Liturģiskā valoda

Liturģiskā valoda vai svētā valoda ir valoda, kuru cilvēki asociē ar kādu konkrētu konfesiju un izmanto reliģisko rituālu veikšanai, ikdienā pārsvarā lietojot citu valodu.

Koncepcija 
Kad kāda valoda tiek asociēta ar reliģisku kultu, ticīgie tiecas šai valodai piedēvēt tādas īpašības, kādas netiek piedēvētas ikdienas valodai. Liturģiskajai valodai tiek piešķirts svinīgums un cieņa, kā nav ikdienas valodai. Tā rezultātā garīdzniecības apmācība un liturģiju valodu lietošana kļūst par svarīgu kulturālu ieguldījumu. Tiek uzskatīts, ka šo valodu lietošana ļauj piekļūt tādiem zināšanu kopumiem, kuri vienkāršajiem ir liegti. Viduslaiku Eiropā prasme lasīt tekstus latīņu valodā bija priesteru prioritāte un lasītprasmes etalons.

Sakarā ar to, ka uz liturģiskajām valodām tiek attiecinātas ikdienas valodai nepiemītošas īpašības, tās parasti saglabā tādas valodas iezīmes, kas zūd valodai attīstoties. Vairākos gadījumos liturģiskā valoda ir mirusi valoda. Citos gadījumos tā ataino mūsdienu valodas arhaisko formu. Piemēram, pareizticīgo dievkalpojumi notiek baznīcslāvu valodā, kas ir krievu valodas arhaiskā forma un bez pienācīgas apmācības tā draudzes locekļiem var būt nesaprotama vai grūti saprotama.

Daudzos gadījumos liturģiskā valoda var būt pilnīgi sveša vietējiem iedzīvotājiem, kā tas ir gadījumos, kad ticība tiek ienesta ar misionāru vai svētceļnieku starpniecību.

Svēto valodu koncepcija atšķiras no dievišķajām valodām, kas parasti ir valodas, kuras piedēvē dievišķām būtnēm un tās var arī nebūt dabīgas valodas. Koncepcijas atsevišķos gadījumos var pārklāties, kā tas ir ar devanāgarī rakstību, kā nosaukums nozīmē "pilsētas dievību (raksts)".

Par liturģiskajām uzskatītās valodas 
Vairākas valodas tiek uzskatītas par svētajām vai liturģiskajām valodām. Tās ir:
 Eklēsiastiskā latīņu valoda ir Romas Katoļu baznīcas oficiālā valoda.
 Sīriešu valodu kā liturģisko valodu lieto sīriešu kristieši, kas pieder pie sekojošām baznīcām: Haldejiešu Katoļu baznīca, Asīriešu Austrumu baznīca, Sīriešu Pareizticīgā baznīca, Sīriešu Katoļu baznīca un Maronītu baznīca.
 Klasiskā arābu valoda ir vienīgā Korāna valoda islāmā.
 Avesta ir zoroastrisma liturģiskā valoda.
 Klasiskā ķīniešu valoda tiek lietota konfūcismā, daoismā un Austrumāzijas mahājānas budismā.
 Koptu valodu lieto Koptu Pareizticīgā baznīca un Koptu Katoļu baznīca.
 Etrusku valoda lietota reliģiskiem un maģiskiem rituāliem Romas impērijā.
 Geezu lieto Etiopijas ebreji, Etiopijas Pareizticīgā Tevahedo Baznīca un Etiopijas Katoļu baznīca.
 Agrīno augšvācu valodu lieto amiši.
 Ivrits ir Toras valoda, kuru lieto jūdaismā.
 Koine ir sengrieķu valodas vēlīnais dialekts, kuru lieto grieķu pareizticīgie.
 Ladino valodu lieto sefardi.
 Mandejiešu valodu lieto mandejisma piekritēji.
 Vairākas Amerikas indiāņu valodas ASV tiek lietotas tikai reliģiskiem un ceremoniāliem mērķiem, bet ikdienā nelietotas.
 Palaiešu un luviešu valodas bija hetu reliģijas valodas.
 Pāli ir theravādas budisma valoda.
 Portugāļu un latīņu valodas lūgsnas lieto japāņu slēptie kristieši.
 Klasiskā pendžābu valoda ir sikhisma svēto rakstu valoda; atšķiras no ikdienas valodas.
 Sanskrits ir Vēdu un citu hinduisma, kā arī mahajānas budisma un džainisma svēto grāmatu valoda.
 Senslāvu (senbaznīcslāvu) valoda ir dažu slāvu pareizticīgo baznīcu liturģiskā valoda.
 Baznīcslāvu valoda ir krievu pareizticīgo liturģiskā valoda.
 Sentibetiešu valoda ir tibetiešu budisma valoda.
 Jorubu valodu reliģiskajos rituālos lieto santerijas, kandombles un citu afrikāņu vergu uz Jauno Pasauli pārnesto kultu piekritēji.