Burhards fon Dreilēbens

Burhards fon Dreilēbens (vācu Borchart van Dreinlove, Borchart van Dreyleven, latīņu: Borchardus a Dreyleven) bija Teitoņu ordeņa Livonijas landmestrs no 1340. gada līdz 1345.gada 14. decembrim. Ievērojams ar Jurģa nakts sacelšanās apspiešanu dāņu Igaunijas hercogistē.

Par Burharda dzīvi ziņas ir skopas. Iespējams, cēlies no Vestfālenes vai Nīderlandes. Teitoņu ordenī varētu būt iestājies pirms 1320. gada. Sākumā dienējis Ordeņa Vīlandes pilī, pēc tam bijis Vindavas (Ventspils) un Mītavas (Jelgavas) komturs. 1340. gadā ievēlēts par Livonijas landmestru. 

Burharda varas sākumā Ordeņa delegācija risina sarunas ar Pleskavas republiku par miera noslēgšanu, taču drīz atsākas abpusēja karadarbība – Ordeņa karaspēks uzbrūk un neveiksmīgi cenšas ieņemt Izborsku. Pleskavai palīgā nāk dižkunigaiša Ģedimina dēli – Aļģirds un Ķēstutis. 1342. gadā Aļģirda vadītais Pleskavas karaspēks iebrūk Livonijā un tiek apturēts tikai pie Ikšķiles.

Lai nostiprinātu Ordeņa valsts robežas, 1342. gada 25. martā Burhards pavēl sākt būvēt Zoneburgas, Marienburgas un Neihauzenes cietokšņus.
 
1343. gada sākumā Burhards atkal karo ar Pleskavu. Šajā laikā viņu sasniedz ziņas, kas dāņu Igaunijas hercogistē sākusies Jurģa nakts sacelšanās pret dāņu varu. To visticamāk izraisīja augstie nodokļi, kurus uzlika parādos ieslīgušās Dānijas karalis Valdemārs IV. Apmaiņā pret dāņu solījumu segt Ordeņa militāros izdevumus, landmestrs Burhards ar karaspēku iebrūk Igaunijas hercogistes un Sāmsalas-Vīkas bīskapijas teritorijās. Dumpinieki tiek pakāpeniski sakauti un sacelšanās vadoņi nogalināti. Dumpinieki Sāmsalā tiek pakļauti pēc karagājieniem 1344. gada sākumā un 1345. gadā, iesaistoties Ordeņa papildspēkiem no Prūsijas. 

Sacelšanās sākumā Ordeņa karaspēks arestē Igaunijas hercogistes vicekarali Konradu Prēnu (Konrad Preen). Pēc tam, kad Ordeņa karaspēks sakauj dumpiniekus un izbeidz Tallinas aplenkumu, dāņu provinces aristokrātija par jauno hercogistes vicekarali 1343. gada 16. maijā ir spiesta ievēlēt landmaršalu Burhardu. Ordeņa kontrolē nonāk Tallinas Domkalna un Rakveres Vezenbergas  cietokšņi. 1344. gada 24. jūnijā Dānijas karalis par jauno vicekarali ieceļ Stigu Andersonu. 

Veiksmīgā sacelšanās apspiešana noveda pie sarunām ar Dānijas karali par Igaunijas hercogistes iegādi un iekļaušanu Ordeņa valstī, kas tiek īstenota 1346. un 1347. gados. Sarunas bija iesākušās jau 1340. gadā, kad Brandenburgas markgrāfs Ludvigs, Dānijas karaļa māsas Margaretas vīrs, meklēja līdzekļus sievas pūram. 1245. gadā Dānijas karalis Valdemārs IV personīgi ierodas Tallinā, lai mēģinātu atgūt savus īpašumus, taču saprotot, ka pat vietējā aristokrātija nevēlas atgriezties Dānijas pakļautībā, 1346. gadā pārdod Ziemeļigauniju Teitoņu ordenim par 19 000 markām. 1347. gadā šo teritoriju nodod Ordeņa Livonijas atzara kontrolē. 

1345. gadā Lietuvas valdnieks Aļģirds, izmantojot to, ka landmestrs ar karaspēku atrodas Sāmsalā, iebrūk Livonijā, plaša karagājiena laikā izpostot Tērvetes un Siguldas pilis, kā arī aplencot un izpostot Jelgavas, Aizkraukles, Cēsu, Turaidas, Krimuldas piļu apkaimes. 

1345. gadā Burhards atsakās no landmestra amata par labu savam pēcnācējam Gosvinam fon Hērike. Iespējams, ka 1346.-47. gados Burhards bija Tallinas komturs. Pēc tam rakstos minēts kā Štrasburgas komturs Prūsijā. Pēdējo reizi rakstos pieminēts 1366. gadā.

Hroniku liecības 
Mestra kapelāna Bartolomeja Hēnekes sarakstītā Jaunākā atskaņu hronika ietver aprakstu par 1340.-1342. gada kariem ar Pleskavas valsti un krievu iebrukumus Livonijas valstu teritorijā un detalizētas ziņas par 1343.-1344. gada Harijas, Vīkas un Sāmsalas igauņu Jurģa nakts sacelšanos

Skatīt arī 
 Livonijas ordeņa mestri

Atsauces

Livonijas ordeņa mestri
Livonijas landmestri