Augu veģetatīvā pavairošana

Augu veģetatīvā pavairošana ir  augu pavairošana, izmantojot to  orgānus vai orgānu pārveidnes, kuri satur  meristematiskos audus. Šādi pavairojot augus, jaunais augs ir ģenētiski identisks mātes augam.

Augu pavairošana ar orgānu pārveidnēm
Orgānu pārveidnes veidojas  lakstaugiem, kuriem, beidzoties veģetācijas periodam, iet bojā auga virszemes daļas. Tas pārziemo ar izveidoto orgānu pārveidni, kas atrodas  augsnē. Orgāna pārveidnē uzkrājas barības vielas, kas vēlāk tiks izlietotas, lai varētu attīstīties snaudošais pumpurs, ko satur orgānu pārveidne. Atsevišķi augi veģetatīvi vairojas arī veģetācijas periodā, piemēram, zemenes.

Iedala divu tipu orgānu pārveidnes: vasas pārveidnes un sakņu pārveidnes.

Vasas pārveidnes

 Vasas pārveidnes ir sīpoli, bumbuļi, bumbuļsīpoli, sakneņi un stīgas. Visas vasas pārveidnes, līdzīgi kā vasas, sastāv no lapas,  stumbra un pumpura.

  Sīpols ir specializēts pazemes orgāns, kas sastāv no reducēta stumbra, piesaknēm,  cieši kopā sakārtotām, sulīgām lapām, kas izkārtotas koncentriskos riņķos apkārt stumbram, kā arī no pumpura. Sulīgās lapas uzkrāj barības vielas, kas tiks izlietotas nākamajā veģetācijas periodā, lai no pumpuriem attīstītos zieds un jaunie augi. No terminālajā pumpura attīstās zieds, bet no laterālajiem  pumpuriem jaunie augi. Sīpoli lielākoties veidojas viendīgļlapju klases augiem, piemēram, tulpēm (Tulipa), hiacintēm (Hyacinth), dārza sīpolam (Allium cepa), bet var veidoties arī  divdīgļlapju klases augiem, piemēram, skābeņu ģints (Oxalis sp.) augiem.

Bumbulis  ir speciālas struktūras  pazemes vasas pārveidne, kas specializējusies barības vielu uzkrāšanā. Bumbulim ir visas daļas, kas raksturīgas  stumbram, tikai tās ir stipri palielinātā formā. Bumbuļiem ir mezgli, ko tautā mēdz dēvēt par "acīm". Katrā mezgla vietā atrodas viens vai vairāki nelieli pumpuri. Mezgli ir izkārtoti pa spirāli, sākot no gala mezgla. Bumbuļiem augot un attīstoties raksturīga apikālā dominance. Bumbulis satur lielas  cietes un  slāpekļa rezerves. Bumbuļi raksturīgi, piemēram,   kartupeļiem  (Solanum tuberosum) un (Caladium) ģints augiem.

Bumbuļsīpols ir īpašas struktūras pazemes vasas pārveidne, kurai raksturīgs palielināts reducēts stumbrs. Stumbrā uzkrājas barības vielas. Apkārt tam ir sakārtotas sausās lokveida lapas. Lapu funkcija ir pasargāt stumbru no ievainojumiem un samazināt ūdens zudumus no tā. Bumbuļsīpolam ir terminālais pumpurs, no kura attīstīsies zieds, un laterālie pumpuri, no kuriem attīstīsies jaunie augi. Bumbuļsīpoli raksturīgi, piemēram, gladiolām  (Gladiolus) un krokusiem (Crocus).

Saknenis ir horizontāli zemei pazemē augošs stumbrs. Atsevišķos gadījumos saknenis var uzkrāt barības vielas, kā tas, piemēram, ir īrisiem (Iris). Mezglu vietās terminālais pumpurs stiepjas augšup, lai producētu ziedu, savukārt no laterālajiem pumpuriem var veidoties jauni augi. Sakneņi raksturīgi lielākoties viendīgļlapju klases augiem, piemēram,   banāniem,  bambusiem,  maijpuķītēm (Convallaria), bet var būt raksturīga atsevišķiem divdīgļlapju klases augiem, piemēram, zemkrūmu zilenēm (Vaccinium angustifolium). 

Stīgas ir horizontāli virszemei augoši  stumbri, kas attīstās no mātes auga. Stumbram galotnē atrodas pumpurs, kurš, sasniedzot  augsni, iesakņojas un attīstās par jaunu augu. Jaunā auga iegūšanai izvēlas tuvāk mātes augam izveidojušos jauno augu. Šādi vairojas  zemeņu ģints augi (Fragaria sp.), kā arī daudzi graudzāļu  dzimtas augi (Poaceae).

Sakņu pārveidnes
Sakņu pārveidnes ir gumi, kam raksturīgi sakņu uzbiezinājumi, kuros veģetācijas periodā uzkrājas rezerves barības vielas. Veģetācijas perioda beigās gumus izrok un glabā līdz nākamā gada pavasarim. Pavasarī sadalot guma ceru var iegūt vairākus jaunos augus. Gumi raksturīgi daudzgadīgajiem lakstaugiem, piemēram, dālijām (Dahlia).

Pavairošana ar spraudeņiem
Pavairošana ar spraudeņiem ir viens no plašāk izplatītajiem veģetatīvās pavairošanas veidiem, ko izmanto visā pasaulē, kas ir zināma jau gadsimtiem. Spraudenis ir mātes augam nogriezta daļa, no kura vēlāk attīstīsies jauns augs. Spraudeņiem var būt vairāku veidu: dzinumu spraudeņi, vienpumpura spraudeņi, divpumpuru spraudeņi, lapu spraudeņi un sakņu spraudeņi. Mātes augam, no kura iegūst spraudeni ir jābūt  veselam, slimību neskartam. Svarīgākais šai metodē ir panākt veiksmīgu adventīvo sakņu veidošanos spraudenim, lapu un sakņu spraudeņiem arī jaunā dzinuma veidošanos. Izmantojot mūsdienu iespējas var izstrādāt aizvien jaunas tehnoloģijas, kas ļauj manipulēt ar  vides apstākļiem tā, lai konkrētās  sugas spraudeņiem varētu nodrošināt optimālos vides apstākļus, kas nodrošina iespējami ātrāku un veiksmīgāku apsakņošanos.

Dzimumu spraudeņu pagatavošanai izmanto vienu jauno stumbru no mātes auga. Lai spraudenim veicinātu adventīvo sakņu veidošanos var izmantot dažādus paņēmienus, piemēram,  pirms spraudeņa ievietošana augsnē to ievaino. Ievainošanu parasti izdara veicot iegriezumu spraudeņa pamatnē un atsedzot kambija slāni. Ievainojuma vietu apstrādā ar augu hormoniem, visbiežāk  auksīnu maisījumiem, kas veicina apskaņošanos. Tāpat apsakņošanās veicināšanai var izgriezt dzinuma galotnes pumpurus, noņemt tā apakšējās lapas un samazināt lapu virsmas laukumus. Ar dzimumu spraudeņiem var pavairot lielu daļu mūsdienās ekonomiski nozīmīgu augu sugu un šķirņu, piemēram,  ābeļu (Malus sp.) ģints sugas,  tējas koku Camellia sinensis, kaņepes Cannabis sative u.c.

Vienpumpuru spraudeņu pagatavošanai izmanto vienu lapas mezglu, ar vienu pumpuru, vienu lapu un nelielu  stumbra fragmentu. Svarīgākais šai metodē ir panākt veiksmīgu adeventīvo  sakņu veidošanos un pumpura attīstību. Apsakņošanās procesa veicināšanai ievainojuma vietu apstrādā ar  auksīnu maisījumu, lapai samazina tā virsmas laukumu. Izmantojot šo metodi no viena mātes auga var iegūt neskaitāmi daudz spraudeņu. Ar vienpumpuru spraudeņiem var pavairot, piemēram, vīnogas (Vitis sp.) un hortenzijas (Hygrangea sp.) ģints augus.

Divpumpuru spraudeņu pagatavošanai izmanto vienu lapas mezglu, ar diviem pretējiem pumpuriem, divām lapām un nelielu  stumbra fragmentu. Procesā svarīgākais ir panākt spraudenim veiksmīgu  sakņu veidošanos un izmanto līdzīgus paņēmienus, kā vienpumpuru spraudeņiem. Ar divpumpuru spraudeņiem visbiežāk pavairo Clemantis un Loncifera ģints augus.

Lapu spraudeņu pagatavošanai izmanto auga lapu. Šai metodē ir svarīgi panākt veiksmīgu dzinuma un adventīvo  sakņu veidošanās. Jaunais dzinums un adventīvās saknes veidojas no lapas apakšējās daļas lielā mitrumā. Lai veicinātu šo procesu norisi lapu pamatni apstrādā ar augu hormonu — auksīnu un citokinīnu - maisījumiem. Tikai nedaudz augu ir iespējams pavairot ar lapu spraudeņiem, piemēram, Āfrikas vijolītes(Saintpaulia ionantha), begonijas (Begonia) ģints sugas.

Sakņu spraudeņu pagatavošanai izmanto auga  saknes daļu. Līdzīgi kā lapu spraudenim, arī sakņu spraudenim ir jāpanāk veiksmīga dzinuma un sakņu veidošanās, šai gadījumā no saknes. Lai pavairotu augus ar sakņu spraudeņiem, vairumam sugu to vislabāk ir darīt agri  pavasarī, kad saknēs ir uzkrājušās  ogļhidrātu rezerves, ko spraudenis var izmantot dzinuma un sakņu veidošanai. Pavairošana ar sakņu spraudeņiem ir plašāk pielietota ogulāju pavairošanai, piemēram,  ( Rubus sp.) augus, bet retāk var tikt izmantota arī dekoratīvo augu pavairošanā, piemēram, flokšu (Phlox sp.) un kokaugu, piemēram, gobu (Ulmus) pavairošanai.

Pavairošana potējot
Pavairošana potējot joprojām ir viena no populārākajām augu pavairošana metodēm. Potējot tiek savienoti divi  organismi, ar mērķi lai tie saaugtu un veidotu jaunu augu. Potējumam izšķir divas daļas - potcelmu un potzaru. Potcelmam izvēlas tādas augu  šķirnes, kurām ir raksturīgas labas apsakņošanās spējas, savukārt par potzaru izvēlas to šķirni, kuru vēlas pavairot. Potzaru un potcelmu ir jāsavieno tā, lai to  kambija šūnu slāņi atrastos maksimāli tuvu viens otram. Viens no svarīgākajiem faktoriem veiksmīgai potējumu saaugšanai ir saderīgu potējumu partneru izvēle, jo nesaderīgi augi parasti nesaaug, bet, ja tomēr saaug, tad tie visbiežāk aiziet bojā no lūzumiem tieši potējumu vietās. Lielākoties pastāv uzskats, ka jāizvēlas maksimāli radniecīgāki potējumi partneri, tādējādi var novērst augu nesaderību. Tomēr praksē ne vienmēr tā tas ir, jo var arī izrādīties, ka vienas dzimtas augi ir saderīgāki nekā vienas  ģints augi.
Ar potēšanas metodi var pavairot, piemēram, vīnogas (Vitis vinfera),  ābeles (Malus sp.),  citrusaugus u.c.

Pavairošana ar noliekteņiem
Pavairojot ar noliekteņiem augus parasti izvēlas tad, ja citas veģetatīvā pavairošanas metodes ir izrādījušās neefektīvas. Šai metodē jaunais augs paliek savienots ar mātes augu līdz pat brīdim, kad tam pašam ir izveidojusies sava sakņu sistēma. Pavairojot ar noliekteņiem no viena mātes auga var iegūt tikai dažus jaunos augus. Svarīgākais šai metodē ir augu pārkoksnēšanās pakāpe, tas ir, auga dzinuma attīstība. Lai stimulētu apsakņošanos bieži veic stumbra ievainošanu tai vietā, kur vajadzētu veidoties adventīvajām saknēm. Ar noliekteņiem pavairo, piemēram,   upenes (Ribes nigrum).

Pavairošana, dalot mātes augu
Augu pavairošana, dalot mātes augu vairākās daļās, ir salīdzinoši mazāk izmantota, jo to var pielietot tikai atsevišķu sugu augiem. Šādi var pavairot galvenokārt daudzgadīgos lakstaugus, kuri veido cerus. Lai veiksmīgi ieaugtos jaunie augi, mātes augs ir jādala piemērotā laikā. Augu ceru dalīšanu parasti veic to miera periodā. Augus kuri zied pavasarī dala rudens sākumā, bet tos, kuri zied vasarā dala agrā pavasarī. No mātes auga var atdalīt vienu jauno dzinumu ar tā sakņu sistēmu, vai arī var atstāt kopā vairākus jaunos dzinumus, tādējādi jaunais augs būs lielāks. Atdalīšanu parasti veic izmantojot  nazi, katru otro vai trešo gadu. Ja mātes auga cers ir vecs, tad jauno augu iegūšanai parasti izmanto malu dzinumus, kas ir jaunāki. Šādi var pavairot, piemēram, hostas (Hosta)  vai sukulentus.

Mikropavairošana
Mikropavairošana ir viena no jaunākajām augu pavairošanas metodēm, kurā, izmantojot tikai nelielu augu  audu daļu sterilos laboratorijas apstākļos (in vitro) un piemērotā barotnē, atjaunojas viss auga organisms. Pavairošanai var izmanto dzinuma galotnes daļu, sakņu galotnes daļu, kallusa audus, lapas fragmentu,  sēklas,  embrijus,  putekšņus un pat atsevišķas  šūnas. Visbiežāk izmanto dzinuma galotnes daļu. Mikropavairošanas metodi parasti izvēlas, lai salīdzinoši īsā laikā iegūtu lielu daudzumu jauno augu. Jauniegūtie augi ir veseli,  patogēnu brīvi. Ar mikropavairošanu bieži izvēlas pavairot augus, kurus citādi ir sarežģīti pavairot, piemēram,  orhidejas (Orchidacea sp.). Metodes trūkumi ir salīdzinoši lielās izmaksas un metodes sarežģītība.

Atsauces

Botānika