Sērpaskābe

Sērpaskābe (H2SO3) ir sēru saturoša skābe, kas tīrā veidā nepastāv (tomēr konstatētas atsevišķas tās molekulas gāzes fāzē). Ūdens šķīdumos sērpaskābe ir vidēji stipra (pirmā skābuma konstante 1,857) divvērtīga skābe, tai piemīt asa smaka neizreaģējušā SO2 dēļ. Sērpaskābes sāļus sauc par sulfītiem, bet skābos sāļus — par hidrogēnsulfītiem jeb bisulfītiem.

Atrašanās dabā 
Sērpaskābe ir skābā lietus veidošanās starpprodukts no gaisā nonākušā sēra dioksīda.

Iegūšana 
Sērpaskābi iegūst, šķīdinot ūdenī sērpaskābes anhidrīdu jeb sēra dioksīdu SO2:

 SO2 + H2O ⇄ H2SO3 ⇄ H+ + HSO3− ⇄ 2H+ + SO32−

Īpašības 
Ar Ramana spektroskopijas metodi konstatēts, ka sēra dioksīda ūdens šķīdumi satur tikai hidrogēnsulfītjonus HSO3− un neizreaģējušas SO2 molekulas.

Ar skābekļa-17 kodolu magnētiskās rezonanses spektrometrijas metodi atrasts, ka hidrogēnsulfītjons ir divu izomēru maisījums. Vienam izomēram protons (ūdeņradis) pievienojies pie centrālā sēra atoma, bet otram — pie skābekļa atoma:

 [H−OSO2]− ⇄ [H−SO3]−

Šādu apgriezenisku izomēriju sauc par tautomēriju. Ir iegūti abu hidrogēnsulfīta tautomēro formu atvasinājumi.

Sērpaskābes molekulā sērs ir četrvērtīgs un atrodas  vidējā oksidēšanas pakāpē, tādēļ sērpaskābe var būt kā oksidētājs, tā reducētājs.

Izmantošana 
Sēra dioksīdu vai sulfītus saturošus šķīdumus lieto par dezinfekcijas līdzekļiem un reducējošiem reaģentiem. Šādiem šķīdumiem ir balinošas īpašības un tie iedarbojas maigāk, nekā hloru saturoši balinātāji. Sērpaskābi lieto arī augļu konservēšanai.

Atsauces

Ārējās saites 

Neorganiskās skābes
Sērs