Fantastiskā simfonija

Fantastiskā simfonija: epizode mākslinieka dzīvē… piecās daļās () Op. 14, ir franču komponista Ektora Berlioza 1830. gadā sarakstītā programmātiskā simfonija. Tas ir nozīmīgs agrīnā romantisma skaņdarbs. Pirmais šīs simfonijas atskaņojums notika Parīzes konservatorijā 1830. gada 5. decembrī. 1833. gadā Ferencs Lists veica šīs simfonijas klavieru transkripciju (S. 470).

Leonards Bernstains simfoniju raksturoja kā pirmo muzikālo ekspedīciju psihedēlijā tās halucināciju un sapņu rakstura dēļ, kā arī tāpēc, ka vēsture liek domāt, ka Berliozs vismaz daļu no tās sacerējis opija ietekmē. Pēc Bernstaina teiktā, "Berliozs to pasaka tā, kā ir. Jūs dodaties ceļojumā, un jūs attopaties kliedzot paši savās bērēs."

1831. gadā Berliozs uzrakstīja mazāk pazīstamu darba turpinājumu Lélio aktierim, solistiem, korim, klavierēm un orķestrim.

Pārskats 
Simphonie fantastique ir programmātiskās mūzikas skaņdarbs, kurā stāstīts par mākslinieku, kurš ir apdāvināts ar dzīvīgu iztēli un kurš bezcerīgas, neatlīdzināmas mīlestības dēļ ir kritis izmisumā un saindējies (pašnāvības mēģinājums) ar opiju. Berliozs sniedza savu priekšvārdu un piezīmes par katru simfonijas daļu. Tās pastāv divās galvenajās versijās: viena ir no 1845. gada (pirmā partitūra) un otrā no 1855. gada. No pārskatītā priekšvārda un piezīmēm redzams, kā Berliozs vēlāk savā dzīvē mazināja darba programmisko aspektu.

Pirmajā partitūrā no 1845. gadā, viņš raksta:

1855. gada priekšvārdā Berliozs ir izveidojis atšķirīgu skatu par darba programmātisko pieskaņu:

Iedvesma 
Pēc Šekspīra Hamleta izrādes apmeklējuma 1827. gada 11. septembrī Berliozs iemīlēja īru aktrisi Harieti Smitsoni, kura bija spēlējusi Ofēlijas lomu. Viņš nosūtīja viņai neskaitāmas mīlestības vēstules, kuras visas palika neatbildētas. Kad viņa devās prom no Parīzes, viņi joprojām nebija tikušies. Pēc tam Berliozs uzrakstīja Symphonie fantastique kā veidu, kā paust savu neatlīdzināmo mīlestību. Harieta neapmeklēja simfonijas pirmizrādi 1830. gadā, bet darbu dzirdēja 1832. gadā un atklāja Berlioza ģenialitāti. Abi beidzot satikās un apprecējās 1833. gada 3. oktobrī. Tomēr viņu laulība pakāpeniski kļuva arvien rūgtāka, un pēc vairākiem nelaimīgiem gadiem viņi beidzot izšķīrās.

Instrumentācija 
Partitūra prasa vairāk nekā 90 instrumentu: 

Koka pūšaminstrumenti
 2 flutes (one doubling piccolo)
 2 obojas (one doubling cor anglais) (III daļā, pirmā oboe spēlē neilgi offstage)
 2 clarinets (one doubling E clarinet)
 4 fagoti

Metāla pūšaminstrumenti
 4 mežragi
 2 radziņi
 2 trompetes
 3 tromboni
 2 ofikleidi (mūsdienās izmanto tubas)

sitamie instrumenti
 4 timpani (divi instrumentālisti)

 cymbals
 mazās bundziņas (IV daļā)
 bass drum
 zvani in C and G

stīgu instrumenti
 2 arfas (II daļā)

 Vijoles I, II
 Alti
 Čelli
 Kontrabasi

 Berliozs partitūrā noteica vismaz 15 1. vijoles, 15 2. vijoles, 10 altus, 11 čellus un 9 basus.

Sākotnēji Berliozs rakstīja arī vienam serpentam un vienam ofikleidam (tubas priekšteči), bet ātri pārgāja uz diviem ofikleidiem pēc tam, kad izrādījās, ka serpentu bija grūti izmantot.

Daļas 
Simfonijai ir piecas daļas, nevis četras, kā tolaik simfonijām bija ierasts:

I “Reveries — Passions” (sapņi un kaislības) —c moll/C dur

II “Un bal” (balle) — A dur

III “Scene aux champs” (lauku aina) — F dur

IV “Marche au supplice” (gājiens uz soda vietu) — g moll

V “Songe d’une nuit du sabbat” (sapnis raganu sabata naktī) — c moll/C dur

Katra daļa attēlo epizodi galvenā varoņa dzīvē, ko Berliozs aprakstījis piezīmēs pie 1845. gada partitūras. Šīs programmātiskās piezīmes ir citētas katrā sadaļā.

I. "Rêveries — Passions " 
Sapņi un kaislības
 Autors iedomājas, ka jaunais mūziķis, nomocīts ar slimību no mīļotās gara, ko slavens rakstnieks ir saucis par neskaidrību [vai apjukumu] no kaislībām (vague des passions [ fr ]), pirmo reizi redz sievieti, kura apvieno visas ideālā cilvēka burvības, par kurām sapņoja viņa iztēle, un izmisīgi viņā iemīlas. Ar dīvainu anomāliju iemīļotās attēls nekad sevi nepakļauj māksliniekam prātā, nesaistot to ar muzikālu ideju, kurā viņš atzīst noteiktu kaislības īpašību, bet ir apveltīts ar cēlumu un kautrību, ko viņš piešķir savam mīlestības objektam. </br> Šis melodiskais attēls un tā modelis viņu nepārtraukti vajā kā divkāršs vadmotīvs . Tas izskaidro pastāvīgo melodijas (I daļas allegro) atkārtošanos visās simfonijas daļās. Pārejas no šī sapņainā melanholijas stāvokļa, ko pārtrauc kāds prieka uzliesmojums, uz delīrisku aizraušanos ar niknuma un greizsirdības uzliesmojumiem, maiguma atgriešanos, asarām, reliģisko mierinājumu — tas viss veido pirmās daļas tēlu.  Pirmā daļa ir radikāla tās harmoniskajās aprisēs, veidojot plašu arku atpakaļ uz pamattonalitāti; lai arī form bija līdzīga klasiskā perioda sonātes formai, Parīzes kritiķi to uzskatīja par netradicionālu. Tieši šeit klausītājs tiek iepazīstināts ar mākslinieka mīļotās tēmu — idée fixe. Šeit sākas vadtēma :

 

Visā I daļā melodiju un tēmu noformējums ir vienkāršots, ko Roberts Šūmans pielīdzināja Bēthovena epigrammu idejām, kuras arī varētu tikt izvērstas, ja vien komponists būtu tā izvēlējies. Daļēji tas notiek tāpēc, ka Berliozs noraidīja simetriskāku melodiju rakstīšanu toreiz akadēmiskā veidā un tā vietā meklēja melodijas, kas "katrā notī ir tik intensīvas, ka tās noliedz normālu harmonizāciju", kā to teica Šūmans. Pati tēma ir ņemta no Berlioza <i id="mwbw">scène lyrique</i> "Herminie", kas sacerēta 1828. gadā.

II. "Un bal" 
Balle
 Mākslinieks nonāk visdažādākajās dzīves situācijās, svētku ballītes laikā, mierīgi pārdomājot dabas skaistos skatus, tomēr visur — gan pilsētā, gan laukos — iemīļotais attēls viņu turpina vajāt un den viņa garn apjukumā.  Otrā kustība ir valsis  </br>  . Tas sākas ar noslēpumainu ievadu, kas rada gaidāmās satraukuma atmosfēru, kam seko fragments, kurā dominē divas arfas (atrevas priekškars); tad parādās plūstošā valša tēma, kas sākotnēji iegūta no mīļotās tēmas, pēc tam to pārveidojot. Formāli vadtēmas paziņojumi divreiz pārtrauc valsi.

 

Šī daļa ir vienīgā, kur spēlē divas arfas, nodrošinot balles krāšņumu un juteklisko bagātību, un tā var arī simbolizēt jaunekļa simpātijas objektu. Berliozs memuāros plaši rakstīja par saviem pārbaudījumiem un mokām, izpildot šo simfoniju, jo trūkst spējīgu arfistu un arfu, it īpaši Vācijā.

Vēl viena šīs daļas iezīme ir tā, ka Berliozs sava autogrāfa partitūrai pievienoja daļu solo korneta, kaut arī tā nebija iekļauta viņa dzīves laikā publicētajā partitūrā. Darbs visbiežāk tiek atskaņots un ierakstīts bez solo korneta daļas. Tomēr diriģenti Žans Martinsons, Kolins Deiviss, Otto Klemperers, Gustavo Dudamels, Džons Eliots Gardiners, Čārlzs Makeras, Jos van Immerseels un Leonards Slatkins šo daļu kornetam ir izmantojuši simfonijas atskaņojumos.

III. "Scène aux champs" 
Lauku aina
 Vienu vakaru laukos viņš no attāluma sadzird divus ganus sarunājamies dialogā (ranz des vaches) ; Šis pastorālais duets, ainava, koku lapu svilpošan vējā, daži cerības cēloņi, ko viņš nesen iedomājies, visi cenšas atjaunot sirdī nepieradināto miera sajūtu un dāvāt viņa domām gaišāku krāsu. Viņš iegrimst savā vientulībā un cer, ka drīz viņš vairs nebūs viens pats. . . Bet kas būtu, ja viņa viņu nodotu! . . . Šī sajauktā cerība un bailes, šīs laimes idejas, kuras iztraucē tumši priekšstati, veido adagio tēlu. Beigās viens no ganiem atsāk savu ranz des vaches ; otrs vairs neatbild. Tāla pērkona skaņa ... vientulība ... klusums.  Trešā daļa ir lēnā dala, ko iezīmē Adagio,  </br>  . Divus ganus, kas minēti programmas piezīmēs, attēlo cor anglais (angļu radziņš) un opozīcijas skatuves obojs, kas rada atbalsojošu melodiju turp un atpakaļ. Pēc angļu radziņa un obojas sarunas daļas galvenā tēma parādās solo flautās un vijolēs. Tas sākas ar:

 

Berliozs šo tēmu atdzīvināja no savas pamestās <i id="mwmw">Messe solennelle</i> . Idée fixe atgriežas daļas vidū, to spēlē oboja un flauta. Tālā pērkona skaņa daļas beigās ir pārsteidzoša epizode ar četriem timpaniem.

IV. "Marche au Supplice" 
Gājiens uz soda vietu
 Pārliecināts, ka viņa mīlestība tiek uzpūta, mākslinieks saindē sevi ar opiju . Narkotiskā deva, kaut arī pārāk vāja, lai izraisītu viņa nāvi, nomoka viņu smagā miegā, ko pavada visdīvainākās vīzijas. Viņš sapņo, ka ir nogalinājis savu mīļoto, ka viņš tiek nosodīts, ved uz sastatnēm un ir pats savas nāves liecinieks. Gājiens norisinās ar marša pavadījumu, kas dažreiz ir drūms un mežonīgs, reizēm spožs un svinīgs, kur trulā smago pēdu skaņa seko bez pārejas uz pēkšņajiem, skaļajiem uzliesmojumiem. Gājiena beigās pirmās četras mīļotās tēmas taktis atkal parādās kā pēdējā mīlestības doma, kuru pārtrauc liktenīgais trieciens.  Berliozs apgalvoja, ka ceturto daļu ir uzrakstījis vienā naktī, rekonstruējot mūziku no nepabeigta projekta — operas Les francs-juges . Daļa sākas ar timpanu sekstolēm trešdaļās, par kurām viņš norāda: "Katras pustakts pirmā astotdaļa jāspēlē ar divām vālītēm, bet pārējās piecas — ar labās rokas vālītēm". Daļa norisinās kā gājiens, kas piepildīts ar skanīgiem ragiem un steidzīgām pasāžām, un pieblīvē�tiem zīmējumiem, kas vēlāk parādās pēdējā daļā.

 

Pirms viņa nāvessoda izpildes muzikālā attēlojuma īsi, nostalģiski atmiņā uzaust idée fixe solo klarnetē, tas it kā atspoguļo drīz vien sodītā cilvēka pēdējo apzināto domu.

V. "Songe d'une nuit du sabbat" 
Sapnis raganu sabata naktī
 Viņš sevi redz raganu sabatā, pa vidu ēnu, burvju un visu veidu monstru drūzmai, kas ir sapulcējušies viņa bērēs. Dīvainas skaņas, ņurdēšana, smieklu uzliesmojumi; tāli saucieni, uz kuriem, šķiet, atbild ar vairāk saucieniem. Mīļotās melodija parādās vēlreiz, bet tagad ir zaudējusi svu cēlo un kautrīgo raksturu; Tagad tas nav nekas vairāk kā vulgāra deju melodija, triviāls un grotesks: tieši viņa nāk uz sabatu. . . Iepriecinājuma rēciens par viņas ierašanos. . . Viņa pievienojas velnišķīgajām orģijām. . . Apbedīšanas ceļgala nodevas, burleska parodija par Dies irae, raganu deja. Raganu deja apvienojumā ar Dies irae.  Šo daļu var sadalīt daļās atbilstoši tempu izmaiņām:

 Ievads ir Largo, kopējā laikā, radot draudošu kvalitāti, izmantojot dinamiskas variācijas un instrumentālos efektus, it īpaši stīgās (tremolo, pizzicato, sforzando).
 21. taktī temps mainās uz Allegro un taktsmērs uz  </br>  . Idée fixe atgriešanās kā “vulgāra dejas melodija” ir attēlota B  klarnetē. To pārtrauc Allegro Assai �daļa (saīsināti) 29. taktī.
 Pēc tam idée fixe atgriežas kā ievērojams E <span about="#mwt144" class="music-symbol" data-cx="[{&quot;adapted&quot;:true,&quot;partial&quot;:false,&quot;targetExists&quot;:true}]" data-mw="{&quot;parts&quot;:[{&quot;template&quot;:{&quot;target&quot;:{&quot;wt&quot;:&quot;Music&quot;,&quot;href&quot;:&quot;./Veidne:Music&quot;},&quot;params&quot;:{&quot;1&quot;:{&quot;wt&quot;:&quot;flat&quot;}},&quot;i&quot;:0}}]}" data-ve-no-generated-contents="true" id="mwyg" style="font-family: Arial Unicode MS, Lucida Sans Unicode;" typeof="mw:Transclusion"><span class="music-flat"><span typeof="mw:Entity">♭</span></span></span> klarnetes solo pie 40 takts  </br>  un Allegro. E  klarnete dod asāku tembru nekā B  klarnete.
 pie 80. takts ir viena alla breve takts ar lejupejošām ceturtdaļnotīm unisonā cauri visam orķestrim. Atkal  </br> , šajā epizodē ir apskatīti “raganu apaļās dejas” fragmenti un zvani.
 " Dies irae " sākas ar takti nr. 127, motīvs, kas iegūts no 13. gadsimta latīņu secības. Sākotnēji tas tiek teikts unisonos starp četru fagotu un divu ofikleidu neparasto kombināciju. Tonalitāte, C moll, ļauj fagotiem atveidot tēmu sava diapazona apakšā.

 

 Taktī nr. 222 stīgas atkārto "raganu apaļās dejas" motīvu, un to pārtrauc trīs metāla pūšaminstrumentu sinkopētas notīs. Tas aizved uz Ronde du Sabbat (sabata apli) pie 241. takts, kur motīvs beidzot tiek izteikts pilnībā.
 Dies irae et Ronde du Sabbat Ensemble épisode atrodas pie 414. takts.

Ir virkne efektu, ieskaitot koka pūšamo trillerus un stīgu col legno . Klimaktiskajā finālā tiek apvienota drūmā Dies Irae melodija, kas tagad atrodas a moll, ar Ronde du Sabbat fūgu, veidojot modulāciju Es dur, pēc tam hromatiski C dur, beidzoties ar C akordu.

Atsauces

Avoti 

 Holoman, D. Kern, Berlioz (Kembridža, Masačūsetsa: Harvard University Press, 1989).  ISBN 0-674-06778-9 .
 Oksfordas mūzikas pavadonis, Oxford University Press, 2002.  ISBN 0-19-866212-2 .
 Wright, Craig, "Būtiskākais mūzikas klausīšanās" (Schirmer, Cengage Learning 2013).  ISBN 978-1-111-34202-9 .

Ārējās saites 

 Simfonijas fantastique vietnē Hector Berlioz, ar saitēm uz Scorch pilnu partitūru un komponista rakstītu programmas piezīmi.
 Symphonie fantastique
 Rezultāts: Berlioz Symphonie fantastique, multimediju vietne ar interaktīvu partitūru, ko veidojusi Sanfrancisko simfonija
 Eiropas arhīvs . Villema van Otterloo (diriģents) un Berlīnes filharmoniskā orķestra simfonijas fantastique LP ieraksts bez autortiesībām Eiropas arhīvā
 Aiz vērtējuma  . Koncertzālē dramaturģiska dokumentālā filma un izrāde  kopā ar Čikāgas simfonisko orķestri
 Simfonijas fantastique interneta arhīvā Klīvlendas orķestra izpildījumā, Artūrs Rodzinskis diriģējot
 Londonas simfoniskā orķestra simfonijas pilnīga izpilde simfonijas programmas vizuālu ilustrāciju pavadījumā

Mūzika
Simfonijas
Hektors Berliozs
Lapas ar nepārskatītiem tulkojumiem