Narvalis

Narvalis (Monodon monoceros) ir vidēja auguma narvaļu dzimtas (Monodontidae) jūrā dzīvojošs vaļveidīgais zīdītājs, kas ir vienīgā suga narvaļu ģintī (Monodon). Visu gadu narvalis mājo Ziemeļu Ledus okeānā, galvenokārt uzturoties Kanādas, Grenlandes un Krievijas Arktikas salu krastu tuvumā. Ļoti reti tas iepeld ūdeņos uz dienvidiem no 65° ziemeļu paralēles. Narvalis ir unikāls ar to, ka piemērojies izdzīvošanai arī Arktikas ziemas apstākļos. Ziemā tas ienirst zem blīvā pakledus 1500 metru dziļumā un barojas ar bentiskajiem organismiem - medījumu, kas mājo uz okeāna gultnes. Visbiežāk tās ir dažādas plekstveidīgās zivis.

Narvaļu tēviņus var viegli atpazīt pēc to garā, taisnā augšējā kreisā ilkņa. Lielākiem indivīdiem tas var sasniegt 3 metru garumu. Angļu valodā narvaļus reizēm sauc poētiskā vārdā par jūras vienradžiem (). Narvaļus, lai iegūtu gaļu un ziloņkaulu, gadsimtiem ilgi ir medījuši inuīti, kas dzīvo Kanādas ziemeļos un Grenlandē. Arī mūsdienās vietējie iedzīvotāji turpina ierobežotas, ar likumu regulētas narvaļu medības. Lai arī narvaļu populācija mūsdienās ir stabila, zinātnieki uztraucas, ka to varētu apdraudēt globālās klimatiskās izmaiņas Arktikā, izmainot samērā ierobežoto skaitu narvaļu medīto dzīvnieku ieradumus.

Izskats un īpašības 

Narvalis ir vidēja auguma valis. Tas ir apmēram vienādā augumā ar baltvali, kurš ir narvaļa tuvākais radinieks. Tēviņi ir nedaudz lielāki nekā mātītes. Ķermeņa garums, neņemot vērā ilkni, abiem dzimumiem ir 3,95—5,5 m. Tēviņu vidējais garums ir 4,1 m, mātītēm 3,5 m. Pieaudzis narvalis sver 800—1600 kg. Tēviņi dzimumbriedumu sasniedz 11—13 gadu vecumā, kad to ķermeņi ir sasnieguši 3,9 m garumu. Mātītes dzimumbriedumu sasniedz 5—8 gadu vecumā, sasniedzot 3,4 m garumu.

Narvaļa āda ir gaiši pelēka un to klāj tumši pelēkas vai brūnpelēkas pigmentācijas laukumi un raibumi. Piedzimstot vaļi ir tumšāki un, kļūstot vecākiem, tie paliek arvien gaišāki. Pavēderē, ap nabu un dzimumorgāniem, sasniedzot dzimumbriedumu, izveidojas balts laukums. Veci narvaļu tēviņi var būt arī gandrīz balti. Narvaļiem tāpat kā baltvaļiem nav muguras spuras. Iespējams, šāda adaptācija narvaļu dzimtas vaļiem izveidojusies, lai būtu vieglāk peldēt zem ledus. Turklāt atšķirībā no citiem vaļiem narvalim ir kustīgs kakla skriemelis, kas līdzīgi kā sauszemes dzīvniekiem ļauj tam pagriezt galvu. Arī šī īpašība piemīt baltvalim.

Ilkņi 
Visraksturīgākā narvaļu pazīme ir tēviņu ilknis, kas parasti ir labi attīstīts kreisais augšējais ilknis. Tas aug augšžoklī cauri lūpai, padarot narvali par kreili. Ilknis aug visu narvaļa mūžu un tā garums var būt 1,5—3,1 m. Neskatoties uz iespaidīgo garumu, tas nav ļoti smags. Tā vidus ir caurs un pieauguša narvaļa ilknis sver apmēram 10 kg. Vidēji vienam no 500 tēviņiem ir divi ilkņi, attīstoties arī labās puses augšējam ilknim, kurš parasti ir īss un ne tik taisns. Arī šis ilknis attīstoties izaug cauri lūpai. Reizēm arī mātītēm attīstās ilkņi (apmēram 15% mātīšu). Ja mātītei izaug ilknis, tas ir daudz mazāks nekā tēviņiem. Ir viens datēts gadījums, kurā novērota mātīte ar diviem ilkņiem. Ilkņi ir vienīgie narvaļu zobi.

Biologi ilkņus uzskata par sekundāro dzimuma pazīmi, līdzīgi kā krēpes lauvu tēviņiem vai krāšņā aste pāviem. Ilkņiem ir liela nozīme tēviņu savstarpējās attiecībās hierarhijas noteikšanā un uzmanības izrādīšanā mātītei, bet cīņai tos izmanto ļoti reti. Kad narvalis ir agresīvi noskaņots, tas to demonstrē, ar ilkni laužot ledu. Ir tikai viens datēts gadījums, kad narvalis ir izmantojis ilkni, lai uzbruktu citai vaļu sugai — tika atrasts baltvalis ar nolūzušu narvaļa ilkni pierē.

Ilgu laiku zinātnieki nespēja izskaidrot ilkņa nepieciešamību līdz 21. gadsimta jaunākās tehnoloģijas ļāva noteikt ilkņa uzbūvi. Patiesībā ilknis ir ļoti jutīgs maņu orgāns, kura patieso pielietojumu zinātnieki sāk izprast tikai mūsdienās. Uz ilkņa virsmas ir vairāk kā 10 miljoni nervu galu. Narvalis ar ilkni nosaka ūdens temperatūras izmaiņas, spiedienu, satausta priekšmetus ūdenī un, iespējams, izmanto vēl daudzām citām vajadzībām.

Uzvedība 

Narvalim ir raksturīga sezoniāla migrācija. Tas vienmēr cenšas atgriezties iemīļotās vasaras barošanās vietās, kas parasti ir seklajās piekrastes jūrās. Pavasarī, kad kūst ledus, tas dodas uz piekrasti un iepeld līčos un upju grīvās. Migrācijas laikā narvaļi apvienojas baros, kuros ir 10—100 īpatņu. Ziemas laikā tie pārvietojas uz okeāna dziļākajiem ūdeņiem zem biezā pakledus, uzturoties šauro spraugu un lūzumu tuvumā, lai varētu elpot. Narvaļu ziemošanas vietās virsmas, kas ir brīvas no ledus, ir mazāk kā 5% no kopējās ledus virsmas. Veiksmīgu ziemošanu narvaļiem nodrošina to spēja ienirt dziļumā, sasniedzot jūras zīdītāju ieniršanas rekordus. Narvalis ienirst vismaz 800 metru dziļumā vairāk kā 15 reizes dienā, turklāt vairākas reizes sasniedzot 1500 metru dziļumu. Ieniršanas ilgums šādā dziļumā kopā ar zivju medībām virs okeāna gultnes ilgst apmēram 25 minūtes. Seklajos vasaras ūdeņos narvaļi nirst 30—300 metru dziļumā.

Ārpus migrācijas narvaļi parasti uzturas nelielos baros, kuros ir 5—10 īpatņi, retos gadījumos līdz 20 īpatņiem. Baru sastāvs var būt dažāds. Tajā var būt tikai mātītes un to mazuļi vai jaunie tēviņi, kas pametuši ģimeni, vai pieauguši, dzimumbriedumu sasnieguši tēviņi, kā arī bari ar abiem dzimumiem. Vasaras laikā barošanās vietās vairāki bari mēdz apvienoties, reizēm izveidojot baru ar 500—1000 vaļiem. Narvaļu tēviņiem var novērot ieradumu, ka tie sanāk vairāki kopā un rīvē ilkņus. Zinātnieki to skaidro ar dominances noteikšanu bara hierarhijā.

Lai sameklētu medījumu, narvaļi tāpat kā citi vaļveidīgie izmanto eholokāciju. Narvaļi rada klikšķošas skaņas, svilpienus un klauvējienus, reizēm skaņas atgādina trompetes skaņu vai spiegšanu.

Barība 
Narvalis ir plēsīgs, bet barojoties ir samērā izvēlīgs un tas ir specializējies uz konkrētām sugām, kuras izmanto savā barībā. Viens no iecienītākajiem medījumiem ir Grenlandes paltuss (Reinhardtius hippoglossoides), arī polārmenca (Boreogadus saida), arktiskā ledus menca (Arctogadus glacialis), sēpijas, garneles un āķroku kalmāri. Reizēm tie barojas arī ar vilkzivīm, moivām un raju ikriem. Narvaļu kuņģos var atrast arī akmeņus, kurus tie nejauši uzlasa, medījot pie pašas okeāna gultnes. Tā kā narvalim praktiski nav zobu, tad pētnieki uzskata, ka narvalis peld pakaļ upurim un, atrodoties nelielā attālumā, to vienkārši ar spēku iesūc mutē.

Reprodukcija 
Mātītēm pirmais mazulis dzimst 6—8 gadu vecumā. Pārošanās sezona noris aprīlī un maijā, laikā, kamēr narvaļi joprojām atrodas atklātā okeānā. Pārošanās notiek vertikāli, atrodoties ar vēderu pret vēderu. Grūsnības periods ilgst 15,3 mēnešus un mazuļi parasti dzimst no nākamā gada jūnija līdz augustam. Visbiežāk piedzimst viens mazulis, lai gan retos gadījumos piedzimst arī dvīņi. Mazulis piedzimšanas brīdī ir tumši pelēks un apmēram 1,5—1,7 metrus garš, tā svars ir apmēram 80 kg. Mazulis dzimst ar asti pa priekšu. Piedzimstot mazulim nav bieza zemādas tauku kārta (apmēram 25 mm), bet tā, zīžot mātes trekno pienu, attīstās ļoti strauji. Māte mazuli zīda apmēram 20 mēnešus. Šajā laikā mazulim ir jāiemācās medīt, jo, kad māte to pārtrauc zīdīt, tas sāk baroties patstāvīgi. Mazulis vienmēr uzturas cieši blakus savai mātei, bieži peldot virs tās muguras, lai nepieciešamības gadījumā māte varētu tam palīdzēt peldēt. Intervāls starp mazuļu dzimšanu parasti ir 3 gadi.

Narvalis savvaļā sasniedz 50 un vairāk gadus, bet to turēšana nebrīvē līdz šim nav bijusi iespējama. Narvalis nebrīvē ātri aiziet bojā, nedzīvojot ilgāk par 1—4 mēnešiem nebrīves apstākļos.

Ienaidnieki 

Pieaugušiem narvaļiem vienīgie ienaidnieki ir cilvēki, bet daži dabīgie ienaidnieki reizēm apdraud mazuļus un jaunos vaļus. Viens no galvenajiem uzbrucējiem ir polārlācis, kas uzbrūk narvalim pie āliņģa, kad tas izceļas no ūdens, lai ieelpotu. Vientuļam narvalim var uzbrukt arī zobenvalis un mazuļus vai vecus, nevarīgus narvaļus medī arī Grenlandes haizivs (Somniosus microcephalus) un valzirgi, bet tas notiek ļoti reti. To nāvi izraisa arī vairāki dabas faktori. Rudeņos, ja narvaļi nokavē piekrastes jūru pamešanu pirms uzsalst ledus, var aiziet bojā liels skaits dzīvnieku. Mazuļi un jaunie narvaļi bieži cieš no bada aukstajās ziemās.

Aizsardzība 
Gadsimtiem ilgi narvaļi ir tikuši medīti līdzīgi kā citi jūras zīdītāji. Arī mūsdienās inuīti drīkst joprojām kontrolēti medīt narvaļus. Vietējie iedzīvotāji izmanto visas narvaļa daļas: gaļu, ādu, taukus, kaulus un iekšējos orgānus. No kauliem inuīti izgatavo dažādus rīkus un mākslas darbus. Āda un tauki ir vietējo iedzīvotāju delikatese. Turklāt ēdot narvaļa ādu, cilvēks uzņem C vitamīnu, kas ir ļoti svarīgi, dzīvojot ziemeļos, kur citu C vitamīna resursu nav.

Neskatoties uz klimata globālajām pārmaiņām, narvaļi, salīdzinot ar citiem ziemeļu zīdītājiem, izrādījušies vieni no labākajiem izdzīvotājiem. Nebrīvē narvaļi ātri iet bojā, tādēļ narvaļu spēja pielāgoties izmaiņām Arktikā ir īpaši svarīga. Mūsdienās narvaļu populācija ir apmēram 75 000, no kuriem apmēram 25 000—50 000 ir vairoties spējīgi indivīdi. Tomēr narvaļu kopējās populācijas skaits visu laiku samazinās un tas ir tuvu robežai, kad to varētu uzskatīt par apdraudētu sugu, lai gan dažu nelielu populāciju skaits pieaug. Zinātnieki uzskata, ka apmēram 2017. gadā kritiskā robeža tiks sasniegta un narvalis kļūs par apdraudētu sugu. Lai pasargātu narvaļus no malumedniekiem, Eiropā ir aizliegts narvaļu ilkņu imports un tirdzniecība, tomēr daudzās valstīs šāds aizliegums nepastāv.

Atsauces

Ārējās saites 
 Narvaļi
 ARKive: Narwhal (Monodon monoceros)
 Narwhals, Monodon monoceros
 Evolution: Narwhal Tusk
 CMS: Monodon monoceros Linnaeus, 1756

Narvaļu dzimta
Ziemeļu ledus okeāna fauna
Grenlandes fauna