Makss fon Laue

Makss fon Laue (, dzimis , miris ) bija vācu fiziķis. 1914. gadā Laue ieguva Nobela prēmiju fizikā par rentgenstaru difrakcijas pētījumiem kristālos. Šis atklājums lika pamatus rentgenspektroskopijas attīstībai.

Makss fon Laue devis ieguldījumu optikā, kristalogrāfijā, kvantu mehānikā, supravadītspējas un relativitātes teoriju attīstībā. Būdams vadošos posteņus Vācijas zinātniskajās institūcijās, veicinājis vācu zinātnes atjaunošanos un attīstību pēc Otrā pasaules kara.

Biogrāfija 
Dzimis 1879. gadā Pfafendorfā (mūsdienu Koblencas sastāvdaļa), Prūsijā. Viņa tēvs Jūliuss Laue bija militārās administrācijas ierēdnis, 1913. gadā iecelts muižniecības kārtā. Tādējādi titulu mantoja arī dēls Makss.

1899. gadā Makss fon Laue uzsāka studēt matemātiku, fiziku un ķīmiju, mācījās Strasbūras, Getingenes, Minhenes universitātēs. 1902. gadā sāka studēt Berlīnes Universitātē, kur viņa doktora darba vadītājs bija kvantu mehānikas pamatlicējs Makss Planks. 1903. gadā Makss fon Laue saņēma doktora grādu.

No 1906. līdz 1909. gadam strādāja par privātdocentu Berlīnē un bija Maksa Planka asistents. Šajā laikā satika Albertu Einšteinu, kura relativitātes teoriju atbalstīja un deva arī savu ieguldījumu tās attīstībā.

Vēlāk strādāja Minhenes Universitātē pie Arnolda Zommerfelda (1909-1912), pēc tam Cīrihes Universitātē (1912-1914) un Frankfurtes Universitātē (1914-1919). No 1919. gada līdz pat 1943. gadam bija teorētiskās fizikas profesors Berlīnes Universitātē.

Ideoloģijas ietekme 
1933. gadā Vācijā, nākot pie varas Hitleram, nacionālsociālisma ideoloģija sāka ietekmēt arī fizikas jomu. Tika atbalstīta "vāciešu fizikas" jeb "āriešu fizikas" kustība, ko izveidoja Filips Lenards (1905. gada Nobela prēmijas laureāts fizikā) kā pretstatu "ebreju fizikai", īpaši vēršoties pret Einšteina relativitātes teoriju. Daudzi ebreju zinātnieki bija spiesti emigrēt no Vācijas. Makss fon Laue bija viens no retajiem (arī Makss Planks), kas uzdrošinājās aizstāvēt Einšteinu un citus ebreju zinātniekus.

Otrā pasaules kara laikā Makss fon Laue savu Nobela zelta medaļu bija nosūtījis uz Nīlsa Bora institūtu Dānijā, lai tā nenokļūtu nacistu rokās. Bet vācu armijai ienākot Dānijā, arī tur vairs nebija droši to saglabāt. Tad ungāru ķīmiķis Ģerģs Heveši izšķīdināja gan Laues, gan arī vēl viena Nobela prēmijas laureāta Džeimsa Franka medaļas karaļūdenī. Pēc kara zelts no trauka tika atkal izdalīts, un no iegūtā zelta Nobela prēmijas komiteja organizēja jaunu medaļu izgatavošanu.

Pēckara laiks 
Kara beigās Laue kopā ar vēl 9 vācu zinātniekiem tika aizturēts un aizvests uz Lielbritāniju. Tikai 1946. gadā viņam atļāva atgriezties Vācijā. Laue strādāja pie zinātnes institūciju atjaunošanas Braunšveigā (1946-1948). Vēlāk Laue strādāja Getingenes Universitātē un Maksa Planka institūtā. No 1951. gadam līdz 1958. gadam (aiziešanai pensijā) Laue bija Frica Hābera Fizikālās ķīmijas institūta direktors Berlīnē (Berlin-Dahlem).

Nāve 
1960. gada 8. aprīlī Laue cieta autokatastrofā, saduroties ar motociklu, kura vadītājs gāja bojā. Laues stāvoklis no sākuma deva cerības uz atveseļošanos, tomēr tas pasliktinājās, un 24. aprīlī Laue mira 80 gadu vecumā.

Atsauces

Ārējās saites 

Maksa fon Laues biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā 

Nobela prēmijas laureāti fizikā
Vācu fiziķi
Ceļa negadījumos bojā gājušie
Reinzemē-Pfalcā dzimušie