Benedikts XVI

Benedikts XVI (; dzimis ; miris ; pilsoniskais vārds — Jozefs Aloizijs Racingers ()) bija emeritētais pāvests, bijušais Romas katoļu baznīcas galva, kā arī bijušais Vatikāna vadītājs. Par 265. pāvestu viņš tika ievēlēts , amata pienākumus sāka pildīt pēc inaugurācijas 24. aprīlī. Benediktam XVI bija vienlaikus Vācijas un Vatikāna pilsonība. 2013. gada 28. februārī viņš atkāpās no amata, būdams pirmais pāvests, kurš pēdējo gadsimtu laikā pieņēmis šādu lēmumu.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1927. gada 16. aprīlī nelielā Bavārijas ciematā Marktlā. Viņa vecāki cēlušies no zemkopjiem, taču tēvs senču nodarbošanos bija nomainījis pret policista amatu. Kad Jozefam bija divi gadi, ģimene pārcēlās uz Austriju, vēlāk — 1932. gadā — atgriezās Vācijā un apmetās Alpu pilsētiņā Ašavā. 1938. gadā zēnu nosūtīja izglītoties uz Traunšteinas klasisko ģimnāziju.

Otrā pasaules kara laikā, 1943. gadā, sešpadsmitgadīgais Jozefs tika iesaukts gaisa palīgspēku jauniešu vienībā. 1939. gadā Jozefs kļuva par Svētā Mihaēla studiju semināra audzēkni. Viņš turpināja arī studijas ģimnāzijā.

Sasniedzis karā iesaucamo vecumu, Jozefs Racingers līdz ar citiem semināristiem tika iesaukts gaisa spēku palīgdienestā, pēc tam nosūtīts apsargāt BMW rūpnīcu Minhenē, strādāt sakaru centrālē Austrijā, prettanku šķēršļu uzstādīšanā Austrijā. 1944. gada decembrī iesaukts bruņotajos spēkos. Šo laiku viņš atceras kā ideoloģisku dresūru. Jozefam bija jāpiedalās arī Vērmahta kara apmācībā, taču no tās viņu atbrīvoja veselības problēmu dēļ. 1945. gadā, kad tuvojās sabiedroto armija, Jozefs no Vērmahta dezertēja un atgriezās mājās Traunštainē. Kad viņa dzimtajā ciematā ienāca amerikāņu karaspēks, tā štābs tika izvietots Racingeru mājā. Jozefu amerikāņi arestēja un ievietoja karagūstekņu nometnē. Taču jau jūnijā viņš atgriezās mājās un novembrī atsāka mācīties garīgajā seminārā.

Priesterības gadi 
Pēc Otrā pasaules kara studēja teoloģijas seminārā Minhenes Ludviga Maksimiliāna universitātē. No 1951. līdz 1977. gadam Racingers bija teoloģijas pasniedzējs dažādās skolās un Vācijas universitātēs (Bonnas, Minsteres, Tībingenes un Rēgensburgas Universitātē).

1968. gadā, studentu nemieru laikā, Tībingenes Teoloģijas augstskolā parādījās marksistisko ideju strāvojumi. Profesors Racingers asi nosodīja, kā viņš toreiz pats izteicās, “tirānisko ideju instrumentalizāciju”. 1969. gadā konflikta dēļ ar Tībingenes liberālteologiem viņš atgriezās Bavārijā. Šeit J. Racingers uzsāka darbu Rēgensburgas Universitātē, vēlāk kļuva par dekānu un vicerektoru. Pēc kāda laika viņš tika iecelts par visu Vācijas bīskapu galveno teoloģisko padomnieku.

1972. gadā J. Racingers kopā ar Hansu Ursu fon Baltazaru, Anrī de Libaku un citiem domubiedriem izveidoja katoļu teoloģisko žurnālu Communio, kas bija veltīts teoloģijas un kultūras jautājumiem.

1977. gada 24. martā pāvests Pāvils VI J. Racingeru iecēla par Minhenes-Freizingas arhibīskapu. Par bīskapa devīzi viņš izvēlējās Evaņģēlija vārdus “Patiesības kalps”, ar kuru palīdzību viņš gribēja savu līdzšinējo pasniedzēja darbu sasaistīt ar jauno bīskapa kalpojumu. Par bīskapu Jozefs Racingers tika konsekrēts 1977. gada 28. maijā, bet jau 27. jūnijā pāvests Pāvils VI viņu iecēla kardināla kārtā. 1980. gadā pāvests Jānis Pāvils II kardinālu Racingeru iecēla par Pontifikālās laju padomes priekšsēdētāju un nedaudz vēlāk — par Katoliskās izglītības kongregācijas prefektu.

1981. gadā kardināls Racingers saņēma jaunu pāvesta Jāņa Pāvila II nomināciju. Šoreiz viņam tika uzticēts kļūt par Ticības mācības kongregācijas vadītāju, un viņam bija jāpārceļas uz Romu.

Kopš tā laika Jozefs Racingers pastāvīgi piedalījās bīskapu sinodēs. 1993. gadā viņam tika piešķirts Romas piepilsētas Valleri bīskapa tituls. 2000. gadā J. Racingers kļuva par Kardinālu kolēģijas dekānu. Laika posmā no 1986. līdz 1992. gadam viņš vadīja komisiju, kas izstrādāja jauno Katoliskās Baznīcas katehismu.

Romas pāvests 

Kardināls Racingers pēc ievēlēšanas par pāvestu 2005. gadā izvēlējās Benedikta vārdu. Viņš savu izvēli pamatoja, minot divus svētus vīrus Baznīcas vēsturē. Pirmais no tiem ir svētais Benedikts, kas dzīvoja 5. gadsimtā Nursijā. Svētais Benedikts atstāja dzīvi pilsētā, tās vietā izvēlēdamies kontemplatīvu dzīvi vientulībā. Vēlāk kopā ar citiem mūkiem viņš izveidoja kopienu, uzrakstīja tās regulu un tādējādi kļuva par klosterdzīves aizsācēju Eiropā. Mūki, kas dzīvoja saskaņā ar Benedikta regulu, evaņģelizēja un izglītoja Eiropu tās vēstures tumšākajos gadsimtos un vēl arvien, arī mūsdienās, turpina šo darbu. Raugoties uz svētā Benedikta dzīves paraugu, pāvests vēlējās ap sevi pulcināt cilvēkus, kas ar lūgšanu un smagu darbu veiktu Eiropā jaunu evaņģelizāciju.

Otrs cilvēks, kura piemēram Jozefs Racingers vēlējās sekot, bija pāvests Benedikts XV, kurš vadīja Romas Katoļu baznīcu Pirmā pasaules kara laikā. Kamēr katoliskās nācijas vērsās cita pret citu ar ieročiem rokās, Benedikts XV lūdza mieru. Viņš bija pravieša balss, kas aicināja izlīgt karojošās puses un veltīja lielas pūles tam, lai tiktu dziedinātas brūces, kas bija radušās, kristiešiem savstarpēji cīnoties.

 Benedikts XVI uzstājās Rēgensburgas Universitātē ar lekciju par saprāta nozīmi kristietībā un islāmā, kā arī par svētā kara koncepciju. Viņš citēja XIV gadsimta Bizantijas imperatoru Manuilu II, kurš aizstāvējās pret Osmaņu impērijas iebrukumu. Viņš divas reizes pateica „es citēju”, lai šos vārdus nevarētu piedēvēt viņam personīgi:

 
Pāvests turpināja:

Atbildot uz pāvesta lekciju, Francijas padomes musulmaņu reliģijas jautājumos vadītājs Dalils Bubakers paziņoja:

Turcijas valdības reliģijas lietu komisijas vadītājs Ali Bada Kolu teica, ka pāvesta runa bijusi pretīga, naidīga un balstīta uz aizspriedumiem pilnu viedokli. Tāpat arī Kuveitas, Ēģiptes, Alžīrijas, Marokas un citu valstu reliģisko un sabiedrisko organizāciju, kā arī valdību pārstāvji pieprasīja atvainošanos un paskaidrojumus no katoļu baznīcas vadības. Kašmiras reģiona Indijas daļā policija apturēja avīzes tirāžas iznākšanu, kas stāstīja par pāvesta uzstāšanos, lai novērstu iespējamās nekārtības.

Benedikts XVI, uzrunājot svētceļniekus savā vasaras rezidencē Kastelgandolfo, atbildēja:

Reakcija uz pedofilijas skandāliem (2010) 
 sakarā ar valdības veikto izmeklēšanu par seksuālu vardarbību pret bērniem un tās slēpšanu Īrijas katoļu baznīcā pirmoreiz pāvestu varas vēsturē (Murphy Report) Vatikāns atteicās sadarboties ar izmeklēšanu, tā vietā tika izdots pāvesta ziņojums "Īrijas katoļiem" kur norādīts, ka mācītāji-pedofili "ir nodevuši tiem dāvāto uzticību, ko tiem novēlējuši nevainīgi jauni cilvēki un viņu vecāki" un "tiem ir jāatbild Visvarenā Dieva un likumīgās tiesas priekšā", un apvainoja viņus "milzīga posta radīšanā upuriem", kā arī "Baznīcai un garīdzniecības un reliģiskās dzīves sabiedriskai uztverei" (Ziņojuma 7. punkts). Benedikta XVI pāvesta ziņojumā tika izteikta apņemšanās "Irijas noteiktās eparhijās, kā arī semināros un reliģiskās kongredācijās" veikt Apustulisko Vizitāciju (Ziņojuma 14. punkts), kas, pēc Vatikāna analītiķu domām, nozīmēja neuzticības izteikšanu Īrijas bīskapijai. 2010. gada 24. martā kļuva zināms, ka Benedikts XVI pieņēma Īrijas bīskapa Džona Megi, kas iesniedza pāvestam lūgumu atbrīvot to no ordināriju pienākumu pildīšanas sakarā ar pedofilijas skandālu, atkāpšanos.

2010. gada martā - aprīlī pasaules masu informācijas līdzekļos tika publicēti materiāli, kas liecināja par Benedikta (savulaik bijušā vācu kardināla) līdzdalību pedofilu noziegumu slēpšanā Bavārijā un ASV. Atbildē izskanēja Benedikta XVI aizstāvībai veltīti paziņojumi. Lielbritānijā tika izvērsta kampaņa ar aicinājumu arestēt Benediktu viņa vizītes laikā Lielbritānijā: 2010. gada septembrī paredzēta vēsturē pirmā Romas pāvesta vizīte Lielbritānijā valsts vizītes statusā. Britu masu saziņas līdzekļos tika izteikti aicinājumi to atcelt  un arī citi skandalozi incidenti.

Rezonansi pasaules masu saziņas līdzekļos izsauca 2010. gada 9. aprīlī publicētā Ratcingera (1985) vēstule, kurā viņš aicina izrādīt "tēvišķu gādību" Kalifornijas (ASV) draudzes mācītājam (Stephen Miller Kiesle), kas agrāk tika notiesāts par divu zēnu izvarošanu. Vatikāna oficiālās personas uzstājās ar paziņojumiem, ka strīdīgā kardināla Ratcingera vēstule bija tanī laikā kā standarta atbilde uz mācītāja lūgumu atbrīvot to no mācītāja pienākumiem un solījumiem; Svētā Krēsla Preses centra direktors Frederiko Lombardi atzina, ka Baznīca ir pazaudējusi sabiedrības uzticību un vairāk nevar sev atļaut likt kanoniskās tiesības augstāk par pilsoniskām tiesībām.

 savas vizītes laikā Maltā Benedikts XVI satikās ar garīdznieku izraisītiem seksuālās vardarbības upuriem un sarunā ar viņiem izteica, starp citu, savu "kaunu un nožēlu"; viņš apliecināja, ka turpmāk baznīca "darīs visu, kas ir viņas spēkos, lai vainīgie tiktu sodīti un jaunieši būtu aizsargāti". 2010. gada 23. aprīlī Benedikts XVI pieņēma Beļģijas pilsētas Brige arhibīskapa Rodžera Vanheluve (Roger Vangheluwe) atkāpšanos. Viņš atzinās, ka, būdams par mācītāju, veicis seksuālu vardarbību pret sev tuvu jaunieti

2010. gada 11. maijā savas vizītes laikā Portugālē saistībā ar pedofilijas problēmu Benedikts XVI pateica, ka pašas lielākas vajāšanas briesmas Baznīcai nāk no "grēka Baznīcas iekšienē".

2010. gada 20. decembrī pāvests Benedikts XVI sacīja. ka katoļu baznīcai ir jāatzīst kļūdas, kas noveda pie pedofilijas skandāla. Tās tika pieļautas sprediķošanā un kristiešu audzināšanā. Notikušajā jāvaino ne tikai baznīca, bet arī sabiedrība, jo pastāv bērnu pornogrāfijas tirgus.

Atkāpšanās no amata 
Vatikāns paziņoja, ka Benedikts XVI 2013. gada 28. februāra plkst. 20.00 atstāj amatu veselības un cienījamā vecuma dēļ. Tika sasaukts konklāvs, kurš ievēlēja jauno Romas pāvestu. Iepriekšējais pāvests, kas atkāpās no amata, bija Gregorijs XII 1415. gadā. Drīz pēc šī paziņojuma Svētā Pētera bazilikas kupolā iespēris zibens.

2013. gada 28. februāra plkst. 20.00 pēc vietējā laika pāvests atkāpās no amata, turpmāk viņu dēvēja par "Viņa Svētību Benediktu XVI", "emeritēto pāvestu" un "emeritēto Romas bīskapu".

Nāves un bēres 

Benedikts nomira 2022. gada 31. decembrī plkst. 9:34 pēc Romas laika savā rezidencē Vatikānā. 2023. gada 2. janvārī viņa ķermenis tika izlikts Svētā Pētera bazilikā Bēres norisinājās 5. janvārī plkst. 9:30 Svētā Pētera laukumā. Bēres vadīja pāvests Francisks un kardināls Džovanni Battista Re. Šīs bija pirmās bēres, kurās pašreizējais pāvests piedalās sava priekšgājēja bērēs. Bērēs piedālījās arī Benedikta personīgais sekretārs bīskaps Georgs Gansveins un liturģisko ceremoniju meistars bīskaps Djego Ravelli. Viņa bērēs, klātienē, piedalījās aptuveni 50 000 cilvēku.

Atsauces

Ārējās saites 

1927. gadā dzimušie
2022. gadā mirušie
Romas pāvesti
Bavārijā dzimušie