Sennorvēģu valoda

Sennorvēģu, senislandiešu jeb senskandināvu valoda ir ģermāņu saimes valoda, kuru līdz apmēram 1300. gadam lietoja Skandināvijas un tās aizjūras nometinājumu iedzīvotāji vikingu laikos.

Vēsture 

Sennorvēģu valoda ap 8. gadsimtu attīstījās no tās priekšteča — skandināvu pirmvalodas. Par pārejas posmu, kad no sennorvēģu valodas attīstījās mūsdienu skandināvu valodas, uzskata 14. gadsimta vidu un beigas, kaut atrasti arī ar 15. gadsimtu datēti pieraksti šajā valodā.

Lielākā daļa sennorvēģu dialektu pratēji lietoja austrumu dialektus (mūsdienu Dānija un Zviedrija). Islandes viduslaiku tekstos ir lietots rietumu dialekts, kurā runā mūsdienu Islandes, Norvēģijas un Fēru salu iedzīvotāji. Starp šiem dialektiem nav novelkama stingra robeža, jo austrumu dialekta iezīmes ir atrodamas Norvēģijas rietumos, bet rietumu dialekta — Zviedrijas rietumos.

Sengotlandiešu valoda, kaut arī tiek pieskaitīta austrumu dialektiem, ir uzskatāma par atsevišķu, trešo dialektu grupu.

Islandiešu 12. gadsimta likumā Grágás („Pelēkās zoss likums”) apgalvots, ka zviedri, norvēģi, islandieši un dāņi runā vienā valodā . Austrumu dialektu pratēji to pašu valodu sauca dansk tunga vai norrønt mál.

Pakāpeniski sennorvēģu valoda ir attīstījusies par mūsdienu islandiešu, fēriešu, jaunnorvēģu, norvēģu būkmola, dāņu un zviedru valodām. No nosauktajām valodām vistuvākā sennorvēģu valodai ir islandiešu valoda. Islandiešu valoda no sennorvēģu valodas ir aizguvusi savu fonēmu sistēmu. Vidusmēra islandiešu valodas pratējs saprot sennorvēģu rakstu valodu, kas gan nedaudz atšķiras ar pareizrakstību, semantiku un vārdu kārtību. Izruna, sevišķi patskaņi, neatšķiras tik ļoti, kā citās skandināvu valodās.

Ārējās saites 
 nordistika.lv

Ziemeļģermāņu valodas
Mirušās valodas