Kolaboracionisms

Kolaboracionisms (no  — ‘sadarbība’) šaurākā nozīmē ir jebkura sadarbība ar okupācijas varu, savukārt starptautiskajās tiesībās ar šo terminu saprot apzinātu, brīvprātīgu un tīšu sadarbību ar pretinieku, darbojoties tā interesēs pret savu valsti. Terminam ir izteikti negatīva nokrāsa, saistot to ar pakalpību, līdzskrējējiem un oportūnismu. Daudzās pasaules valstīs kolaboracionisms tiek atzīts par noziedzīgo nodarījumu, kuru kvalificē kā valsts nodevību.

Termina tā mūsdienu izpratnē autors ir Filips Petēns, kurš 1940. gadā pēc Francijas sakāves piekrita vāciešu piedāvājumam vadīt Višī Francijas marionešu valdību, aicinot tautiešus sadarboties ar vāciešiem. Pakāpeniski šo terminu sāka attiecināt arī uz citām pronacistiskām marionešu valdībām un pašpārvaldēm okupētajās teritorijās, kurās darbojās vāciešiem lojāli vietējie iedzīvotāji, kā arī vietējiem iedzīvotājiem, kas darbojās okupācijas varas pārvaldes un represīvajās iestādēs, kā arī dienēja policejiskos un militāros formējumos.

Pēc Otrā pasaules kara bijušie kolaboracionisti daudzās valstīs tika pakļauti kriminālvajāšanai un sabiedrības nosodījumam. Jau vēlāk šis termins tika attiecināts arī uz sadarbību ar fašistu, padomju un citiem okupācijas režīmiem Otrā pasaules kara laikā vai jebkuru citu okupācijas režīmu pēc Otrā pasaules kara.

Kolaboracionisms Latvijā

Vācu okupācijas laikā (1941—1945) 

1941. gada jūlijā tika izveidota Arāja komanda — vācu drošības dienestam (SD) pakļauta pusmilitāra vienība, kas piedalījās holokausta īstenošanā Latvijas teritorijā, kā arī kaujās pret padomju partizāniem. 1941. gada beigās tika izveidota latviešu zemes pašpārvalde (Landesselbstverwaltung), ģenerāldirekcija, par kuras vadītāju iecēla 1. Kurzemes kājnieku divīzijas bijušo komandieri ģenerāli Oskaru Dankeru.

Otrā pasaules kara sākumposmā Latvijas nevācu iedzīvotāji lielā mērā tika iesaistīti "noklusētā darba dalīšanā" pretebreju vardarbības aktos: no piedalīšanās ebreju identificēšanā, vajāšanas, getoizācijā līdz aktīvai dalībai pogromos, "tīrīšanas pasākumos" un citos noziegumos.

1941. gada oktobrī tika izveidota pirmā latviešu kārtības sargu vienība. Bet reāli jaunos policijas bataljonus nosūtīja uz Viļņu, kur tiem jāpiedalās iedzīvotāju ķeršanā un lopu rekvizēšanā.

Sociologs Didzis Bērziņš uzskata, ka būtiskākā intelektuālā problēma Latvijas sabiedrībā ir bijusi apjēgsme, ka holokausts uzskatāms par "mūsu", nevis "viņu" traģēdiju, jo publiski tā tiek uztverta kā ārēja problēma, kas vai aizēnot "pašu latviešu" ciešanas. Neinformētība par ebreju kopienas dzīvi un tās traģisko likteņi Otrā pasaules karā ilgstoši bija raksturīga Latvijai. Nacisma noziegumi oficiālajā atmiņas līmenī ir palikuši padomju represiju ēnā.

Padomju okupācijas laikā (1940—1941; 1945—1991) 

Plašu diskusija par kolaboracionismu padomju okupācijas laikā izraisīja čekas ziņotāju kartotēkas publicēšana un lustrācijas jautājums pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.

Pretrunīgi ir vērtēta arī vēsturnieku komisijas izveide, ko daži uzskata par angažētu, iebilstot, ka kolaboracionisma izpēte būtu jāfinansē caur universitātēm, Zinātņu akadēmiju, muzejiem, lai publicētu ne tikai padomju kolaboracionistu, bet arī disidentu uzvārdus.

Pēc čekas ziņotāju kartotēkas publicēšanas 2018. gada decembrī vēsturnieks Jānis Taurēns teica, ka diezgan daudz ir pētīts kolaboracionisms Latvijā Otrā pasaules kara kontekstā, bet padomju periods — tikai pēdējo gadu laikā. Viņaprāt, lielākiem panākumiem tieši padomju posma izpētē, noderētu kāda speciāla grantu programma vai kaut kas līdzīgs.

Skatīt arī 
 Arāja komanda
 Herberts Cukurs
 Rūdolfs Bangerskis
 Jānis Kurelis
 Audriņu traģēdija
 Oskars Dankers
 Latvijas ģenerālapgabals
 Latvijas Komunistiskā partija
 Vilis Lācis
 Paulis Lejiņš
 Pēteris Blaus
 Augusts Kirhenšteins
 Latvijas PSR
 Latviešu policijas bataljoni
 Tautas Saeima
 Čekas maisi
 Čekas aģenti
 VDK kartotēka

Atsauces 

Politiski termini