Bulgārijas ģerbonis

Bulgārijas ģerbonis () ir viens no Bulgārijas nacionālajiem simboliem. Tas sastāv no pakaļkājās saslējušās kronētas zelta lauvas, kas attēlota uz tumši sarkana vairoga; virs vairoga novietots vēsturisks Bulgārijas kronis. Vairogu tur divas uz pakaļkājām saslējušās kronētas zelta lauvas; zem vairoga pamatnē novietoti ozola zari ar zīlēm un balta lente ar uz tās uzrakstītu nacionālos devīzi "Vienotība dod spēku" ().

Apraksts 
Pašreizējais Bulgārijas ģerbonis pieņemts 1997. gadā. Šis ģerbonis ir nedaudz pārveidota Bulgārijas ģerboņa versija, kas bija valsts ģerbonis no 1927. līdz 1946. gadam. Savukārt šis ģerbonis bija veidots pēc ģerboņa agrākās formas, ko pirmais izmantoja cars Ferdinands I (1887 –1918) kā savu personīgo valdnieka ģerboni. Iepriekšējais ģerbonis, kurā bija apvienoti tradicionālā zelta lauva ar Padomju Savienības ģerboņa rakstu, tika atcelts 1989. gadā, kad valstī beidzās komunistiskā režīms. Jaunajā Bulgārijas Konstitūcijā, kas tika pieņemta 1991. gadā, un tajā par Bulgārijas ģerboni teikts:

Daudzus gadus vienošanās par ģerboņa dizainu Bulgārijas valdībai radīja lielas domstarpības, jo dažādas puses iebilda pret dizaina elementiem. Galīgais dizainparaugs tika noteikts  Bulgārijas Republikas likumā par ģerboņiem:

Vēsture 

Agrākais piemērs ar lauvas tēlu kā Bulgārijas heraldikas simbolu ir dokumentēts lorda Maršala rullī,  kas sarakstīts 1294. gadā un saglabājies kopijā no aptuveni 1640. gada. Tā pirmajā daļā ir attēlots Le Rey de Bugrie  jeb Bulgārijas karaļa ģerbonis, visticamāk, tas ir cara Smileca (1292–1298) ģerbonis, vai arī tas varētu būt kāda no viņa neseno priekšgājēju ģerboņiem. Tajā uz melna vairoga attēlots uz pakaļkājām saslējies sudraba lauva ar zelta kroni galvā. 14. gadsimta beigās kāds anonīms arābu ceļotājs, kas apmeklēja Otrās Bulgārijas caristes galvaspilsētu Tarnovu, ieraudzīja un attēloja trīs lauvas-sargus, kas bija uzgleznoti uz apaļiem zelta vairogiem, un kurus nesa cara Ivana Šišmana (1371–1395) personīgie sargi. Viņa manuskripts tagad glabājas Marokas Nacionālajā bibliotēkā.

Pēc 1396. gada, kad Osmaņu impērija pakļāva visas Bulgārijas zemes, bet Bulgārijas kronis formāli netika nodots Osmaņu dinastijai, un pēdējās Bulgārijas heraldiskais tips kā simboliski neatkarīgas valsts zīme tika saglabāts vairākās Eiropas un Balkānu ģerboņu kolekcijās. Pamazām parādījās jaunas un dažos gadījumos visai atšķirīgas ģerboņu versijas, bet lauva palika visplašāk izplatītais Bulgārijas un tās valdnieku heraldikas simbols. 1595. gada Koreniču-Neoriču ilīriešu kolekcijā trīs staigājoši lauvas, kas bija ierasti dažām agrākām Rietumeiropas kolekcijām, tika aizstātas ar vienu sarkanu uz pakaļkājām stāvošu lauvu vairogā ar zelta kroni uz tā. 18. gadsimta sākumā horvātu heraldists Pavao Riters Vitezovičs divos viņa heraldikas kolekcijas izdevumos no 1701. un 1702. gada apgrieza šī tipa krāsas, un tādējādi lauva kļuva zelta, bet vairogs tumši sarkans.

Šo variantu aizguva slavenais gleznotājs Hristofors Žefarovičs savai Stemmatographia, kas iespiesta 1741. gadā. Viņa versija kļuva par ietekmīgāko starp bulgāru intelektuāļiem un revolucionāriem Bulgārijas nacionālās atmodas laikā, kad lauva tika uzskatīts un plaši izmantots kā nozīmīgākais valsts simbols. Pēc Krievu—turku kara beigām Žefaroviča ģerbonis tika ielikts jaunā valsts ģerboņa pamatnē, kas aprakstīts 1879. gada Tarnovas Konstitūcijā:

Ģerboņa veids un detaļas nebija skaidri aprakstītas, un tās nebija standartizētas ar īpašu aktu. Tāpēc vairākus gadu desmitus tie bija sastopami dažādi: mazākā formā; mazākā formā bez atbalstītājiem, atdalītājiem un devīzes, bet pārklāts ar mantiju (1879—1880); lielākā formā ar atbalstītājiem, uz kuriem bija divi valsts karogi, atdalītājs, devīze un mantija (1881—1927); vidējā forma ar atbalstītājiem, atdalītājiem un devīzi (1915—1918/20). Turklāt šajos ģerboņos bija vēl citas atšķirības. Šo mulsinošo situāciju atrisināja īpaša parlamentārā komisija, ko izveidoja 1923. gadā. 1927. gadā tā leģitimēja ģerboņa vidējo formu, līdzīgu tam, ko kā personīgos ģerboņus izmantoja Bulgārijas monarhi Ferdinands I un viņa dēls cars Boriss III (1918–1943), bet izslēdzot visus dinastijas elementus un saglabājot tikai valsts simboliku.

Pēc 1944. gada Bulgārijas heraldikai sākās jauni laiki. Komunistiskajā ērā tradicionālais ģerbonis tika aizstāts ar ģerboni, kas saglabāja zelta lauvu novietotu uz nevēsturiski attaisnojama ovāla zila lauka, apjoztu ar kviešiem un papildināts ar lenti, zobratu, piecstaru sarkano zvaigzni un dažiem citiem elementiem. Šos elementus galvenokārt ieguva no Padomju Savienības ģerboņa. Pēc Bulgārijas Sociālistiskās Republikas sabrukšanas 1989. gadā un vairāku gadu sīvajiem partizānu strīdiem, tradicionālais vidējais ģerbonis, kas bija no 1927. līdz 1946. gadam, ar dažām nelielām izmaiņām tika atjaunots 1991. gadā.

Saskaņā ar likumu par Bulgārijas Republikas ģerboņiem kronis virs vairoga un vairoga attēlotā lauva ir saistīta nevis ar pēdējo Bulgārijas monarhiju (1879–1946), bet gan ar Otro Bulgārijas caristi (1185–1396). Šo caristi nodibināja brāļi Pēteris un Asens pēc tam, kad 12. gadsimta beigās tā tika atbrīvota no Bizantijas impērijas kontroles, līdz to 14. gadsimta beigās pakļāva Osmaņu impērija. Patiesībā ģerbonis ievērojami atšķiras no tā, kas zināms no viduslaiku zīmējumiem, piemēram, no cara Ivana Aleksandra evaņģēlijiem (1331–1371).

Ir ļoti populāra viedoklis, ka trīs lauvas pārstāv Bulgārijas trīs galvenās daļas un vēsturiskos reģionus – Mēziju, Trāķiju un Maķedoniju, kam nav sakara ar dzimtu vēsturisko tradīciju un heraldikas principiem.

Vēsturiskie ģerboņi

Skatīt arī
Bulgārijas karogs

Atsauces 
 Oswald, G., Lexicon der Heraldik,  Leipzig, 1984, p. 310.

Ārējās saites 

Bulgarian Heraldry and Vexillology Society 
History of the Bulgarian coat of arms 

Bulgārijas nacionālie simboli
Valstu ģerboņi