Viktors Černomirdins

Viktors Černomirdins (; dzimis , miris ) bija PSRS un Krievijas Federācijas politiķis. PSRS Gāzes rūpniecības ministrs (1985–1989), tad valsts koncerna Gazprom vadītājs (1989–1992).

Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētājs (1992–1998), Krievijas Federācijas sūtnis Ukrainā (2001–2009).

Dzīvesgājums  
Dzimis 1938. gada 9. aprīlī Orenburgas apgabala Čornijotrogas ciemā piecu bērnu ģimenē. Tēvs Stepans bija cēlies no kazaku dzimtas, strādāja par šoferi. 1957. gadā Viktors pabeidza Orskas 1. Tehnisko arodvidusskolu un sāka strādāt Valērija Čkalova vārdā nosauktajā Orskas Naftas pārstrādes rūpnīcā kā atslēdznieks, kā arī kompresoru un sūkņu mašīnists. 1957.-1960. gados dienējis armijā kā lidlauka tehniķis Spaskā-Daļņijā (Piejūras novads), pēc tam atgriezies strādāt uz to pašu rūpnīcu kā iekārtas mašīnists un operators, tad kā tehnoloģiskās iekārtas vadītājs.
No 1962. līdz 1966. gadam studēja Kuibiševas Politehniskajā institūtā, iegūstot inženiertehnologa kvalifikāciju. 1967.-1973. gadā strādājis PSKP Orskas pilsētas komitejā par instruktoru, pārziņa vietnieku, arī par nodaļas pārzini. Paralēli 1968.-1972. gados mācās Vissavienības Neklātienes Politehniskajā institūtā, pēc kā iegūst inženierekonomista specialitāti.

No 1973. līdz 1978. gadam Černomirdins vadīja Orskas gāzes pārstrādes rūpnīcu, tad strādāja Maskavā kā PSKP Centrālās komitejas Smagās rūpniecības nodaļas instruktors. 1981. gadā aizstāvēja tehnisko zinātņu kandidāta disertāciju "Sērūdeņraža gāzes padziļināta pārstrāde, pielietojot jaunus komponentus".
1982. gadā Viktoru Černomirdinu iecēla par PSRS Gāzes rūpniecības ministra vietnieku. Nākamajā gadā viņš kļuva par Vissavienīvas ražošanas apvienības "Tjumeņgazprom" vadītāju. No 1985. līdz 1989. gadam Viktors Černomirdins bija PSRS Gāzes rūpniecības ministrs. Pēc tam viņš līdz 1992. gadam vadīja valsts gāzes koncernu "Gazprom".

Politiskā karjera 
1980. gados Viktors Černomirdins kļuva par PSRS Augstākās Padomes deputātu (1984—1989) un arī par KPFSR Augstākās Padomes deputātu (1985—1990). No 1986. līdz 1990. gadam V. Černomirdins bija PSKP CK loceklis. Tolaik Černomirdins iepazinās ar Borisu Jeļcinu, kurš bija PSKP Sverdlovskas apgabala komitejas pirmais sekretārs.
1992. gada 30. maijā Viktors Černomirdins kļuva par Krievijas Valdības Priekšsēdētāja vietnieku kurināmā un enerģētikas kompleksa sfērā.

Tā paša gada 14. decembrī Krievijas prezidents B. Jeļcins VII Krievijas Federācijas Tautas deputātu sanāksmē, sakarā ar vairuma deputātu izteikto neapmierinātību ar Jegoru Gaidaru kā valdības priekšsēdētāja kandidātu (amats toreiz bija neaizņemts kopš 1991. gada septembra), piedāvāja deputātiem nobalsot par vienu no 5 citām kandidatūrām, kuras tika izvēlētas no pašu deputātu frakciju piedāvātajām. Rezultātā par Ministru Padomes — Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētāju kļuva Viktors Černomirdins.

1993. gada 25. decembrī Černomirdina ieņemtais amats tika oficiāli pārdēvēts īsāk — par Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētāja amatu.
Visu savu premjerministra pilnvaru laiku un vēl līdz 1998. gada 26. maijam bija Krievijas Federācijas Drošības Padomes pastāvīgais loceklis.
1993. gada 18. februārī kā valdības priekšsēdētājs parakstīja "Vienošanos par augsti bagātinātā urāna izmantošanu, kurš ir iegūts no kodolieročiem".

1995. gada maijā kļuva par Viskrievijas sabiedriski politiskās kustības "Mūsu mājas — Krievija" (, saīsināti NDR) priekšsēdi. Decembra vēlēšanās šī kustība ieguva 10.1 % balsu un iekļuva Krievijas Valsts Domē. Pēc B. Jeļcina atkārtotās ievēlēšanas prezidenta amatā 1996. gada jūlijā V. Černomirdina valdība, atbilstoši Krievijas konstitūcijai, demisionēja. No jauna Viktors Černomirdins tika apstiprināts savā amatā ar Valsts Domes balsojumu 10. augustā.

1995. gada jūnijā pēc teroristiskā akta Budjonovskā Stavropoles novadā Viktors Černomirdins vadīja sarunas ar Šamilu Basajevu, kura vadītā čečenu kaujinieku vienība bija sagrābusi slimnīcu, nogalinot ap 180 un paturot gūstā līdz 2000 civiliedzīvotāju, kurus turēja slimnīcā, pieprasot pārtraukt karadarbību Čečenijas Republikā. Pēc Krievijas specvienību neveiksmīga triecienuzbrukuma (atbrīvots 61 cilvēks) V. Černomirdins sarunās ar Š. Basajevu pa tālruni panāca, ka lielāko daļu ķīlnieku atbrīvoja, bet vēl 123 cilvēki kalpoja kā garants teroristu drošai izceļošanai uz Čečenijas kalnu rajonu (pēc tam ķīlnieki tika atlaisti). Tika izsludināts karadarbības pārtraukums uz neierobežotu laiku. Vēlāk Viktors Černomirdins kļuva par Budjonovskas goda pilsoni.

1995. gada 7. janvārī, Kristus Piedzimšanas svētkos (Ziemsvētkos), patriarhs Aleksijs II un Krievijas Valdības priekšsēdētājs Viktors Černomirdins piedalījās pirmā akmens un piemiņas plāksnes ielikšanas ceremonijā atjaunojamās Kristus Glābēja Katedrāles pamatos.

Pēc Krievijas Federācijas Aizsardzības Padomes izveidošanas un līdz tās likvidēšanai V. Černomirdins kā Valdības priekšsēdētājs pildīja šīs padomes priekšsēdētāja vietnieka pienākumus (1996. gada 25. jūlijs — 1998. gada 3. marts).

1996. gada 7. septembrī patriarhs Aleksijs II iesvētīja Sv. Apustuļa un Evaņģēlista Jāņa dievnamu Černomirdina dzimtenē Čornijotrogas ciemā. Dievnams tapis ar Černomirdinu ģimenes atbalstu. Svinībās piedalījās Orenburgas un Buzulukas metropolīts Valentīns (Miščuks), Odesas un Izmailas metropolīts Agafangels (Savins), Svētā Daniela stavropigiālā vīriešu klostera priekšnieka vietnieks arhimandrīts Aleksijs, Orenburgas apgabala gubernators Aleksejs Černišovs un arī pats Viktors Černomirdins.

Borisa Jeļcina sirds operācijas laikā (1996. gada 5.-6. novembrī) Viktors Černomirdins pildīja Krievijas Prezidenta pienākumus.

1998. gada 23. martā Boriss Jeļcins atlaida Viktora Černomirdina valdību un uzdeva pildīt Valdības priekšsēdētāja pienākumus Sergejam Kirijenko. Černomirdina valdība ilga 5 gadus, 3 mēnešus un 9 dienas.
Īslaicīgi V. Černomirdins atgriezās pie varas kā premjera amata pienākumu izpildītājs kopš 1998. gada 24. augusta, bet, tā kā viņa kandidatūru divreiz noraidīja Valsts Dome, par Valdības priekšsēdētāju tika nominēts (un apstiprināts) Jevgēnijs Primakovs.

1999. gada 14. aprīlī viņu iecēla par īpašo Krievijas prezidenta pārstāvi situācijas noregulēšanas jautājumos Dienvidslāvijas Savienotajā Republikā. Atbrīvots no šī amata kā "pienākumus izpildījis" 7. oktobrī. 1999. gadā par miera sekmēšanas pūliņiem Kosovas krīzes risināšanā un ārpolitisko darbību nominēts Nobela miera prēmijai. 2003. gadā iznāca V. Černomirdina grāmata "Izaicinājums" (Вызов), kurā viņš izklāsta savu skatījumu uz Balkānu krīzes notikumiem.

1999.-2001. gadā Krievijas Valsts Domes deputāts no Jamalas Ņencu autonomā apvidus. No 1999. līdz 2000. gadam atkal vadīja "Gazpromu".
2000.-2001. gadā Viktors Černomirdins piedalījās UNESCO rīkotās ekspedīcijas organizēšanā apkārt pasaulei "Lielā Ziemeļu Taka" kā organizācijas komitejas galva, kā arī piedalījās starta pasākumā Zapoļarnijas pilsētā.

Diplomātiskā karjera 
No 2001. gada 21. maija līdz 2009. gada 11. jūnijam Viktors Černomirdins bija Krievijas Federācijas Ārkārtas un Pilnvarotais sūtnis Ukrainā un Krievijas prezidenta īpašais pārstāvis tirdzniecības un ekonomisko saišu ar Ukrainu attīstības jautājumos. Kopš 2007. gada 23. novembra — Ukrainā akreditētā diplomātiskā korpusa duajiens. Sūtņa amatā Černomirdins pavadīja astoņus gadus.

2008. gada 4. februārī Viktors Černomirdins kā Starptautiskās Šolohova komitejas priekšsēdētājs nodeva Krievijas Valsts Bibliotēkai simts eksemplārus M. Šolohova romāna "Klusā Dona" manuskripta faksimila izdevuma. Šis manuskripts ilgstoši tika uzskatīts par nozaudētu, taču tad Krievijas valstij radās iespēja nopirkt to no M. Šolohova karadrauga Vasīlija Kudašova mantiniekiem. Izdevuma prezentācijā piedalījās franču rakstnieks Moriss Drions.

2009. gada 17. februārī Ukrainas Ārlietu ministrija un ministrs V. Ogrizko brīdināja V. Černomirdinu par viņa iespējamo pasludināšanu par persona non grata "sakarā ar viņa nediplomātiskajiem novērtējumiem, komentāriem un izteikumiem par Ukrainu un tās vadītājiem". Ukrainas valdības priekšsēdētāja J. Timošenko noliedza, ka viņai būtu kāda saistība ar V. Ogrizko izteikumiem. 3. martā sekoja V. Ogrizko atstādināšana no amata.

2009. gada 11. jūnijā Krievijas prezidents Dmitrijs Medvedevs atcēla Černomirdinu no Krievijas sūtņa Ukrainā pienākumiem un iecēla viņu par savu vietnieku, kā arī par Krievijas īpašo pārstāvi ekonomiskās sadarbības jautājumos ar NVS valstīm.

Miris 2010. gada 3. novembrī Maskavas Centrālajā Klīniskajā slimnīcā no miokarda infarkta, ciešot no smagas onkoloģiskas slimības un nieru mazspējas. Pēc piemiņas dievkalpojuma notika nelaiķa apstāvēšana Uspenskas katedrālē Maskavas Dievmātes-Smoļenskas  Novodevičjes klosterī. To vadīja patriarha vietnieks Maskavas eparhijā, Kruticu un Kolomnas metropolīts Juvenālijs (Pojarkovs). Grēku atlaišanas lūgšanu nolasīja Maskavas un visas Krievzemes patriarhs Kirils. Viktors Černomirdins un viņa sieva Valentīna ir apglabāti Novodevičjes kapsētas 3. iecirknī.

Grāmata par Černomirdinu 

2008. gadā žurnālists Aleksandrs Gamovs publicēja grāmatu "Gribējām kā labāk…" ar politiķa aforistiskiem izteikumiem un intervijām. Černomirdinam piedēvē pazīstamo izteicienu: "Gribējām kā labāk, bet sanāca kā vienmēr".

Ģimene 
1961. gadā  apprecējās, viņa laulībā ar sievu Valentīnu piedzimuši divi dēli — Vitālijs un Andrejs. Vecākais dēls Vitālijs kopš 1989. gada strādā "Gazprom" kompānijā un kopš 2000. gada vada Černomirdina Reģionālo sabiedrisko fondu "Vidusšķiras atbalsts un attīstība". Jaunākais dēls Andrejs arī strādājis "Gazprom", 2011. gadā ievēlēts par Starptautiskās Šolohova komitejas priekšsēdētāju. V. Černomirdinam ir četri mazbērni.

Atsauces

Ārējās saites 

Krievijas valdības vadītāji
Krievijas diplomāti
PSKP CK locekļi
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Orenburgas apgabalā dzimušie
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar Kņaza Jaroslava Gudrā ordeni apbalvotie