Berilijs

Berilijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Be un atomskaitli 4. Ķīmiskā elementa nosaukums ir atvasināts no minerāla berila nosaukuma, no kura rūdām tas tiek iegūts. Berilijs ir pieskaitāms pie sārmzemju metāliem, tomēr tas ir visai stabils gaisā (tāpat kā magnijs), jo metāla virsmu pārklāj plāna oksīda kārtiņa. Dabā berilijs brīvā veidā nav sastopams. Savienojumos tas parasti ir divvērtīgs. Berilija oksīdam piemīt relatīvi liela siltumvadītspēja, salīdzinot ar citām elektrību nevadošām vielām. Berilijs ir otrs vieglākais metāls aiz litija.

Atklāšana 
Beriliju 1798. gadā atklāja franču ķīmiķis Luī Nikolā Voklēns (Louis-Nicolas Vauquelin), cenšoties noteikt berila un smaragda ķīmisko sastāvu. Tīru beriliju 1828. gadā pirmo reizi ieguva vācu ķīmiķis Frīdrihs Vēlers (Friedrich Wöhler) un franču ķīmiķis Antuāns Bisī (Antoine Bussy). Līdz 1957. gadam berilijs tika saukts par glucīniju (simbols: Gl).

Atrašanās dabā 
Brīvā veidā berilijs dabā nav atrodams. Tas ir atrodams akmeņogļu, naftas, atsevišķu minerālu, vulkānisko putekļu un augsnes sastāvā. Berilijam ir tikai viens stabils izotops — berilijs-9.

Izmantošana 

Berilijs tiek izmantots dažādiem mērķiem. Tiek lēsts, ka tas visvairāk tiek izmantots militārajās jomās, tāpēc informācija par tā izmantošanu nav viegli pieejama.

No berilija izgatavo radiācijas lodziņus, piemēram, rentgenlampās. Metalurģijā tas tiek izmantots kā leģējoša piedeva sakausējumiem, jo tas viegli savienojas ar citiem metāliem un uzlabo sakausējumu īpašības. Berilijs tiek plaši izmantots arī kosmonautikas un atomfizikas nozarēs.

Atsauces

Ārējās saites 

 

Ķīmiskie elementi
Sārmzemju metāli