Džuzepe Verdi

Džuzepe Fortunīno Frančesko Verdi (;  — ) bija itāļu komponists. Milānas Filharmonijas biedrības direktors. Sarakstījis 26 operas.

Verdi radīja nacionāli itālisku, ar dziļu dramatismu piesātinātu, psiholoģiski patiesīgu muzikāli teatrālu operas mākslu.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1813. gada 10. oktobrī Ronkoles ciemā, netālu no Buseto pilsētas Ziemeļitālijā. Viņa tēvs bija krodzinieks.
Kad Džuzepe bija septiņus gadus vecs, tēvs iegādājās vecu spinetu un par sava dēla skolotāju uzaicināja baznīcas ērģelnieku Baistroki.

Kad zēnam palika divpadsmit gadu, tēvs viņu nosūtīja uz Buseto  mācīties pilsētas skolā. Mācoties skolā, Verdi vienlaicīgi turpināja nodarbības mūzikā. Svētdienās un svētku dienās viņš devās uz savu ciemu, kur darbojās kā baznīcas ērģelnieks mirušā Baistroki vietā.

Verdi pirmie skaņdarbi radušies 1820. gadu beigās: uvertīra, marši pūtēju orķestrim, skaņdarbi korim un dažas klavieru miniatūras. Kaut gan Buseto iedzīvotāji pazina un cienīja Verdi, viņu pašu neapmierināja dzīve mazajā pilsētiņā. Verdi sapnis bija nokļūt Milānā, kur bija "La Scala" operas teātris, kur varēja, mācoties konservatorijā, sasniegt pilnību mākslā. Te viņam palīdzēja Bareci un Provezi, kas no kādas labdarības iestādes sagādāja viņam stipendiju uz diviem gadiem.

1831. gadā astoņpadsmit gadus vecais Verdi ieradās Milānā, lai kārtotu pārbaudījumus konservatorijā. Milānas konservatorijas direktors Frančesko Bazili atteicās uzņemt Verdi, aizbildinoties ar to, ka viņš esot profesionāli nepiemērots. Kā apgalvo daži biogrāfi, direktoram nepatika viņa āriene — vienkārša Lombardijas zemnieka izskats, kas nelīdzinājās tiem smalkajiem aristokrātiskajiem jaunekļiem, kas ar mūziku nodarbojās vienīgi tādēļ, ka viņu vecākiem bija daudz naudas.

Neiekļuvis konservatorijā, Verdi Milānā privāti mācījās pie Vinčenco Lavinjas, kurš bija Milānas operas teātra "La Scala" diriģents un lielisks pedagogs. Viņa vadībā Verdi īsā laikā apguva kompozīcijas meistarības pamatus. Gadu pēc mācību sākuma Lavinja rakstīja Bareci: "Jūsu stipendiāts drīz būs savas tēvzemes lepnums."

Liela nozīme tālākajā Verdi liktenī bija negaidītai diriģenta debijai: Jozefa Haidna "Pasaules radīšanas" mēģinājuma laikā filodramatiskā teātra zālē viņam bija jāstājas iztrūkstošā mēģinājuma vadītāja vietā; Verdi tik sekmīgi veica savu uzdevumu, ka viņam uzdeva nodiriģēt koncertu. Verdi debijai bija tik spoži panākumi, ka viņam tūliņ pasūtīja kantātes un operu ar nosaukumu "Oberto grāfs Bonifačo".

Ārējie apstākļi aizkavēja Verdi tūliņ sākt komponēt operu: viņam vajadzēja atgriezties Buseto, lai ieņemtu mirušā Provezi vietu un tādā veidā atstrādātu viņam piešķirto stipendiju. Verdi iecēla par Buseto filharmonijas biedrības direktoru. 
1839. gada novembrī "La Scala" teātrī nedaudz pārstrādātā veidā notika operas "Oberto" pirmizrāde. Tekstu operas jaunajai redakcijai uzrakstīja jaunais dzejnieks un mūziķis Temistokls Solēra, kurš ar Verdi radoši sadarbojās arī vēlākajos gados.
Operai "Oberto" bija ievērojami panākumi, un tā tika daudzreiz izrādīta, kaut gan jaunā komponista pirmā opera bija vēl maz patstāvīga.

1840. gadu operas 
"Oberto" panākumi ierosināja teātra antreprenieri Marelli pasūtīt Verdi jaunu operu. 1840. gada sākumā Verdi sāka komponēt komisku operu "Viltus Staņislavs". Operai, kas tika uzvesta 1840. gadā, nebija panākumu. Verdi dvēseles stāvoklis bija ārkārtīgi smags. Viņš pat nevarēja iedomāties, ka varēs komponēt operu ar viņam ieteikto Solēras libretu "Nebukadnecars".

No 1840. gadu Verdi operām kā vislabākās un komponista idejiskās ieceres un daiļrades evolūcijas ziņā sevišķi svarīgās jāizceļ "Ernani", "Makbets", "Kauja pie Lenjano" un "Luīze Millere".

Operas "Makbets" muzikāli dramatiskais stils daudzējādā ziņā sasaucās ar vēlākajām Verdi operām. Aktivizējās orķestra loma un sevišķi Makbetes somnambulisma ainā galvenais muzikālais raksturs uzticēts orķestra partijai, bet vokālā partija lielā mērā ir deklamatoriska. Pats Verdi rakstīja, ka "operā ir divas galvenās vietas: lēdijas duets ar vīru un somnambulisma skats; ja šīs vietas pazudīs, opera izgāzīsies; šīs vietas nav jādzied: jāspēlē un jādeklamē ļoti drūmā un neskaidrā balsī; bez tā nav panākams iespaids."

1850. gadu operas 
Šajā laikā Verdi komponēja sešas operas: "Rigoleto" pirmo reizi uzveda Milānā 1851. gadā, "Trubadūrs" — Romā 1853. gadā, "Traviata" — Venēcijā 1853. gadā, "Sicīlijas vespere" — Parīzē 1855. gadā, "Simons Bokanegra" — Venēcijā 1857. gadā, "Masku balle" — Romā 1859. gadā.

Opera "Rigoleto" ir Viktora Igo drāmas "Karalis izklaidējas" pārcēlums operas žanra valodā. Libretists Frančesko Marija Piave, pārstrādājot Igo drāmu operas libretā, visu laiku ievēroja Verdi norādījumus. Komponistu saistīja Igo drāmas sociālā ideja: vienkāršs, cēls cilvēks — galma nerrs Tribulē pārdzīvo lielu traģēdiju; viņam pretstatīts franču karalis Fransuā I (operas darbību vēlāk pārnesa uz Mantuju Itālijā).

Operā "Trubadūrs" pretstati trubadūra Manriko, čigānietes Azučenas un grāfa di Lunas tēli. Galveno varoņu muzikālie raksturojumi ir reljefi, un tas panākts galvenokārt ar vokāli melodiskajiem līdzekļiem. Vispārējais operas raksturs ir brāzmaini kvēls, nemiera pilns, dramatiski spraigs.

"Rigoleto" un "Trubadūra" uzvedumiem bija milzīgi panākumi, turpretī cits liktenis piemeklēja "Traviatu". Tās pirmuzvedums Venēcijā 1853. gada martā bija neveiksmīgs — operu izsvilpa. Neveiksmes iemesls meklējams tiem laikiem neparastajā "Traviatas" sižetā: Dimā (dēla) sadzīves drāma "Kamēliju dāma", kur galvenā varone ir kurtizāne, kritusi sieviete (tiešs itāļu vārda "la traviata" tulkojums; burtiski no ceļa — tra via — nogājusi sieviete), likās rupjš uz operas skatuves. Sadzīves sižeti bija atļauti tikai komiskā operā, bet ne operā ar traģisku saturu. Viduslaiku vietā parādīta tagadne, piļu un pazemes romantikas vietā — Parīzes salons vai vasarnīca pie Parīzes, kamzoļos un ar zobeniem greznoto hercogu un augstmaņu vietā — vīrieši un dāmas laikmetīgos kostīmos, — tas bija operā pārāk neierasti. "Traviata" — intīma, psiholoģiska sadzīves opera sagrāva nostabilizējušos tradicionālo uzskatu par itāļu operu.

"Sicīliešu vesperē", kas pirmo reizi uzvesta Parīzē 1855. gadā, Verdi attīstīja savu agrīno varoņoperu ("Nabuko", "Lombardieši", "Kauja pie Lenjano") līniju, bet jau daudz augstākā daiļrades pakāpē, jau būdams ar lielāku pieredzi un meistarību.

1860. gadu operas 
Nākamie gadu desmiti Verdi daiļradē kvantitatīvā ziņā nav tik intensīvi: 1860. gados radītas divas operas, 1870., 1880. un 1890. gados — pa vienai operai (neskaitot iepriekšējo operu pārstrādājumus). Bet Verdi radošā doma, kas nekad neapmierinājās ar jau padarīto, vienmēr centās pēc jauniem sasniegumiem, vienmēr meklēja lielāku dzīves patiesību operā, nemitīgi darbojās. Tādēļ katra nākamā Verdi opera ir jauns ievērojams solis uz priekšu meklējumu ceļā.

Pēdējās operas 
1869. gadā Ēģiptes hedivs lūdza Verdi uzrakstīt operu ar ēģiptiešu sižetu; ar šās operas izrādi vajadzēja atzīmēt Suecas kanāla atklāšanas svinības. Sākumā Verdi atteicās, bet, būdams Parīzē, saņēma atkārtotu priekšlikumu ar Kamila Dilokla starpniecību, kurš bija viens no "Dona Karlosa" libretistiem. Verdi iepazinās ar operas "Aīda" libretu un apņēmās komponēt operu ar ēģiptiešu sižetu. Iespēja radīt spožu, efektīgu izrādi, kas iztēlē aizved klausītāju Nīlas krastos, sfinksu un piramīdu zemē, etiopu verdzenes Aīdas un ēģiptiešu karaspēka vadoņa Radamesa liesmainā mīla, divas sāncenses — ēģiptiešu faraona meita Amnerisa un viņas verdzene Aīda, sagūstītais etiopiešu karalis Amonasro, kas izrādās Aīdas tēvs, drūmie ēģiptiešu priesteru tēli, Aīdas un Radamesa — dzīvu aprakto nāve uz lūgšanu fona svētnīcā, — tas viss spēcīgi aizrāva Verdi, strādājot pie jaunās operas. Dilokls uzrakstīja libreta franču tekstu prozā, itāļu valodā to pārtulkoja dzejnieks Antonio Gislanconi. Daudz no libreta teksta ir paša Verdi sacerēts.

Nākamais Verdi skaņdarbs bija "Rekviēms". Pēc Rosīni nāves 1868. gadā Verdi ierosināja godināt viņa piemiņu ar sēru mesu un piesaistīt tās komponēšanai itāļu komponistu kolektīvu. Verdi pats komponēja mesas noslēguma daļu — "Libera me" ("Atpestī mani"). Bet šis kolektīvais pasākums netika īstenots — mūziku uzrakstīja, bet neatskaņoja. 1873. gadā, kad nomira dzejnieks Alesandro Mandzoni, Verdi pilnībā uzrakstīja Rekviēmu un veltīja to kvēli apbrīnotā dzejnieka piemiņai, iekļaujot jau agrāk uzrakstīto Libera me (ar zināmām izmaiņām).

Libretista Arrigo Boito personā, kas bieži apmeklēja Verdi Santagatā, komponists atrada apdāvinātu līdzstrādnieku, kas prata uz Šekspīra traģēdijas pamata radīt operas libretu, ievērojot visas laikmetīgās prasības. Komponists un libretists strādāja kopīgi spraigi un intensīvi, daudzas reizes pārveidoja jau uzrakstīto. Saglabājot Šekspīra traģēdijas dramatisko ideju un galvenās dramatiskās līnijas, viņi ļoti smalkjūtīgi un meistarīgi pārstrādāja traģēdiju operas libretā. Viņi stipri saīsināja tekstu, atmeta visu mazāksvarīgo un operai nevajadzīgo un koncentrēja skatītāju uzmanību uz Otello, Dezdemonas un Jago traģēdijas kodolu: ieveda operā nepieciešamas, bet dramatiskajā teātrī neiedomājamas epizodes. Ar to Šekspīra traģēdija ne tikai nekā nezaudēja, bet izteiksmīgā Verdi mūzika operā tai deva jaunu dzīvību.

Verdi operas Latvijā 
Latvijas Nacionālajā operā ir uzvestas operas "Traviata", "Nabuko", "Otello", "Dons Karloss", "Rigoleto", "Aīda", "Makbets" un "Masku balle".

Atsauces

Ārējās saites 

1813. gadā dzimušie
1901. gadā mirušie
Emīlijā-Romanjā dzimušie
Itāliešu komponisti
Operu komponisti