Oto fon Luterbergs

Oto fon Luterbergs arī Oto fon Rodenšteins (, latīņu: Otho von Rodenstein) bija Teitoņu ordeņa Livonijas landmestrs no 1266. gada līdz 1270. gada 16. februārim. Ziemeļu krusta karu gaitā krita Karuzes kaujā pret Traideņa vadīto leišu un zemgaļu karaspēku.

Biogrāfija

Oto varas laikā 1268. gada 18. februārī notiek Rakveres kauja pret Novgorodas republikas un Pleskavas karaspēku, kurā landmestrs nepiedalās, jo šajā laikā atrodas Zemgalē. Karš ar Novgorodu ir daļa no ilgstošās dāņu un vācu krustnešu cīņas ar krievu kņazistēm, kurās iesaistās arī Lietuvas dižkunigaitija. Pēc Ledus kaujas konfliktā bija iestājies pārtraukums, bet tas atsākās pēc Aleksandra Ņevska nāves, kad viņa brālis un pēctecis Jaroslavs 1267. gadā iebrūk Dāņu Igaunijā. 

1269. gada vasarā landmestrs Oto vada jaunu karagājienu pret Pleskavu, nodedzinot Izborskas cietoksni, Pleskavas pilsētiņu, un aplencot Pleskavas cietoksni. Aplenkums tiek izbeigts ar pamiera noslēgšanu, pēc tam kad Pleskavai palīgā ierodas Novgorodas karaspēks. Oto ar karaspēku pēc tam dodas uz Rīgu, kur apcietina Rīgas arhibīskapu Albertu Suerbēru, lai atrisinātu konfliktu starp Ordeni un arhibīskapu. Arhibīskapu atbrīvo pēc tam, kad tas apsola vairs nepretoties Ordenim un nesūdzēties Romas pāvestam.

1270. gada februārī leišu karaspēks šķērso Livonijas zemes un pa aizsalušo jūru sasniedz Sāmsalu, kuru izlaupa un pēc tam pa ledu atkāpjas uz Sāmsalas-Vīkas bīskapijas kontinentālo daļu. Landmestrs Oto krīt Karuzes kaujā un ir apglabāts Karuzes baznīciņā.

Kursas miera līgums, 1267
Pēc Ordeņa sakāves 1260. gada Durbes kaujā, Kursā sākušos dumpi ir izdevies apspiest tiktāl, ka landmestram Oto 1267. gada augustā atliek noslēgt miera līgumu ar Dienvidkursas vadoņiem. Miera līgums ar kuršiem dod iespēju Ordenim koncentrēties uz karu ar Novgorodu un Zemgales pakļaušanu. 
 Mēs, Oto fon Luterbergs, vācu ordeņbrāļu mestrs Vidzemē, sūtām sveicienus Jēzus Kristus vārdā visiem kristiešiem, kas šo vēstuli redzēs vai kam to lasīs priekšā. Lai tas nākošām paaudzēm paliktu atmiņā, nostiprinām šo ar liecībām un rakstiem. 
 Darām visiem zināmu, ka ar visas Kurzemes padomu esam kuršiem piedevuši un aizmirsuši pārestības, ko tie mums vispār un sevišķi sacelšanās laikā nodarījuši. Nedz viena, nedz otra puse lai nedomā vairs par atriebību. 
 Ja kāds no viņiem otram, kas tam uzticējies, nozog vai atņem zirgus, tad lai vainīgais samaksā vai tos atdod atpakaļ, vai arī viņš paliks nedraudzīgā atmiņā. No katra arkla Kurzemē kuršiem jādod brāļiem kunga tiesa divi pūri rudzu, bet kam nav rudzu, tam jādod pūrs kviešu un pūrs miežu. Proti, šī tiesa jādod no katra zirga, ar ko ecē. Četras dienas gadā ikvienam jādod brāļu labā klaušas tai zemē, kurā viņš dzīvo, proti, divas dienas vasarā un divas dienas ziemā. Ja brāļi ceļ pili pret pagāniem, tad tiem, kas atteikušies no kristīgās ticības, jākalpo vienu mēnesi pašu maizē. No citiem nocietinājumu darbiem, kā arī no desmitās tiesas kurši ir atbrīvoti uz visiem laikiem. 
 Viņi drīkst mantot līdz ceturtam augumam, bet tā, lai viņu kungs no tā neciestu zaudējumus savās tiesībās. Tā vieta, uz kuras kursis apmetas uz dzīvi, viņam pieder mūžīgā mantojumā, ja vien tā nav kāda cita mantojums. 
 No krastā izskalotām mantām viena trešdaļa pieder atradējam.Divas trešdaļas jānodod soģim,kas to uzglabā gadu un dienu, un, ja īpašnieks nepiesakās, manta pienākas zemes kungam...

Rusova hronikas liecības

Atsauces

13. gadsimtā dzimušie
1270. gadā mirušie
Livonijas ordeņa mestri
Kaujās kritušie