Kalns

Kalns ir reljefa forma, kas paceļas augstu virs tuvākās apkārtnes. No pārējās apkārtnes kalnu nošķir skaidri saskatāma pakāje vai daži mazāki pauguri. Kalni veidojas tektonisko spēku vai vulkānisma rezultātā. Kalnus iedala zemajos (absolūtais augstums 500—1000 m), vidēji augstajos (1000—2500 m) un augstajos (vairāk par 2500 m). Kalniem raksturīgs augstumjoslojums jeb vertikālā zonalitāte — likumsakarīga dabas apstākļu maiņa, mainoties augstumam. Augstos kalnos valda alpīnais klimats, tas ir, jo augstāk, jo zemāka gaisa temperatūra.

Kalni aizņem 64% Āzijas teritorijas, 36% Ziemeļamerikas, 25% Eiropas, 22% Dienvidamerikas, 17% Austrālijas un tikai 3% no Āfrikas teritorijas. Kopumā 24% Zemes virsmas ir kalni. Kalnu rajonos dzīvo 10% (600 miljoni) no visiem pasaules iedzīvotājiem. Daudzas upes sākas kalnos. Upes ūdens, nokrišņu, ledāju un vēju ietekmē kalni erodē.

Uz Zemes augstākais kalns ir Everests (8848 m). Augstākais kalns Saules sistēmā ir Olimpa kalns uz Marsa (22 km virs vidējā planētas līmeņa).

Definīcija 
ANO Vides programma piedāvā par kalniem saukt tādas reljefa formas, kas atbilst kādam no sekojošiem kritērijiem:
 absolūtais augstums ir vismaz 2500 m virs jūras līmeņa;
 absolūtais augstums ir vismaz 1500 m virs jūras līmeņa un ar slīpumu, kas lielāks par 2°;
 absolūtais augstums ir vismaz 1000 m virs jūras līmeņa un ar slīpumu, kas lielāks par 5°;
 absolūtais augstums ir vismaz 300 m virs jūras līmeņa, kā arī relatīvais augstums ir 300 m un kalna pakāje nevar būt tālāk par 7 km no kalna virsotnes.

Latvieši par kalnu mēdz saukt nozīmīgu pauguru, piemēram, pēc relatīvā augstuma. Vietvārdi arī norāda uz to, piemēram, Gaiziņkalns, Sirdskalns, Krievukalns. Tomēr globālā mērogā tie nav kalni, tie ir pauguri. Latvieši par kalniem sauc arī vietas, kas mazliet, bet izteikti paceļas pāri apkārtnei, piemēram, Torņakalns, Grīziņkalns.

Skatīt arī 
 Kalnu grēda

Atsauces

Ārējās saites 

Kalni