Ledājs

Ledājs ir ledus masa, kura radusies galvenokārt atmosfēras ietekmē, un kura lēni tek lejup sava smaguma spēka dēļ. Ledājs veidojas, sakrājoties sniegam un tam pārvēršoties ledū, kas notiek gadiem ilgi. Parasti ledāji veidojas tad, ja ir zema gaisa temperatūra un liels nokrišņu daudzums, kas visbiežāk novērojams tieši kalnos, nevis zemienēs. Tomēr, jo lielāka ir nokrišņu summa, jo augstākas temperatūras ir pieļaujamas. Tā, piemēram, nokrišņu daudzums gadā mainās no 30—50 mm Antarktīdas vidusdaļā līdz 4500 mm Patagonijas ledājos (Čīle, Argentīna), bet vasaras gaisa temperatūra ir no -40 °C Antarktīdā līdz +15 °C Centrālāzijas, Skandināvijas, Jaunzēlandes un Patagonijas ledāju galos. Ledāju lielums un atrašanās vieta uz Zemes ir mainīgi. Savulaik arī Latvijas teritoriju klājis tikpat biezs ledus, kā tagad ir Antarktīdā. Pēdējoreiz ledājs no Latvijas teritorijas atkāpās klimata sasilšanas laikā pirms 15 000 gadiem. Mūsdienās visi Zemeslodes ledāji aizņem apmēram 16 miljonus kvadrātkilometru lielu platību, jeb apmēram 11% no visas sauszemes platības. Tajos koncentrējas 25 miljoni km3 ledus — gandrīz divas trešdaļas no visa saldūdens apjoma uz Zemes.

Veidi 
Ledājus klasificē pēc to morfoloģijas un uzvedības. Daži šādi veidi ir šļūdoņi, glečeri jeb alpīnie ledāji. Šļūdoņi parasti veidojas kalnos, slīdot lejā pa kalnu nogāzēm un ielejām. Nonākot ielejās, to sauc arī par ieleju ledājiem. Kalnu virsotnēs veidojas ledus cepures. Ledus cepures platība nepārsniedz 50 tūkstošus km2.

Ledājus, kas ir lielāki par 50 tūkstošiem km2, sauc par ledāja vairogiem. Tos dēvē arī par kontinentālajiem ledājiem. Vienīgie mūsdienu ledāju vairogi ir Antarktīdā un Grenlandē. Šādu ledāju biezums pārsniedz vienu kilometru. Atsevišķās vietās virs tā slejas nunataki. Kontinentālajam ledājam nonākot jūrās un okeānos, veidojas šelfa ledājs. Kontinentālajiem ledājiem strauji noplūstot jūrā, veidojas ledāja mēle.

Skatīt arī 
 Leduskupols

Atsauces

Ārējās saites