Leģionāru piemiņas diena

Leģionāru piemiņas diena jeb vienkārši 16. marts ir neoficiāla piemiņas diena, kad Latviešu leģiona veterāni un citi cilvēki piemin Latvijas iedzīvotājus, kuri cīnījās Trešā reiha bruņotajos spēkos Latviešu leģiona sastāvā. 
No 1998. gada leģionāru piemiņas diena kļuva par asu strīdu jautājumu, visasākās diskusijas bija par gājienu, kas notiek no Vecrīgas līdz Brīvības piemineklim. Lielākie piemiņas pasākumi notiek Rīgā un Tukuma novada Lestenē, kur atrodas leģionāru brāļu kapi.

Piemiņas dienas tradīcija trimdā 

Pirmoreiz 16. martu pieminēt kā Latviešu leģiona karavīru dienu 1952. gadā ierosināja leģiona veterānu organizācija "Daugavas Vanagi", jo šajā datumā 1944. gadā abas Latviešu leģiona divīzijas (15. divīzija un 19. divīzija) darbojās kopīgi Otrā pasaules kara Austrumu frontes kaujā pie Veļikajas upes aizsardzības līnijas (t. s. "Austrumu vaļņa") pret Sarkano armiju.

1944. gada 16. martā latviešu vienības atradās Veļikajas labajā krastā, kad augstieni 93,4 ieņēma Sarkanās armijas daļas. Lai atgūtu šo augstieni, tika izveidota kaujas grupa Artūra Silgaiļa vadībā. Tajā ietilpa 15. divīzija un 2. brigāde (no 22. marta — 19. divīzija). Pēc vairākām dienām sīvu kauju augstiene tika atgūta. Šo kauju nozīme bija ne vien tajā, ka abas divīzijas karoja kopā, bet arī tajā, ka pretuzbrukums bija sekmīgs un, ka uzbrukumā tika iesaistīti ievērojami spēki. Bijušo leģionāru vidū gan visu pēckara laiku bijušas diskusijas, vai uzbrukums vests profesionāli un zaudējumi bijuši tā vērti, it sevišķi tāpēc, ka, turpinoties kaujām par augstieni, Sarkanās armijas jau 1944. gada 26. martā uzsāktajā pretuzbrukumā augstienes tā atguva, bet leģions ar lieliem dzīvā spēka zudumiem tika pakāpeniski pārvietots.

Tomēr vienlaikus "Daugavas Vanagu" rosinājums 16. martu noteikt par atceres dienu saistāms ar faktu, ka šī organizācija dibināta kā bijušo latviešu karavīru solidaritātes organizācija, kura 16. marta iedibināšanā par atceres dienu saskatīja iespēju sniegt atbalstu kara invalīdiem un citām latviešu bēgļu sociāli mazaizsargātajām grupām.

Piemiņas dienas tradīcija Latvijā 
Pirmo reizi Latvijā gājiens bija iecerēts 1989. gadā, taču milicijas ķēdes tam neatļāva notikt. Pirmais gājiens ar ziedu nolikšanu Brāļu kapos notika nākamajā gadā. Ziedu nolikšana pie Brīvības pieminekļa pirmo reizi fiksēta 1993. gadā, kad apritēja 50 gadi kopš Latviešu leģiona dibināšanas dienas. Līdz pat 20. gadsimta 90. gadu otrajai pusei pasākumos piedalījušies gan politiķi, gan augsti stāvošas militārpersonas.

Konfrontācijas un konflikti saistībā ar šo piemiņas dienu sākās 1998. gadā. Tiek uzskatīts, ka sākumpunkts bijis 3. marta pensionāru pikets pie Rīgas domes, ko izgaiņāja policija. Krievijas plašsaziņas līdzekļi to atspoguļoja kā zvērīgu pensionāru sišanu. 15. martā Rīgā pie Brīvības pieminekļa piketēja ap 100 iedzīvotāju pret iecerēto gājienu. Neapmierinātība tika pausta arī nākamajā dienā gājiena laikā, kad pret gājiena dalībniekiem tika izkliegti dažādi saukļi. Krievijas Ārlietu ministrija izplatīja paziņojumu, atcere tika pasniegta kā nacisma glorificēšana. Šo notikumu kontekstā kā atbildes reakcija šī diena 1998. gadā uz neilgu laiku kļuva par Saeimas apstiprinātu piemiņas dienu, tomēr jau 2000. gadā tika svītrota no svētku un piemiņas dienu saraksta. Šīs dienas izslēgšana no oficiālā valsts kalendāra bijusi nepieciešama, lai iestātos Eiropas Savienībā un NATO, viens no mājasdarbiem bijis eiropeiska skatījuma uz pagātni veidošana, atsakoties no leģionāriem kā vēstures varoņiem, un ka šī diena nav atzīmējama valstiskā līmenī, piemiņa godājama ģimenes lokā un dažādu nevalstisko organizāciju rīkotos atceres pasākumos.

Vairākus gadus gājiens tika aizliegts, bet 2006. gadā naktī uz 16. martu ap Brīvības pieminekli pat tika uzsliets žogs, lai cilvēki Leģionāru piemiņas dienā nevarētu nolikt ziedus. 
2007. gada 16. martā  gājienu no Okupācijas muzeja līdz Brīvības piemineklim rīkoja Nacionālā Spēka Savienība (NSS) kopā ar Klubu 415.

Piemiņas gājiens kļuva par protesta gājienu, kurā cilvēki piedalās, paužot savu neapmierinātību pret valsts politiku integrācijas un naturalizācijas jomā. Piemēram, Nacionālās apvienības Visu Latvijai-TB/LNNK līdzpriekšsēdētājs Raivis Dzintars ir paziņojis, ka "16. marts ir ne tikai latviešu karavīru atceres diena, bet arī nacionālās pretestības simbols. Tā ir diena, kad ik gadu Latvijas pilsoņiem jāparāda spēja saglabāt uzticību savu brīvības cīnītāju piemiņai, neskatoties uz ārvalstu nesapratni un pašu valsts amatpersonu spiedienu."

Lai gan, pateicoties gājiena atļaušanai labvēlīgiem tiesu spriedumiem, pēdējos gados 16. marta piemiņas gājiens vairs netiek aizliegts, tomēr politiķu attieksme šajā jautājumā vēl aizvien ir neviennozīmīga. Nacionālā apvienība ir vienīgā Saeimā pārstāvētā partija, kura oficiāli atbalsta un kuras amatpersonas katru gadu piedalās 16. marta piemiņas gājienā. Tā arī vairākkārt Saeimā ir rosinājusi 16. martu atkārtoti iekļaut oficiāli atzīmējamo piemiņas dienu sarakstā, taču līdz šim Saeimā palikusi mazākumā.

Literatūra 
 Muižnieks, Nils, Zelče, Vita. Karojošā piemiņa: 16. marts un 9. maijs. Rīga: Zinātne. 398 lpp. .

Atsauces

Ārējās saites 

 Vēsturnieces Vitas Zelčes publiskā lekcija "Leģionāru piemiņas dienas ģenēze un vēsture trimdā un Latvijā" (video)
 16. marta - leģionāru piemiņas dienas tradīcijai veltīta sadaļa Nacionālās apvienības mājas lapā 
 16. martam - leģionāru piemiņas dienai - veltīta lapa Facebook tīklā

Atceres dienas
piemiņas