Kaļiņingradas jautājums

Kaļiņingradas jautājums (, , ) ir politisks jautājums par Kaļiņingradas apgabala turpmāko statusu.

Priekšvēsture 

1945. gadā Potsdamas konferencē tika nolemts sadalīt Vācijai tolaik piederošo Austrumprūsijas provinci, kuras ziemeļu daļu uz 50 gadiem nodeva PSRS pārvaldībā, kas 1946. gadā to iekļāva Krievijas PFSR sastāvā un par godu Mihailam Kaļiņinam nosauca par Kaļiņingradas apgabalu, bet Kēnigsbergu pārdēvēja par Kaļiņingradu, kā arī nomainīja visus pārējos apgabala vietvārdus. Apgabala toreizējie vācu, lietuviešu un latviešu iedzīvotāji pēc Staļina rīkojuma tika izraidīti un viņu vietā nometināti kolonisti no Iekškrievijas Tambovas, Rjazaņas, Penzas un Orlas apgabaliem.

Vēsture 
PSKP CK ģenerālsekretārs Ņikita Hruščovs esot piedāvājis Lietuvas Komunistiskās partijas sekretāram Antanam Sņečkum Kaļiņingradas apgabalu iekļaut Lietuvas PSR, bet Sņečkus esot no tā atteicies, nevēlēdamies krasi mainīt Lietuvas PSR etnisko sastāvu, republikā iepludinot ap miljons krievu.

1990. gadā, Vācijai atkalapvienojoties, tā oficiāli atteicās no pretenzijām uz visām kādreizējām Vācijas zemēm uz austrumiem no Oderas. Padomju Savienības prezidents Mihails Gorbačovs esot piedāvājis Kaļiņingradu pārvērst par īpašo vācu ekonomisko zonu, bet pēc vairākiem gadiem Krievijas prezidents Boriss Jeļcins to esot piedāvājis Vācijai apmaiņā pret vairāku desmitu miljardu dolāru parādu norakstīšanu, tomēr darījums nenotika, un vēlāk abas puses šādu sarunu esamību noliedza.

1990. gados tika dibināta Baltijas republikāniskā partija, kuras mērķis bija Kaļiņingradas apgabalā pasludināt neatkarīgu valsti, kā arī izveidotas vairākas vācu organizācijas, kas sekmēja dažu desmitu vāciešu pārcelšanos uz Kaļiņingradas apgabalā ar nolūku tur dibināt vācu apmetnes, tomēr, par Krievijas prezidentu kļūstot Vladimiram Putinam, gan partija, gan organizācijas tika likvidētas kā Krievijas likumiem neatbilstošas.

Kaļiņingradas jautājums atkārtoti aktualizēts 2002. gadā, notiekot sarunām par Latvijas un pārējo Baltijas valstu iespējamo uzņemšanu NATO, kas gadījumā, ja Lietuva tiktu uzņemta NATO, nozīmētu, ka visas valstis, ar ko Kaļiņingradas apgabalam ir sauszemes robeža, būtu NATO dalībvalstis. Kā viens no variantiem izskanēja iespējamība, ka Vācija Kaļiņingradas apgabalu varētu atgūt apmaiņā par Krievijas parāda dzēšanu.

2014. gadā Viļņas Austrumeiropas studiju centra analītiķis Laurīns Kasčūns izteicās, ka, Krievijai, anektējot Krimu un mēģinot pretendēt uz citām teritorijām Austrumukrainā, pastāv iemesls Kaļiņingradas apgabala statusa pārskatīšanai, ko juridiski un politiski pamatoti varētu veikt Potsdamas konferences dalībnieces — Lielbritānija un ASV, tomēr pietrūkst politiskās gribas. Savukārt Viļņas Universitātes Starptautisko attiecību un politisko zinātņu institūta pasniedzējs Toms Janeļūns uzskatīja, ka jautājuma izvirzīšanai par Potsdamas līgumu un Kaļiņingradas statusu neesot politiska pamata, jo neviena valsts nepretendē uz Kaļiņingradas apgabala teritoriju un arī paša Kaļiņingradas apgabalā nav separātisma pazīmju. Viņaprāt, Kaļiņingradas jautājuma aktualizēšana varētu izraisīt ģeopolitisku krīzi.

2017. gadā Lietuvas Seima deputāts Lins Balšis pauda viedokli, ka varētu izvirzīt jautājumu par Kaļiņingradas apgabala statusu, un tas varētu kļūt par demilitarizētu teritoriju, kas paliktu Krievijas sastāvā, taču uzturētu ciešākus tirdzniecības sakarus ar Eiropu. Lietuvas Ārlietu ministrija no Balša izteikumiem norobežojās, paziņojot, ka „tā neizvirza jautājumu par Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabala statusu”.

Skatīt arī 
 Karēlijas jautājums
 Kuriļu salu strīds

Atsauces

Papildu literatūra 
 Richard J. Krickus (2002). The Kaliningrad Question. Rowman & Littlefield. 221 lpp.

Kaļiņingradas apgabals