Baltijas Reģentu padome

Baltijas Reģentu padome () jeb Baltijas zemju pavaldonība bija Baltijas hercogistes augstākais pārstāvniecības orgāns, ko 1918. gada 7. novembrī izveidoja Vidzemes, Igaunijas, Sāmsalas un Rīgas Apvienotā Zemes padome. Vienlaikus ar Reģentu padomi izveidoja Baltijas Zemes komiteju (Baltisches Landesausschuß).

Sastāvs 
Reģentu padomē ietilpa
 10 pastāvīgie locekļi: Ā. Pilars fon Pilhavs,  V. fon Bulmerinks, A. fon Hāns, E. Hepners, A. Krastkalns, J. Blaus, J. Bisenieks, G. Jīrmanis, L. Sār-Kērs un P. Taraska;
 Trīs vietnieki kā minoritāšu pārstāvji: J. Purgalis (latvietis), G. Nurms (igaunis), F. Samsons fon Himmelšerna (lietuvietis). 

Zemes komitejā ietilpa 60 locekļi Eduarda fon Delingshauzena vadībā, arī 10 Reģentu padomes locekļi. Latviešu pārstāvji bija K. M. Lejiņš, P. Lejiņš, K. Pēkšēns, E. Laube, A. Ģīmis, ģenerālmajors J. Plūme, draudzes vecākais Pēteris Treija un citi.

Dibināšanas lēmums 
Apvienotās zemes padomes sēdē 7. novembrī Rīgā nolēma: 

Hercoga kronis tika piedāvāts Mēklenburgas hercogam Ādolfam Frīdriham, bet līdz viņa atbraukšanai tika nodibināta Baltijas Reģentu padome desmit cilvēku sastāvā, ko vadīja Vidzemes landmaršals Ādolfs Pilars fon Pilhavs kā valsts pārvaldnieks (Reichsverweser). Reģentu padome 8. novembrī vienojās par Satversmi un kā valsts pamatprincipus deklarēja: 
 indivīda politiskā un ticības brīvība (ja tā nevēršas pret valsti un līdzpilsoņu reliģiju), 
 pārvietošanās brīvība, 
 personas un organizāciju īpašumu neaizskaramība, 
 nacionālo īpatnību neaizskaramība un 
 visu tautību vienlīdzība.

Attieksme pret Igaunijas un Latvijas valstīm 
Pēc Latvijas valsts pasludināšanas Baltijas hercogistes Reģentu padome 18. novembrī pasludināja, ka Igaunijas un Latvijas valstu atzīšanai jānotiek miera konferencē ar nosacījumu, ja tiek ņemtas vērā visu iedzīvotāju grupu un tautību intereses.

Atsauces 

Baltijas hercogiste
Latvijas vēsture