Klasiskā mūzika

Klasiskā mūzika ir akadēmiskā mūzika, kas ir radīta vai smelta Rietumu kultūras tradīcijās, sevī ietverot gan liturģisko (reliģisko), gan laicīgo mūziku. Lai arī šis termins – klasiskā mūzika – tiek arī izmantots, lai precīzāk apzīmētu laika posmu no 1750. līdz 1820. gadam (klasiskais periods), šis raksts ir par lielo laika posmu no 6. gadsimta (mūsu ērā) līdz mūsdienām, kas sevī ietver gan klasisko periodu, gan vairākus citus periodus.  Šīs tradīcijas galvenās normas tika stabilizētas laika posmā no 1550. līdz 1900. gadam, kas klasiskajai mūzikai bija īsts "ziedu laiks", ir dažkārt pazīstams kā "vispārējās prakses periods" (angliski – the common-practice period).

Pārskats 
Eiropas akadēmiskā mūzika no daudzām citām ārpus Eiropas esošām klasiskām un dažām populārās mūzikas formām lielā mērā atšķiras ar muzikālās notācijas sistēmu, kas tiek izmantota kopš 11. gadsimta.   Katoļu mūki izstrādāja pirmās mūsdienu Eiropas muzikālās notācijas (nošu pieraksta) formas, lai standartizētu liturģiju visā pasaules baznīcā. Rietumu muzikālo notāciju komponisti izmanto, lai izpildītājam norādītu nošu augstumu un ilgumu, kādus jāizmanto skaņdarbā.  Pretstatā populārajiem stiliem, kas izmanto vienkāršo dziesmas (strofisko) formu vai šīs formas atvasinājumu, klasiskā mūzika tiek plaši atzīta pateicoties sarežģītajām instrumentālās mūzikas formām, kas ir simfonijas, koncerti, fūgas, sonātes, un kombinētajiem vokālajiem un instrumentālajiem stiliem, kas ir opera, kantāte, mesa .  Līdztekus tradicionālajiem mūzikas atribūtiem klasiskā mūzika apzinās savas formālās un sociālās tradīcijas veidošanu un mainīšanu, ko var novērot, piemēram, tādā formā kā Mesa, kas attīstās un veido saikni ar cilvēkiem jau vairāk nekā tūkstots gadu.  

Termins “klasiskā mūzika” parādījās tikai 19. gadsimta sākumā, cenšoties skaidri kanonizēt laikposmu no Johanna Sebastiana Baha līdz Ludvigam van Bēthovena kā zelta laikmetu.  Agrākā atsauce uz "klasisko mūziku", kas ierakstīta Oksfordas angļu vārdnīcā, tika veikta ap 1829. gadu.

Hronoloģija 
Rietumu mākslas mūzikas galvenie laika iedalījumi ir šādi: 

 Antīkās mūzikas periods, pirms  
 Agrīnās mūzikas periods, kurā ietilpst 
 Viduslaiki (500–1420) ieskaitot 
 Ars antiqua (1170–1310) 
 Ars nova (1310–1377) 
 Ars subtilior (1360–1420) 
 Renesanses laikmets (1400–1600) 
 Vispārējās prakses periods, kurā ietilpst 
 Baroka laikmets (1600–1750) 
 "Galantās mūzikas" laikmets (1720. – 1770. Gadi) 
 Klasiskais laikmets (1750–1820) 
 Romantisma laikmets (1800–1910) 
 19. gadsimta beigas līdz 20. un 21. gadsimtam (attiecīgi, no 1890. gada līdz mūsdienām), kurā ietilpst: 
 Modernisma laikmets (1890–1930 / 45), kas pārklājas no 19. gadsimta beigām 
 Impresionisms (1890–1925), kas pārklājas arī ar 19. gadsimta beigām 
 Ekspresionisms (1908–1925) 
 Neoklasicisms (1920–1950), galvenokārt starpkaru periodā 
 Postmodernais laikmets / laikmetīgā mūzika (no 1930. gada līdz mūsdienām) 
 Eksperimentālisms (no 1950. gada) 
 Minimālisms (1960. gadu sākums – 1990. Gads) 
 Postminimālisms (80. gadu sākums - tagad)

Raksturīgais 
Ņemot vērā plašo stilu klāstu Eiropas klasiskajā mūzikā, sākot no Viduslaiku mūku dziedājumiem līdz 1700. un 1800. gadu  klasiskajām un romantiskajām simfonijām orķestrim un vēl tālāk līdz avangarda atonālajām kompozīcijām no 1900. gadiem, ir grūti uzskaitīt īpašības, kas raksturīgas visiem klasiskās mūzikas skaņdarbiem. Neskatoties uz to, viena no klasiskās mūzikas vispārējām īpašībam, kas rakstīta kopš 13. gadsimta beigām, ir  nemainīga un vienota precīza nošu apzīmējuma sistēma (kas pārtapa modernā takšu/taktu apzīmējumā pēc 1600. gada) visām kompozīcijām, kas paredzēta to precīzai izpildīšanai.  Vēl viena šāda īpašība ir sarežģītu instrumentālu solo darbu (piemēram, fūgas) radīšana un attīstība. Pirmās simfonijas tika radītas klasicisma periodā; sākot ar 18. gadsimta vidu, orķestris un orķestrālas kompozīcijas kļuva par ievērojamām klasicisma laikmeta mūzikas iezīmēm.

Sarežģītība 
Klasiskā repertuāra darbos bieži ir redzama sarežģīta orķestrācijas, kontrapunkta, harmonijas, muzikālās attīstības, ritma, frāzējuma, faktūras un formas izmantošana. Pretstatā populārajiem stiliem, kas izmanto vienkāršo dziesmas (strofisko) formu vai šīs formas atvasinājumu, klasiskā mūzika tiek plaši atzīta, pateicoties sarežģītajām instrumentālās mūzikas formām, kas ir simfonijas, koncerti, fūgas, sonātes, un vokāli instrumentālajiem stiliem, kas ir opera, kantāte, mesa .  

Garāki instrumentālie darbi bieži tiek sadalīti noslēgtos skaņdarbos, ko sauc par daļām (bieži ar kontrastējošiem tēliem vai noskaņām). Piemēram, klasiskajā periodā sarakstītās simfonijas parasti tiek sadalītas četrās daļās: 

 Allegro sonātes formā , 
 lēnā daļa, 
 menuets vai skerco ( trīskāršā metrā, piemēram,  </br>  )  
 fināls Allegro (ātrs).

Izpildījums 

Izpildītāji, kuri dziļi studējuši klasisko mūziku, tiek uzskatīti par "klasiski apmācītiem". Šīs apmācības var nākt no instrumentu vai balss pasniedzēju privātajām nodarbībām vai pēc oficiālas programmas pabeigšanas, ko piedāvā daudzas konservatorijass, koledžas vai universitātes. Šādas programmas ir, piemēram, mūzikas bakalaura vai mūzikas maģistra grāds (kas sevī ietver individuālās nodarbības ar profesoriem).  

Klasiskās mūzikas repertuāra atskaņošanai nepieciešama prasme lasīt no lapas  un sadarboties ansambļos, jābūt zināšanām harmonijā, labam dzirdes jutīgumam (lai koriģētu skaņu pēc dzirdes sajūtas), zināšanām par pieņemto atskaņošanas praksi (piemēram, kādai ir jābūt baroka ornamentikai) un zināšanām par stilu/muzikālo ideju, kas raksturīga konkrētam komponistam vai skaņdarbam.  

Eiropas klasiskās mūzikas galvenā īpašība, kas to atšķir no populārās mūzikas un tautas mūzikas, ir tā, ka repertuāru mēdz pierakstīt muzikālā notācijā, veidojot muzikālo daļu vai partitūru .  Šī partitūra parasti nosaka ritma, skaņu detaļas un, ja ir iesaistīti divi vai vairāki mūziķi (dziedātāji vai instrumentālisti), kā tiek saskaņotas dažādas daļas. Muzikālais pieraksts atļauj mūzikai sasniegt augsta līmeņa sarežģītību: fūgās, piemēram, komponistiem ir izdevies apvienot  melodiskās līnijas (izmantojot kontrapunktu), bet tajā pašā laikā izveidot saskanīgas harmoniskās ķēdes .  Pieraksta izmantošana arī saglabā skaņdarbus un ļauj mūziķiem izpildīt skaņdarbus, kas tika sacerēta pirms daudziem gadsimtiem. 

Tomēr 2000. gada klasiskā mūzika ir zaudējusi lielāko daļu savas tradīcijas muzikālās improvizācijas jomā, kas valdīja no baroka laikiem līdz romantisma laikmetam. Ir lieliski izpildītāju piemēri, kas varēja veikli improvizēt sava laikmeta stilā. Baroka laikmetā ērģelnieki improvizēja prelūdijas, taustiņinstrumentālisti - tajā laikā klavesīnisti - improvizēja akordus, izmantojot simbolus zem "basso continuo" daļas basa notīm un gan vokālie, gan instrumentālie izpildītāji improvizētu muzikālos izrotājumus .   Īpaši tika atzīts Johans Sebastians Bahs ar savām izvērstajām un sarežģītajām improvizācijām.  Klasicismā par spēju improvizēt melodijas dažādos stilos tika atzīts komponists-izpildītājs Volfgangs Amadejs Mocarts.  Klasicisma laikmetā daži virtuozi solisti improvizēja koncerta kadences (noslēguma fragmentus). Arī Ludvigs van Bēthovens spēja improvizēt pie klavierēm.

Instrumentācija un vokāls 
Instrumenti, ko pašlaik izmanto lielākajā klasiskās mūzikas daļā, lielākoties tika izgudroti pirms 19. gadsimta vidus (daudzi pat vēl agrāk) un sistematizēti 18. un 19. gadsimtā. Tie sastāv no instrumentiem, kas atrodami orķestrī, kā arī vairākiem citiem solo instrumentiem (piemēram, klavierēm, klavesīnam un ērģelēm ). Simfoniskajā orķestrī ir stīgu, koka pūšaminstrumentu, metāla pūšaminstrumentu un sitaminstrumentu saimes locekļi. Vokāla izmantošana klasiskajā periodā mainījās, sākot no monofoniskā Gregoriāņu dziedājuma, ko mūki dziedāja viduslaikos, līdz renesanses un tālāko periodu sarežģītajiem, polifoniskajiem koru darbiem, kuros vienlaikus tika izmantotas vairākas neatkarīgas vokālās melodijas.

Atsauces

Avoti 

 Albright. 2004.
 Botstein, Leon. 2001. The New Grove Dictionary of Music and Musicians, otrais izdevums.
 
 
 
  (limited book preview)
  (limited book preview)

Turpmākai lasīšanai 

 Koplands, Ārons (1957), ko klausīties mūzikā ; rev. ed. Makgreivs. (Brošēta grāmata). 
 Pelēkā, Anne; (2007) Sieviešu pasaule klasiskajā mūzikā, Wordworld publikācijas.  ISBN   1-59975-320-0 (Brošēta grāmata) 
 Hanning, Barbara Russano ; Grouta, Donalds Džejs (1998. gada rev. 2009) Īsa rietumu mūzikas vēsture . WW Norton & Company.  ISBN   0-393-92803-9 (cietais vāks). 
 Kamiens, Rodžerss (2008) Mūzika: atzinība ; 6. īss ed. Makgreivs     
      
 Lihoreau, Tims; Fry, Stephen (2004) Stefana Frī klasiskās mūzikas nepilnīga un pilnīga vēsture . Boxtree.  ISBN   978-0-7522-2534-0 
 Scholes, Percy Alfred ; Arnolds, Deniss (1988) Jaunais Oksfordas mūzikas pavadonis . Oxford University Press.  ISBN   0-19-311316-3 (brošēta grāmata). 
 Šiks, Kīls (2012). "Improvizācija: Izpildītājs kā komponists", Muzikālie piedāvājumi: Sēj. 3: Nr. 1, 3. pants. 
 Sorce Keller, Marcello (2011) Kas padara mūziku par Eiropas. Skatos aiz skaņas . Lathems, Ņūdžersija: Scarecrow Press. 
 Taruskins, Ričards (2005. gads, 2009. gada redakcija) Oksfordas Rietumu mūzikas vēsture . Oxford University Press (ASV).  ISBN   978-0-19-516979-9 (cietie vāki),     (papīra vāki)

Ārējās saites 
    

 Vēsturiski klasiskie ieraksti no Lielbritānijas bibliotēkas Skaņas arhīva 
 Ierakstīto klasisko komponistu hronoloģiskais saraksts 
 Mūzikas pasaule, laika skala, komponisti, instrumenti 
Mūzikas vēsture
Klasiskā mūzika