzimta.

Papildus dzimuma hromosomu ieguldījumam, ir ierosināts arī potenciāls autosomāli ģenētisks ieguldījums homoseksuālās orientācijas attīstībā. Pētījumā, kurā piedalījās vairāk nekā 7000 dalībnieku, Ellis et al. (2008) atrada statistiski nozīmīgu atšķirību A tipa asins frekvencē starp homoseksuāļiem un heteroseksuāliem cilvēkiem. Viņi arī atklāja, ka "neparasti augsts" homoseksuālu vīriešu un homoseksuālu sieviešu īpatsvars bija Rh negatīvs, salīdzinot ar heteroseksuāliem. Tā kā gan asins tips, gan Rh faktors ir alēļu kontrolētas ģenētiski iedzimtas pazīmes, kas atrodas attiecīgi 9. un 1. hromosomā, pētījums norāda uz iespējamu saikni starp autosomu gēniem un homoseksualitāti.

Seksuālās orientācijas bioloģija ir sīki izpētīta vairākās dzīvnieku modeļu sistēmās. Parastajā augļu mušiņā (Drosophila melanogaster) to kontrolētā smadzeņu izturēšanās un dzimumu diferenciācijas ceļš ir labi izveidots gan vīriešiem, gan sievietēm, nodrošinot precīzu bioloģiski kontrolētas laipnības modeli. Zīdītājiem, Korejas advancētās zinātnes un tehnoloģijas institūta ģenētiķu grupa audzēja peļu mātītes, kurām īpaši nebija konkrēta gēna, kas saistīts ar seksuālo uzvedību. Bez gēna peles demonstrēja vīrišķīgu seksuālo izturēšanos un pievilcību citu sieviešu peļu sieviešu urīnam. Peles, kuras saglabāja fukozes mutarotāzes (FucM) gēnu, bija pievilktas peļu tēviņiem.

Intervijās presei pētnieki norādījuši, ka ģenētiskās ietekmes pierādījumus nevajadzētu pielīdzināt ģenētiskajam determinismam. Balstoties uz Dena Hamera un Maikla Beilija teiktā, ģenētiskie aspekti ir tikai viens no daudzajiem homoseksualitātes cēloņiem.

2017. gadā Scientific Reports publicēja rakstu ar genoma mēroga asociācijas pētījumu par vīriešu seksuālo orientāciju. Pētījumā piedalījās 1 077 homoseksuāli vīrieši un 1 231 heteroseksuāli vīrieši. Tika identificēts gēns ar nosaukumu SLITRK6 13. hromosomā . Pētījums atbalsta vēl vienu pētījumu, kuru veica Simons Levajs . Levaja pētījumi liecina, ka geju hipotalāms atšķiras no heteroseksuāliem vīriešiem. SLITRK6 darbojas smadzeņu vidusdaļā, kur atrodas hipotalāms. Pētnieki atklāja, ka vairogdziedzera stimulējošā hormona receptors (TSHR) 14. hromosomā parāda sekvences atšķirības starp gejiem un tradicionālas orientācijas vīriešiem.  Gravesa slimība ir saistīta ar TSHR patoloģijām, iepriekšējie pētījumi liecina, ka Gravesa slimība biežāk sastopama gejiem nekā heteroseksuāliem vīriešiem. Pētījumi norādīja, ka gejiem ir mazāks ķermeņa svars nekā heteroseksuāliem cilvēkiem. Tika ierosināts, ka hiperaktīvais TSHR hormons pazemina ķermeņa svaru gejiem, lai gan tas joprojām nav pierādīts.

2018. gadā Ganna et al. veica vēl vienu genoma mēroga asociācijas pētījumu par vīriešu un sieviešu seksuālo orientāciju, iegūstot datus no 26 890 cilvēkiem, kuriem bija vismaz viens vien-dzimuma partneris un 450 939 kontroles. Pētījuma dati tika meta-analizēti un iegūti no Lielbritānijas Biobank pētījuma un 23andMe . Pētnieki identificēja četrus variantus, kas biežāk sastopami cilvēkiem, kam bijušas vismaz vienas viendzimuma attiecība 7., 11., 12. un 15. hromosomā. 11. un 15. hromosomas varianti bija raksturīgi vīriešiem, kur 11. hromosomas variants atradās ožas gēnā un 15. hromosomas variants iepriekš bijis saistīts ar vīriešu kārtas plikpaurību. Četri varianti bija saistīti arī ar garastāvokļa un garīgās veselības traucējumiem; nopietni depresijas traucējumi un šizofrēnija vīriešiem un sievietēm, un bipolāri traucējumi sievietēm. Tomēr neviens no četriem variantiem nevar ticami paredzēt seksuālo orientāciju.

2019. gada augustā genoma mēroga asociācijas pētījumā, kurā piedalījās 493 001 indivīds, tika secināts, ka simtiem vai tūkstošiem ģenētisko variantu ir homoseksuālas izturēšanās pamatā abiem dzimumiem, īpaši 5 varianti ir ievērojami saistīti. Dažiem no šiem variantiem bija specifiska ietekme uz dzimumu un divi no šiem variantiem norādīja sasaisti bioloģiskajiem ceļiem, kas saistīti ar dzimumhormonu regulēšanu un ožas veidošanos . Visi varianti kopā fiksēja no 8 līdz 25% individuālo atšķirību atšķirības homoseksuālā uzvedībā. Šie gēni daļēji pārklājas ar vairāku citu īpašību gēniem, ieskaitot atvērtību pieredzei un riska uzņemšanos. Papildu analīzes liecina, ka seksuālo uzvedību, pievilcību, identitāti un fantāzijas ietekmē līdzīgs ģenētisko variantu kopums. Viņi arī atklāja, ka ģenētiskā ietekme, kas atšķir heteroseksuālu cilvēku no homoseksuālas uzvedības nav tāda pati kā tām, kas atšķiras no tādiem, kas nav heteroseksuāļi, kuriem ir zemāks pret lielāku viendzimuma partneru īpatsvars, kas liek domāt, ka nepastāv vienots turpinājums no heteroseksuāla līdz homoseksuālam, kā ierosināts pēc Kinsija skalas.

Epiģenētikas pētījumi 
Pētījums liecina par saikni starp mātes ģenētisko uzbūvi un dēlu homoseksualitāti. Sievietēm ir divas X hromosomas, no kurām viena ir "izslēgta". X hromosomas inaktivācija notiek nejauši visā embrijā, iegūstot šūnas, kas ir mozaīkas, attiecībā pret kurām hromosoma ir aktīva. Tomēr dažos gadījumos šķiet, ka šāda izslēgšana var nenotikt nejauši. Bocklandt et al. (2006) ziņoja, ka homoseksuālu vīriešu mātēs, sieviešu skaits, kurām ir izteikta X hromosomu inaktivācija ir šķība, ir ievērojami lielāks nekā mātēm bez geju dēliem. 13% māšu ar vienu geju dēlu un 23% māšu ar diviem geju dēliem uzrādīja lielu inaktivācijas šķībumu, salīdzinot ar 4% māšu bez geju dēliem.

Dzimšanas kārtība 
Blanchard un Klassen (1997) ziņoja, ka katrs papildu vecākais brālis palielina izredzes, ka vīrietis ir gejs par 33%. Tagad tas ir "viens no visuzticamākajiem epidemioloģiskajiem mainīgajiem lielumiem, kas jebkad identificēti seksuālās orientācijas pētījumos". Lai izskaidrotu šo atradumu, ir ierosināts, ka vīriešu dzimuma augļi provocē mātes imūno reakciju, kas ar katru nākamo vīrieša augli kļūst spēcīgāka. Šī mātes imunizācijas hipotēze (MIH) sākas, kad vīrieša augļa šūnas nonāk mātes asinsritē grūtniecības laikā vai dzemdību laikā. Vīriešu kārtas augļi ražo H-Y antigēnus, kas "gandrīz noteikti ir saistīti ar mugurkaulnieku seksuālo diferenciāciju". Šie Y-saistītie proteīni netiktu atpazīti mātes imūnsistēmā, jo viņa ir sieviete, izraisot antivielu veidošanos, kas caur placentas barjeru varētu nokļūt augļa nodalījumā. Tālāk, anti-vīriešu kārtas ķermeņi šķērsotu augļa smadzeņu asiņu / smadzeņu barjeru (BBB), mainot dzimuma dimorfās smadzeņu struktūras attiecībā pret seksuālo orientāciju, palielinot varbūtību, ka pakļautais dēls būs vairāk piesaistīts vīriešiem nekā sievietēm.  Tieši šo antigēnu mātes H-Y antivielas tiek ierosinātas gan reaģēt, gan “atcerēties”. Veiksmīgiem vīriešu kārtas augļiem uzbrūk H-Y antivielas, kas kaut kādā veidā samazina H-Y antigēnu spēju veikt savu parasto funkciju smadzeņu maskulinizācijas procesā.

Tomēr mātes imūnsistēmas hipotēze ir kritizēta, jo ierosinātā imūno uzbrukuma veida izplatība ir reti sastopama ar homoseksualitātes izplatību.

"Brālīgās dzimšanas kārtības efekts" nav atbildīgs par 71 - 85% vīriešu homoseksuālo preferenču. Turklāt tas neizskaidro gadījumus, kad pirmdzimtajam bērnam ir vīriešu homoseksuālas izvēles (MHP).

2017. gadā pētnieki atklāja geju bioloģisko mehānismu, kuriem parasti ir vecāki brāļi. Viņi domā, ka Neuroligin 4 Y-saistīts proteīns ir atbildīgs par to, ka vēlākais dēls ir gejs. Viņi atklāja, ka sievietēm anti-NLGN4Y līmenis bija ievērojami augstāks nekā vīriešiem. Rezultāts arī norāda, ka grūtniecību skaitam, geju dēlu mātēm, īpaši tām, kurām ir vecāki brāļi, bija ievērojami augstāks anti-NLGN4Y līmenis nekā sieviešu, kokrēti heteroseksuālu dēlu māšu, kontroles paraugiem.

Sievietes auglība 
Itālijas pētnieki 2004. gadā veica pētījumu, kurā piedalījās aptuveni 4600 cilvēku, kuri bija 98 homoseksuālu un 100 heteroseksuālu vīriešu radinieki. Homoseksuālu vīriešu radniecēm bija vairāk pēcnācēju nekā heteroseksuāliem vīriešiem. Homoseksuālu vīriešu sieviešu radiniekiem no mātes puses parasti ir vairāk pēcnācēju nekā tēva pusē. Pētnieki secināja, ka X hromosomā tiek nodots ģenētiskais materiāls, kas gan veicina mātes auglību, gan viņas vīriešu dzimuma homoseksualitāti. Atklātie savienojumi izskaidros aptuveni 20% pētīto gadījumu, norādot, ka tas ir ļoti nozīmīgs, bet ne vienīgais ģenētiskais faktors, kas nosaka seksuālo orientāciju.

Feromonu pētījumi 
Zviedrijā veiktie pētījumi  liecina, ka geji un heteroseksuāli vīrieši atšķirīgi reaģē uz divām smakām, kuras, domājams, ir saistītas ar seksuālu uzbudinājumu . Pētījumi parādīja, ka tad, kad gan heteroseksuālas sievietes, gan geji tiek pakļauti testosterona atvasinājumam, kas atrodams vīriešu sviedros, tiek aktivizēts reģions hipotalāmā. Savukārt heteroseksuāliem vīriešiem ir līdzīga reakcija uz estrogēniem līdzīgu savienojumu, kas atrodams sieviešu urīnā. Secinājums ir tāds, ka seksuālā pievilcība, neatkarīgi no tā, vai tā ir vien dzimuma vai pretējā dzimuma orientācija, bioloģiski darbojas līdzīgi. Pētnieki ir ierosinājuši, ka šo iespēju varētu tālāk izpētīt, pētot jaunus cilvēkus, lai noskaidrotu, vai ir konstatētas līdzīgas atbildes hipotalāmā, un pēc tam korelē šos datus ar pieaugušo seksuālo orientāciju.

Smadzeņu struktūras pētījumi 
Ir ziņots, ka vairākas smadzeņu sadaļas ir seksuāli dimorfiskas; tas ir, vīriešiem un sievietēm tie atšķiras. Ir arī ziņojumi par smadzeņu struktūras izmaiņām, kas atbilst seksuālajai orientācijai. 1990. gadā Diks Svaba un Mišels A. Hofmans ziņoja par nukleīdu (SCN) lieluma atšķirībām starp homoseksuāliem un heteroseksuāliem vīriešiem. 1992. gadā Allens un Gorski ziņoja par atšķirību, kas saistīta ar seksuālo orientāciju priekšējās komisijas lielumā  taču šis pētījums tika atspēkots ar vairākiem pētījumiem, no kuriem viens atklāja, ka visu variāciju cēlonis ir viens ārējs faktors.

Pētījumi par vīriešu un sieviešu smadzeņu fizioloģiskajām atšķirībām balstās uz ideju, ka cilvēkiem ir vīriešu vai sieviešu smadzenes, un tas atspoguļo uzvedības atšķirības starp abiem dzimumiem. Daži pētnieki apgalvo, ka tam trūkst pārliecinoša zinātniskā atbalsta. Lai arī ir noteiktas pastāvīgas atšķirības, ieskaitot smadzeņu lielumu un specifiskus smadzeņu reģionus, vīriešu un sieviešu smadzenes ir ļoti līdzīgas.

Seksuāli dimorfiski kodoli priekšējā hipotalāmā 
Arī Simons Levejs veica dažus no šiem agrīnajiem pētījumiem. Viņš pētīja četras neironu grupas hipotalāmā - INAH1, INAH2, INAH3 un INAH4. Šī bija būtiska smadzeņu izpētes daļa, jo ir pierādījumi, ka tai ir nozīme dzīvnieku seksuālās uzvedības regulēšanā un tā iemesla dēļ, ka iepriekš tika ziņots, ka INAH2 un INAH3 vīriešiem un sievietēm atšķiras pēc lieluma.

Viņš ieguva smadzenes no 41 miruša slimnīcas pacienta. Pētāmie tika iedalīti trīs grupās. Pirmajā grupā bija 19 geji, kuri bija miruši no slimībām, kas saistītas ar AIDS. Otrajā grupā bija 16 vīrieši, kuru seksuālā orientācija nebija zināma, bet kurus pētnieki uzskatīja par heteroseksuāliem. Seši no šiem vīriešiem bija miruši no slimībām, kas saistītas ar AIDS. Trešajā grupā bija sešas sievietes, kuras pētnieki uzskatīja par heteroseksuālām. Viena no sievietēm bija mirusi no slimības, kas saistīta ar AIDS.

Visi HIV pozitīvie cilvēki, kas tika uzskatīti par heteroseksuāliem, izmantojot medicīniskās dokumentācijas tika identificēti kā intravenozie narkotiku lietotāji vai asins pārliešanas saņēmēji. Divi no vīriešiem, kuri identificējās kā heteroseksuāli, īpaši noliedza, ka būtu iesaistījušies homoseksuālā seksuālā aktā. Atlikušo heteroseksuālo personu dokumentos nebija informācijas par viņu seksuālo orientāciju; tika pieņemts, ka viņi galvenokārt vai tikai ir bijuši heteroseksuāli, "pamatojoties uz heteroseksuālu vīriešu skaitlisko pārsvaru populācijā".

LeVay neatrada pierādījumus lieluma atšķirībām starp grupām INAH1, INAH2 vai INAH4. Tomēr INAH3 grupa heteroseksuālu vīriešu grupā izrādījās divreiz lielāka nekā geju vīriešu grupā; atšķirība bija ļoti ievērojama un tāda arī saglabājās, kad heteroseksuālo cilvēku grupā tika iekļauti vien seši AIDS pacienti. INAH3 lielums homoseksuālu vīriešu smadzenēs bija salīdzināms ar INAH3 lielumu heteroseksuālu sieviešu smadzenēs.

Tomēr citi pētījumi ir parādījuši, ka preoptiskās zonas seksuāli dimorfā kodolā, kurā ietilpst INAH3, ir līdzīgā lielumā gan heteroseksuāliem, gan homoseksuāliem vīriešiem, kuri miruši no AIDS, tādējadi - lielākas nekā sievietēm.Tas nepārprotami ir pretrunā ar hipotēzi, ka homoseksuāliem vīriešiem ir sievietes hipotalāms. Turklāt homoseksuālu vīriešu SCN ir ārkārtīgi liels (gan neironu apjoms, gan skaits ir divreiz lielāks nekā heteroseksuālu vīriešiem). Šīs hipotalāmu zonas vēl nav izpētītas nedz homoseksuālām sievietēm, nedz biseksuāliem vīriešiem vai sievietēm. Kaut arī šādu atklājumu funkcionālā ietekme joprojām nav sīki izpētīta, tie rada nopietnas šaubas par plaši pieņemto Dörnera hipotēzi, ka homoseksuāliem vīriešiem ir "sieviešu hipotalāms" un, ka galvenais mehānisms "vīriešu smadzeņu atšķiršanai no sākotnēji sieviešu smadzenēm" ir testosterona epiģenētiskā ietekme pirmsdzemdību attīstības laikā.

Viljams Bains un kolēģi mēģināja noteikt INAH 1-4 ziņotās izmēra atšķirības, atkārtojot eksperimentu, izmantojot smadzeņu paraugu no citiem subjektiem: 14 HIV pozitīvi homoseksuāli vīrieši, 34 iespējamie heteroseksuālie vīrieši (10 HIV pozitīvi) un 34 domājamās heteroseksuālās sievietes (9 HIV pozitīvi). Pētnieki atklāja būtisku INAH3 lieluma atšķirību starp heteroseksuāliem vīriešiem un heteroseksuālām sievietēm. Homoseksuālu vīriešu INAH3 lielums acīmredzot bija mazāks nekā heteroseksuālu vīriešu un lielāks nekā heteroseksuālu sieviešu, kaut arī neviena atšķirība nesasniedza statistisko nozīmīgumu.

Byne un kolēģi arī nosvēra un saskaitīja neironu skaitu INAH3 testos, ko neveica LeVay. INAH3 svara rezultāti bija līdzīgi INAH3 lieluma rezultātiem; tas ir, INAH3 svars heteroseksuālu vīriešu smadzenēs bija ievērojami lielāks nekā heteroseksuālu sieviešu smadzenēs, savukārt geju vīriešu grupas rezultāti bija starp abām pārējām grupām, bet ne gluži būtiski atšķīrās no abiem. Neironu skaitā tika atklāta arī vīriešu un sieviešu atšķirība INAH3, bet netika atrasta tendence, kas saistīta ar seksuālo orientāciju.

2010. gada pētījumā Garcia-Falgueras un Swaab apgalvoja, ka "augļa smadzenes intrauterīnā periodā attīstās vīrieša virzienā, izmantojot tiešu testosterona iedarbību uz jaunattīstības nervu šūnām, vai sievietes virzienā, ja nav šī hormona pārsprieguma. Tādā veidā mūsu dzimuma identitāte (pārliecība par piederību vīriešu vai sieviešu dzimumam) un seksuālā orientācija tiek ieprogrammēta vai organizēta mūsu smadzeņu struktūrās, kad mēs joprojām esam dzemdē. Nekas neliecina, ka sociālajai videi pēc dzimšanas būtu ietekme uz dzimuma identitāti vai seksuālo orientāciju. "

Aitas modelis 
Mājas aunu izmanto kā eksperimentālu modeli, lai agrīni izpētītu neironu mehānismus, kas ir homoseksualitātes pamatā, pamatojoties uz novērojumu, ka aptuveni 8% mājas aunu ir seksuāli pievilināti citiem auniem (orientēti uz vīriešiem), salīdzinot ar lielāko daļu aunu kuras ir orientētas uz sievietēm. Daudzās sugās ievērojama seksuālās diferenciācijas iezīme ir seksuāli dimorfiska kodola (SDN) klātbūtne preoptiskajā hipotalāmā, kas vīriešiem ir lielāks nekā mātītēm.

Roselli et al. preoptiskajā hipotalāmā atklāja aitu SDN (oSDN), kas ir mazāks uz vīriešiem vērstos aunos nekā uz sievietēm orientētos aunos, bet pēc izmēra ir līdzīgs mātīšu oSDN. OSDN neironi uzrāda aromatāzes ekspresiju, kas ir mazāka arī uz vīriešiem vērstiem auniem, salīdzinot ar sievietēm, kas orientēti uz sievietēm, kas liecina, ka seksuālā orientācija ir neiroloģiski cieta un to var ietekmēt hormoni. Tomēr rezultāti nespēja sasaistīt neirālās aromatāzes lomu smadzeņu seksuālajā diferenciācijā un aitu uzvedībā šo iemeslu dēļ - pieaugušo seksuālā partnera izvēles vai oSDN apjoma nepietiekamas defeminēšanas dēļ, kas bija rezultāts augļa smadzenēs notiekošajai aromatāzes aktivitāti kritiskajā periods. To sakot, visticamāk, ka oSDN morfoloģiju un homoseksualitāti var ieprogrammēt ar androgēnu receptoru palīdzību, kas nav saistīts ar aromatizēšanu . Lielākā daļa datu liecina, ka homoseksuāli auni, tāpat kā uz amoniem vērsti auni, tiek maskulinizēti un defeminēti attiecībā uz montāžu, uztveres spēju un gonadotropīnu sekrēciju, bet nav definēti par seksuālo partneru vēlmēm, liekot arī domāt, ka šāda uzvedība var būt ieprogrammēta atšķirīgi. Lai arī precīza oSDN funkcija nav pilnībā zināma, šķiet, ka tā tilpums, garums un šūnu skaits korelē ar seksuālo orientāciju un dimorfismu tā apjomā un šūnās varētu novirzīt apstrādes norādes, kas iesaistītas partnera atlasē. Nepieciešami vairāk pētījumu, lai izprastu oSDN attīstības prasības un laiku un kā pirmsdzemdību programmēšana ietekmē partneru izvēli pieaugušā vecumā.

Seksuālās orientācijas cēloņu bioloģiskās teorijas

Agrīnas fiksācijas hipotēze 
Agrīnās fiksācijas hipotēze ietver pētījumus par pirmsdzemdību attīstību un vides faktoriem, kas kontrolē smadzeņu maskulinizāciju. Dažos pētījumos pirmsdzemdību hormonu iedarbība ir uzskatīta par galveno faktoru, kas iesaistīts seksuālās orientācijas noteikšanā. Šo hipotēzi apstiprina gan novērotās smadzeņu struktūras atšķirības, gan kognitīvā apstrāde starp homoseksuāliem un heteroseksuāliem vīriešiem. Viens no šo atšķirību skaidrojumiem ir ideja, ka atšķirīga hormona līmeņa iedarbība dzemdē augļa attīstības laikā var mainīt smadzeņu maskulinizāciju homoseksuāliem vīriešiem. Tiek uzskatīts, ka šo ķīmisko vielu koncentrāciju ietekmē augļa un mātes imūnsistēma, noteiktu zāļu lietošana mātei, mātes stress un tieša injekcija. Šī hipotēze ir saistīta ar vīriešu dzimuma bērnu dzimšanas kārtību labi noteikto ietekmi uz seksuālo orientāciju.

Eksotika kļūst erotiska 
Kornela Universitātes sociālais psihologs Darijs Bems ir izteicis teoriju, ka bioloģisko faktoru ietekmi uz seksuālo orientāciju var ietekmēt bērnībā gūtā pieredze. Bērna temperaments bērnam liek dot priekšroku noteiktām darbībām salīdzinājumā ar citām. Viņu temperamenta dēļ, ko ietekmē tādi bioloģiski mainīgie lielumi kā ģenētiski faktori, daži bērni tiks piesaistīti darbībām, kuras parasti izbauda citi viena dzimuma bērni. Citi dod priekšroku darbībām, kas raksturīgas citam dzimumam. Tas nodrošinās, ka dzimumam atbilstošs bērns jūtas atšķirīgs no pretējā dzimuma bērniem, savukārt dzimumam neatbilstoši bērni jutīsies atšķirīgi no sava dzimuma bērniem. Pēc Bema teiktā, šī atšķirības sajūta izraisīs psiholoģisku uzbudinājumu, kad bērns atrodas tuvu tā dzimuma pārstāvjiem, kuru tas uzskata par “atšķirīgu”. Bems izvirza teoriju, ka šī psiholoģiskā uzbudinājums vēlāk tiks pārveidots par seksuālu uzbudinājumu: bērnus seksuāli pievilinās tas dzimums, kuru viņi uzskata par atšķirīgu ("eksotisku"). Šis priekšlikums ir pazīstams kā "eksotika kļūst erotiska" teorija.

Bems meklēja atbalstu publicētajā literatūrā, bet neprezentēja jaunus datus, kas pārbaudītu viņa teoriju. Pētījumos, kurus viņš minējis kā pierādījumu teorijai "eksotika kļūst erotiska", ietilpst Bell et al. pētījums Seksuālā preference (1981)  un pētījumi, kas pierāda biežu secinājumu, ka vairums geju un lezbiešu ziņo, ka bērnībā viņi neatbilst dzimumam . 48 pētījumu meta analīze parādīja, ka dzimuma neatbilstība bērnībā ir spēcīgākais homoseksuālās orientācijas prognozētājs gan vīriešiem, gan sievietēm. Sešos "perspektīvos" pētījumos, tas ir, garengriezuma pētījumos, kas sākās ar zēniem, kuri neatbilst dzimumam apmēram 7 gadu vecumā, un sekoja tiem līdz pusaudža un pieauguša cilvēka vecumam - 63% zēnu, kas neatbilst dzimuma standartiem, bija homoseksuāli vai biseksuāli orientēti kā pieaugušie.

Seksuālā orientācija un evolūcija

Vispārīgi 
Seksuālās prakses, kas ievērojami samazina heteroseksuālu dzimumaktu biežumu arī ievērojami samazina veiksmīgas reprodukcijas iespējas un šī iemesla dēļ evolūcijas kontekstā tās, šķiet, ir maladaptīvas, balstoties uz vienkāršu dabiskās atlases Darviniešu modeli (konkurenci starp indivīdiem) - uz pieņēmums, ka homoseksualitāte samazinātu šo biežumu. Lai izskaidrotu šo pretrunu, ir izstrādātas vairākas teorijas, un jauni eksperimentālie pierādījumi ir parādījuši to iespējamību.

Daži zinātnieki  ir ierosinājuši, ka homoseksualitāte ir netieši adaptīva, nodrošinot heteroseksuāliem brāļiem un māsām vai viņu bērniem ne acīmredzamu reproduktīvo priekšrocību, kas ir hipotētisks radinieku atlases piemērs. Pēc analoģijas alēle (īpaša gēna versija), kas izraisa sirpjveida šūnu anēmiju, kad ir divas kopijas, arī piešķir rezistenci pret malāriju ar mazāku anēmijas formu, ja ir viens eksemplārs (to sauc par heterozigotu priekšrocību ).

Brendans Zitščs no Kvīnslendas Medicīnas pētījumu institūta ierosina alternatīvu teoriju, ka vīrieši, kuriem raksturīgas sieviešu pazīmes, kļūst pievilcīgāki sievietēm un tādējādi tie ir vairāk pakļauti pārošanās procesam, ar nosacījumu, ka iesaistītie gēni nemudina viņus pilnībā noraidīt heteroseksualitāti.

2008. gada pētījumā tā autori paziņoja, ka "ir vērā ņemami pierādījumi, ka cilvēka seksuālo orientāciju ietekmē ģenētiski, tāpēc nav zināms, kā homoseksualitāte, kurai ir tendence uz zemākiem reproduktīvajiem panākumiem, tiek saglabāta samērā augstā frekvencē." Viņi izvirzīja hipotēzi, ka, "kamēr gēni, kas predisponē homoseksuālismam, samazina homoseksuāļu reproduktīvos panākumus, viņi var dot zināmas priekšrocības heteroseksuāļiem, kuri viņus pārvadā". Viņu rezultāti liecina, ka "gēni, kas predisponē homoseksualitātei, var radīt pārošanās priekšrocības heteroseksuāļiem, kas varētu palīdzēt izskaidrot homoseksualitātes attīstību un saglabāšanos populācijā". Tomēr tajā pašā pētījumā autori atzīmēja, ka "nevar izslēgt alternatīvus ne ģenētiskus skaidrojumus" kā iemeslu heteroseksuālam homoseksuāļu-heteroseksuālu dvīņu pārim, kam ir vairāk partneru, īpaši norādot uz "sociālo spiedienu uz otru dvīni rīkoties vairāk heteroseksuālu ceļu ”(un tādējādi jāmeklē lielāks skaits seksuālo partneru) kā viena alternatīva skaidrojuma piemērs. Pētījumā atzīts, ka liels skaits seksuālo partneru nevar radīt lielākus panākumus reproduktīvajā sistēmā, īpaši atzīmējot, ka "nav pierādījumu par seksuālo partneru skaitu un faktiskajiem reproduktīvajiem panākumiem ne tagadnē, ne mūsu evolūcijas pagātnē".

Heteroseksuālo priekšrocību hipotēzi stingri atbalstīja 2004. gada Itālijas pētījums, kas parādīja palielinātu auglību sieviešu tuvo radinieku starpā, ja radinieki ir homoseksuāli vīrieši. Kā sākotnēji uzsvēra Hamers, pat neliels reproduktīvās spējas pieaugums sievietēm, kuras pārnēsā "geju gēnu", varētu viegli izskaidrot tās uzturēšanu augstā līmenī populācijā.

Geju tēvoča hipotēze 
"Geju onkuļa hipotēze" pauž viedokli, ka cilvēki, kuriem pašiem nav bērnu, tomēr var palielināt savas ģimenes gēnu izplatību nākamajās paaudzēs, nodrošinot resursus (piemēram, pārtiku, uzraudzību, aizsardzību, pajumti) tuvāko radinieku pēcnācējiem.

Šī hipotēze ir radniecības atlases teorijas paplašinājums, kas sākotnēji tika izstrādāts, lai izskaidrotu šķietamās altruistiskās darbības. Sākotnējo koncepciju ierosināja J. B. S. Haldane 1932. gadā, un vēlāk to pilnveidoja daudzi citi, ieskaitot John Maynard Smith, WD Hamilton un Mary Jane West-Eberhard . Šis jēdziens tika izmantots arī, lai izskaidrotu dažu sociālo kukaiņu modeļus, kur lielākā daļa dalībnieku nav reproducējoši.

Vasey un VanderLaan (2010) pārbaudīja teoriju Klusā okeāna salā Samoa, kur viņi pētīja sievietes, hetoreseksuālus vīriešus un fa'afafine, vīriešus, kuri kā dod priekšroku citiem vīriešiem, kā seksuālajiem partneriem un kurus kultūrā pieņem kā atšķirīgu trešo dzimumu kategoriju. Vasey un VanderLaan atklāja, ka fa'afafine teica, ka viņi ir daudz vairāk gatavi palīdzēt radiniekiem, tomēr daudz mazāk ir ieinteresēti palīdzēt bērniem, kuri nav ģimenes locekļi, sniedzot pirmos pierādījumus radinieku atlases hipotēzes atbalstam.

Hipotēze saskan ar citiem pētījumiem par homoseksualitāti, kas parāda, ka tā ir vairāk izplatīta starp brāļiem un māsām, gan dvīņiem. Tā kā gan dvīņiem, gan brāļiem, kas nav dvīņi, ir kopīgi gēni un tāpēc tiem ir augstāks ģenētiskās atlaišanas faktors, ir mazāks ģenētiskais ģimenes risks, ja stratēģija tiek izteikta. Tiek spekulēts, ka vides un hormonālā stresa faktori (saistīti ar resursu atgriezenisko saiti) var darboties kā ierosinātāji.

Tā kā hipotēze atrisina problēmu, kāpēc tūkstošiem gadu laikā homoseksualitāte nav izraudzīta, neskatoties uz to, ka tā ir prettiesiska reprodukcijai, daudzi zinātnieki to uzskata par labāko izskaidrojošo modeli ne heteroseksuālai uzvedībai, piemēram, homoseksualitātei un biseksualitātei. Dabiskā zvanu līknes variācija, kas visur notiek bioloģijā un socioloģijā, izskaidro mainīgo izteiksmes spektru.

"Vasal and VanderLaan" (2011 sniedz pierādījumus, ka, ja eksistē adaptīvi veidots vīriešu dzimuma androfilu fenotips un tā attīstība ir atkarīga no noteiktas sociālās vides, tad kolektivistiskais kultūras konteksts pats par sevi nav pietiekams šāda fenotipa izpausmei.

Bioloģiskās atšķirības starp gejiem un lezbietēm

Anatomiskas 
Daži pētījumi ir atraduši korelācijas starp cilvēku fizioloģiju un viņu seksualitāti; šie pētījumi sniedz pierādījumus, kas liek domāt, ka:

 Gejiem vīriešiem un taisnām sievietēm smadzeņu puslodes ir vidēji vienādas. Lezbiešu sievietēm un heteroseksuāliem vīriešiem ir vidēji nedaudz lielākas labās smadzeņu puslodes. 
 Svabs un Hofmans atklāja, ka hipotalāmu SCN kodols ir lielāks vīriešiem, kas ir geji nekā tiem, kas nav; ir zināms, ka SCN kodols ir lielāks arī vīriešiem nekā sievietēm. 
 Geji ziņo, ka dzimumlocekļi ir nedaudz garāki un ar lielāku diametru nekā vīriešiem, kas nav geji. 
 INAH 3 vidējais lielums geju smadzenēs ir aptuveni tāds pats kā INAH 3 sievietēm, kas ir ievērojami mazāks un šūnas ir blīvāk iesaiņotas nekā heteroseksuālu vīriešu smadzenēs. 
 C<i>ommissura anterior</i> sievietēm ir lielāka nekā vīriešiem, un tika ziņots, ka tā bija lielāka gejiem nekā vīriešiem, kas nav geji, taču turpmākā pētījumā šādas atšķirības netika konstatētas. 
 Iekšējās auss un centrālās dzirdes sistēmas darbība lezbietēm un biseksuālām sievietēm vairāk līdzinās funkcionālajām īpašībām, kas konstatētas vīriešiem, nevis sievietēm, kas nav geji (pētnieki apgalvoja, ka šis atradums saskan ar pirmsdzemdību hormonālās seksuālās orientācijas teoriju ). 
 Satriecošā reakcija (acs saite pēc skaļas skaņas) ir līdzīgi vīrišķota lezbietēm un biseksuālām sievietēm. 
 Geju un citu personu, kas nav geji, smadzenes atšķirīgi reaģē uz diviem domājamiem seksa feromoniem (AND, kas atrodams vīriešu paduses sekrēcijās un EST, kas atrodams sievietes urīnā). 
 Amygdala, smadzeņu reģions, ir aktīvāki gejiem nekā vīriešiem, kas nav geji, kad tie ir pakļauti seksuāli uzmundrinošam materiālam. 
 Ir ziņots, ka pirkstu garuma koeficienti starp rādītājpirkstu un gredzenveida pirkstiem vidēji atšķiras starp heteroseksuālām sievietēm un lezbietēm. 
 Geji un lezbietes biežāk ir kreiļi vai abroči nekā vīrieši un sievietes, kas nav geji; Simons LeVay apgalvo, ka tāpēc, ka "dominantā roka ir novērojama pirms dzimšanas ... Šī iemesla dēļ, pieaudzis uzskats, ka seksuālo orientāciju ietekmē pirmsdzemdību procesi, "iespējams, iedzimtība.  
 Pētījumā, kurā piedalījās vairāk nekā 50 geju, atklājās, ka aptuveni 23% cilvēku matu griezums bija vērsts pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam pretstatā 8% iedzīvotāju. Tas var korelē ar kreiso roku. 
 Gejiem ir palielināts grēdu blīvums pirkstu nospiedumos kreisajos īkšķos un mazajos pirkstos .  
 Gejiem vīriešu ekstremitāšu un roku garums ir mazāks salīdzinājumā ar augumu nekā parasti, bet tikai balto vīriešu vidū.

Politiskie aspekti 
Tas, vai seksuālās orientācijas pamatā ir ģenētiski vai citi fizioloģiski faktori, ir ļoti politizēts jautājums. Advokāts, ASV geju un lezbiešu laikrakstu žurnāls, 1996. gadā ziņoja, ka 61% tās lasītāju uzskata, ka "tas galvenokārt palīdzēs geju un lezbiešu tiesībām, ja homoseksuālisms tiks noteikts bioloģiski". Starpvalstu pētījumā Amerikas Savienotajās Valstīs, Filipīnās un Zviedrijā tika atklāts, ka tiem, kuri uzskatīja, ka "homoseksuāļi tādi piedzimst", ir daudz pozitīvāka attieksme pret homoseksuālismu nekā tiem, kuri uzskatīja, ka "homoseksuāļi izvēlas būt šādi" vai " iemācies būt tāds ”.

Vienlīdzīgas aizsardzības analīze ASV likumos nosaka, ka kad valdības prasības izveido grupu “aizdomās turamo klasifikāciju” un, tāpēc ir piemērotas pastiprinātai pārbaudei, pamatojoties uz vairākiem faktoriem, no kuriem viens ir negrozāmība.

Pierādījumi par to, ka seksuālā orientācija ir bioloģiski noteikta (un tāpēc varbūt nemainīga juridiskā izpratnē), stiprinātu juridisko pamatojumu pastiprinātai likumu kontrolei, kas to diskriminē.

Pieņemtie seksuālās orientācijas cēloņi būtiski ietekmē seksuālo minoritāšu statusu sociālo konservatīvo acīs. Ģimenes pētījumu padome, kas ir konservatīva kristiešu ideju grupa Vašingtonā, D. C, grāmatā “Getting It Straight” apgalvo, ka noskaidrojot, ka cilvēki piedzimst par homoseksuāļiem "sekmētu domu, ka seksuālā orientācija ir iedzimta īpašība, piemēram, rase; ka homoseksuāļi, piemēram, Āfrikas Amerikāņiem jābūt juridiski aizsargātiem pret “diskrimināciju” un, ka homoseksualitātes noraidīšanu nepieciešams sociāli stigmatizēt tikpat ļoti cik rasismu. Tomēr tā nav taisnība. " No otras puses, daži sociālie konservatīvie, piemēram, mācītājs Roberts Šenks, ir apgalvojuši, ka cilvēki var pieņemt jebkurus zinātniskus pierādījumus, vienlaikus morāli iebilstot pret homoseksualitāti. Nacionālās Laulību organizācijas valdes loceklis un daiļliteratūras rakstnieks Orsons Skots Kārds ir atbalstījis bioloģiskos pētījumus par homoseksualitāti, rakstot, ka "mūsu zinātniskajiem centieniem attiecībā uz homoseksualitāti ir jābūt ģenētisko un dzemdes cēloņu identificēšanai ... lai šo disfunkciju varētu samazināt līdz minimumam. . . . . [Tomēr to nevajadzētu uzskatīt] par uzbrukumu homoseksuāļiem, vēlmi “veikt genocīdu” pret homoseksuālo sabiedrību. . . . Homoseksualitāti nevar “izārstēt”, jo tā nav slimība. Tomēr ir dažādi veidi, kā sadzīvot ar homoseksuālām vēlmēm. " 

Daži seksuālo minoritāšu tiesību aizstāvji pretojas tam, ko viņi uztver kā mēģinājumus patoloģizēt vai medicīniski “novirzīt” seksualitāti un izvēlas cīnīties par pieņemšanu morālā vai sociālā jomā. Čandlers Burrs ir paziņojis, ka "daži, atgādinot par agrākiem psihiatriskiem" ārstēšanas veidiem "homoseksualitātei, bioloģiskajos meklējumos saskata genocīda sēklas. Viņi uzbur spektru ķirurģisko vai ķīmisko "pārveidošanu" gejiem vai abortus augļa homoseksuāļiem, kuri nomedīti dzemdē."  LeVay ir atbildējis uz geju un lesbiešu vēstulēm, kurās izteikta šāda kritika, ka pētījums "ir veicinājis geju statusu sabiedrībā".

Skatīt arī 

 Against Nature?
 Alfred Kinsey
 Arnold Aletrino
 Environment and sexual orientation
 Epigenetic theories of homosexuality
 Gay bomb
 Homosexual behavior in animals
 Genetic diagnosis of intersex
 Intersex and LGBT
 Neuroscience and sexual orientation
 Norms of reaction
 Causes of transsexuality

Piezīmes

Atsauces 

 BBC (April 23, 1999). Doubt cast on 'gay gene'. BBC News.
 Articles by Dr. Daryl Bem will be found at , including several on his EBE theory
 
 Trisha Macnair (undated). Genetics and human behaviour . BBC Health.
 Timothy F. Murphy (Fall 2000). Now What? The Latest Theory of Homosexuality. APA Newsletter on Philosophy and Lesbian, Gay, Bisexual and Transgender Issues.
 
 Nuffield Council on Bioethics (2002). Genetics and human behaviour. London: Author. Chapter 10 discusses sexual orientation.
 Out in Nature: Homosexual Behaviour in the Animal Kingdom, a documentary by Stéphane Alexandresco, Bertrand Loyer and Jessica Menendez
 Rahman Q. (2005). The neurodevelopment of human sexual orientation. Neuroscience and Biobehavioral Reviews 29 :1057–1066.
 
 
 
 
 T. J. Taylor (1992). Twin Studies of Homosexuality. Part II Experimental Psychology Dissertation (unpublished), University of Cambridge, UK.
  [permanent dead link]
 
 McCarty, Linda. "Wearing my identity: a transgender teacher in the classroom." Equity & Excellence in Education 36.2 (June 2003): 170–183. Expanded Academic ASAP. Gale. UC Santa Barbara. 10 December 2007 .
 Begley, Sharon. "Nature plus nurture." Newsweek 126.n20 (Nov 13, 1995): 72(1). Expanded Academic ASAP. Gale. UC Santa Barbara. 10 December 2007 .
 Jones, Steve. "Ys and wherefores." New Statesman & Society 6.n256 (June 11, 1993): 30(2). Expanded Academic ASAP. Gale. UC Santa Barbara. 10 December 2007 .
 Dr. Gregory Cochran (July 2005). An Evolutionary Look At Human Homosexuality.
 Caleb Crain (August 1999). Did a Germ Make You Gay?. Out Magazine.
 LeVay, Simon (2011). Gay, Straight, and the Reason Why: The Science of Sexual Orientation. Oxford University Press.

Bioloģija
Seksuālā orientācija
Dzimums
Lapas ar nepārskatītiem tulkojumiem