Nikaragvas revolūcija

{{#invoke:Infobox military conflict|main
| conflict = Nikaragvas revolūcijaRevolución Nicaragüense
| image    = 
| caption  = Revolūcijas 10. gadadienas svinības galvaspilsētā Managvā.
| partof            = Aukstā kara
| date              = 1962.—1990.(FSLN gāza diktatūru )
| place             = 
| result            = 
FSLN uzvara 1979. gadā
 Somosu varas beigas
 Kontru uzbrukumi 
 Demokrātiskas vēlēšanas 1984. gadā
 Nacionālās opozīcijas savienības uzvara 1990. gada vēlēšanās
| status            = 
| combatant1        =
 /  FSLN
Atbalsts:

| combatant2=
 Somosu diktatūra (līdz 1979.)
Kontras (1979.—1990.)
Atbalsts:

<ref>{{tīmekļa atsauce|url=http://www.nytimes.com/1987/02/08/world/early-israeli-offer-to-contras-recalled.html|title=EARLY ISRAELI OFFER TO CONTRAS RECALLED|publisher='The New York Times|accessdate=|author=|language=angliski}}</ref>

|commander1    =
|commander2    =
|strength1     = 
|strength2     =
|casualties1   =
|casualties2   =
|notes         =
}}
Nikaragvas revolūcija ( un Revolución Popular Sandinista) ir notikumi Nikaragvā, kas sākās kā pretestība Somosu diktatūrai 1960. un 1970. gados, ko vadīja Sandīnistu nacionālās atbrīvošanas fronte (Frente Sandinista de Liberación Nacional, FSLN), turpinājās ar FSLN nākšanu pie varas 1979. gadā un cīņu pret kontrām līdz 1990. gadam, sandīnistiem vēlēšanās zaudējot.

 Hronoloģija 

Ideja par revolūciju radās, iedvesmojoties no Kubas revolūcijas, un 1961. gadā izveidojās kreisi orientētā Sandīnistu nacionālās atbrīvošanas fronte (Frente Sandinista de Liberación Nacional) jeb FSLN. To nosauca Augusto Sandino vārdā, kurš 30 gadus iepriekš, cīnoties pret ASV ietekmi, bija kļuvis par Nikaragvas nacionālo varoni. FSLN dibinātāji bija aktīvisti no Nikaragvas Nacionālās autonomās universitātes: Karloss Fonseka, Silvio Majorga un Tomass Borhe. Frontes ideoloģiju nosauca par sandīnismu, bet biedrus iesauca par sandīnistiem.

 Cīņa pret diktatūru 

Līdz 20. gadsimta 70. gadiem FSLN bija ieguvusi pietiekamu atbalstu studentu un zemnieku vidū, lai varētu sākt militārus uzbrukumus. Sabiedrības atbalsts Frontei palielinājās arī tad, kad atklājās, ka starptautiskās palīdzības naudu, ko nosūtīja uz Nikaragvu, lai tā varētu atkopties no 1972. gada zemestrīces, kas nopostīja Managvu, ir piesavinājies Somosa. FSLN sāka saņemt atbalstu un palīdzību arī no Kubas. Sandīnistiem kļūstot spēcīgākiem, Somosa palielināja represijas un vērsās gan pret atsevišķiem cilvēkiem, gan ciematiem, par kuriem bija aizdomas, ka tie sadarbojas ar FSLN. Fronte neilgu laiku 70. gadu vidū sašķēlās izteiktos marksistos, Mao Dzeduna ideoloģijas piekritējos un mēreni kreisajos, kas bija gatavi sadarboties ar citiem, labējiem spēkiem, kas cīnījās pret diktatūru. Taču drīz vien FSLN atkal apvienojās un par dominējošo kļuva Daniela Ortegas vadītās mēreni kreisās grupas ideoloģija.  1976. gadā cīņas laikā tika nogalināts viens no FSLN dibinātājiem — Karloss Fonseka.

ASV atbalsts, kas Somosam bija svarīgs, lai noturētos pie varas, sāka samazināties, kad pienāca arvien vairāk ziņu par Nacionālās gvardes zvērībām un samazinājās atbalsts ASV iedzīvotāju vidū.  ASV medija ABC News operators uzņēma šokējošu video no Managvas, kurā bija redzams, kā Nacionālās gvardes karavīrs liek nogulties uz zemes šī paša kanāla žurnālistam Bilam Stjuartam, žurnālists paklausa pavēlei, taču pēc dažām sekundēm karavīrs viņu turpat uz zemes nošauj. Video pēc tam Savienotajās Valstīs tika parādīts ziņās. Tas izraisīja sašutumu ASV sabiedrībā un prezidentam Džimijam Kārteram nācās pārtraukt militāro palīdzību Somosam.

 Nākšana pie varas 

Mazāk kā mēnesi vēlāk, , FSLN gāza diktatūru un iegāja galvaspilsētā Managvā. Somosa bēga uz Maiami, līdzi paņemdams Valsts kasi. Tika izveidota pagaidu valdība, kuru vadīja kādreizējās mēreni kreiso grupas vadītājs Daniels Ortega. Somosu režīms bija atstājis valsti izpostītu. Managvas ezers bija nedzīvs, jo tajā bija pesticīdi, toksiskais piesārņojums un nesavākti notekūdeņi. Somosas laikā ļoti maz tika ieguldīts bērnu izglītībā. Bērni parasti gāja strādāt plantācijās. Vidēji tikai 60% bērnu uzsāka mācības, bet tikai 22% no tiem turpināja mācīties līdz 7. klasei, kas bija pēdējā pamatskolas klase. Kad sandīnisti nāca pie varas, divas trešdaļas iedzīvotāju neprata lasīt. Tikai dažu gadu laikā sandīnisti panāca lasītprasmes īpatsvara palielināšanos līdz 86%.

 Kontras un demokratizācija 

Amerikas Savienotās Valstis nevēlējās, lai Centrālamerikā būtu vēl kāda Kubai un Padomju Savienībai draudzīga valsts. Arī dabas resursu aizsargāšana un pārņemšana valsts īpašumā, ko īstenoja sandīnisti, traucētu ASV investoriem. Jau 1979. gadā ASV uzsāka apmācīt t.s. kontras (no spāņu valodas vārda contra-revolucionario'' jeb kontrrevolucionārs). Tās tika radītas, lai partizānu karā cīnītos pret sandīnistu valdību. Kontras galvenokārt bija bijušie Nacionālās gvardes karavīri. Tās nebija mazāk brutālas, tas izpaudās, piemēram, ar ekstremitāšu nogriešanu saviem pretiniekiem. 1985. gadā ASV prezidents Ronalds Reigans noteica tirdzniecības embargo Nikaragvai kā sodu par sandīnistu "agresīvajām darbībām Centrālamerikā".

1984. gadā notika demokrātiskas vēlēšanas, kurās, iegūstot 67% balsu, uzvarēja FSLN, kura tagad bija kļuvusi par politisko partiju, un Daniels Ortega kļuva par prezidentu. Starptautiskie novērotāji atzina, ka vēlēšanas notikušas godīgi. Kontru karš turpinājās, taču Irānas-kontru skandāls lika Reiganam pārtraukt to finansēšanu. 1989. gadā Hondurasā notika sarunas un tika nolemts, ka  kontras tiks demobilizētas.

1990. gada vēlēšanās FSLN zaudēja ASV finansētajai Nacionālajai Opozīcijas Savienībai, atpaliekot par 14,4%. Par prezidenti kļuva Violeta Čamorro.

Skatīt arī 

 Sandīnistu nacionālās atbrīvošanas fronte

Atsauces 

Nikaragvas vēsture
Revolūcijas