Eitanāzija

Eitanāzija (euthanasia - no sengr. ευ, eu - "labs" + θάνατος, tānatos - "nāve" - burt. "viegla nāve") ir medicīnā ārsta paša veikta vai viņa uzraudzībā veikta darbība vai bezdarbība ar nodomu izraisīt nāvi, nolūkā izbeigt visas ciešanas neārstējami slimam un ne ar kādiem līdzekļiem nenovēršamām, neciešamām sāpēm pakļautam cilvēkam, pamatojoties uz pacienta brīvprātīgu izvēli. To iedala:
 pasīvā eitanāzija - ārstniecības metožu ierobežošana vai pārtraukšana, t.i. ārsts ļauj pacientam nomirt (gadījumos, kad nekāda medicīniska iejaukšanās nevar pacientu atgriezt dzīvē: cilvēks ir komā, vai smadzenes ir mirušas un dzīvība tiek mākslīgi uzturēta tikai fizioloģiskā līmenī);
 aktīvā eitanāzija jeb medicīniski asistētā pašnāvība - nāvējošas medikamentu devas izsniegšana pēc nedziedināma un neatvieglojamas mokas jūtoša pacienta brīvprātīga pieprasījuma vai viņa tuvinieka lūguma (ja pacients nav pie apziņas un nav cerību, ka to atgūs).

Veicot eitanāziju, pacientu vispirms iemidzina, tad intravenozi tiek ievadīta liela deva attiecīgā medikamenta un elpošana apstājas. Līdzās eitanāzijai pastāv arī asistētā pašnāvība (assisted suicide). Šajā gadījumā ārsts pacientam izraksta zāles, kuras viņš var iedzert brīdī, kad tam šķitīs, ka ir pienācis izšķirīgais brīdis. Eitanāzija neattiecas uz gadījumiem, kad slimniekam var palīdzēt un eksistē atbilstoši medikamenti - tā skar tikai un vienīgi gadījumus, kad pacienta stāvoklis ir bezcerīgs (ārstu komisija pacienta vai tā radinieku pieprasījumu ignorē, ja rodas kaut mazākā cerība, ka slimnieka stāvoklis var uzlaboties) un mokas neciešamas (sāpes remdējošie preparāti nelīdz) un tā tiek veikta pacienta labā.

Terminu izdomājis sers Frānsiss Bēkons (Sir Francis Bacon) XVI gs., aplūkojot medicīnas lomas sabiedrībā teorētiskos aspektus. Pieaugot indivīda lomai sabiedrībā un cilvēka personas svarīgumam, aizvien aktuālāks kļuva jautājums par ciešanu atvieglošanu, kas noveda pie aizvien plašākām diskusijām medicīnā un sabiedrībā, aplūkojot gadījumus, kad medicīna ir bezspēcīga ciešanu novēršanā. Tēma tika aplūkota gan no Hipokrāta zvēresta postulāta "nekaitēt" (mākslīgi uzturot mirstošo pie dzīvības un pakļaujot mokām, tam tiek paildzinātas ciešanas - tātad kaitējums), gan no utilitārā (neārstējamu slimnieku uzturēšana pie dzīvības atņem līdzekļus tiem, kurus var izārstēt), gan morāles un reliģiskām pozīcijām (neārstējami slima cilvēka nonāvēšana ir pretrunā ar kristīgo pasaules uzskatu). XX gs. pirmajā pusē terminu "eitanāzija" lietoja nacistiskajā Vācijā kā nederīgo cilvēku iznīcināšanas apzīmējumu, kas vēl joprojām rada daudzus pārpratumus. Mūsdienu izpratnē jēdziens galīgi noformulējies XX gs. 60.-70. gados Rietumeiropā, sabiedrisko diskusiju par palīdzību neglābjami slimiem un mokās esošiem laikā, veidojot pirmo likumu par eitanāziju projektus.

Eitanāzija praksē 
Cilvēku eitanāzija vairākumā pasaules valstu ir aizliegta, un to praktizējošos ārstus soda saskaņā ar krimināllikumu, taču pēdējās desmitgadēs (un jo īpaši pēdējos gados) eitanāziju (galvenokārt pasīvo) dekriminalizējoši likumi un tiesu lēmumi ir pieņemti vairākās valstīs vai valstu teritoriāli administratīvajās zemēs:
 Nīderlandes Karalistē diskusijas sabiedrībā par eitanāziju sākās XX gs. 70. gados. 1972. gadā Leuvārdenes pilsētā tiesa sievieti, kas bija cilvēkam veikusi letālu injekciju, notiesāja, piespriežot nosacītu brīvības atņemšanu uz vienu nedēļu. Tiesas spriedumā pirmo reizi tika formulēti eitanāzijas drošības principi. Sakarā ar šo lietu radās Nīderlandes Brīvprātīgās Eitanāzijas Biedrība (NVVE). 1984. gadā Augstākā tiesa atzina neglābjami slimu pacientu tiesības pašiem izvēlēties, mirt vai turpināt mocīties, t.i. dekriminalizēja šo praksi, kas nelegāli jau pastāvēja. 1993. gadā tika publicēts 12 punktu projekts par to, kas ir eitanāzija, un kas ietilpa vēlākā likuma pamatā. 2002. gada 1. aprīlī Nīderlandē stājās spēkā “Likums par pieprasītās nonāvēšanas un veicinātās pašnāvības kontroli”, un šī valsts kļuva par pirmo valsti pasaulē, kurā ar likumu atļāva neārstējami slimiem un nenovēršamām mokām pakļautiem pacientiem saīsināt savu dzīvi. Saskaņā ar likumu eitanāziju drīkst piemērot tikai pēc pacienta pieprasījuma. Ārstam jābūt pārliecinātam, ka pacients savu gribu izteicis brīvprātīgi un pēc ilgām pārdomām, ka pacienta stāvoklis ir bezcerīgs un viņa sāpes ir nepanesamas, ka ārsts ir izskaidrojis slimniekam viņa stāvokli un izredzes, kopā ar pacientu ir nonācis pie pārliecības, ka slimnieka situācijā nav cita pieņemema risinājuma. Pēc tam pacienta piekrišana tiek prasīta atkārtoti. Galējo slēdzienu izsaka kā minimums 2 savstarpēji nesaistīti ārsti, kurus uzrauga īpaša medicīnas tiesību un ētikas komisija, šaubu gadījumā lietu izskatot izmeklētājam no prokuratūras.
 Beļģijas Karalistē neglābjami slimu pilngadīgu pacientu tiesības uz brīvprātīgu eitanāziju legalizēja 2002. gadā, pieņemot atbilstošu likumu.
 Šveices Konfederācijā eitanāzija it kā nav ar likumu legalizēta, taču, ja ārsts palīdz aiziet no dzīves neglābjami slimam pacientam, tad par to netiek sodīts: tiek izrakstīta "pēdējā recepte", ko pēc slimnieka rīkojuma saņem Eitanāzijas biedrība, kas pēc abpusējas vienošanās ar slimnieku pārņem to savā aprūpē. Šis liberālisms likumdošanā izraisījis tādu fenomenu kā "eitanāzijas tūrisms" - nedziedināmi slimie no visas Eiropas brauc uz Šveici, lai netraucēti un nesāpīgi pārtrauktu savas mokas. 2007. gada februārī Šveices Federālais tribunāls (augstākā tiesu instance) pieņēma lēmumu piešķirt tiesības uz eitanāziju arī garīgi slimām personām.
 Francijas Republikā 1992. gadā dekriminalizēja pasīvo eitanāziju. 2004. gada novembrī pieņēma Francijas ārstu asociācijas izstrādāto likumu par eitanāziju, kas paredz, ka gadījumos, kad turpmāka ārstēšana kļūst "bezjēdzīga, neproporcionāla vai bez kāda cita efekta kā vien mākslīga dzīvības uzturēšana", ārstēšanu "var samazināt vai pārtraukt". Likuma pieņemšanu lielā mērā inspirēja diskusija pēc 22 gadus vecā Vinsenta Jumbēra nāves 2003. gadā: pēc vispārējas paralīzes autokatastrofas rezultātā viņš aprakstīja grāmatā "Pieprasu tiesības mirt" savu situāciju. Viņa lūgumu atļaut īstenot eitanāzijas aktu Francijas prezidents Žaks Širaks atstāja bez ievērības, kā rezultātā Vinsenta māti arestēja un tiesāja par slepkavību, jo viņa pati bija palīdzējusi dēlam aiziet.
 ASV 1976. gadā Kalifornijas pavalsts Augstākā tiesa pieņēma likumu par pasīvās eitanāzijas legalizēšanu. 1997. gadā Oregonas pavalsts iedzīvotāji referendumā nobalsoja par akta "Par nāvi un pašcieņu" (Death with Dignity Act) pieņemšanu. Saskaņā ar šo likumu nedziedināmi slimajam pacientam (cilvēkam, kuram atlicis dzīvot ne vairāk par sešiem mēnešiem) 2 reizes mutiski un 1 reizi rakstiski jāpieprasa eitanāziju, pie tam ārstu komisija izvērtē, vai pacients ir psihiski pieskaitāms un lemtspējīgs. Nāvējošo medikamentu devu sev injicē pats pacients. Pēc daudzkārtējiem eitanāzijas pretinieku protestiem, 2006. gada janvārī ASV Augstākā tiesa apstiprināja Oregonas pavalsts likuma leģitimitāti. 2008. gadā pasīvo eitanāziju legalizēja arī Vašingtonas pavalstī un Teksasas pavalstī.
 Austrālijas Savienībā Ziemeļu teritorija (Northern Territory of Australia) 1995. gadā legalizēja (Rights of the Terminally Ill Act) eitanāziju - gan pacientam, gan viņa piederīgajiem un ārstam bija jāaizpilda neskaitāmas anketas, lūgums par eitanāziju jāraksta atkārtoti, mediķiem bija jākonstatē, ka sāpes vai cita veida ciešanas ir neizturamas un medicīniski nenovēršamas; situāciju izvērtēja vēl arī citi neatkarīgi ārsti, kas apliecināja, ka patiešām nekas vairs nav glābjams; visu ar eitanāziju saistīto personu darbības tika dokumentētas, - taču pēc deviņiem mēnešiem likumu atcēla federālais parlaments.
 Luksemburgas Lielhercogistē nedziedināmi slimo pacientu tiesības uz eitanāziju dekriminalizēja 2008. gadā.
 Dānijas Karalistē 1992. gadā pieņemts likums, ka mediķiem ir jārespektē neārstējamu un avārijās smagi cietušu cilvēku tiesības atteikties no ārstēšanas.
 Austrijas Republikā atļauta pasīvā eitanāzija, ja neārstējami slims pacients ir izteicis tādu vēlēšanos laikus sastādītā testamentā.
 Japānas pasīvās eitanāzijas prakse balstās uz vietējo tiesu lēmumiem — valsts Augstākajā tiesā vai parlamentā šis jautājums nekad nav apspriests.
 Izraēlā pasīvo eitanāziju dekriminalizēja 1970. gadā.
 Latvijas Republikā eitanāziju likums neregulē. A. Sondore, Anesteziologu un reanimatologu asociācijas vadītāja, Rīgas Stradiņa universitātes Anestezioloģijas un reanimatoloģijas katedras asociētā profesore: "Lai gan arī mūsu valstī notiek pasīvā eitanāzija, piemēram, intensīvās terapijas laikā mediķi pieņem lēmumu to pārtraukt, Latvijā šo jomu pašlaik neregulē nekādi normatīvie akti."

Diskusija par un pret eitanāziju 
Sabiedrībā attieksme pret eitanāziju ir atšķirīga - to dēvē gan par slepkavību, gan par žēlsirdību. Vienlaikus eitanāzijas ētiskais novērtējums nepavisam nav viennozīmīgs un katram argumentam “par” atradīsies savs arguments “pret”. Bez tam lielākā daļa ļaužu, bieži vien pat diplomēti ārsti nav painteresējušies, kā un pie kādiem nosacījumiem tā tiek pieļauta valstīs, kurās tā ir legāla, tā radot pašizdomātus mītus un diskusijās apstrīdot tos aspektus, ko paši piedēvē eitanāzijai.

Eitanāzijas atbalstīšana 
Lai aizstāvētu pacientu tiesības uz brīvu izvēli, ASV 1980. gadā tika nodibināta eitanāzijas aizstāvju biedrība "Hemlock society." Baltijā publiska diskusija par to, ka vajadzētu legalizēt eitanāziju, sākās Lietuvā 90. gados, kad kāda Živile Slavinskiene pēc sava 19 gadus vecā dēla Šarūna ilgstoša lūguma iešļircināja viņam nāvējošu medikamentu devu - Šarūnam pēc plašiem apdegumiem bija amputētas rokas, izdegusi seja, viņa rētas nedzija un slimnieks cieta pastāvīgas neciešamas sāpes, kuru samazināšanai medikamenti nelīdzēja. Pat pēc septiņām veiktajām operācijām viss viņa ķermenis bija viena milzīga jēla vāts, un virkne neatkarīgu mediķu komisiju noliedza iespēju, ka slimnieks izdzīvos.

Politiskais pamatojums
Demokrātiskā sabiedrībā ikvienam tās loceklim ir tiesības izvēlēties arī savu nāves laiku, it īpaši, ja viņš cieš nepanesamas sāpes un kļuvis par apgrūtinājumu tuviniekiem.

Pragmatiskais pamatojums
Pragmatiķi postulē, ka jāņem vērā cilvēkresursi un finanšu līdzekļi, kas tiek velti (bez gala rezultāta) tērēti veltai uz nāvi slimā, kura smadzenes pārstājušas darboties un organisms pie dzīvības tiek uzturēts mākslīgi ar aparatūras palīdzību, uzturēšanai.

Ētiskais pamatojums
Uz ētikas principiem balstīts ir retoriskais jautājums - vai ir humāni likt dzīvot cilvēkam, kurš, būdams pie pilna prāta un skaidras apziņas (šāds termins tiek lietots juridiskos dokumentos), vēlas šo dzīvi atstāt? Šī viedokļa piekritēji uzskata, ka neviens nav tiesīgs likt bezcerīgi slimiem cilvēkiem pret viņu gribu izjust nežēlīgas mocības nosacītas morāles vai mistisku reliģisku argumentu vārdā (pacients varbūt nemaz nav ticīgs, t.i. uz viņu it kā neattiektos tam svešas reliģijas normas), par to, ka veģetatīva eksistence un sāpes atņem cilvēkiem viņu pašcieņu, par to, ka paši slimnieki, vēloties izbeigt savas ciešanas, bieži ķeras pie drausmīgiem pašnāvības veidiem, utt.

Eitanāzijas noliegšana 
Diskusijas "par" un "pret" pasaulē notiek augstākajā līmenī, vairāku valstu (piemēram, Jaunzēlandes) parlamentiem pat vairākkārt noraidot likumprojektus par eitanāzijas legalizāciju kā nepieņemamus.

Loģiskais pamatojums
Eitanāzijas pretinieki norāda, ka mūsdienu medicīna attīstās ļoti strauji, un šodien ir atrastas iespējas vēl nesen par bezcerīgām uzskatītu slimību ārstēšanai. Tādējādi, atslēdzot pacientu no dzīvības uzturēšanas sistēmām, teorētiski slimniekam var tikt liegta iespēja sagaidīt konkrētās slimības ārstēšanai nepieciešamo zāļu rašanos. Tāpat ir iespējama eitanāzijas ļaunprātīgas izmantošanas iespēja no tādu radinieku puses, kuri apmaksā bezcerīgi slimā cilvēka ārstēšanu, vai gaida mantojumu, kurš medicīnisko izdevumu dēļ, protams, iet mazumā. Jautājums ir jautājums par ārstu lomu, jo ikviens mediķis ir devis zvērestu glābt dzīvību, tāpēc tās atņemšana - lai kādu motīvu vadīta, - ir pretrunā ar ārsta sūtības būtību. Galvenā un patiešām neatrisināmā ētiskā problēma ir attiecībā uz slimniekiem, kuri nav spējīgi paši pieņemt lēmumu par dzīves pārtraukšanu — cilvēkiem, kuri atrodas komā, ir garīgi nepilnvērtīgi, kā arī pavisam mazi bērni. Eitanāzijas gadījumā viņu vietā lēmumu jāpieņem citiem (ārstiem, radiniekiem un varas iestāžu pārstāvjiem). Pieņemot, ka cilvēks ir amorāla būtne, nav garantiju, ka lēmēji vadīsies tikai no humāniem apsvērumiem un slimnieka interesēm.

Morālais pamatojums
Sāpes varot noņemt, līdz ar to neizturamu sāpju neesot; ir jāatšķir fiziskas sāpes no emocionālām ciešanām; ciešanas nav pamats nonāvēšanai. Notikušu eitanāzijas faktu nav iespējams pierādīt, jo ir pietiekami daudz ātri gaistošu medikamentu. Bez tam, gan Oregonā, gan Holandē oficiālās atskaites par eitanāziju tiek veidotas, paļaujoties tikai uz ārstu sniegto informāciju, neņemot vērā psiholoģisko blakusefektu darbību. Ir eitanāzijas pretinieki, kas konsekventi saista eitanāziju ar nacistiskajā Vācijā piekopto cilvēku nonāvēšanas sistēmu, prognozējot tās iespējamu atjaunošanos eitanāzijas legalizācijas gadījumā.

Lielāko reliģiju nostāja 
Kristiešu nostāja
Kristietība noliedz eitanāziju kā grēku, uzskatot, ka neārstējami slima cilvēka nonāvēšana ir pretrunā ar kristīgo pasaules uzskatu: Dievs cilvēku, atšķirībā no dzīvniekiem, ir radījis pēc sava tēla un līdzības (1. Mozus 1; 26 - 27), dzīvei Ēdenes dārzā (1. Mozus 2; 15). Dievs ir visa dzīvā radītājs (Ap.d. 17; 24 - 27) Ikviens ir atbildīgs par sev apkārtējo labklājību, veselību un dzīvību (1. Mozus, 1:27-28, 1. Moz. 2:15-16, 1. Moz. 3.; 1. Moz. 4:9-11). Ikvienam cilvēkam ir vieta Dieva plānā (Jeremijas 1; 5; Ps. 139:15-16). Cilvēkam ir jāmīl Dievu un savu tuvāko kā sevi pašu, mīlestība jābūt nesavtīgai (Lk 10; 27, 29-37, 1. Kor. 13.). Nāve pasaulē ienāk vienlaikus ar grēku, tā ir pirmo cilvēku izvēles - viņu nepaklausības, - rezultāts (1. Mozus 3:5. Mozus 30:19-20, Rom. 6:23). Bauslis "Tev nebūs nokaut!" attiecas arī uz nonāvēšanu pēc nonāvētā lūguma (2. Sam. 1:1-14). Cilvēka slimība nevar būt pamats, lai tam nodarītu kaitējumu (3. Mozus 19:14-16). Dzīvniekam, kurš nonāvējis cilvēku, jāmirst (1. Moz 9; 5 - 6). Ikviens nodarījums pret cilvēku ir darīts Dievam (Mt. 25 ; 31 -46). Atsevišķos gadījumos ir pieļaujama ārstēšanas pārtraukšana.  Bez tam eitanāzija ir pretrunā ar kristīgo uzskatu, ka Dievam ir nozīmīgs ikviens cilvēks. Kā arguments tiek minēts arī tas, ka Dr. Dž.Kevorkjans esot iedvesmojis Thrash metal  grupas "Megadeath" eitanāzijai veltīto albumu "Youthanasia," kā arī, aizstāvot eitanāziju kādā ASV universitātē 2009. gadā izmantojis ar kāškrustu papildinātu ASV karogu . Vatikāns pielīdzina aktīvo eitanāziju slepkavībai, nostādot to blakus genocīdam, abortiem un pašnāvībām. Citas kristīgas konfesijas, tāpat kā citas reliģijas, pamatā atbalsta šo pozīciju, jo no lielākās daļas reliģiju viedokļa cilvēku dzīvības pieder nevis viņiem pašiem, bet gan Dievam, kas nozīmē — ne cilvēkiem lemt, dzīvot viņiem vai mirt.

Jūdaistu nostāja
Jūdaismā nav vienotas definētas nostājas, taču dominē konservatīvo jūdaistu proponētais eitanāzijas noliegums un mēreno aprindu atbalsts pasīvajai eitanāzijai.

Musulmaņu nostāja
Islāms visai kategoriski aizliedz visu veidu pašnāvību un jebkuru to atbalstošu darbību.

Budistu nostāja
Tā kā budisms nav vienota un skaidri definēta uzskatu sistēma, nav tāda "budistu viedokļa", šajā jautājumā, taču lielākā daļa budisma virzienu uz eitanāzijas praksi raugās noliedzoši. Tibetas budistu lielāko daļu pārstāvošais Dalailama aģentūrai France Press 1996. gada septembrī uz šo jautājumu atbildēja visai izvairīgi, ka, kaut arī cilvēka dzīvība ir neaptverama vērtība, viņš neesot tiesnesis, lai vērtētu, un domājot, ka tomēr izņēmuma gadījumos - komas stāvoklis bez cerībām atgūt apziņu vai grūtniecība, kas apdraud sievietes dzīvību, - tā būtu pieļaujama.

Hinduistu nostāja
Hinduismā prevalē 2 pretēji viedokļi. No vienas puses, jāatbalsta visu, kas mazina cilvēka ciešanas un, ja tās ir neizturamas un nenovēršamas, tās var pārtraukt eitanāzijas ceļā. Pretējais viedoklis pamatojas karmas principā, ka nedrīkst iejaukties neizdziedināmi slimā dzīvē, nesabojājot viņa un pašu eitanāzijas īstenotāju karmu.

Skatīt arī 
 Bioētika
 Eitanāzija veterinārmedicīnā jeb Dzīvnieku iemidzināšana
 Eitanāzijas traktējums nacistiskajā Vācijā jeb Akcija T4
 Nāvessods
 Pašnāvība
 Slepkavība

Piezīmes un atsauces

Literatūra 
 Ķilkuts G., Mežinska S., Neiders I., Sīlis V., Sīle V., Biomedicīnas ētika: teorija un prakse. - Rīgas Stradiņa universitāte, Rīga, 2006.
 Foot P. Euthanasia. / P.Foot. Virtues and Vices and Other Essays in Moral Philosophy. - Oxford, 2002
 Stone, T. Howard, and Winslade, William J. Physician-assisted suicide and euthanasia in the United States. // Journal of Legal Medicine (16:481-507), December 1995
 Palmer, “Dr. Adams’ Trial for Murder” // The Criminal Law Review. 365-377, 1957
 Magnusson, Roger S. The sanctity of life and the right to die: social and jurisprudential aspects of the euthanasia debate in Australia and the United States. // Pacific Rim Law & Policy Journal (6:1), January 1997
 Aрдашева Н.А. Эвтаназия как метод искусственного прерывания жизни: правовые условия. // Рос. юрид. журн, 1996, N1, С. 71-80
 Акопов В.И. Этические, правовые и медицинские проблемы эвтаназии. // Медицинское право и этика, 2000, N1, С. 47-55
 Дмитриев Ю.А. Конституционное право человека в Российской Федерации на осуществление эвтаназии. // Право и политика, 2000, N7, С. 127-130
 Дмитриев Ю.А., Шленева Е. В. Право человека в Российской Федерации на осуществление эвтаназии. // Государство и право, 2000, N11, С. 52-59
 Капинус О.С. Эвтаназия как социально-правовое явление: монография. - Буквоед, Москва, 2006
 Капинус О.С. Эвтаназия в свете права на жизнь: монография. - ИД Камерон, Москва, 2006

Ārējās saites 
 Vents Sīlis (RSU Humanitāro zinātņu katedras lektors). Eitanāzija: morālo vērtību konflikts medicīnā. // Diena, 28.07.2009.
 Eitanāzija — par un pret (uz jautājumu atbild virkne Latvijas mediķu)
 Eitanāzija — jautājumu joprojām ir vismaz tikpat, cik atbilžu
 Ruska R. Ārsti negrib uzņemties bendes lomu. // Latvijas Avīze, 28. aprīlis (2005)
 Intervija ar Latvijas Onkoloģijas centra paliatīvās aprūpes nodaļas vadītāju Vilni Sosāru.
 Eitanāzijas nosodījums no Romas Katoļu Baznīcas pozīcijām
 Lulle J. Kas ir eitanāzija? - katedrale.lv
 Austrāliešu eitanāzijas aizstāvis Ničke izgudrojis jaunu nāves mašīnu.
 Euthanasia - The Columbia Encyclopedia
 Voluntary Euthanasia - Stanford Encyclopedia of Philosophy
 Euthanasia - Religion & Ethical issues. / BBC
 Euthanasia and the law - BBC News
 Ten years of assisted suicide in Oregon - Lifeissues.net Kochi, Japan
 Implementation of the International Covenant on Civil and Political Rights (.pdf)
 Филиппа Фут. Эвтаназия. // Философские науки. № 6, 1990, с. 63-80. 
 диакон Кураев A. Эвтаназия — это самоубийство? / Из книги «Неамериканский миссионер»
 Иваницкий B. Наука и мораль: Дилемма доктора. // ЗНАНИЕ - СИЛА, Номер 11-12/1999
 "Благая смерть". Опыт легализации эвтаназии в других странах. - РИА Новости, 17/04/2007
 Эвтаназия. Аргументы "за" и "против" - РИА Новости, 17/04/2007

Medicīna
Bioētika
Dzīvība
Nāve