Folklora

Folklora (, no folk — 'tauta' un lore — 'zināšanas') jeb garamantas, līdz ir vispārpazīstama tradīcija — kādas etnokulturālas jaunrades pamatveids, kas tiek atpazīta kā šīs etnokulturālās pasaules uztveres atspoguļojums tādā līmenī, kas izteic tās sociālo un kultūras identitāti; tās formas un satura vērtības tiek pārmantotas mutvārdos, imitācijā vai kādā citā veidā. Folklora aptver gan tautas mutvārdu daiļradi (tautasdziesmas, pasakas, teikas, anekdotes, nostāstus u.c.), gan tautas mūziku, dejas un rotaļas, gan tautas drāmu, mitoloģiju, rituālus, paražas, lietišķo mākslu, celtniecību u.c.

Folkloras jēdzienu 1846. gadā darināja angļu antikvārs Viljams Džons Toms, lai aizvietotu tajā laikā angļu valodā lietoto jēdzienu popular antiquities.

Mūsu senču dzīvē liela nozīme bija dziesmām, dejām un ieražām. Folklorā iemiesota tautas uzkrātā pieredze, tradīcijas, ideāli un pasaules uzskats. Folklora ir kolektīva daiļrade, to radīja nevis viens, bet daudzi cilvēki. Dziesmas, dejas, pasakas, teikas un citus sacerējumus pārmanto no paaudzes paaudzē, taču pārstāstot tie tiek pārveidoti. Tāpēc gadās, ka folkloristi (cilvēki, kas pēta tautas daiļradi) dažādās vietās no dažādiem teicējiem iegūst atšķirīgus vienas un tās pašas dziesmas vai teikas variantus.

Latviešu folklora 

Latviešu folklora šaurākā nozīmē ir tautas mutvārdu daiļrade. Latviešu tautai ir bagātīgs folkloras mantojums, kas sastāv no tautasdziesmām, pasakām, teikām, nostāstiem, anekdotēm, mīklām, sakāmvārdiem, parunām, ticējumiem. Jau XX gadsimta vidū folkloras jēdziens tika plašināts un ietvēra arī muzikālo un horeogrāfisko folkloru. Pazīstamākie latviešu folkloristi, kuri pierakstījuši un apkopojuši tautas dziesmas un pasakas, ir Krišjānis Barons, Fricis Brīvzemnieks, Ansis Lerhis-Puškaitis.  Tautas mūzikas materiālus apkopoja JUrjānu Andrejs, Emilis Melngailis, Jēkabs Vītoliņš un citi.

Folkloras izglītība un praktizēšana 
Folklora ir integrēta Latvijas izglītības sistēmā. Neskaitot to, katru gadu notiek kādas tēmas apguva Valsts finansētā tradicionālas kultūras paguves programmā Pulkā eimu, pulkā teku.  Latvijā mūsdienās amatiermākslas formā folkloru praktizē folkloras kopas un etnogrāfiskie ansambļi, kurus kūrē Nacionālā kultūras centra speciālisti. Folkloras materiālus savai profesionālai darbībai izmanto komponisti, horeogrāfi, postfolkloras un rokmūzikas grupas. Līdzās tam vairāks sabiedriskas organizācijas ir aktīvas folkloras sarīkojumu, danču vakaru, muzikantu un dejotāju nometņu, koklētāju saietu un citu pasākumu rīkošanā. Plašāka sabiedrības iesaiste folkloras un tautas tradīciju praktizēšanā notiek gadskārtu svētkos, no kuriem īpaši izceļami Jāņi un Ziemassvētki.

Žanri 
Folkloras galvenie žanri:

 Mutvārdu:
 Vēstītāja folklora:
 Pasakas;
 Teikas;
 Nostāsti;
 Leģendas;
 Anekdotes;
 U.c.
 Dziesmu folklora:
 Klasiskās tautasdziesmas;
 Ziņģes;
 Baznīcu dziesmas;
 Vēsturiskās dziesmas;
 U.c.
 Brahiloģismi:
 Mīklas;
 Parunas;
 Tautas maģija.
 Muzikālā:
 Dziesmu melodijas;
 Instrumentālās melodijas.
 Horegrāfiskā:
 Deja;
 Rotaļa;
 Rotaļdeja;
 Rotaļspēle;
 Spēle.
 Ieražu:
 Godu;
 Gadskārtu.

Skatīt arī 
 Folkloristika
 Postfolklora
 Etnogrāfija
 Folklorisms
 Dejas simbolika

Atsauces

Ārējās saites 

 folklora.lv 
 latviešu folkloras radio

Folklora