Pirmais pūniešu karš

Pirmais pūniešu karš () bija pirmais no trim globālajiem militārajiem konfliktiem starp Romas republiku un Kartāgas jūras lielvaru par varu Vidusjūras rietumu daļā 3. gadsimtā pr.Kr. 23 gadus ilgais karš kļuva par pašu garāko nepārtraukto antīko laiku militāro konfliktu un vērienīgāko jūras karu. Militārās sadursmes centrs kā arī cēlonis lielvaru starpā kļuva Sicīlija. Šis karš beidzās ar Romas republikas uzvaru.

Etimoloģija 
Kartāgas iedzīvotāji bija etniskie feniķieši, Tiras pilsētas pamatiedzīvotāji Feniķijā, vēsturiskās Palestīnas teritorijā. Šo pilsētu savu karagājienu laikā iznīcināja Maķedonijas ķēniņš Aleksandrs Lielais. Pats vārds "feniķietis" cēlies no grieķu valodas: senie grieķi šādi sauca tos, kas toreiz dzīvoja Levantā. Lai gan šī vārda etimoloģija joprojām pilnībā nav skaidra, tā sakne var būt atvasināta no purpura krāsas grieķu nosaukuma. Vēlāk šis termins pārveidotā veidā pārgāja latīņu valodā, bet pēc tam romieši par "pūniem" sāka saukt tos feniķiešus, kas dzīvoja Vidusjūras reģiona rietumu daļā viņiem kaimiņos. Šāds vārds tika attiecināts gan uz etniskajiem feniķiešiem, kas dzīvo Vidusjūras rietumu daļā, gan arī uz Kartāgas iedzīvotājiem neatkarīgi no viņu izcelsmes. No šī vārda atvasināts mūsdienu termins "pūniešu". Paši feniķieši sevi sauca vai nu pēc dzīvesvietas vai izcelsmes pilsētas, vai arī pēc izcelsmes reģiona - Kanaānas.

Avoti 
Pēc antīkās vēstures pētnieka Eugēnija Rodionova domām seno avotu stāvoklis mūsdienās neļauj vienādā mērā aprakstīt katru kara epizodi un ir maz izredžu pētniecībā saglabāt objektivitāti. Pēdējais ir saistīts ar to, ka gandrīz visu antīko darbu autori par pūniešu kariem bija vai nu romieši, vai arī lielākā vai mazākā mērā tiem simpatizējošie. Pagaidām nav zināmi nekādi pašu kartāgiešu sarakstītie darbi par šo tēmu. Arī viņu atbalstītāju darbi līdz mūsdienām nav saglabājušies, kaut gan tādi tika rakstīti. Daudzi avoti par šo periodu tika pilnībā vai vismaz daļēji iznīcināti. Tādēļ rodas nesamērība informācijas apjomā, aprakstot Pirmo pūniešu karu, kura pēc apjoma sakrīt ar Trešā pūniešu kara aprakstiem, kaut gan tas bija par 20 gadiem īsāks. To romiešu autoru darbi, kuri bija šī konflikta laikabiedri vai arī dzīvoja pirms 1. gadsimta pr.Kr., nav saglabājušies, vai arī līdz mums ir nonākuši īsu fragmentu veidā. Taču tieši viņu darbus vēlāk izmantoja nākamie vēsturnieki, kuru darbi mūsdienās ir galvenie informācijas avoti.

Tā pirmais hronists, kas aprakstīja šo karu un arī visu Romas republikas vēsturi, bija 3. gadsimtā pr.Kr. dzīvojušais kampānietis Gnejs Nevijs, kurš arī bija tiešais šīs karadarbības dalībnieks. Viņš uzrakstīja daudzus darbus, tostarp poēmu ar nosaukumu "Punica", kas ir zināma pēc nelieliem fragmentiem. Cits hronists bija kalabrietis Kvints Ennijs, Otrā pūniešu kara dalībnieks un tuvs Scīpiona Afrikāņa līdzgaitnieks, kurš dzimis aptuveni Gneja Nevija dzīves laikā un nomira aptuveni 30 gadus pēc viņa. Par šiem kariem viņš uzrakstīja ap 30 tūkstošiem dzejas rindu, no kurām līdz mūsdienām saglabājušās tikai 600. Abi šie autori bija dzejnieki. Taču pirmais "prozas vēsturnieks" bija "Annāļu" autors Kvints Fabijs Piktors no Fabiju dzimtas. Viņa izcelsme atspoguļojās arī viņa darbos, kas tika rakstīti no zinoša, taču neobjektīva Fabiju dzimtas skatupunkta. Viņa darbus bieži izmantoja daudzi vēlākie autori. Vēl viens annāļu rakstnieks bija Marks Porcijs Katons Vecākais, kurš ieņēma daudzus amatus, piedalījās Otrajā pūniešu karā un tam bija nozīmīga loma Trešā pūniešu kara izraisīšanā. Viņš ir autors latīņu valodā uzrakstītajam septiņu sējumu darbam par Romas vēsturi, kurā divi sējumi ir veltīti Pirmajam un Otrajam pūniešu karam. Bez tiem vēl ir zināmi Valērija Anciata darbi 75–77 sējumos un Kvinta Klaudija Kvadrigarija darbi, kurus citējuši vēlākie autori. No pretējās puses Pirmo pūniešu karu aprakstīja sicīliešu grieķis Filins, kura darbi arī nav saglabājušies, taču tos izmantoja vēlākie autori, ieskaitot Polībiju, kurš viņu kritizēja.

No darbiem, kas ir saglabājušies līdz mūsdienām, svarīgākā nozīme ir grieķa Polībija darbam. Viņš ir 40 sējumu lielās "Vispārējās vēstures" autors, un, kaut gan no šī milzīgā darba nav saglabājies tik daudz, tomēr tā nozīme šī perioda izpētē tik un tā ir milzīga. Tieši šajā darbā ir ietverts vispilnīgākais Pirmā pūniešu kara apraksts, jo pārējie darbi lielākoties ir nozaudēti. Polībijam bija piekļuve Romas valsts arhīviem, kā arī viņš dzirdēja daudzas mutiskas liecības no šo karu dalībniekiem. Viņam bija pieejami arī daudzi avoti, kas līdz mums nav nonākuši. Tā vācietis, antīkās vēstures pētnieks, Verners Huss uzskatīja, ka Polībijs pirmā Pūniešu kara sākumam veltīto nodaļu acīmredzot uzrakstījis, balstoties uz Piktora darbu. Viņš bija angažēts autors, romiešus atbalstošs grieķis, un tieši no šāda skatupunkta viņš arī aprakstīja pūniešu karus.

Otrs nozīmīgs pūniešu karus aprakstošs darbs ir Tita Līvija sarakstītā "Vēsture no pilsētas dibināšanas". No 142 viņa darba sējumiem tikai 35 līdz mūsdienām ir sasniegušies pilnībā, pārējie ir pieejami tikai fragmentāri vai periohās (atstāstījumos). Tits Līvijs bija "kabineta pētnieks", kurš nepiedalījās karos, kā arī viņa pieeja avotiem bija ārkārtīgi nekritiska. Tomēr, neskatoties uz šiem trūkumiem, viņa darbs joprojām ir ārkārtīgi svarīgs un dažviet vispār neaizstājams informācijas avots par pūniešu kariem.

Kartāgas agrīno vēsturi un Pirmo pūniešu karu savā “Vēsturiskajā bibliotēkā” aprakstīja arī grieķu vēsturnieks Sicīlijas Diodors. Ar šiem kariem saistītos ģeogrāfiskos datus sniedza Strabons savā darbā "Ģeogrāfija". No vēlākajiem autoriem tā vai savādāk izceļas Justīns, tostarp viņa darbs "Pompeja Troga epitoma", Kornēlijs Nepots un Dions Kasijs Kokejans, uz kuru darbiem jau balstījās bizantiešu hronists Joans Zonara. Tos papildina vēlāk tapušie kompilāciju darbi: Eitropija darbs "Breviārijs no pilsētas dibināšanas" un Orozija darbs "Vēsture pret pagāniem". Līdzās stāstījuma avotiem pūniešu karu pētnieki šo notikumu pētījumos izmanto uzrakstus, arheoloģisko izrakumu datus un rekonstrukcijas, piemēram, triēru "Olimpija".

Priekšvēsture 
Līdz brīdim, kad sākās karadarbība, gan Roma, gan Kartāga jau bija izveidojušās kā nozīmīgas reģionālas valstis, kas pilnībā kontrolēja savas tertitorijas. Romas un Kartāgas pilsētas kolonisti dibināja ar aptuveni 50 gadu intervālu. Kartāga tika dibināta ap 814. gadu pr.Kr., bet Roma ap 753. gadu pr.Kr. Pēc dibināšanas Romas vadība veica agresīvu ekspansiju Itālijā, iekarojot apkārtējās Apenīnu pussalas valstis un tautas, kas beidzās 270. gadā pr.Kr. ar Regija iekarošanu Itālijas dienvidos, Mesīnas šaurumā. Kartāgas paplašināšanās bija savādāka, jo tā bija izveidojusies kā jūras lielvara, kas radīja sabiedroto un iekaroto pilsētu tīklu visā Vidusjūras rietumu daļā, ieskaitot Sicīlijas salu, kuras rietumos atradās tādas kartāgiešu pilsētas kā Panorma, Solunta, Lilibeja un citas. Savukārt, salas austrumu daļu apdzīvoja grieķu kolonisti, kas bieži vien konfliktēja ar Kartāgu, kurus tā ik pa laikam iekaroja un kas kādā brīdī atkal atbrīvojās no šī jūga.

Roma un Kartāga atradās draudzīgās attiecībās līdz pat 264. gadam pr.Kr. Tās vienoja dažādi sadarbības līgumi kā arī aktīva tirdzniecība. Attiecības starp abām varām izveidojās jau diezgan sen: pēc Polībija jau 509. gadā pr.Kr. Kartāga un Roma slēdza līgumu, kas kopumā nostiprināja savstarpējos tirdzniecības sakarus. Vēlākā laikā turpināja slēgt dažādus līgumus starp valstīm par šo tēmu, taču visa starpā tie sadalīja ietekmes sfēras. Saskaņā ar šiem dokumentiem, Roma savā ekspansijā aprobežojās ar "Taisnības ragu" un pilsētu, ko parasti attiecina uz Jauno Kartāgu, kā arī tā nevarēja dibināt apmetnes Sardīnijā un Āfrikā, vai tirgoties tur ar kādiem, izņemot Kartāgu.

Pēc Tita Līvija sacītā, šis līgums tika atjaunots jau 306. gadā pr.Kr., ko antikās vēstures pētnieks Deksters Hojs uzskatīja par dīvainu, jo romiešu ietekme izplatījās jau tālu aiz sākotnējā Lacio robežām. Romiešu historiogrāfijā šie Tita Līvija dati dažkārt netiek ņemti vērā, uzskatot, ka toreiz Kartāga un Roma parakstīja pavisam citu līgumu par ietekmes sfērām. Sakaņā ar to Apenīnu pussala atradās romiešu ietekmes sfērā, bet Kartāgas ietekme ietvēra arī Sicīliju. Pēc tam, kad, pēc Akragas Filina domām, Roma, iebrūkot Sicīlijā, pārkāpa šo līgumu, šāda līguma esamību tā varētu arī aktīvi slēpt. Vēl kādi citi līguma punkti, izņemot ietekmes sfēru norobežošanu, arī nav zināmi. Un tomēr militārā situācija 306. gadā pr.Kr., pēc D. Hoiosa domām, neapstiprina Filina teikto par šāda līguma esamību. Ir zināms, ka Polībijs, neatradot šāda dokumenta pēdas romiešu arhīvos, to nodēvējis par Filina izdomājumu. Lai gan V. Huss tomēr pieļāva šāda līguma iespējamību. 2006. gadā viņš rakstīja, ka lielākā mūsdienu vēsturnieku daļa ir pārliecināta, ka Polībijs bija noskaņots pret Filinu un varētu viņu tīši diskreditēt. Arī citu autoru teiktais, konkrēti Tita Līvija ziņojumi, kurš apsūdzēja līguma pārkāpšanā tieši kartāgiešus par palīdzēšanu Tarentai, kā arī rakstīja par Hannona vārdiem, kurš centās turēties pa gabalu no Itālijas tieši šī līguma dēļ, liecina par šāda līguma eksistenci. Vergīlija "Eneīdas" komentētājs Maurs Servijs Honorats (kurš saglabāja šī līguma tekstu) rakstīja, ka romiešiem un kartāgiešiem bija liegts turēt floti pie pretējās puses krastiem. Pēc V. Husa teiktā, iemesls slēgt šādu līgumu bija tāds, ka tajā pašā 306. gadā pr.Kr. līguma slēgšana ar Sirakūzu tirānu Agafoklu, bez teritoriju zaudēšanas vēl arī politiski pazemoja Kartāgu. Tādēļ viņi gribēja pasargāt savas teritorijas no jaunas, konkrēti romiešu, ekspansijas, un šī iemesla dēļ viņiem nebija grūti atteikties no ekspansijas Itālijā, jo viņi tur nekādu darbību neveica. Padomju vēsturnieks Kazimirs Revjako arī rakstīja par līgumu kā esošu, bet Polībija un romiešu istoriogrāfijas darbību viņš nosauca par "tītu noslēpuma plīvurā" lai reabilitētu romiešu agresiju.

Līdz 304. gadam pr.Kr. romiešu kontrolē atradās Lacio, Kampānija un Dienvidu Etrūrija un viņi turpināja ekspansiju uz dienvidiem, noslēdzot savienību ar Tarentu un 291. gadā pr.Kr. dibināja koloniju Ziemeļu Apūlijā, kura kļuva par stratēģisko priekšposteni pret samnitiem, ar kuriem Roma karoja jau Trešo karu. Bet dienvidos jaunu aktīvu ekspansiju vadīja Agafokls, kurš pakļāva Sicīlijas lielāko daļu un Bruttija pussalu. Kad viņš nomira, Kartāga uzsāka savu militāro kampaņu, lai iekarotu salu. Lielās Grieķijas iedzīvotāji griezās pēc palīdzības pie Epīras valdnieka Pirra.

Pirrs atsaucās uz šo aicinājumu un devās uz Itāliju. 280-279. gados pr.Kr. viņš sakāva romiešus Heraklejas un Askulas kaujās. Taču šī uzvara bija ļoti smaga un viņš sāka meklēt sabiedrotos. Tad arī Roma un Kartāga noslēdza līgumu par militāru savienību pret viņu. Pēc antīko laiku vēsturnieka Hovarda Skallarda teiktā, no Kartāgas puses to visdīzāk parakstīja flotes virspavēlnieks Magons. Un tajā pat laikā šim dokumentam bija tikai ieteikuma raksturs un tas nekādas saistības neuzlika. Tas bija pārlieku piesardzīgs, un savstarpēju palīdzību ne Roma, ne Kartāga neizmantoja, iespējams, baidoties no savstarpējas intervences savās teritorijās. Pēc savas kampaņas izgāšanās Pirrs pameta pussalu ar vārdiem, kurus vēlāk citēja Plutarhs savos salīdzinošajos dzīves aprakstos: "Draugi, kādu sacensību laukumu mēs atstājam romiešiem un kartāgiešiem!"

Kara priekšnosacījumi un iemesli

Polībija versija 
260 gadu pr.Kr. vidū Sicīlija kļuva par vairāku militāru varu konfrontācijas centru, vieni no kuriem bija mamertīni, tāda paša nosaukuma pilsētas iedzimtie Brutijā, kuri Agafokla valdīšanas laikā rekrutējās viņa armijā, bet nākošajā gadā pēc viņa nāves sagrāba Mesīnu, piemānot un pēc tam apkaujot tās iedzīvotājus. Tie aplaupīja gan grieķiem, gan kartāgiešiem piederošos apgabalus, un iekasēja no viņiem nodevas. Sirakūzām Hierona II vadībā izdevās Mamertīnu kara gaitā sakaut ienaidnieku. 

Ap šo laiku Pirrs jau bija pametis Lielo Grieķiju, un uzvarējušie kartāgieši spēja ne tikai atgūt savas zemes, bet arī, iespējams, iekarot lielas tritorijas salā, kas pirms tam viņiem nepiederēja. Pēc Sirakūzu flotes sakaušanas Kartāga ieņēma salas centrālo daļu. Pēc smagās sakāves mamertīni sāka meklēt sev sabiedrotos un sadalījās divos grupējumos, katrs no kuriem sliecās savienībai ar Romu vai ar Kartāgu. Sākotnēji uzvarēja otrie, un pūniešu flotes virspavēlnieks, kurš atradās pie Liparu salām, izsēdināja desantu Mesīnā, kurš neļāva Hieronam ieņemt šo pilsētu un piespieda to atkāpties. Pēc tam kartāgieši ieņēma Tindari pilsētu, un tik pārliecinoša uzvara mamertīniem radīja draudus nonākt viņu varā. Tas atkal lika algotņiem sadalīties divās divās nometnēs: tajos, kas bija gatavi slēgt savstarpējās palīdzības līgumu ar Kartāgu, saglabajot savu neatkarību, un Romas atbalstītājos. Uzvarēja pēdējie, kas nosūtīja savus sūtņus uz Romas senātu.

Uz to brīdi attiecības starp Romu un Kartāgu bija galīgi sabojātas, pēdējais līgums pret Pirru bija tīri simbolisks, bet pēc tam vienošanās par labām attiecībām vispār tika pārkāpta, kad Kartāga aizsūtīja savu floti palīgā aplenktajai Tarentai. Tas viss rādīja, ka nav nekādu iemeslu ievērot miera līgumu ar Kartāgu. Un tomēr senatori šaubījās, vai ir vērts palīdzēt mamertīniem. Viņiem nebija nekādu simpātiju pret tiem, kas bija saistīts ar to, ka salīdzinoši nesen paši romieši saskārās ar līdzīgu gadījumu: netālu no Mesīnas, Regijā, kampāniešu algotņu garnizons sacēlās ar pašu mamertīnu atbalstu un, izmatojot Romas vilcināšanos, ieņēma Krotonu un izpostīja Kauloniju. 271. gadā pr.Kr., jau pēc Pirra sakāves, romieši triecienā ieņēma Regiju, apkāva un publiski sodīja dumpiniekus. Šī iemesla dēļ senatoriem bija grūti no morālā viedokļa attaisnot palīdzību algotņiem.

No otras puses tomēr saglabājās kartāgiešu apdraudējums. Milzīgā kartāgiešu jūras lielvara bija pakļāvusi lielu salas daļu un, ieņemot Sirakūzas un Mesīnu, varēja Apenīnu pussalu paņemt spīlēs un sākt invāziju pašā Itālijas vidienē, uzbrukt "Mūžīgajai pilsētai", kā arī sagrābt šeit kontroli pār visu tirdzniecību. Karš pret tiem jebkurā gadījumā Romai solījās būt smags, taču arī izdevīgs, gan senātam, gan arī tirgoņiem, pilsētniekiem un zemniekiem, kuru saimniecības bija izputējušas, un kuri varētu laupīt ienaidnieka zemēs, jo kaujas bija paredzamas tieši tur. Tas ļautu arī ieņemt augstāku statusu romiešu sabiedrībā.

Šis jautājums bija sarežgīts, un senātā to nespēja atrisināt. Tautas vēlētie nolēma dot tautai pašai lemt savu likteni attiecībām ar Kartāgu un vērsās pie tributu komitijas. Un, attiecīgi, tie izlēma par labu karam, izvērtējot labumus, ko tas varētu dot romiešu tautai.

Vēsturiskuma jautājums 
Skallards rakstīja, ka tā kā mamertīni jau ap 25 gadiem pārvaldīja pilsētu, tad senatoru lielākā daļa varēja tos uzskatīt nevis kā algotņu grupu, bet kā patstāvīgu valsti, tāpēc nodarbināti ar palīdzības morālo aspektu bija tikai nedaudzi senatori. Bet arī paši Kartāgu atbalstošie mamertīni negribēja vērsties pie Romas, jo jau bija karojuši pret to, būdami Pirra pusē.

Skallards atzīmēja arī to, ka romiešus nodarbināja arī jautājums par attiecībām ar Sirakūzām. Palīdzība mamertīniem un principā iejaukšanās šajā konfliktā varēja ļoti sadusmot Hieronu II un viņa padotos. Istoriogrāfijā ir viedoklis, ka romieši uzskatīja tieši Sirakūzu iedzīvotājus, nevis kartāgiešus, par saviem galvenajiem pretiniekiem, jo baidījās no aizvien lielākas to ietekmes uz Apenīnu pussalas dienvidu daļu. Pētnieki ar šādu viedokli uzskatīja, ka Pirmā pūniešu kara pirmos gadus Kartāga vairāk vēroja Romas konfrontāciju ar Sirakūzām, un, tikai pārliecinoties par pretinieka nodomu nopietnību un tā nevēlēšanos pamest Sicīliju, sāka aktīvu karadarbību, kas noveda pie Pūniešu karu perioda. Lai gan, Skallards rakstīja, ka diez vai var būt šaubas par to, ka karu Apijs Klaudijs Kaudekss jau no paša sākuma pieteica Kartāgai, nevis Sirakūzām.

Polībija versiju nopietni kritizēja V. Huss. Pirmkārt, viņu pārsteidza tie fakti, ka vēsturnieks nepaskaidroja iemeslu tam, kāpēc Hierons II uzreiz pēc uzvaras neieņēma Mesīnu, kā arī apvienoja kopā notikumus par ļaužu nosūtīšanu pie senatoriem un sakāvi Longanas kaujā, kaut arī šos notikumus šķīra pieci gadi. Pie tam, ja romieši no sākuma būtu negatīvi noskaņoti pret Kartāgu, tad šādiem noskaņojumiem būtu jāizpaužas jau 269. gadā pr.Kr. pēc desanta ieņemtās Mesīnas, taču šādu liecību nav. Huss arī rakstīja, ka Polībijs pārspīlēja draudu pakāpi, Kartāgas valdījumus norādot uz zemēm, pār kurām tā nevaldīja. Par to, ka savā kara perspektīvu aprakstā Polībijs sabiezināja krāsas, rakstīja arī Skallards. Lai gan, antīkās vēstures pētnieks Jūlijs Cirkins atzīmēja jautājuma strīdīgumu par valsts platību kara sākuma brīdī, un rakstīja, ka vēsturnieks varēja arī nepārspīlēt. Huss arī atzīmēja, ka nav nekādu liecību tam, ka pat taisoties pakļaut Sicīlijas salu pilnībā, kartāgieši plānotu iebrukumu Itālijā. Antīkās vēstures pētnieks Alfrēds Hojss pārliecinoši rakstīja, ka viņi neplānoja šādu invāziju, bet Skallards, atsaucoties uz viņu, tomēr šādu iespēju pieļāva. Tas viss liek pētniekiem būt piesardzīgiem attiecībā uz Polībija versiju.

Kari ar Seno Romu
Kari ar Kartāgu