Socioloģija

Socioloģija (no  — ‘sarunu biedrs’) ir zinātniska mācība par cilvēku sociālo uzvedību, tās izcelsmi, attīstību, organizāciju un institūcijām. Tā ir sociālā zinātne, kas izmanto dažādas metodes empīriskai izpētei un kritiskai analīzei, lai radītu izpratni par cilvēku sociālajām rīcībām, sociālajām struktūrām un funkcijām. Daudzu sociologu mērķis ir veikt izpēti, kuru varētu tiešā veidā lietot sociālās politikas un labklājības veicināšanai, savukārt citi koncentrējas galvenokārt uz sociālo norišu teorētisku izpratni bez tiešas secinājumu izmantošanas praksē. Izpētes tēmas svārstās no mikrolīmeņa individuālu aģentu mijiedarbes līdz makrolīmeņa sistēmām un sabiedrības struktūrām.

Socioloģijas tradicionālās fokusu tēmas ietver sabiedrības slāņus, sabiedrības noslāņošanos, sociālo mobilitāti, reliģiju, sekularizāciju, likumus, seksualitāti un devianci. Ņemot vērā, ka pilnīgi visas cilvēka darbības jomas ir pakļautas mijiedarbei starp sociālo struktūru un individuāliem aģentiem, laika gaitā socioloģija ir paplašinājusi izpētes loku uz veselības, medicīnas, militārajām un soda institūcijām, internetu, kā arī sabiedriskās darbības lomu zinātnisku zināšanu attīstībā.

Zinātnisko metožu loks arī ir paplašinājies. Sociālie pētnieki izmanto dažādas kvalitatīvās un kvantitatīvās metodes. Valodniecības un kultūras attīstība 20. gadsimta vidū novedusi pie arvien plašākas interpretatīvās, hermeneitiskās un filozofiskās pieejas sabiedrības analīzei. Pretēji tam, pēdējās desmitgades ir pieredzējušas jaunu izaugsmi analītisku, matemātisku un datorizēti spēcīgu metožu attīstībā, piemēram, aģentu mijiedarbes modelēšanā un sociālo tīklu analīzē.

Klasifikācija 
Socioloģiju nevajag jaukt ar citiem vispārinātiem sociālo zinātņu kursiem, kam ir visai netiešs sakars ar socioloģisko teoriju vai sociālo zinātņu izpētes metodoloģiju. ASV Nacionālais Zinātnes fonds klasificē socioloģiju kā ZTIM lauka pārstāvi (Zinātnes, Tehnoloģijas, Inženierzinātņu un Matemātikas izglītības koalīcija).

Vēsture

Izcelsme 

Socioloģiskās domas pirmsākumi meklējami pirms pašas nozares rašanās. Sociālās analīzes izcelsme saistīta ar Rietumu kultūru un filozofiju. Tā izmantota jau sengrieķu filozofa Platona laikā, ja ne pat agrāk. Aptauju jeb informācijas ievākšanas no indivīdu izlases izcelsmes pēdas atrodamas 1086. gada Pastardienas grāmatā. Arī senlaiku filozofi, piemēram, Konfūcijs rakstīja par sociālo lomu nozīmīgumu. Pastāv liecības, ka agrīna socioloģijas izpausme atrodama viduslaiku islāmā. Daži 14. gadsimta arābu islāma pētnieku no Ziemeļāfrikas Ibn Haldūnu uzskata par pirmo sociologu un socioloģijas "tēvu"; viņa darbs Muqaddimah, iespējams, bija pirmais darbs, kas veicināja sociāli zinātnisku spriestspēju par sociālo saliedētību un sociālo konfliktu. Saistībā ar socioloģiju viņš aizsāka sociālā konflikta teoriju. Viņš izstrādāja vietsēdības un klejotāju dzīves divdalījumu, kā arī jēdzienu "paaudze" un nenovēršamo varas zaudēšanu, kas rodas, kad tuksneša kareivji iekaro pilsētu. Pēc mūsdienu arābu pētnieka Sati al Husri (Sati’ al-Husri) domām Muqaddimah var tikt lasīts kā socioloģisks darbs — sešas vispārīgas socioloģijas grāmatas. Temati ietvēra viņa darbību politikā, pilsētas dzīvē, ekonomikā un izglītībā. Darbs ir balstīts uz Ibn Haldūna centrālo jēdzienu ’asabiyyah, kas iztulkots kā "sabiedrības saliedētība", "grupu solidaritāte" vai "cilšu dzīve". Sociālā saliedētība rodas spontāni ciltīs un mazās ģinšu grupās; to var pastiprināt ar reliģisku ideoloģiju. Ibn Haldūna analīze apskata, kā šī saliedētība noved grupas līdz varai, vienlaikus ietverot psiholoģiskas, socioloģiskas, ekonomiskas, politiskas "sēklas", kas izraisa grupas sabrukumu, paverot ceļu jaunai saliedētākai grupai, dinastijai vai impērijai.

Vārds socioloģija ir cēlies no franču valodas vārda sociologie, kura pamatā ir latīņu valodas societas, kas nozīmē ‘kopība, apvienība’, un grieķu valodas vārds , lógos, kas nozīmē ‘mācība’. Terminu pirmo reizi izmantoja 1780. gadā franču esejists Emanuels Žozefs Sijess (Emmanuel-Joseph Sieyès) (1748—1836) nepublicētā rokrakstā. Vēlāk, 1838. gadā, neatkarīgā veidā socioloģijas definīciju radīja franču zinātnes filozofs Ogists Konts (Auguste Komte; 1798—1857). Konts izmantoja šo terminu, lai aprakstītu jaunu veidu, kā skatīties uz sabiedrību. Konts pirms tam bija izmantojis jēdzienu "sociālā fizika", taču vēlāk jauno terminu izmantoja arī citi, zīmīgākais no tiem — beļģu statistiķis Ādolfs Ketlē (Adolphe Quetelet). Konts centās apvienot vēstures, psiholoģijas un ekonomikas nozari caur zinātniskās izpratnes prizmu par sociālo sfēru. Rakstot īsi pēc franču revolūcijas, viņš piedāvāja meklēt risinājumus grūtībām sabiedrībā ar socioloģiskā pozitīvisma un epistomoloģikas pieeju, kas aprakstīta darbos "Pozitīvās filozofijas kurss" (1830—1842) un "Pozitīvās politikas sistēma" (1848). Konts ticēja, ka pozitīvistu laikmets iezīmēs pēdējo ēru pēc varbūtējā teoloģiskā un metafiziskā laikmeta cilvēku izpratnes progresā. Ievērojot cirkulāro atkarību starp teoriju un novērojumu zinātnē, un, klasificējot zinātņu nozares, Kontu var uzskatīt par pirmo zinātnes filozofu modernā šā jēdziena izpratnē.

Gan Ogists Konts, gan Kārlis Markss (1818—1883) centās izveidot zinātniski pamatotas sistēmas līdz ar Eiropas industrializācijas un sekularizācijas periodu, ņemot vērā dažādas vadošās kustības vēstures un zinātnes filozofijā. Markss noraidīja Konta pozitīvismu taču, mēģinādams izveidot sabiedrības zinātni, tik un tā kļuva pazīstams kā viens no socioloģijas pamatlicējiem, pieaugot šīs nozares atpazīstamībai. Pēc Jesejas Berlina (Isaiah Berlin) domām, ja kādam ir tiesības tikt uzskatītam par mūsdienu socioloģijas "patieso tēvu", tam jābūt Marksam.

Herberts Spensers (1820—1903) bija viens no visplašāk pazīstamajiem un ietekmīgākajiem 19. gadsimta sociologiem. Ir aprēķināts, ka viņa dzīves laikā pārdots miljons viņa grāmatu, daudz vairāk nekā jebkuran citam tā laika sociologam. Viņa ietekme bija tik izteikta, ka daudzi 19. gadsimta domātāji, ieskaitot Emīlu Dirkemu (Émile Durkheim), aizstāvēja savas idejas, tās pretnostatot Spensera darbiem. Dirkema "Darba dalīšana sabiedrībā" ir lielā mērā paplašināta diskusija ar Spenseru, no kura socioloģijas pēc daudzu apskatnieku domām Dirkems aizņēmās daudz. Būdams arī ievērojams biologs, Spensers ieviesa jēdzienu "izdzīvo stiprākais". Ja marksistu idejas definēja vienu socioloģijas novirzienu, Spensers bija sociālisma kritiķis, kā arī spēcīgs laissez-faire brīvā tirgus un valdības neiejaukšanās politikas idejas aizstāvis. Viņa idejas ievēroja konservatīvās politikas pārstāvji, jo sevišķi ASV un Anglijā.

Akadēmiskās disciplīnas pamati 

Formālu akadēmisko socioloģiju nostiprināja Emīls Dirkems (1858—1917), kas radīja pozitīvismu kā pamatu praktiskai sociālai izpētei. Kaut arī Dirkems noraidīja lielu daļu Konta filozofijas, viņš saglabāja un pilnveidoja tā metodi, atstājot ideju par to, ka sociālās zinātnes ir loģisks turpinājums dabaszinātnēm cilvēka pasaules izpratnē, un uzstājot uz to, ka sociālajām zinātnēm piemīt tāda pati objektivitāte, racionālisms un pieeja cēloņsakarībām. Dirkems izveidoja pirmo Eiropas socioloģiajs departamentu Bordo Universitātē 1895. gadā, publicējot viņa "Socioloģiskās Metodes likumus" (1895).

Dirkema izpratnē socioloģiju var raksturot kā "zinātni par institūcijām, to izcelsmi un funkcijām".

Dirkema ietekmīgā monogrāfija "Pašnāvība" (1897), gadījuma izpēte par pašnāvību izplatību katoļu un protestantu populācijās, nošķīra socioloģisku analīzi no psiholoģijas un filozofijas. Tā arī iezīmēja nozīmīgu devumu strukturālā funkcionālisma teorētiskajam ietvaram. Rūpīgi izpētot pašnāvību statistiku dažādos policijas iecirkņos, viņš mēģināja pierādīt, ka katoļu kopienām ir zemāks pašnāvību līmenis nekā protestantiem, tas ir kaut kas tāds, ko var piedēvēt sociāliem (pretēji individuāliem jeb psiholoģiskiem) cēloņiem. Viņš radīja uzskatu par objektīviem sui generis "sociālajiem faktiem", iezīmējot unikālu un empīrisku socioloģijas kā zinātnes izpētes objektu. Ar šādu pētījumu palīdzību viņš apgalvoja, ka socioloģija varētu noteikt, vai jebkura dotā sabiedrība ir "vesela" vai "patoloģiska" un meklētu sociālās reformas, lai neitralizētu organisko sabrukumu jeb "sociālo anomiju".

Socioloģija strauji attīstījās kā akadēmiska atbilde industrializācijai, urbanizācijai, sekularizācijai, "racionalizācijai" un citiem pieņemtajiem modernitātes izaicinājumiem. Jaunā nozare sākotnēji dominēja kontinentālajā Eiropā, bet britu antropoloģija un statistika vispārīgi sekoja pa citu pētniecības trajektoriju. Līdz ar 20. gadsimta sākumu daudzi teorētiķi bija aktīvi anglosakšu pasaulē. Daži agrīnie sociologi bija spiesti cieši pieturēties izpētes objekta, kas pārstāvēja ar ekonomikas, tiesību zinātnes, psiholoģijas un filozofijas nozares, piedēvējot teorijas dažādām disciplīnām. Kopš tās pirmsākuma socioloģijas epistomoloģijas, metodes un izpētes ietvari ir būtiski paplašinājušies un nošķīrušies.

Dirkems, Markss un vācu teorētiķis Makss Vēbers (Max Weber; 1864—1920) tiek visbiežāk dēvēti par trīs galvenajiem sociālās zinātnes arhitektiem. Herberts Sensers (Herbert Spencer), Viljams Grahams Samners (William Graham Sumner), Lesters Vords (Lester F. Ward), Vilfredo Pareto (Vilfredo Pareto), Aleksis de Tokjevils (Alexis de Tocqueville), Verners Zombarts (Werner Sombart), Torstens Veblens (Thorstein Veblen), Ferdinands Tennīss (Ferdinand Tönnies), Georgs Zimmels (Georg Simmel) un Kārlis Manheims (Karl Mannheim) arī dažviet akadēmiskajā mācībā tiek minēti kā teorētiskie dibinātāji. Katru no viņiem asociē ar konkrētu teorētisko perspektīvu un orientāciju.

Papildu literatūra 

 Aby, Stephen H. Sociology: A Guide to Reference and Information Sources, 3rd edn. Littleton, Colorado, Libraries Unlimited Inc., 2005, 
 Babbie, Earl R.. 2003. The Practice of Social Research, 10th edition. Wadsworth, Thomson Learning Inc., 
 Collins, Randall. 1994. Four Sociological Traditions. Oxford, Oxford University Press 
 Coser, Lewis A., Masters of Sociological Thought : Ideas in Historical and Social Context, New York, Harcourt Brace Jovanovich, 1971. .
 Giddens, Anthony. 2006. Sociology (5th edition), Polity, Cambridge. 
 
 Lipset, Seymour Martin and Everett Carll Ladd. "The Politics of American Sociologists," American Journal of Sociology (1972) 78#1 pp. 67—104 in JSTOR
 
 Merton, Robert K.. 1959. Social Theory and Social Structure. Toward the codification of theory and research, Glencoe: Ill. (Revised and enlarged edition)
 Mills, C. Wright, The Sociological Imagination,1959 
 C. Wright Mills, Intellectual Craftsmanship Advices how to Work for young Sociologist
 
 Nisbet, Robert A. 1967. The Sociological Tradition, London, Heinemann Educational Books. 
 Ritzer, George and Douglas J. Goodman. 2004. Sociological Theory, Sixth Edition. McGraw Hill. 
 Scott, John & Marshall, Gordon (eds) A Dictionary of Sociology (3rd Ed). Oxford University Press, 2005, ,
 Wallace, Ruth A. & Alison Wolf. 1995. Contemporary Sociological Theory: Continuing the Classical Tradition, 4th ed., Prentice-Hall. 
 White, Harrison C.. 2008. Identity and Control. How Social Formations Emerge. (2nd ed., Completely rev. ed.) Princeton, Princeton University Press. 
 Willis, Evan. 1996. The Sociological Quest: An introduction to the study of social life, New Brunswick, New Jersey, Rutgers University Press. 
 T. Tisenkopfs (Zin. red.). Socioloģija Latvijā. LU Akadēmiskais apgāds. Rīga, 2010.
 Zepa B., Zobena A. (Zin. red.), Cilvēks un dzīve socioloģijas skatījumā. RANTI. Rīga, 1996.

Ārējās saites 

 Latvijas Sociologu asociācija