Saldūksne

Saldūksne (Lactarius resimus) ir Latvijā vidēji bieži sastopama liela pienaiņu ģints sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami.

Taksonomija 

1838. gadā Eliass Magnuss Frīss sugai deva mūsdienu nosaukumu Lactarius resimus (Fr.) Fr. (1838).

Arī citi autori, kā parasti, devuši savus nosaukumus:
 Pats Frīss 1815. gadā nosauca šo sugu par  Agaricus intermedius var. expallens, nolēmis, ka tā ir eglenes varietāte, bet 1821. gadā — par Agaricus resimus.
 Pauls Kummers 1871. gadā viņu nosauca par Galorrheus resimus.
 Karls Ernsts Oto Kunce 1891. gadā — par Lactifluus resimus.

Kladu sistēma 
2008. gada iedalījumā pienaines pēc ģenētiskās izcelsmes tika sadalītas 3 apakšģintīs — Piperites (ieskaitot saldūksni), Russularia un Plinthogalus, kas savukārt tika sadalītas sekcijās un apakšsekcijās. Saldūksne kopā ar egleni ietilpināta sekcijā Zonarii un apakšsekcijā Scrobiculati.

Varietātes 
Daudzi avoti, īpaši Amerikā, uzskata, ka sugai ir divas varietātes un var. resimus ir ar sīkākām sporām un gaišāku cepurīti, bet var. regalis ar lielākām sporām un ātri kļūst dzeltenīgi oranža. Iespējams, ka tās ir dažādas sugas, taču pašlaik tas nav izšķirts.

Neformālais iedalījums 
Saldūksni neoficiāli pieskaita pie krimildēm, kurās ietilpina lielākās un masīvākās pienaines (izņemot priežu rudmieses). Krimildes nav zinātniskās klasifikācijas grupa un ir tikai neformāls tautas apzīmējums. Arī krieviski šo sēni sauc par "īsto krimildi" (). Daži avoti gan par krimildēm uzskata tikai tās lielās pienaines, kurām ir gluda maliņa, ar šādu pieeju saldūksne un eglene krimildēs neietilpst.

Apraksts 
 Cepurīte: masīva, gaļīga, sākumā izliekta, vēlāk vidū ieliekta un piltuvveida, vienmērīgi balta vai uz vecumu ar caurspīdīgām koncentriskām joslām, vecām sēnēm iedzeltena, ievainojumu vietās ar rūsganiem vai citrondzelteniem plankumiem, mitrā laikā gļotaini lipīga, sausā — spīdīga. Platums 7—20 cm. Maliņa ieritināta, ar pūkainiem matiņiem. Kātiņa dobums reizēm sasniedz cepurītes virspusi.
 Lapiņas: sākumā baltas, vēlāk krēmkrāsas ar sarkanīgu nokrāsu, ciešas, 5—8 mm platas, gar kātiņu nedaudz nolaidenas.
 Kātiņš: cilindrisks, uz leju tievāks, dobs, gluds, balts, pie pamatnes var būt dzeltenīgs vai rūsgans, ar iedzelteniem sekliem iedobumiem ārpusē. Garums 4—7 (9) cm, resnums 1,5—3 (4) cm.
 Mīkstums: bālgans, blīvs, trausls, ar vāju augļu smaržu un piparotu garšu. Piensula balta, dedzinoši sīva, saskarē ar gaisu kļūst sēra dzeltena līdz zaļgandzeltenai.
 Sporas: ieapaļas, kārpainas, ar izcilnētu līdz 0,8 µm augstu daļēju tīklojumu, amiloīdas, caurspīdīgi iedzeltenas, nobirums masā bāli dzeltens. Izmēri 6—9,5/5—7 µm.
 Bazīdijas četrsporu, 35—50/7,5—11,5 µm.
 Cistīdas: heilocistīdu lapiņu šķautnēs nav, to vietā ir paracistīdas 12—40/4,5—9,5 µm. Arī pleirocistīdas uz lapiņu virsmas ir retas vai to nav vispār, taču tās atrodas lapiņu pamatnē ar izmēriem 40—70/7,5—9 µm, cilindriskas līdz vārpstveida formas ar nosmailinātiem galiem.

Augšanas apstākļi 

Bērzu mikorizas sēne. Aug lielās grupās lapu koku un jauktos mežos, Latvijā parasti no jūlija līdz oktobrim. Augļķermeņi bieži attīstās zem zemsedzes, tādēļ izauguši nereti ir ar pielipušām zemsedzes daļiņām (skujām, lapām utt.). Sastopama Eirāzijā un Ziemeļamerikā, visvairāk mērenajā joslā. Bieži smilšainās augsnēs. Dažādi avoti ar dažādu ģeogrāfiju piemin arī iespējamu sugas saistību ar eglēm, priedēm un lazdām, dažos avotos tiek precizēts, ka bērziem jābūt pieaugušiem līdz veciem, un optimālā vidējā diennakts gaisa temperatūra šīs sugas augļķermeņu attīstībai ir 8—10 °C.

Barības vērtība 

Sēnes nosaukums ir maldinošs: tā nav salda un lai gan laba ēdamā sēne, taču sīvās sulas dēļ novārāma, pēc novārīšanas un papildus mērcēšanas piemērota sālīšanai. Sālīta kļūst zilgana. Šādas sēnes, kuras pirms pagatavošanas prasa īpašu apstrādi, agrāk sauca par nosacīti ēdamām. Daži autori uzskata, ka mazāk sīvās jaunās saldūksnes var cept nevārītas. Vienlaikus saldūksne tiek pieskaitīta ārstnieciskajām sēnēm, tiek lietota kuņģa un nieru slimību gadījumos. Sīvās sulas dēļ parasti nekļūst par kukaiņu kāpuru barību.

Rietumeiropā un Amerikā šī sēne ir mazpazīstama un reti tiek iekļauta populāros sēņu noteicējos vai tiek norādīta kā mazvērtīga, vai ar nezināmu ēdamību, tomēr to kā ēdamu atzīmē ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija. Toties Krievijā pēc vecās PSRS klasifikācijas tā atbilst 1. (augstākajai) barības vērtības kategorijai kopā ar baravikām un rudmiesēm. 20. gadsimta vidū tā bija visdārgākā pienaiņu sēne Krievijas tirgos.

Līdzīgās sugas 

Vienā kladu apakšsekcijā ar saldūksni atrodas ūdensjoslu pienaine (L. aquizonatus), L. auriolla, L. leonis, L. olivinus, L. tuomikoskii (visas šīs piecas sugas aprakstītas Somijā 1984. gadā, un ne visi mikologi piekrīt to eksistencei kā atsevišķām sugām, nevis varietātēm), L. abbotanus (atrasta Indijā un citur nav zināma), un četras senāk aprakstītas sugas — Eiropas un Ziemeļamerikas eglene (L. scrobiculatus), tikai Eiropas skropstainā pienaine (L. citriolens) un tikai Ziemeļamerikas L. delicatus un L. alnicola, un visas šīs desmit sugas ārēji atgādina saldūksni. Visām apakšsekcijas sugām raksturīga balta piensula, kas gaisā krāsojas dzeltena, un pūkaina cepurītes maliņa.

Latvijā no tām uz 2021. gadu atrastas tikai trīs — eglene, skropstainā un ūdensjoslu pienaine. Eglenei ir tumšāka cepurīte, augtene egļu mežos un kātiņš bedraināks, skropstainās pienaines atšķiras ar gariem, bet vienmēr sausiem matiņiem, ūdensjoslu pienainei savukārt tie gari un gļotaini. Abām pēdējām uz cepurītēm saskatāmas ūdeņainas koncentriskas joslas. Visas šīs līdzīgās Latvijas sugas ir ar apmērām vienādām kulinārajām īpašībām.

Atsauces

Ārējās saites 
 Mycobank
 Species Fungorum
 Catalogue of Life: Lactarius resimus
 Latvijā konstatētās sēņu sugas 
 NCBI Taxonomy browser

Skatīt arī 

 Ēdamās sēnes
 Sēņošana
 Sēnes kulinārijā

Pienaines
Ēdamās sēnes