Romanovu ģimenes nogalināšana

Romanovu ģimenes nogalināšana bija Krievijas Impērijas ķeizara Nikolaja II, viņa sievas Aleksandras Fjodorovnas un piecu bērnu Olgas, Marijas, Tatjanas, Anastasijas un Alekseja nogalināšana 1918. gadā naktī no 16. uz 17. jūliju Jekaterinburgā, Krievijā, pamatojoties uz Urālu vietējās Tautas padomes lēmumu. Nošaušanu izpildīja boļševiku vienība Jakova Jurovska vadībā.

Vairāki vēsturnieki izsaka viedokli, ka cara ģimenes nogalināšanu pavēlējuši boļševiku vadītāji Maskavā Jakovs Sverdlovs un Vladimirs Ļeņins, lai novērstu tuvojošā Čehoslovāku leģiona, kas Krievijas pilsoņu karā cīnijās Baltās armijas pusē pret boļševikiem, centienus atbrīvot cara ģimeni.
Arī juristu un izmeklētāju, kas izmeklējuši šo lietu, vidū nav vienprātības. Jaunākā izmeklēšana,
ko no 2008. līdz 2011. gadam veica Krievijas Federācijas Izmeklēšanas komisijas vecākais izmeklētājs
Vladimirs Solovjovs, liecina, ka Nikolaja II un viņa ģimenes noslepkavošana notika bez Ļeņina vai
Sverdlova sankcijas.

Priekšvēsture 

1917. gada 22. martā Nikolajs Romanovs, vairs nebūdams monarhs, varēja atgriezties Aleksandra pilī Carskoje Selo. Krievijas Pagaidu valdība viņam piemēroja mājas arestu, ko viņš varēja pavadīt kopā ar ģimeni, stingrā karavīru uzraudzībā. 1917. gada augustā Aleksandra Kerenska Pagaidu valdība evakuēja Romanovus uz Toboļsku, lai it kā pasargātu viņus no briestošās revolūcijas. Toboļskā Romanovi dzīvoja bijušā pārvaldnieka namā, samērā ērtos apstākļos. Pēc boļševiku nākšanas pie varas 1917. gada oktobrī Romanovu ģimenes apcietinājums kļuva stingrāks, biežāk izskanēja runas par Nikolaja Romanova tiesāšanu. Bijušajam caram tika aizliegts valkāt viņa epoletes, uz mājas žogiem tika krāsoti viņa meitas aizskaroši uzraksti. 1918. gada 1. martā Romanovu ģimenei tika noteikta karavīriem ekvivalenta ikdienas pārtikas deva, kā rezultātā viņiem nācās atvadīties no 10 uzticamiem kalpotājiem, atteikties no sviesta un kafijas.

1918. gada aprīlī, iegūstot lielāku pārsvaru cīņās, boļševiku valdība pārveda Nikolaju, Aleksandru un meitu Mariju uz Jekaterinburgu. Aleksejs bija pārāk slims, lai pievienotos vecākiem un kopā ar māsām Olgu, Tatjanu un Anastasiju nepameta Toboļsku līdz 1918. gada maijam. Jekaterinburgā Romanovu ģimene tika turēta ieslodzījumā Ipatjeva namā, kas šim nolūkam speciāli tika atņemts nama īpašniekam. Romanovus turēja apcietinājumā, jo sākotnēji boļševiki vēlējās viņus tiesāt. Pilsoņu karam turpinoties, radās bailes, ka Romanovi varētu nonākt Baltās armijas rīcībā, kas bija pilnīgi nepieņamami boļševikiem divu iemeslu dēļ: pirmkārt, nonākot Balto pusē, cars vai jebkurš no viņa ģimenes locekļiem kļūtu par vaduguni cīņai pret sarkanajiem, otrkārt, cars, vai viņa nāves gadījumā, jebkurš cits viņa ģimenes loceklis, Eiropas pārējo nāciju skatījumā kļūtu par likumīgo Krievijas valdnieku. Tas dotu iespēju Baltajiem uzsākt sarunas par ārvalstu intervenci.
1918. gada jūlija vidū Čehoslovāku leģions, kas karoja Baltās kustības pusē, pietuvojās Jekaterinburgai, lai aizsargātu Transsibīrijas dzelzceļu, kas bija viņu kontrolē. Pēc vēsturnieka Deivida Bulloka pētījuma, boļševiki bija maldīgi pārliecināti, ka Čehoslovāku leģiona mērķis bija glābt cara ģimeni, viņi krita panikā un nekavējoties veica Romanovu nošaušanu. Minētais leģions pilsētu ieņēma nedēļu vēlāk 25. jūlijā.

1918. gada jūnija beigās Pjotrs Voikovs vadīja viltotu vēstuļu slepenu nodošanu cara ģimenei. Čekas safabricētajās vēstulēs franču valodā tika apgalvots, ka monarhijas atbalstītāji gatavojas ģimeni izglābt. Šīs vēstules kopā ar cara atbildēm vēlāk tika izmantotas kā attaisnojums Romanovu ģimenes steidzīgajai nogalināšanai.

Nošaušana 

1918. gada 16. jūlija pusnaktī Jakovs Jurovskis, Ipatjeva nama komendants, pavēlēja Romanovu ģimenes ārstam Jevgēņijam Botkinam pamodināt gulošo ģimeni un lūgt tiem saģērbties, aizbildinoties ar vēlmi tos pārvietot uz drošāku vietu ārpus apdraudētās Jekaterinburgas. Romanovus noveda puspagraba istabā , Nikolajs nesa dēlu Alekseju rokās, jo tas nevarēja paiet. Istabā nebija mēbeļu, Aleksandra Fjodorovna palūdza Jurovski atnest divus krēslus, uz tiem apsēdās Aleksandra Fjodorovna un Aleksejs.
Romanoviem tika pateikts, ka pagrabā jāgaida mašīna, kas viņus aizvedīs. Dažas minūtes vēlāk istabā ieradās nāvessoda izpildes vienība un Jurovskis skaļi nolasīja Urālu apgabala izpildkomitejas lēmumu:

Nikolajs pagriezies uz ģimenes pusi un teicis "Ko? Ko?" Jurovskis ātri atkārtojis rīkojumu un tikuši pacelti ieroči. Pēc notikumu aculiecinieku atmiņām, imperatore Aleksandra Fjodorovna un lielkņaze Olga esot mēģinājušas pārkrustīties, bet nav paspējušas. Jurovskis pavērsis savu šauteni uz Nikolaju un izšāvis. Pārējie šāvēji uzsākuši haotisku šaušanu, līdz visi upuri bija nokrituši. Pēc Jurovska atmiņām, šaušana notika neorganizēti, vairāki šāva no blakusistabas, pāri slieksnim, lodes atsitušās pret sienām un ievainoja arī kādu no šāvējiem.
Vēl tika raidīti vairāki šāvieni un pēc tam atvērtas durvis, lai izklīdinātu dūmus.
Daži no šāvienus saņēmušajiem izdzīvoja, tos soda vienības dalībnieks Pjotrs Jermakovs nodūris ar durkļiem, jo šāvieni varēja būt dzirdami ārpus mājas. Olga tika nogalināta ar šāvienu galvā. Marija un Anastasija bija noliekušās pie sienas un mēģināja aizsargāt galvas, līdz tika nošautas. Tatjana mira no vienas lodes pakausī Aleksejs saņēma divas lodes galvā, pēc tam, kad šāvēji konstatēja, ka viņš nav miris pēc pirmā šāviena. Aleksandras istabene mēģināja aizsargāties ar dārgakmeņiem pildītu spilventiņu, ko viņa nēsāja līdzi, bet tika nodurta.
Kopā tika nogalināti septiņi Romanovu ģimenes locekļi un viņu uzticamie pavadoņi, ģimenes ārsts Jevgēņijs Botkins, pavārs Ivans Harironovs, sulainis latvietis Aloizs Trūps un istabene Anna Demidova.
Nošautie ar kravas mašīnu tika aizvesti uz kādu netālu rūdas raktuvi. Pjotram Voikovam tika uzdots atbrīvoties no nogalināto mirstīgajām atliekām, kā vajadzībām viņš bija sagādājis 500 litrus benzīna un 400 mārciņas sērskābes no vietējās aptiekas. Pēc nogalināšanas viņš esot paziņojis, ka "pasaule nekad neuzzinās, ko mēs viņiem nodarījām".
Tomēr līķu iznīcināšana un aprakšana neizdevās kā iecerēts, pilsētā jau klīda runas un Jurovskis pieņēma lēmumu nākamajā naktī tos pārvietot uz citu vietu. Naktī uz 18. jūliju mirušo atliekas tika transportētas uz citām, dziļākām raktuvēm. Neaizbraucot līdz mērķim, automašīna sabojājās un Jurovskis pieņēma lēmumu aprakt līķus turpat (). Tika izrakta bedre, kurā ievietoja nošautos, tos vēlreiz aplēja ar sērskābi, apbēra un virsū salika netālu atrastos dzelzceļa gulšņus. Divi ķermeņi tika sadedzināti un aprakti tieši uz ceļa.

Paziņojumi un dezinformācija 
Oficiāls paziņojums par notikušo presē tika publicēts divas dienas vēlāk. Padomju varas oficiālajā ziņojumā laikrakstos "Izvestija" un "Pravda" 19. jūlijā tika apgalvots, ka lēmums par Nikolaja II (Nikolaja Romanova) nošaušanu tika pieņemts sakarā ar galēji smagiem kara apstākļiem, kas izveidojušies Jekaterinburgas apkārtnē, kā arī ar kontrrevolucionāra apvērsuma ar mērķi atbrīvot bijušo caru, mēģinājuma atklāšanu. Lēmumu pieņēmusi Urālu apgabala padome, nogalināts tikai Nikolajs, viņa dzīvesbiedre un dēls nogādāti drošā vietā, bet par pārējiem ģimenes locekļiem vispār netiek minēts.
Šī dezinformācija palīdzēja uzturēt baumas, ka dažiem no ģimenes locekļiem ir izdevies izbēgt un paglābties.

Atbildība 
Pastāv dažādi viedokļi par to, kurš tieši ir atbildīgs par liktenīgā lēmuma pieņemšanu. Ļevs Trockis savā dienasgrāmatā norāda uz Vladimiru Ļeņinu. Trockis rakstīja:

2011. gadā V.Solovjova vadītās izmeklēšanas slēdzienā norādīts, ka nav atrasti pārliecinoši dokumentāli pierādījumi, ka Ļeņins vai Sverdlovs būtu devuši nošaušanas rīkojumu un Jekaterinburgas boļševiki pieņēmuši lēmumu lokāli.

Šāvēji un to nacionālais sastāvs 
N.Sokolova Nikolaja II un viņa ģimenes slepkavības izmeklēšanas materiālos ir daudzskaitlīgas liecības par to, ka slepkavības izpildītāji bija "latvieši" ebreja Jurovska vadībā. Tomēr, kā atzīmē izmeklētājs Sokolovs, krievu sarkanarmieši toreiz par "latviešiem" dēvēja visus nekrievu boļševikus. Zināms, ka laikā, kad Ipatjeva namā ieslodzījumā tika turēti Romanovi, tā apsardzē atradušies arī ungāru un vācu tautības karagūstekņi.
M.Gorkija Urālu Valsts universitātes vēstures profesors Ivans Plotņikovs veicis detalizētu pētījumu par personām, kas bija tieši iesaistītas šaušanā. Izpētot aculiecinieku vēlākos gados sniegtās liecības, noskaidrots, ka šaušanā piedalījušies Jakovs Jurovskis — Ipatjeva nama komendants, G. P. Nikuļins, Mihails Medvedevs (Kudrins), Pjotrs Jermakovs, Stepans Vaganovs, Aleksejs Kabanovs, Pavels Medvedevs, Viktors Netrebins, iespējams, Jānis Celms un ļoti maza iespēja, ka kāds nezināms students no netālā kalnrūpniecības institūta, kura zināšanas visticamāk izmantoja dažas stundas pēc nošaušanas, dārgakmeņu atpazīšanai. Pēc Plotņikova pētījuma, divi vai trīs no latviešu apsargiem atteikušies piedalīties šaušanā. Latviešu karavīri, visticamāk ir dienējuši nama apsardzē, jau minētā Celma vadībā.

Pastāv vēl viens iespējamo šāvēju saraksts, ko sastādījis Toboļskas boļševiks Jānis Svikke (Radionovs), kurš pārveda no Toboļskas uz Jekaterinburgu atlikušos cara bērnus. Sarakstā norādītie gandrīz visi ir latvieši un viņi patiešām 1918. gadā ir dienējuši kopā ar Svikki, bet šaušanā visticamāk nav piedalījušies, izņemot Celmu. Svikke sarakstu sastādījis, jau esot pensijas vecumā un to viņa personīgajos dokumentos atradusi žurnāliste S. Iļjičova.

1956. gadā vācu masu medijos parādījās bijušā austriešu karagūstekņa liecības un dokumenti, kas apgalvoja, ka šaušanā piedalījušies 7 ungāru karagūstekņi, viņu vidū kāds Imre Nadja. Šīs liecības vēlāk tika atzītas par safabricētām.

Slepkavības izmeklēšanas 

1918. gada 25. jūlijā, astoņas dienas pēc nošaušanas, Jekaterinburgu ieņēma Baltā armija, kas uzsāka pazudušās cara ģimenes meklēšanu.

30. jūlijā cara ģimenes bojāejas apstākļu izmeklēšanu uzticēja Jekaterinburgas apgabala tiesas svarīgo lietu izmeklētājam Aleksejam Najotkinam, no 12. augusta Jekaterinburgas apgabala tiesas loceklim Ivanam Sergejevam. No 1919. gada 6. februāra izmeklēšanu pārņēma Omskas apgabala tiesas īpaši svarīgu lietu izmeklētājs Nikolajs Sokolovs(1882—1924). Pateicoties viņa pedantiskajam darbam, pirmo reizi kļuva zināmas cara ģimenes nošaušanas un apglabāšanas detaļas. Sokolovs turpināja darbu pie izmeklēšanas arī emigrācijā līdz savai pāragrajai nāvei. Pēc izmeklēšanas materiāliem viņš Parīzē izdeva grāmatu "Cara ģimenes nogalināšana" franču valodā, pēc Sokolova nāves 1925. gadā grāmata tika izdota arī krievu valodā.

1979. gadā krievu pētnieku grupa (Aleksandrs Avdoņins un Gelijs Rjabovs), izmantojot informāciju no grāmatām, arhīvu materiāliem, atmiņām un vecām kartēm, uz vecā Koptjakovskas ceļa atrada kapa vietu, kuru viņi attiecināja uz iespējamo cara ģimenes apglabāšanas vietu. Atrastās mirstīgās atliekas, viņi atkārtoti apraka.

1991. gadā A. Avdoņiņs iesniedza ziņojumu Sverdlovskas apgabala prokuratūrai, ka viņam ir zināma cara ģimenes mirstīgo atlieku atrašanās vieta. Norādītajā vietā tika veikti izrakumu un atrastas deviņu cilvēku mirstīgās atliekas.

1993. gada 19. augustā, saistībā ar atklāto kapa vietu, Krievijas federācijas ģenerālprokurors ierosināja krimināllietu № 18/123666-93, kuras ietvaros tika izmeklēti cara ģimenes bojāejas apstākļi. Izmeklēšanu veica Krievijas Federācijas ģenerālprokuratūras prokurors- kriminālists V.Solovjovs, izmekllēšana turpinājās līdz 1998. gadam. Atrastās mirstīgās atliekas tika identificētas kā piederīgas Nikolajam II, Aleksandrai Fjodorovnai, viņu meitām Olgai, Tatjanai un Anastasijai, kā arī viņu pavadoņiem, kas tika nošauti 1918. gada 17. jūlijā. Alekseja un Marijas Romanovu mirstīgās atliekas netika atrastas.

2007. gada jūnijā tika pieņemts lēmums atjaunot meklēšanu pie vecā Koptjakovskas ceļa, lai atrastu iespējamo otro cara ģimenes locekļu apglabāšanas vietu. Jūlijā, netālu no pirmās kapa vietas, tika atrasti divu cilvēku mirstīgo atlieku fragmenti. Atradumi tika nodoti tiesu medicīnas ekspertīzei.

2007. gada 21. augustā Krievijas Ģenerālprokuratūra atjaunoja krimināllietas № 18/123666-93 izmeklēšanu.

2008. gadā ASV ekspertu veiktā ģenētiskā atlieku analīze apstiprināja, ka 2007. gadā pie Jekaterinburgas atrasto mirstīgo atlieku fragmenti pieder Nikolaja II bērniem. 2008. gada jūlijā informāciju, ka atrastās mirstīgās atliekas pieder Nikolaja II bērniem Marijai un Aleksejam oficiāli apstiprināja Krievijas prokuratūras izmeklēšanas komisija.

2011. gada oktobrī Solovjovs nodeva Romanovu ģimenes pārtsāvjiem lēmumu par izmeklēšanas lietas pārtraukšanu. Oficiālajā slēdzienā tika norādīts, ka izmeklēšanas rīcībā nav dokumentālu pierādījumu, ka cara ģimenes nogalināšanā būtu vainojami Vladimirs Ļeņins vai kāds cits no boļševiku augstākās vadības.

2015. gada septembrī Krievijas izmeklēšanas komisija atjaunoja izmeklēšanu, lai vēlreiz pārbaudītu Marijas un Alekseja mirstīgo atlieku fragmentus. Šim mērķim tika ekshumētas Nikolaja II un Marijas Fjodorovnas mirstīgās atliekas Petro-Pavlovskas katedrālē. Šī izmeklēšana saistīta ar vēlmi ceremoniāli apglabāt pēdējos divus cara ģimenes bērnus jau minētajā katedrālē, pirms tam vēl reizi pārliecinoties par to ģenētisko piederību.

2015. gada oktobrī tika paziņots, ka izmeklēšana nav beigusies un Marijas un Alekseja mirstīgās atliekas ir nodotas Krievijas Pareizticīgajai baznīcai glabāšanai kādā no tās baznīcām.

Literatūra 
 Helen Rappaport. The Last Days of the Romanovs: Tragedy at Ekaterinburg. St. Martin's Griffin,2010. *
 Shay McNeal. The Secret Plot to Save the Tsar: New Truths Behind the Romanov Mystery.HarperCollins, 2003. , 
 Radzinsky, Edvard. The last Tsar: the life and death of Nicholas II (Random House, 2011)
 Slater, Wendy. The many deaths of tsar Nicholas II: relics, remains and the Romanovs(Routledge,2007)
 Tames, R (1972) Last of the Tsars, Pan Books, 
 Candace Fleming "The Family Romanov, Murder, Rebellion & the fall of Imperial Russia"

Ārējās saites 
 An eyewitness account (Eyewitnesstohistory.com)
 In search of the Romanovs (Time.com) 
  as seen in the movie The Romanovs: An Imperial Family
 Alexander Palace Time Machine
 In Memory of the Royal Martyrs 17 July 1918

Atsauces 

Krievijas vēsture