Tautas padome

Latvijas Tautas padome bija pagaidu likumdevēja iestāde, kas aizstāja Latviešu Pagaidu Nacionālo Padomi un pastāvēja līdz pirmajām demokrātiskām parlamenta vēlēšanām (kuras 1918. un 1919. gadā nebija iespējams realizēt vācu okupācijas un vēlāk lielinieciskās aktīvas karadarbības apstākļos). Tautas padomes darbība ilga 18 mēnešus: no  līdz .

Tā kā Tautas padome nebija tautas vēlēta pārstāvniecība, lai gan tās sastāvā bija daudz locekļu, kuri tika ievēlēti dažādās vēlētās institūcijās 1917. gadā, Tautas padomi pieņemts uzskatīt par Latvijas Republikas “priekšparlamentu”.

Tautas padome sanāca astoņās sesijās un noturēja 57 sēdes. Kaut gan Tautas padomes sēdeklis bija Rīgā, laikā, kad Latvijas SPR lielinieki bija ieņēmuši to, Tautas padomes darbība norisinājās Liepājā, bet bermontiādes laikā 1919. gada 11. un 31. oktobra Tautas padomes sēdes notika Cēsīs. Teorētiski Tautas padome kontrolēja Latvijas Pagaidu valdības darbību, bet ņemot vērā to, ka Tautas padomes sēdes sanāca neregulāri, bet nestabilā situācija valstī prasīja operatīvu likumdošanas darbu,  Tautas padomei nācās izdot likumu Par Ministru kabineta tiesību izdot pagaidu rīkojumus, kas visu varu valstī nodeva Pagaidu valdības rokās, pašai Tautas padomei vairāk nodarbojoties ar nākotnes modelēšanu.

Satversmes sapulces vēlēšanas notika 1920. gada 17. un 18. aprīlī. Savu darbu Satversmes sapulce sāka  — pirmajā Satversmes sapulces sēdē Tautas padomes priekšsēdētājs Jānis Čakste paziņoja pilnvaru nolikšanu, un līdz ar to Tautas padomes darbība bija beigusies.

Dibināšana un darbība 
Tautas padomes dibināšana notika Rīgā  vakarā Rīgas Latviešu amatnieku palīdzības biedrības krāšanas un aizdošanas kases valdes priekšsēdētāja un vienlaikus Rīgas pilsētas galvas Gustava Zemgaļa miteklī tagadējā Krišjāņa Barona ielā 3. Tautas padomes dibināšanas sēdi vadīja Marģers Skujenieks. Sēdē piedalījās 8 politisko partiju pārstāvji un Staņislavs Kambala kā Latgales Zemes padomes loceklis. No partijām kā delegāti piedalījās:

 no Latviešu Zemnieku savienības — Kārlis Ulmanis, Dr. Miķelis Valters, Jānis Ampermanis, Jānis Vārsbergs, Vilis Gulbis, Ernests Bauers, Arturs Žers, Nikolajs Svemps, Kārlis Vanags, Jānis Bērziņš, Oto Nonācs, Edmunds Freivalds un Pēteris Murītis;
 no Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (LSDSP) — Dr. Fricis Menders, Jūlijs Celms, Dr. Pauls Kalniņš, Andrejs Petrevics un Marģers Skujenieks;
 no Latvijas Demokrātiskās partijas — Jānis Bergsons, Erasts Bite, Dāvids Golts, Miķelis Bružis un Augusts Raņķis;
 No Latvijas Radikāldemokrātu partijas — Jānis Zālītis, Gustavs Zemgals, Kārlis Kasparsons un Rūdolfs Bēnuss;
 No Latvijas Revolucionāro sociālistu partijas — Eduards Traubergs, Emīls Skubiķis un Kārlis Albertiņš;
 No Latviešu Nacionāldemokrātu partijas — Jānis Akuraters un Atis Ķeniņš;
 No Latvijas Republikāņu partijas — Eduards Strautnieks;
 No Latvijas Neatkarības partijas — Spricis Paegle.

Tautas padomes darbā nepiedalījās Latvijas politiskā spektra galēji labējā spārna (Frīdriha Veinberga vadītās Tautas partijas) un galēji kreisā spārna (lielinieku) pārstāvji, kā arī vācbaltiešu u.c. etnisko minoritāšu partijas. Bez tam, protestējot pret 1918. gada 29. decembra līgumu starp Pagaidu valdību un Vācijas valdības ģenerālpilnvaroto Augustu Vinnigu, kas paredzēja Latvijas pilsonības piešķiršanu vācu brīvprātīgajiem, kuri vismaz četras nedēļas Latvijā būtu piedalījušies cīņās pret lieliniekiem, 30. decembrī LSDSP izstājās no Tautas padomes. Tikai pēc 1919. gada 16. aprīļa puča 17. aprīlī LSDSP CK nolēma atgriezties Tautas padomē.

Par Tautas padomes prezidija priekšsēdētāju ievēlēja Zemnieku savienības pārstāvi Jāni Čaksti, bet par viņa biedriem sociāldemokrātu Marģeri Skujenieku un radikāldemokrātu Gustavu Zemgalu. Par sekretāru ievēlēja Demokrātiskās partijas pārstāvi Erastu Biti, bet par viņa biedriem sociālrevolucionāru Emīlu Skubiķi un Latgales Zemes padomes pārstāvi Staņislavu Kambalu. Dibināšanas sēdē vienbalsīgi tika pieņemta Tautas padomes politiskā platforma, kas sastāvēja no septiņām nodaļām. Tautas padomes politiskajā platformā bija paredzēts, ka līdz Satversmes sapulces sasaukšanai suverēnā vara Latvijā pieder Tautas padomei, kas arī ieceļ Pagaidu valdību. Saskaņā ar Tautas padomes politisko platformu, Satversmes sapulce bija sasaucama visdrīzākajā laikā, pamatojoties uz vispārīgām, vienlīdzīgām, tiešām, aizklātām un proporcionālām vēlēšanām, un Latvijas valsts bija veidojama kā apvienota, patstāvīga, neatkarīga un uz demokrātiskiem pamatiem balstīta republika. Tautas padomes politiskā platforma līdz Satversmes sapulces sasaukšanai un Deklarācijas par Latvijas valsti, kā arī Latvijas valsts iekārtas pagaidu noteikumu pieņemšanai kalpoja kā Latvijas Republikas pirmā pagaidu satversme.

Tautas padomē dibināšanas brīdī bija 40 locekļu. To sastādīja, ievērojot šādu vietu sadalījumu starp partijām — Zemnieku savienībai 13 vietas, LSDSP 10, Demokrātiskai partijai 5, Radikāldemokrātiskai partijai 5, Revolucionāro sociālistu partijai 3, Nacionāldemokrātiskai partijai 2, Republikāņu partijai un Neatkarības partijai pa vienai vietai. Partiju pārstāvniecības kvotas tika noteiktas, ņemot vērā katras partijas biedru skaitu un ietekmi sabiedrībā, galvenokārt vadoties pēc 1917. gadā notikušo vēlēšanu rezultātiem. 1919. gada rudenī Tautas padomes locekļu skaits sasniedza 183, bet līdz Tautas padomes darbības beigām tās locekļu skaits pieauga līdz 245. Jauni Tautas padomes locekļi tika uzņemti kooptācijas ceļā.

Tautas padomes darbs galvenokārt norisinājās komisijās. Līdz Tautas padomes darbības beigām tika izveidotas 22 pastāvīgās komisijas, to skaitā arī Starpfrakciju birojs. Tautas padomes darbību reglamentēja 1919. gada 23. augustā pieņemtais Latvijas Tautas Padomes kārtības rullis. Tas noteica, ka par Tautas padomes locekļiem uzskatāmi politisko partiju deleģētie priekšstāvji, kamēr attiecīgā partija tos neatsauc. Kārtības rullis noteica arī Tautas padomes plenārsēžu un komisijas sēžu kvorumu — vismaz 1/2 locekļu piedalīšanās. Likumdošanas iniciatīva tika paredzēta Pagaidu valdībai vai ne mazāk kā 10 TP locekļiem. Likumprojekti sākotnēji tika nodoti caurlūkošanai attiecīgā Tautas padomes komisijā. Likumprojekti bija izskatāmi trijos lasījumos, bet likumprojekti, kuri tika atzīti par steidzamiem bija izskatāmi tikai divos lasījumos. Tautas padomes sēdes bija atklātas, izņemot gadījumus, kad ar prezidija rīkojumu vai pēc vismaz 10 Tautas padomes locekļu pieprasījuma tika noturētas slēgtas sēdes. Tautas padomes pieņemtos likumus izsludināja ar Tautas padomes prezidenta un sekretāra parakstiem.

1918. gada decembrī Tautas padome noteica Satversmes sapulces vēlēšanu kārtību, taču kara darbība stipri aizkavēja vēlēšanas. 1919. gada 19. augusta Tautas padomes sēdē vienbalsīgi tika pieņemts vēlēšanu likums, kurā bija noteikts, ka Satversmes sapulci ievēl vispārējās vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās un proporcionālās vēlēšanās, pie kam vēlēšanās ir tiesības piedalīties visiem abu dzimumu Latvijas pilsoņiem, kuri ir 21 gadu veci. 1920. gada 10. marta Tautas padomes sēdē tika izdarīti daži grozījumi vēlēšanu likumā. Lai nodrošinātu Satversmes sapulces vēlēšanas bija jāizveido Latvijas pilsonības institūts. Tas tika paveikts, 1919. gada 23. augustā Tautas padomei izdodot likumu Par pavalstniecību.

Valsts pasludināšana un valdības izveidošana 

Par Pagaidu valdības ministru prezidentu Tautas padomes dibināšanas sēdē tika ievēlēts Zemnieku savienības izvirzītais kandidāts Kārlis Ulmanis. 1918. gada 18. novembrī II Rīgas pilsēta teātra telpās (tagad Nacionālais teātris) Tautas padomes svinīgā sēdē tika proklamēta Latvijas valsts. Pirmo Latvijas Pagaidu valdību Tautas padome apstiprināja 1918. gada 19. novembrī un tā darbojās līdz 1919. gada 13. jūlijam. Līdz Satversmes sapulces sasaukšanai Tautas padome izveidoja vēl divas Pagaidu valdības.

Tautas padomes locekļu saraksts 

 Jānis Akuraters
 Arturs Alberings
 Kārlis Albertiņš
 Ansis Alksniņš
 Jānis Ampermanis
 Kārlis Andersons
 Osvalds Andersons
 Indriķis Ansabergs
 Mārtiņš Antons
 Pēteris Aronietis
 Ernests Auniņš
 Andrejs Balcers
 Eduards Balodis
 Jānis Bankavs
 Nikolajs Bankevics
 Jozefs Bāns
 Ernests Bauers
 Vilhelms Baums
 Antons Bauža
 Juris Bebris
 Jūlijs Benšons
 Rūdolfs Bēnuss
 Kārlis Benze
 Jānis Bergsons
 Īzaks Berss
 Andrejs Bērziņš
 Jānis Bērziņš
 Roberts Bīlmanis
 Erasts Bite
 Ernests Blanks
 Ādolfs Bļodnieks
 Kārlis Bļodnieks
 Aleksandrs Bočagovs
 Arvīds Brēmers
 P. Brēmers
 Augusts Briedis
 Roberts Brīvmanis
 Kārlis Brekers
 Heinrihs Brimmers
 Pēteris Brunners
 Miķelis Bružis
 Valērijs Bržezinskis
 Valdis Bumbērs
 Kristaps Bungšs
 Emīls Birgers
 Kārlis Burkevics
 Ansis Buševics
 Ādams Butuls
 Eduards Cālītis
 Voldemārs Caune
 Hugo Celmiņš
 Jūlijs Celms
 Fēlikss Cielēns
 Jānis Čakste
 Viktors Dāle
 Jēkabs Dārznieks
 Kārlis Dēķens
 Vilhelms Deibners
 Jānis Druģis
 Alberts Drukerts
 Mordehajs Dubins
 Jānis Ducens
 Mārtiņš Eglītis
 Jānis Eikerts
 Jūlijs Eliasbergs
 Kristaps Eliass
 Pauls Engelmanis
 Manfrēds fon Fēgezaks
 Ēriks Mārtiņš Feldmanis
 Leopolds Fišmanis
 Vladimirs Formakovs
 Edmunds Freivalds
 Kārlis Freivalds
 Andrejs Frīdenbergs
 Fricis Gailīts
 Maksis Goldblats
 Jānis Goldmanis
 Jānis Goliass
 Dāvids Golts
 Valdis Grēviņš
 Lazers Gribešoks
 Ernests Grīnbergs
 Jānis Grišāns
 Oskars Grosbergs
 Oļģerds Grosvalds
 Vilis Gulbis
 Samuels Henkins
 Īzaks Himmelfarbs
 Bruno Hofmanis
 Vilis Holcmanis
 Roberts Ivanovs
 Jānis Jagars
 Vitolds Janovskis
 Staņislavs Jaudzems
 A. Jēše
 Ernests Johansons
 Pēteris Juraševskis
 Roberts Kalevics
 Klāra Kalniņa
 Augusts Kalniņš
 Bruno Kalniņš
 Jānis Kalniņš
 Miķelis Kalniņš
 Pauls Kalniņš
 Staņislavs Kambala
 Jānis Kārkliņš
 Kārlis Kasparsons
 Oskars Katerfelds
 Kārlis Kellers
 Eduards Kiršfelds
 Jezups Kindzulis
 Gustavs Klaustiņš
 Ādolfs Klīve
 Aleksandrs Klots
 Pēteris Klūge
 J. Kolosovs
 Jānis Krakops
 Alfons Kreicbergs
 Ādams Krieviņš
 Bernards Kublinskis
 Kārlis Kurševics
 Andrejs Kuršinskis
 Kārlis Kurzemnieks
 Kārlis Kvelbergs
 Alberts Kviesis
 Atis Ķeniņš
 Pēteris Ķevietis
 Augusts Lācis
 Filips Lackijs
 Antons Laizāns
 Pāvils Laizāns
 Jēkabs Landaus
 Rūdolfs Lapsa
 Pēteris Lazdāns
 Kārlis Lazdiņš
 Viktors Lazdiņš
 Eduards Lēdeboms
 Andrejs Leiše
 Pauls Lejiņš
 Kārlis Līkums
 Rūdolfs Lindiņš
 Teodors Līventāls
 Jānis Ločmelis
 Edvins Magnuss
 Aleksandrs Makedonskis
 Judels Markss
 Fricis Menders
 Pauls Mincs
 Antons Montvids
 Ernests Morics
 Pēteris Murītis
 Broņislavs Nagujevskis
 Aleksandrs Neibergs
 Oto Nonācs
 Frīdrihs Obšteins
 Augusts Ozoliņš
 Kārlis Ozoliņš
 Spricis Paegle
 Jānis Palcmanis
 Arons Papirmeisters
 Kārlis Pauļuks
 Fjodors Pavlovs
 Andrejs Petrevics
 Ansis Petrevics
 Ērmanis Pīpiņš
 Teodors Plūme
 Kārlis Pols
 Vladimirs Presņakovs
 Kārlis Puriņš
 Voldemārs Pusulls
 Īzaks Rabinovičs
 Eduards Radziņš
 Jāzeps Rancāns
 Augusts Raņķis
 Indriķis Rītiņš
 Alfrēds Renne
 Jānis Roze
 Eduards fon Rozenbergs
 Jānis Rubulis
 Ansis Rudevics
 Dāvids Rudzītis
 Anna Rūmane-Ķeniņa
 Jānis Rusulis
 Simsons Saharevičs
 Jūlijs Salcevičs
 Jānis Sanders
 Pēteris Sauleskalns
 Valērija Seile
 Ludvigs Sēja
 Pēteris Siecenieks
 Oskars Sirmais
 Aleksandrs Sirotins
 Andrejs Sīmanis
 Kārlis Skalbe
 Emīls Skubiķis
 Marģers Skujenieks
 Ansis Sprūde
 Jānis Sprūde
 Arturs Stāls
 Alfrēds Strausmanis
 Eduards Strautnieks
 Indriķis Stukuls
 Nikolajs Svemps
 Fricis Šaberts
 Pēteris Šadurskis
 Pauls Šēls
 Kārlis Šēnbergs
 Oskars Šēnhofs
 Abo Šermanis
 Kārlis Šibeiks
 Pauls Šīmanis
 Vilhelms Šreiners
 Eduards Tomass
 Francis Trasuns
 Jezups Trasuns
 Eduards Traubergs
 Žano Trons
 Ādams Turkupols
 Kārlis Ulmanis
 Tenis Ulmanis
 Pēteris Ulpe
 Oskars Valdmanis
 Miķelis Valters
 Kārlis Vanags
 Jānis Vārsbergs
 Andrejs Veckalns
 Antons Velkme
 Jānis Velkme
 Frīdrihs Vesmanis
 Artūrs Vīgants
 Jānis Višņa
 Jānis Vītiņš
 Jānis Vītols
 Miķelis Vītols
 Vilis Vītols
 Pēteris Zadvinskis
 Jānis Zālītis
 Pēteris Zālīte
 Juris Zankevics
 Kārlis Zārdiņš
 Jānis Zariņš
 Kārlis Zariņš
 Aurēlijs Zēbergs
 Alfreds Zēbergs
 Eriks Zeiberlihs
 Gustavs Zemgals
 Frīdrihs Zommers
 Kārlis Zoste
 Jūlijs Zvaigzne
 Artūrs Žers

Atsauces

Literatūra 
 Latvijas Tautas padome (stenogrammas). — Rīga, 1920.
 Blūzma V. Kad īsti Latvija kļuva par valsti. // Latvijas vēsture. 1991. 3, 3.-9.lpp.; 1992. 1(4), 3.-13.lpp.
 Blūzma V. Tiesiskas valsts pirmsākumi Latvijā. // Latvijas vēsture. 1998. 3(31) 20.-24.lpp.; 4(32) 6.-14.lpp.; 1999. 1(33) 46.-54.lpp.
 Dišlers K. Ievads Latvijas valststiesību zinātnē. — Rīga: A.Gulbis, 1930. 65.-73.lpp.

Ārējās saites 
 Historia.lv — Tautas padome
 1918. gada 17. novembris — Izveido Tautas padomi, kura ievēlēs pirmo Latvijas Pagaidu valdību
 Tautas padome — Latvijas Republikas priekšparlaments (pagaidu likumdevēja iestāde)
 Paula Gulbinska, Sandra Kropa, Zane Lāce (2016. gada 17. novembrī). 1918. gads. Tautas padomes dibināšana — vienprātības nebija. Zināmais nezināmajā. Latvijas Radio 1. Lsm.lv. Skatīts: 2016. gada 18. novembrī.

Latvijas vēsture