Eglene

Eglene, arī dzeltenā krimilde (Lactarius scrobiculatus) ir Latvijā vidēji bieža liela pienaiņu ģints sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami.

Taksonomija 

Sugu pirmais aprakstījis Džovanni Skopoli 1772. gadā kā Agaricus scrobiculatus, 1838. gadā Eliass Magnuss Frīss tai deva mūsdienu nosaukumu Lactarius scrobiculatus (Scop.) Fr. (1838).

Arī citi autori, kā parasti, devuši savus nosaukumus:
 Pats Frīss 1815. gadā nosauca šo sugu par Agaricus intermedius.
 Pauls Kummers 1871. gadā viņu nosauca par Galorrheus scrobiculatus.
 Karls Ernsts Oto Kunce 1891. gadā — par Lactifluus scrobiculatus.

Kladu sistēma 
2008. gada iedalījumā pienaines pēc ģenētiskās izcelsmes tika sadalītas 3 apakšģintīs — Piperites (ieskaitot egleni), Russularia un Plinthogalus, kas savukārt tika sadalītas sekcijās un apakšsekcijās. Eglene ietilpināta sekcijā Zonarii un apakšsekcijā Scrobiculati, kurā tā ir tipiskā suga.

Neformālais iedalījums 
Egleni pieskaita pie krimildēm, kurās ietilpina lielākās un masīvākās pienaines (izņemot priežu rudmieses) ar īsu kātiņu. Krimildes nav zinātniskās klasifikācijas grupa un ir tikai neformāls tautas apzīmējums.

Apraksts 
 Cepurīte: gaļīga, blīva, sākumā pusapaļa, vēlāk vidū ieliekta un piltuvveida, netīri dzeltena vai citrondzeltena līdz zelta dzeltenai, vidū tumšāka, iespiedumos nedaudz brūnējoša, bieži ar koncentriskām joslām, mitrā laikā gļotaini lipīga, sausā — spīdīga, pinkaini tūbaina. Platums 7—15 (25) cm. Maliņa ieliekta, ar pinkainiem matiņiem. Dažādām varietātēm (kuras daļa autoru uzskata par atsevišķām sugām) cepurītes krāsa var būt robežās no gandrīz baltai līdz gaiši riekstu brūnai.
 Lapiņas: sākumā baltas, vēlāk gaiši iedzeltenas vai krēmkrāsas ar tumšāku malu, ar vecumu kļūst tumšākas un bieži ar brūnganiem piensulas plankumiem, ciešas, elastīgas, gar kātiņu mazliet nolaidenas.
 Kātiņš: cilindrisks, uz leju tievāks, cepurītes krāsā vai gaišāks, dobs, ar brūnganiem vai tumši dzelteniem iedobumiem ārpusē. Pie pamatnes nedaudzi balti sēņotnes pavedieni. Garums 4—6 (10) cm, resnums 2—4 cm.
 Mīkstums: balts vai bālgani dzeltens, gaisā dzeltējošs, trausls, ar vāju augļu smaržu un sīvu garšu. Piensula bagātīga, sīva, balta, saskarē ar gaisu kļūst sēra dzeltena.
 Sporas: elipsoīdas, sīki kārpainas, ar 0,5—1 µm augstu izcilnētu nepilnu tīklojumu, gaiši dzeltenas, nobirums masā krēmkrāsā vai gaiši okerdzeltens. Izmēri 7—9 (12)/6—7 (9) µm.
 Bazīdijas vālesveida, četrsporu, 40—67/7,5—13 µm. Lapiņu šķautnes sterilas, bez bazīdijām.
 Cistīdas: heilomakrocistīdu nav, ir daudzas vālesveida vai neregulāras paracistīdas 16—52/6—10 µm. Arī uz lapiņu virsmas makrocistīdas ir retas vai to nav vispār, taču to daudz lapiņu pamatnē ar izmēriem 40—85/5—9 µm, cilindriskas līdz vārpstveida formas ar vienu vai vairākiem smailākiem galiem.

Augšanas apstākļi 

Egļu mikorizas sēne, retāk sastopama arī kopā ar balteglēm un bērziem. Vairums avotu atzīmē augšanu skābās augsnēs, taču daļa norāda uz kaļķainām augsnēm, kas var būt saistīts ar uz attiecīgajām augsnēm augošajiem mežu tipiem. Latvijā parasti aug no jūlija līdz oktobrim. Sastopama Eirāzijā un Ziemeļamerikā, parasti piearktiskajā vai mērenajā joslā, arī subtropu kalnos, kur sastopami egļu meži. Pārsvarā mitrās vietās vecos mežos. Par sastopamības biežumu Latvijā publicēti pretēji viedokļi.

Barības vērtība 

Laba ēdamā sēne, taču sīvās sulas dēļ novārāma, iesaka arī papildus mērcēšanu. Iesaka sālīšanai un marinēšanai. Rietumeiropā un Amerikā parasti tiek uzskatīta par neēdamu vai indīgu, taču ziemeļu un dienvidu Eiropā tiek lietota pārtikā pēc novārīšanas. Nenovārītas sēnes toksīnu iedarbība ir līdzīga parastajam vilnītim un sīvajai bērzlapei. Tāpat kā ēdamu un pārtikai ieteicamu to atzīmē ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija. Krievijā pēc pārtikas vērtības senāk tikusi pielīdzināta vilnīšiem vai citām krimildēm, pēc PSRS klasifikācijas atbilst 1. (augstākajai) barības vērtības kategorijai kopā ar baravikām un rudmiesēm.

Līdzīgās sugas 

Vienā kladu apakšsekcijā ar egleni atrodas ūdensjoslu pienaine (L. aquizonatus), L. auriolla, L. leonis, L. olivinus, L. tuomikoskii (visas šīs piecas sugas aprakstītas Somijā 1984. gadā un ne visi mikologi piekrīt to eksistencei kā atsevišķām sugām, nevis varietātēm), L. abbotanus (atrasta Indijā un citur nav zināma), un četras senāk aprakstītas sugas — Eiropas un Ziemeļamerikas saldūksne (L. resimus), tikai Eiropas skropstainā pienaine (L. citriolens) un tikai Ziemeļamerikas L. delicatus un L. alnicola, un visas šīs desmit sugas ārēji atgādina egleni. Visām apakšsekcijas sugām raksturīga balta piensula, kas gaisā krāsojas dzeltena, netīras krāsas cepurīte un pūkaina cepurītes maliņa.

Latvijā no tām uz 2021. gadu atrastas tikai trīs — saldūksne, skropstainā un ūdensjoslu pienaine. Saldūksnei ir gaišāka cepurīte un kātiņš nav bedrains, skropstainās pienaines kātiņš nav bedrains un tā aug lapu koku mežos.

Par sajaucamu reizēm nosauc arī izskata ziņā līdzīgo meduszvīņu krimildi (L. repraesentaneus), taču tā redzami atšķiras ar savu piensulu, kas gaisā kļūst violeta.

Atsauces

Ārējās saites 
 Mycobank
 Index Fungorum
 Catalogue of Life: Lactarius scrobiculatus
 Latvijā konstatētās sēņu sugas
 NCBI Taxonomy browser
 Fotogrāfijas vietnē "Itālijas sēnes"
 Videostāsts par sugu itāļu valodā

Skatīt arī 

 Ēdamās sēnes
 Sēņošana
 Sēnes kulinārijā

Pienaines
Ēdamās sēnes