Bēta adrenoblokatori

Bēta adrenoblokatori jeb bēta blokatori ir vielas, kam piemīt bēta adrenoreceptorus bloķējoša iedarbība dažādos orgānos un audos. Klīniskā praksē tos izmanto no 1960. gada. Šiem preparātiem ir antihipertensīva, antiangināla, antiaritmiska un organoprotektīva iedarbība.

Preparāti 
Izšķir hidrofilus, lipofilus un amfofilus bēta adrenoblokatorus. Lipofili preparāti metabolizējas aknās un tiem piemīt samērā īss pusizvadīšanas periods (T1/2). Lipofilitāte atbilst eliminācijas ceļam caur aknām. Lipofili preparāti ātri un lielākoties absorbējas gremošanas traktā, to metabolisms aknās sastāda 80—100%.

Hidrofilie bēta adrenoblokatori izvadās galvenokārt caur nierēm neizmainītā veidā un tiem ir garāks T1/2. Hidrofilie preparāti nepilnīgi (30—70%) un nevienmērīgi (0—20%) absorbējas gremošanas traktā, ekskretējas ar nierēm 40—70% neizmainītā vai metabolītu veidā, tiem ir garāks T1/2 (6—24 stundas), nekā lipofilajiem preparātiem.

Amfofilie bēta adrenoblokatori šķīst taukos un ūdenī un tiem ir divi eliminācijas ceļi — metabolisms aknās un ekskrēcija caur nierēm.

Darbības mehānisms 
Bēta adronoblokatori iedarbojas uz bēta adrenoreceptoriem sirdī, traucējot endogēniem agonistiem pievienoties tiem, tas izpaužas ar negatīvu hronotropo, dromotropo, batmotropo un inotropo efektu.

Medicīniskais pielietojums 
Šīs klases līdzekļu farmakoloģijā pastāv lielas atšķirības, tāpēc ne visi bēta blokatori tiek izmantoti visām tālāk norādītajām indikācijām.

Bēta blokatoru lietošanas indikācijas ir šādas:

 Stenokardija (kontrindicēts Princmetāla stenokardijas gadījumā)
 Priekškambaru mirdzēšana
 Sirds aritmija
 Sastrēguma sirds mazspēja
 Trīce
 Glaukoma (kā acu pilieni tie samazina acs iekšējo spiedienu, samazinot ūdens šķidruma sekrēciju)
 Hipertensija, lai gan tie parasti netiek doti kā sākotnējais medikaments.
 Hipertireoze
 Migrēnas profilakse
 Mitrālā vārstuļa prolapss
 Miokarda infarkts
 Feohromocitoma (kopā ar α-blokatoru)
 Posturālās ortostatiskās tahikardijas sindroms
 Simptomātiska kontrole (tahikardija, trīce) trauksmes un hipertireozes gadījumā
 Teofilīna pārdozēšana

Beta blokatorus var izmantot arī šādos gadījumos:

 Akūta aortas disekcija
 Hipertrofiska obstruktīva kardiomiopātija
 Garais QT sindroms
 Marfāna sindroms (ārstēšana ar propanololu palēnina aortas paplašināšanos un tās komplikāciju progresēšanu)
 Varikozas asiņošanas profilakse portāla hipertensijas gadījumā
 Iespējama hiperhidrozes (pārmērīgas svīšanas) mazināšana
 Sociālie un citi trauksmes traucējumi

Trauksme 
Cīņas vai bēgšanas reakcijas fizioloģiskie simptomi (sirdsklauves, aukstas/vēsas rokas, pastiprināta elpošana, svīšana utt.) tiek ievērojami samazināti, tādējādi ļaujot nemierīgiem cilvēkiem koncentrēties uz veicamo uzdevumu.

Ir zināms, ka mūziķi, publiski runātāji, aktieri un profesionāli dejotāji izmanto bēta blokatorus, lai izvairītos no uzstāšanās trauksmes, skatuves bailēm un trīces uzstāšanos laikā. Pielietojums skatuves bailēm pirmo reizi tika atpazīts The Lancet žurnālā 1976. gadā, un līdz 1987. gadam Starptautiskās Simfonisko orķestru mūziķu konferences, kas pārstāvēja 51 lielāko orķestri Amerikas Savienotajās Valstīs, veiktā aptauja atklāja, ka 27% tās mūziķu bija lietojuši beta blokatorus un 70% tos ieguva no draugiem, nevis ārstiem. Beta blokatori ir lēti, salīdzinoši droši, un, no vienas puses, šķiet, ka tie uzlabo mūziķu sniegumu tehniskā līmenī, savukārt daži, piemēram, Berijs Grīns, "The Inner Game of Music" autors un Dons Grīns, bijušais olimpiskais niršanas treneris, kurš māca Džuliarda studentiem dabiski pārvarēt savas skatuves bailes, saka, ka priekšnesumus var uztvert kā "bez dvēseles un neautentiskus".

Atsauces