Zaporižjas Seča

Zaporižjas Seča () bija Zaporižjas kazaku apdzīvots valstisks veidojums lejpus Dņepras krācēm kopš 15. gadsimta. Vēlāk tās teritorijā izveidojās Ukrainas Hetmanāts (, 1649—1764), kas bija viens no ukraiņu tautības veidošanās centriem.

Izveide 

Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu radās Krimas haniste, kas pakļāva Dņepras lejtecē dzīvojošās stepju klejotāju nogaju ciltis. 16. gadsimta sākumā no Lietuvas dižkunigaitijas ieceļoja dažādas izcelsmes brīvie ļaudis, kas sevi dēvēja par kazakiem un apmetās grūti pieejamajās Dņepras palienēs un salās lejpus krācēm. Dņepra šajā apvidū veidoja nosacīto robežu starp Lietuvas (labajā krastā) un Krimas (kreisajā krastā) valstīm pakļautajām teritorijām.

Pēc 1553. gada Lietuvas dižkunigaitijai pakļautais Čerkasu un Kaņevas stārasts Dmitro Višneveckis, saukts Baida, uz Mazās Horticas salas nodibināja nocietinājumu, ko dēvēja par Aizkrāces Seču (no senaustrumslāvu: сѣкти — 'atskaldīt'). Nocietinājumu apjoza koka pāļu sienas, kuru iekšpusē atradās kazaku apmetne ar dzīvojamām mājām un baznīcu.

Pēc Polijas-Lietuvas kopvalsts izveides 1569. gadā Zaporižjas kazaki nokļuva arvien lielākā vasaļatkarībā no Polijas-Lietuvas magnātiem. 1572. gadā Sigismunds II Augusts parakstīja rīkojumu par kazaku pakļaušanos kroņa lielhetmanim Ježijam Jazloveckim (Jerzy Jazłowiecki). Kopš Stefana Batorija valdīšanas laika kazaku pulki piedalījās kaujās ar Osmaņu impērijas karaspēku.

17. gadsimtā kazaki sašķēlās divās daļās, no kurām viena atteicās pakļauties novājinātās Polijas-Lietuvas virsvadībai un uzsāka sarunas ar Krievijas caristes sūtņiem. Hetmaņa Bohdana Hmeļnicka vadītās sacelšanās (1648—1654) un sekojošā Otrajā Ziemeļu karā (1655—1661) lielākā daļa kazaku cīnījās pret Poliju-Lietuvu. Pēc Andrusovas pamiera noslēgšanas Zaporižjas Seča izcīnīja autonomiju Polijas-Lietuvas kopvalsts un Krievijas caristes kontrolē, ko vēsturnieki dēvē par Ukrainas hetmanātu (, 1649—1764).

Pēc Hmeļnicka sacelšanās 

Pēc hetmaņa Bohdana Hmeļnicka nāves 1657. gadā līdz Ivana Mazepas ievēlēšanai par Ukrainas kazaku hetmani 1687. gadā bija juku laiki, ko vēsturnieki dēvē par "Drupu periodu" (). To raksturo kazaku klanu cīņas, anarhija un kaimiņvalstu iejaukšanās. Uz šo periodu attiecas leģenda par Zaporižjas kazaku atbildi sultānam Mehmedam IV, kas 1676. gadā pieprasījis Zaporižjas kazaku pakļaušanos viņa varai. Uz to anarhistiski noskaņotie kazaki sacerēja izsmejošu atbildi, kas bija piesātināta ar lamu vārdiem un apvainojumiem.

Krievijas pakļautībā 
Pēc hetmaņa Ivana Mazepas vadīto kazaku kā Zviedrijas sabiedroto sakāves Poltavas kaujā 1709. gadā Zaporižjas Seča nokļuva pilnīgā atkarībā no Krievijas. Pirms Krievu—turku kara 1734. gadā krievu karaspēks okupēja Zaporižjas Seču.

1775. gada aprīlī pēc Krievijas carienes Katrīnas II pavēles kņazam Potjomkinam tika dots norādījums "atņemt ieročus no Zaporižjas kazakiem un uz visiem laikiem tos iznīcināt". Zaporižjas Seča tika aplenkta un iznīcināta. Izdzīvojušie kazaki izklīda pa pasauli. Lielākā daļa no viņiem devās pāri Donavai "pie turkiem". 1775. gada 3. augustā Katrīna II izdeva manifestu, kurā viņa paziņoja, "ka tagad vairs nav Zaporižjas Sečas savā politiskajā kroplumā" (krievu: что нѣтъ теперь болѣе Сѣчи Запорожской въ политическомъ ея уродствѣ). Sešu punktu garais manifesta faktiski līdzinājās zaporižiešu apsūdzēšanā svešas mantas sagrābšanā un piesavināšanā un mēģinājumā izveidot neatkarīgu pārvaldi. Pēdējais otamans Petro Kalniševskis bija amatā līdz 5. augustam.

Pirmā pasaules kara laikā pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas vācu armija 1918. gada pavasarī okupēja bijušās Zaporižjas Sečas zemes un pēc Ukrainas Tautas Republikas valdības gāšanas par Ukrainas Valsts hetmani Kijivā iecēla ģenerāli Pavlo Skoropadski. Pēc Vācijas sakāves Pirmajā pasaules karā 1918. gada novembrī P. Skoropadski atstādināja no varas un Kijivā atjaunoja Ukrainas Tautas Republiku Simona Petļuras vadībā. Savukārt Zaporižjas teritoriju ieņēma Nestora Mahno vadītā Revolucionārā Ukrainas nemiernieku armija (1918—1921).

Ukraiņu kazaku hetmaņu uzskaitījums 

 Predslavs Ļanckoronskis (Предслав Лянцкоронський, 1516—1528)
 Ostafijs Daškevičs (Остафій Дашкевич, 1528—1533)

Sigismunda II Augusta un Stefana Batorija valdīšanas laikā (1548—1587) 
 Dmitro Višneveckis (Baida) (Дмитро Вишневецький, 1550—1564)
 Bohdans Ružinskis (Богдан Ружинський, 1575—1576)
 Jakivs Šahs (Яків Шах, 1576—1578)
 Lukjans Čorninskis (Лук'ян Чорнинський, 1578, 1586)
 Jans Orišovskis (Ян Оришовський, 1580, 1585)
 Samijlo Zborovskis (Самійло Зборовський, 1581)
 Mihailo un Kiriks Ružinski (Михайло і Кирик Ружинські, 1585)
 Zahars Kulaha (Захар Кулага, 1585)

Polijas-Lietuvas novājināšanās periodā (1587—1638) 
 Voitihs Čanovickis (Войтих Чановицький, 1590)
 Krištofs Kosinskis (Криштоф Косинський, 1591—1593)
 Hrihorijs Loboda (Григорій Лобода, 1594—1596)
 Bohdans Mikošinskis (Богдан Микошинський, 1594)
 Matvijs Šaula (Матвій Шаула, 1596)
 Krištofs Nečkovskis (Криштоф Нечковський, 1596)
 Ihnatijs Vasilevičs (Ігнатій Василевич, 1596—1597)
 Tihins Baibuza (Тихін Байбуза, 1597)
 Samijlo Kiška (Самійло Кішка, 1600—1602)
 Havrilo Krutnsvičs (Гаврило Крутнсвич, 1602—1603)
 Ivans Kuckovičs (Іван Куцкович, 1602—1603)
 Ivans Kosijs (Іван Косий, 1603)
 Hrihorijs Izapovičs (Григорій Ізапович, 1606)
 Zborovskis (Зборовський, 1606)
 Olevčenko (Олевченко, 1606)
 Kaleniks Andrijevičs (Каленик Андрієвич, 1609—1610, 1624—1625)
 Hrihorijs Tiskinevičs (Григорій Тискиневич, 1610)
 Petro Konaševičs Sahaidačnijs (Петро Конашевич Сагайдачний, 1614—1622)
 Dmitro Barabašs (Дмитро Барабаш, 1617)
 Jacko Nerodičs-Borodavka (Яцко Неродич-Бородавка, 1619—1621)
 Olifirs Holubs (Олифір Голуб, 1622—1623)
 Mihailo Dorošenko (Михайло Дорошенко, 1623—1628)
 Hricko Čornijs (Грицько Чорний, 1624, 1628, 1629—1630)
 Pirskis un Marko Žmailo (Пирський і Марко Жмайло, 1625)
 Mihailo Dorošenko (Михаиле Дорошенко, 1625—1628)
 Tarass Fedorovičs-Trjasilo (Тарас Федорович-Трясило, 1630)
 Timofijs Orendarenko (Тимофій Орендаренко, 1630—1631, 1632—1633)
 Ivans Petražackis-Kulaha (Іван Петражацький-Кулага, 1631—1632)
 Andrijs Didenko (Андрій Діденко, 1632)
 Ivans Sulima (Іван Сулима, 1633—1635)
 Vasiļs Tomilenko (Василь Томиленко, 1636—1637)
 Sava Kononovičs (Сава Кононович, 1637)
 Pavlo Pavļuks (Павло Павлюк, 1637)
 Ilļašs Karajimovičs (Ілляш Караїмович, 1638)
 Jakivs Ostrjanica (Яків Остряниця, 1638)
 Dmitro Huņa (Дмитро Тимошович Гуня, 1638)

Kazaku sacelšanās 
 Bohdans Hmeļnickis (Богдан Хмельницький, 1648—1657)
 Ivans Vihovskis (Іван Виговський, 1657—1659)
 Ivans Bezpalijs (Іван Безпалий, 1659)

Labā krasta Ukrainas kazaku hetmaņi 
 Jurijs Hmeļnickis (Юрій Хмельницький, 1659—1663, 1677—1681)
 Pavlo Teterja (Павло Тетеря, 1663—1665)
 Stepans Opara (Степан Опара, 1665)
 Petro Dorošenko (Петро Дорошенко, 1665—1676)
 Petro Suhovijs (Петро Суховій, 1668—1669)
 Mihailo Hanenko (Михайло Ханенко, 1669—1674)
 Stepans Kuņickis (Степан Куніцький, 1683—1684)
 Samijlo Samuss (Самійло Самусь, 1692—1704)
 Pilips Orliks (Пилип Орлик, 1710—1742)

Kreisā krasta Ukrainas kazaku hetmaņi

"Drupu periods" (1657—1687) 
 Jakims Somko (Яким Сомко, 1663)
 Ivans Brjuhoveckis (Іван Брюховецький, 1663—1668)
 Danilo Jermolenko (Данило Єрмоленко, 1665)
 Stepans Vdovičenko (Степан Вдовиченко, 1668), Zaporižjas hetmanis
 Demjans Mnohohrišnijs (Дем'ян Многогрішний, 1669—1672)
 Ivans Samoilovičs (Іван Самойлович, 1672—1687)

Sakāve un pakļaušanās Krievijai (1687—1775) 
 Ivans Mazepa (Іван Мазепа, 1687—1709)
 Ivans Skoropadskis (Іван Скоропадський, 1709—1722)
 Pavlo Polubotoks (Павло Полуботок, 1722—1724)
 Danilo Apostols (Данило Апостол, 1727—1732)
 Kirilo Rozumovskis (Кирило Розумовський, 1750—1763)
 Petro Kalniševskis (Петро Калнишевський, 1764—1775)

Vācu okupācijas laikā 
 Pavlo Skoropadskis (Павло Скоропадський, 1918)

Skatīt arī 
 Zaporozhian Sich Ukrainas enciklopēdija

Atsauces

Ārējās saites 

Ukrainas vēsture