Vjerhņadzvinska

Vjerhņadzvinska () jeb Verhņedvinska (), līdz 1962. gadam Drisa, ir pilsēta Baltkrievijas ziemeļu daļā, Vitebskas apgabala Vjerhņadzvinskas rajona administratīvais centrs. Pilsēta atrodas pie Drisas ietekas Daugavā. Dzelzceļa stacija līnijā Daugavpils-Polocka atrodas Borovkas ciemā, kas atrodas 2 kilometrus uz ziemeļiem no pilsētas. 2020. gadā iedzīvotāju skaits bija ap 7000.

Vēsture 
Dibināta kā Polockas kņazistes Drisas cietoksnis Livonijas pierobežā, pilsēta pirmo reizi minēta Lietuvas dižkunigaiša Jagaiļa valdīšanas laikā 1386. gadā, kad nocietinājumu cīņās ar saviem radiniekiem atkāpjoties nodedzināja Polockas kņazs Andrejs. To atjaunoja tikai Sigismunds II 1563. gadā, vai pēc citas versijas - Polockas vaivads Davoina divdesmit gadus pirms tam. Ap to pašu laiku šeit uzbūvēta muitnīca, un iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bijusi koku tirgošana. Viduslaikos pilsēta un tās apkārtne ietilpa Polockas kņazistes (līdz 1504. gadam), Lietuvas lielkņazistes (1504.-1569. gadā) un Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā (1569.-1772. gadā). Senatnē pilsētiņa bija pazīstama ar māksliniecisku aušanu. Livonijas kara laikā pilsētiņu uz 19 gadiem iekaroja un nopostīja Ivana IV karaspēks. 
Pēc Jamzapoļskas miera līguma 1582. gadā Drisu atkal iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstī, tomēr vēl 1586. gadā pilsētā bija tikai 5 mājas.

Pēc Polijas 1. dalīšanas 1772. gadā Drisu pievienoja Krievijas Impērijai un tā atradās Pleskavas guberņas Polockas provincē (1772—1776), Polockas guberņā (1776—1778), Polockas provincē (1778—1796), Baltkrievijas guberņā (1796—1801/1802). No 1801. gada tā bija Vitebskas guberņas Drisas apriņķa administratīvais centrs.

1812. gadā pie Drisas Napoleona karu laikā izvietojās Barklaja de Tolli vadītās krievu armijas nometne 14 km² platībā, kura bija paredzēta iebrucēju apturēšanai. Šī kara epizode pieminēta Ļeva Tolstoja romānā "Karš un miers". Nometne tomēr netika izmantota aktīvajā karadarbībā, jo krievu armija, redzot franču pārspēku, atkāpās no tās bez kaujas.

Pilsēta Krievijas Impērijas laikā bija apriņķa centrs, kurš bieži cieta no plūdiem. 
1866. gadā gar Drisu uzbūvēja Rīgas-Orlas dzelzceļu, pilsēta kļuva par vienu no linu izvešanas punktiem.

Pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gadā Drisu okupēja Vācijas Impērijas armija, Poļu—padomju kara laikā 1919. gada janvārī Drisas apriņķi ieņēma Sarkanā armija. 
1920. gada janvāra beigās pēc militārās palīdzības līguma noslēgšanas Latvijas un Polijas armijas ieņēma Ludzas un Drisas apriņķus.  Latvijas-Krievijas pamiera līgumā noteica demarkācijas līniju uz 1. februāri, kas  sakrita ar latviešu apdzīvotā Ludzas apriņķa austrumu robežu. 1920. gada martā Latvijas armijas Kurzemes divīzija nomainīja poļu daļas frontes iecirknī arī Drisas apriņķī no Proškiem līdz Osvejas ezeram un tālāk līdz Daugavas labajam krastam, tika izveidota Latvijas armijas Drisas pilsētas un iecirkņa komandatūra. Līdz ar to Latvijas armijas pozīcijas bija no Drisas pilsētas dienvidos līdz Kacēniem ziemeļos, ko tā noturēja aprīļa un maija-jūlija kaujās. Pēc 11. augustā Rīgā noslēgtā miera starp Latviju un Padomju Krieviju Latvijas armija atkāpās no Drisas, vienīgi Piedrujas un Pustiņas (Robežnieku) pagastus iekļāva Latvijas teritorijā.

1924. gadā Drisa kļuva par Baltkrievijas PSR rajona centru. Pilsēta smagi cieta Otrajā pasaules karā. 1962. gadā to pārdēvēja par Vjerhņadzvinsku, atsaucoties uz Drisas vārda nelabskanību slāvu valodās. No 1990. gada 27. jūlija tā ir Baltkrievijas rajona centrs.

Nosaukums 

Pilsētas vārds radies no Drisas upes, kas savukārt nosaukumu ieguvusi no tās iztekas — Drisas ezera. Ezera nosaukumu vietējie novadpētnieki atvasina no baltu un somugru valodām, citi biežāk atsaucas tikai uz baltu valodām.

1962. gadā Drisu pārdēvēja par Vjerhņadzvinsku ("Augšdaugavpili"), kaut arī pilsēta atrodas Dzvinas (Daugavas) vidustecē.

Iedzīvotāji 

1897. gadā pilsētā bija 4238 iedzīvotāju, no kuriem 2852 (67%) dzimtā valoda bija jidišs, 974 (23%) — baltkrievu, 228 (5%) — lielkrievu un 167 (4%) — poļu valoda. 1939. gadā iedzīvotāju skaits bija krities līdz 2737, pēc tam līdz 1989. gadam pieauga līdz 7612, kad sākās lēna skaita krišanās. 2017. gada statistika uzrādīja Vjerhņadzvinskā vienu no augstākajām dzimstībām starp Vitebskas apgabala rajona centriem, tomēr kopējais dabiskais pieaugums palika negatīvs. Pilsēta ieņem vienu no vadošajām vietām valstī starp sava izmēra pilsētām pēc labiekārtotības un dzīves līmeņa.

Saimniecība

Rūpniecība 
Pilsētā ir 4 rūpnieciski uzņēmumi:
 Valsts uzņēmums "Vjerhņadzvinskas galdniecības ražojumu rūpnīca";
 Akciju sabiedrība "Vjerhņadzvinskas linu rūpnīca";
 Akciju sabiedrība "Vjerhņadzvinskas piena un siera rūpnīca";
 Valsts dzīvokļu un komunālās saimniecības uzņēmums.
Pilsētā ražotais siers ar brendu "Jans Siermeistars" tiek arī eksportēts uz ārzemēm.

Transports 
2 km no pilsētas atrodas dzelzceļš Vitebska — Daugavpils, to šķērso šosejas P20 Vitebska — Latvijas robeža un P18 Kazjani — Šarkauščina — Mjori — Vjerhņadzvinska — Kastrovo (robeža ar Krieviju).

Līdz 2009. gadam pāri Dzvinai ik gadus tika iekārtots pontonu tilts, kurš kļuva lieks pēc stacionāra tilta uzbūvēšanas netālu no pilsētas. Stacionārais tilts ir augstākais valstī (25 m).

Tūrisms 
Apskates objekti:
 1912. gadā pilsētas skvērā uzsliets obelisks 1812. gada kara piemiņai;
 Ebreju kapsēta ar Otrajā pasaules karā noslepkavoto ebreju masu kapiem;
 Nikolaja Brīnumdara pareizticīgo baznīca, celta 1819. gadā;
 Marijas piedzimšanas katoļu baznīca, celta 19. gadsimta vidū, atjaunota 20. gadsimta beigās;
 Novadpētniecības muzejs;
 Gājēju tilts pār Drisu.

Sadarbības reģioni 

1998. gadā tika izveidots Latvijas, Lietuvas un Baltkrievijas pierobežas reģionu Ezeru novads, kas bija paredzēts to ekonomiskās un sociālās sadarbības attīstībai un iekļauj Vjerhņadzvinskas rajona teritoriju.

Kopš 2011. gada Vjerhņadzvinskai ir noslēgts sadarbības līgums ar Dagdas novadu Latvijā, kurš pagarināts 2018. gadā.

Sadraudzības līgums ir arī ar kaimiņos esošo Krievijas Sebežas rajonu.

Attēlu galerija

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Vitebskas apgabals