Pienaiņu ģints

Pienaiņu ģints jeb pienaines (Lactarius) ir lapiņu sēņu ģints, kas pieder bērzlapju dzimtai. Saskaņā ar Catalogue of Life, 2021. gada beigās tajā ietilpa 638 sugas, no kurām Latvijā atrastas 55. Latvijā un visā Eiropas ziemeļdaļā tās ir bieži sastopamas, vidēji lielas un savstarpēji atšķirīgas, kas padara tās viegli atpazīstamas mikologiem un sēņotājiem. To raksturīgās pazīmes parasti ir lapiņu ievainojumu vietās izdalošā piensula, irdenums, piestiprinātas lapiņas, plīvura un maksts trūkums uz kāta. Mikroskopiski ģintij ir raksturīgas ornamentētas sporas un sīkgraudains, vēlāk irdens mīkstums, kura sastāvā ir sferocistas — noapaļotas šūnas, kuras nosaka augļķermeņu trauslo konsistenci. Tuvu radnieciskās bērzlapju (Russula) ģints pārstāvēm ir līdzīgas īpašības, bet, kad tām ir bojātas lapiņas, tās neizdala piensulu.

Taksonomija 

Ģinti aprakstīja vācu mikologs Kristiāns Hendriks Persons 1797. gadā, ar L. piperatus (piparu krimildi) kā ģints tipisko sugu. 2008. gadā no pienaiņu ģints izdalīja jaunu ģinti Lactifluus ar apmēram ceturtdaļu bijušo pienaiņu sugu, vairums no kurām parasti aug tropu joslā, un kad piparu krimilde tika pārbīdīta uz to, 2011. gadā parastais vilnītis (L. torminosus) tika pieņemts kā jaunā tipiskā suga. Tāpat kā pārējā sēņu molekulārajā ģenētikā, klasifikācija nav nostabilizējusies un joprojām tiek pastāvīgi mainīta. Latvijas avoti Lactifluus sugas (t.i., dažas no krimildēm) vēl 2020. gadā turpināja pieskaitīt pienaiņu ģintij.

2008. gada iedalījumā pienaines pēc ģenētiskās izcelsmes tika sadalītas 3 apakšģintīs — Piperites, Russularia, Plinthogalus, kas savukārt tika sadalītas sekcijās un apakšsekcijās. Tomēr liela daļa sugu, īpaši Ziemeļamerikā, netika pētītas, tādēļ tās vēl nav iedalītas nevienā no apakšģintīm. Ticami, ka daļa no tām vēl ir neprecīzi noteiktas arī sugas līmenī. Korejas 2019. gadā publicētā ģenētiskā pētījumā Piperites vietā tiek minēta apakšģints Lactarius un apgalvots, ka daudzas pienaines, kas Korejā identificētas kā Eiropas un Ziemeļamerikas sugu pārstāves, patiesībā ir Āzijai endēmas sugas un pienaiņu sugām raksturīgs reģionālums.

Latīņu nosaukums "Lactarius" ir cēlies no latīņu valodas vārda lac (piens). Latviešu valodā daļu pienaiņu sugu — parasti masīvākās — dēvē par krimildēm, arī daudzām citām pienaiņu sugām ir savi vēsturiski izveidojušies nosaukumi, kuros netiek lietots pienaines apzīmējums.

Dažādi autori pienaiņu ģintī, balstoties uz ģenētiskiem pētījumiem, iekļauj vai neiekļauj sugas no ģintīm Pleurogala, Arcangeliella, Gastrolactarius un Zelleromyces. Šo ģinšu sēnēm ir lielas ārējā izskata atšķirības no tradicionālajām pienainēm.

Apraksts 

 Augļķermeņi: cepurīšu sēnes, lapiņu sēnes, vidēji līdz lieli, gaļīgi, bieži lietojami pārtikā. Dažām tropu sugām raksturīgi angiokarpi, t.i., slēgti augļķermeņi, kuri neatklāj himēniju līdz sporu gatavībai.
 Cepurīte: sākumā izliekta vai plakana, ar ieliektu maliņu, vecumā bieži ieliekta vai piltuvveida. Virsma bieži ar koncentriskām joslām. Maliņa reizēm pūkaina vai vilnaina. Vairumam sugu virsma blāvās krāsās, taču ir koši izņēmumi.
 Lapiņas: piestiprinātas kātiņam, reizēm nolaidenas, ievainojumu vietās aktīvi izdala piensulu. 
 Kātiņš: Centrāls vai nedaudz nobīdīts no cepurītes centra, parasti cilindrisks, vecākām sēnēm bieži dobs, parasti cepurītes krāsā. Nav plīvuru un maksts.
 Mīkstums: parasti gaišs, irdens. Daļai sugu īpatnēja smarža. Ievainojumu vietās izdala baltu, retāk bezkrāsainu, dzeltenu vai oranžu piensulu, vecām sēnēm sausā laikā tās var nebūt.
 Sporas: elipsoīdas, reti apaļas, nobirums masā balts līdz tumši okerdzeltenam vai viegli rozā, ar ornamentu, kas ar Melcera reaģentu iekrāsojas zilgani melnā krāsā (t.i. ir amiloīdas). 
 Bazīdijas, jeb sporas nesošās šūnas, parasti ir nūjas formas un ar četrām sporām bez skavu savienojumiem.

Pienainēs atrodas piensulas ("laktiferozās") hifas, kuras ir bagātīgi sazarotas un, atšķirībā no radnieciskajām bērzlapēm, sasniedz himēniju. Šī tradicionālā atšķirība starp pienaiņu un bērzlapju ģintīm tomēr ir mazāk redzama dažām tropu sugām, kuras atrodas starpstāvoklī. Visai bērzlapju dzimtai raksturīgais sferocistu radītais irdenums un trauslums pienainēs ir vājāks nekā bērzlapēs. Daļai pienaiņu uz cepurītes un kātiņa atrodas sīkas bedrītes ("skrobikulas"), kādu nav bērzlapēm.

Izplatība 

Pienaines kopumā ir sastopamas visos kontinentos, ieskaitot Antarktīdu, tomēr to parastais reģions ir ziemeļu puslodes mērenā josla.

Latvijā atrastās sugas 
Latvijā atrasto sugu nosaukumi norādīti pēc LMB 2002. gada saraksta ar dažiem Latvijas mikologu 2020. gada labojumiem, kas satur ap 60 sugu.

Nozīme 

Pienaines ir ar koku saknēm mikorizu veidojošas sēnes.

Lietošana pārtikā 
Vairums pienaiņu ir ēdamas, tomēr lielāko daļu no tām nepieciešams iepriekš novārīt, iesālīt vai ilgstoši mērcēt, jo liela daļa no pienainēm ir ar sīvu piensulu un lietojamas tikai pēc rūpīgas apstrādes; viņu sīvums bez neitralizācijas kairina gremošanas traktu un gļotādas tiktāl, ka izsauc saindēšanai līdzīgus simptomus, kā vemšanu, tādēļ daži avoti nodēvē tās par indīgām, tostarp Ziemeļeiropā populāro alksneni.

Atsauces

Ārējās saites 
 Mycobank 
 Index Fungorum

Skatīt arī 

 Bērzlapju dzimta
 Ēdamās sēnes

Pienaines
Sēņu sistemātika