Apollo 11

Apollo 11 bija ASV NASA  Apollo programmas kosmosa kuģa lidojums. 1969. gada 20. jūlijā pirmoreiz cilvēces vēsturē cilvēku apkalpe mēness modulī nolaidās uz Mēness. Pirmais uz Mēness virsmas 21. jūlijā 02:56:15 UTC kāju spēra Nīls Ārmstrongs; pēc 19 minūtēm viņam pievienojās Edvīns Oldrins. Viņi uz Mēness virsmas pavadīja nedaudz vairāk par divām stundām. Pēc tam viņi atgriezās komandmodulī Mēness orbītā, kur viņus gaidīja Maikls Kolinss. Visi trīs astronauti 24. jūlijā veiksmīgi nolaidās uz Zemes.

Ārmstronga pirmais solis uz Mēness virsmu tika pārraidīts TV tiešraidē pasaules auditorijai. Ārmstrongs šo notikumu raksturoja kā "vienu mazu soli cilvēkam, vienu milzīgu lēcienu cilvēcei". Apollo 11 efektīvi pabeidza kosmisko sacensību un izpildīja valsts mērķi, ko 1961. gadā izvirzīja ASV prezidents Džons Kenedijs: "pirms šī desmitgade ir beigusies, cilvēkam nolaisties uz Mēness un droši atgriezties uz Zemes."

Misija tika uzsākta . Apkalpē ietilpa Nīls Ārmstrongs, Maikls Kolinss un Edvīns Oldrins.

Apkalpe 

1967. gada 20. novembrī tika oficiāli paziņots par Apollo 9 rezerves apkalpi: komandieris Neils Ārmstrongs, komandmoduļa pilots Džeimss Lovels un mēness moduļa pilots Bazs Oldrins. Lovels un Oldrins iepriekš bija lidojuši kopā kā Gemini 12 apkalpē. Sakarā ar mēness moduļa izstrādes un ražošanas kavējumiem, Apollo 8 un Apollo 9 tika apmainītas ar pamata un rezerves apkalpēm, un Ārmstronga komanda kļuva par Apollo 8 rezerves apkalpi. Pamatojoties uz parasto apkalpes rotācijas shēmu, Ārmstrongam būtu jābūt par Apollo 11 pamatapkalpes komandieri.

Apollo 8 komandmoduļa pilots Maikls Kolinss sāka piedzīvot nepatikšanas ar kājām. Ārsti šo problēmu diagnosticēja kā kaula augšanu starp piekto un sesto skriemeli, kam nepieciešama operācija. Lovels ieņēma viņa vietu Apollo 8 apkalpē. Kad Kolinss atguvās pēc operācijas, viņš pievienojās Ārmstronga apkalpei.

Dublējošā apkalpe:
 Džeimss Lovels, komandieris
 Viljams Enderss, komandmoduļa pilots
 Freds Heizs, mēness moduļa pilots

Lidojuma gaita

Starts 

Apollo 11 tika palaists  13:32:00 UTC ar nesējraķeti Saturn V (AS-506) no Kenedija kosmosa centra starta laukuma LC-39A.
Pēc divdesmit minūtēm Apollo 11 tika ievadīts 185,9 × 98,9 km orbītā. Pēc pusotra apriņķojuma 16:22:13 UTC trešā pakāpe veica manevru, sasniedzot otro kosmisko ātrumu, un kosmosa kuģi ievadīja trajektorijā uz Mēnesi. Pēc 30 minūtēm sākās nodalījumu pārkārtošanas operācija: kosmosa kuģis Columbia tika atvienots no S-IVB, raķešpakāpe tika apgriezta par 180 grādiem, un Columbia pieslēdzās pie mēness moduļa Eagle, kas bija vēl pievienots pie S-IVB. Pēc tam kosmosa kuģis ar mēness moduli tika atvienots no trešās pakāpes.
Kad Apollo 11 bija droši attālinājies no S-IVB, 19. jūlijā 17:21:50 UTC uz 5 minūtēm 57 sekundēm tika iedarbināts servisa moduļa dzinējs, lai ieietu orbītā ap Mēnesi.

Nolaišanās uz Mēness 
20. jūlijā 12:52 UTC Oldrins un Ārmstrongs pārvietojās uz mēness moduli. 13. Mēness apriņķojuma sākumā 17:44 UTC, kad Apollo 11 bija Zemei pretējā pusē, Eagle atvienojās no Columbia. Kolinss no komandmoduļa apskatīja mēness moduli, pārliecinoties, ka tas nav bojāts, un nosēšanās kājas ir izvērstas pareizi. 13. apriņķojuma beigās uz 29,8 sekundēm tika iedarbināts mēness moduļa dzinējs.

Kad sākās nolaišanās, Ārmstrongs un Oldrins atklāja, ka viņi divas vai trīs sekundes agrāk šķērso atzīmes uz virsmu un ziņoja, ka viņi nolaidīsies jūdzes uz rietumiem no sava mērķa punkta. Eagle pārvietojās pārāk ātri. Problēma varēja būt maskoni — lielas masas koncentrācijas, kas varēja mainīt trajektoriju.

Piecas minūtes pēc nolaišanās manevra, 1800 m virs Mēness virsmas, mēness moduļa vadības dators (LGC) samulsināja apkalpi ar pirmo no vairākiem neparedzētiem programmas signāliem 1201 un 1202. Lidojumu vadības centrā datorinženieris Džeks Gārmens teica vadības speciālistam Stīvam Bālsam, ka turpināt nolaišanos ir droši, un tas tika nodots apkalpei. Programmas brīdinājuma signāli liecināja par "vadības pārplūšanu" — vadības dators nevarēja pabeigt visus savus uzdevumus reālā laikā, un dažus no tiem nācās atlikt.

Margareta Hamiltona, MIT laboratorijas Apollo lidojumu datorprogrammēšanas direktore, vēlāk atgādināja, ka
"vainot datoru Apollo 11 problēmu risināšanā, ir tāpat kā vainot cilvēku, kurš pamanījis uguni un izsauc ugunsdzēsējus. Faktiski dators bija ieprogrammēts darīt vairāk, nekā atpazīt kļūdas apstākļus. Programmatūrā tika iekļauts pilns atkopšanas programmu komplekts. Programmatūras darbība šajā gadījumā bija zemākas prioritātes uzdevumu novēršana un svarīgāko uzdevumu atjaunošana. Dators, nevis piespieda programmas pārtraukšanu, bet gan neļāva veikt pārtraukšanu. Ja dators nebūtu atpazinis šo problēmu un būtu veicis atkopšanas pasākumus, es šaubos, vai Apollo 11 būtu veiksmīgi nosēdies uz Mēness."

Lidojuma laikā par datora kļūmes cēloni tika uzskatīts, ka tuvošanās radara slēdzis atradies nepareizā stāvoklī, liekot datoram vienlaikus apstrādāt datus gan no tuvošanās, gan nosēšanās radariem. Programmatūras inženieris Dons Eiless (Don Eyles) 2005. gada Guidance and Control Conference izdevumā secināja, ka problēmas cēlonis ir bijusi aparatūras konstrukcijas kļūda, kas iepriekš tika novērota, testējot pirmo bezpilota Apollo 5 mēness moduli. Tam, ka tuvošanās radars ir ieslēgts (tā, ka tas ir iesildīts avārijas nosēšanās pārtraukšanai), vajadzētu būt neatbilstošam datoram, bet elektriskas fāzes neatbilstība starp divām tuvošanās radiolokācijas sistēmas daļām var izraisīt stacionārās antenas parādīšanos datorā kā izplūdušu uz priekšu un atpakaļ starp diviem stāvokļiem atkarībā no tā, kā aparatūra nejauši iedarbināta. Papildu viltus cikla pārķere, kad tuvošanās radars atjaunināja nejaušu skaitītāju, izraisīja datora trauksmes signālus.
Kad Ārmstrongs atkal paskatījās uz āru, viņš redzēja, ka datora piezemēšanās mērķis atrodas akmeņu nosētā laukumā tieši uz ziemeļaustrumiem no 90 m diametra krātera (vēlāk to nosauca par Rietumu krāteri), tāpēc viņš pārņēma vadību uz pusautomātisko kontroli. Ārmstrongs apsvēra iespēju nolaisties netālu no akmeņu laukuma, lai no tā varētu savākt ģeoloģiskos paraugus, bet nevarēja, jo viņu horizontālais ātrums bija pārāk liels. Visā nolaišanās laikā Oldrins sauca navigācijas datus Ārmstrongam, kurš bija aizņemts ar Eagle pilotēšanu. 33 m augstumā Ārmstrongs zināja, ka degvielas padeve samazinās, un bija apņēmies nolaisties pirmajā iespējamā nosēšanās vietā.

Ārmstrongs atrada tīru grunts laukumu, un virzīja uz to nolaižamo aparātu. 76 m augstumā viņš atklāja, ka jaunajā nosēšanās vietā ir krāteris. Tad viņš atrada citu līdzenuma laukumu. Tagad viņi atradās 30 m attālumā no virsmas, un degviela bija atlikusi tikai 90 sekundēm. Mēness putekļi, ko bija pacēluši mēness moduļa dzinēji, sāka nomākt viņa spēju noteikt aparāta kustību. No putekļu mākoņa rēgojās daži lieli akmeņi, un nosēšanās laikā Ārmstrongs pievērsās tiem, lai varētu noteikt kosmosa kuģa ātrumu.

Dažus mirkļus pirms nosēšanās indikators informēja Oldrinu, ka vismaz viena no 170 cm zondēm, kas karājas no Eagle kājām, ir pieskārusies virsmai, un viņš teica: "Kontaktuguns!" Ārmstrongam vajadzēja nekavējoties izslēgt dzinējus, jo bija bažas, ka spiediens, ko radīja paša dzinēja izplūdes gāzes, kas atstarojās pret Mēness virsmu, var izraisīt dzinēja eksploziju, bet viņš par to aizmirsa. Pēc trim sekundēm Eagle nosēdās, un Ārmstrongs izslēdza dzinējus.

20. jūlijā 20:17:40 UTC Eagle nolaidās, kad tam degviela bija atlikusi 25 sekundēm. Apollo 11 nolaidās ar mazāku degvielas daudzumu nekā nākamajās misijās, un astronautiem radās priekšlaicīgs zema degvielas līmeņa brīdinājums. Vēlāk tika konstatēts, ka tad bijusi lielāka nekā paredzēts degvielas "šļakstīšanās", atsedzot degvielas sensoru. Lai to novērstu, turpmākajās misijās degvielas tvertnēm papildus tika pievienoti šļakstīšanās kavētāji.

Ārmstrongs apstiprināja Oldrina pēcnosēšanās kontrolsaraksta pabeigšanu ar "dzinējs ir izslēgts", pirms tam atbildot komunikatoram Čārlzam Djūkam ar vārdiem: "Hjūstona, šeit Miera bāze. Ērglis ir nolaidies." Ārmstronga negaidītā izsaukuma signāla maiņa no "Ērgļa" uz "Miera bāzi" (Tranquility Base) klausītājiem uzsvēra, ka nolaišanās ir pabeigta un veiksmīga.

Darbības uz virsmas 

Gatavošanās iziešanai uz Mēness virsmas sākās 23:43 UTC. Tā aizņēma trīsarpus stundas, nevis divas, kā bija paredzēts. Treniņu laikā uz Zemes bija kārtīgi salikts viss, tikai nepieciešamais, bet uz Mēness kabīnē bija arī liels skaits citu priekšmetu, piemēram, kontrolsaraksti, pārtikas saiņi un rīki. Kad Ārmstrongs un Oldrins bija gatavi iziet ārā, mēness modulis bija dehermetizēts. Lūka tika atvērta 02:39:33. Ārmstrongam sākotnēji bija zināmas grūtības izspraukties caur lūku ar savu dzīvības nodrošināšanas mugursomu. 02:51 UTC Ārmstrongs sāka nokāpšanu pa mēness moduļa kāpnēm. Tālvadības ierīces vadības pults uz krūtīm neļāva viņam saskatīt pēdas. Kāpjot lejup pa deviņšķērsu kāpnēm, Ārmstrongs pavilka D gredzenu, lai izvērstu modulāro iekārtu novietošanas bloku (modular equipment stowage assembly, MESA), kas bija salocīts pret Eagle sāniem, un aktivizēja televīzijas kameru.

Apollo 11 izmantoja lēnas skenēšanas televīziju, kas nebija saderīga ar apraides TV, tāpēc signāls no Mēness tika rādīts īpašā monitorā, un parastā televīzijas kamera filmēja šo monitoru, ievērojami samazinot attēla kvalitāti. Signāls tika uztverts ASV tālo kosmisko sakaru kompleksā Goldstonā, bet labāka kvalitāte bija no Honeysuckle Creek Tracking Station netālu no Kanberas Austrālijā. Pēc dažām minūtēm plūsma tika pārslēgta uz daudz jutīgāko Pārksa radioteleskopu Austrālijā. Par spīti dažām tehniskām un laika apstākļu grūtībām, tika saņemti un pārraidīti rēgainie melnbaltie pirmās Mēness pastaigas attēli vismaz 600 miljoniem cilvēku uz Zemes. Šī video kopijas apraides formātā tika saglabātas un ir plaši pieejamas, bet lēnās skenēšanas avota pārraides no lunārās virsmas oriģināla ieraksti, visticamāk, tika iznīcināti magnētiskās lentes atkārtotas lietošanas laikā, kas bija ierasta prakse NASA.

Kamēr Ārmstrongs vēl bija uz kāpnēm, viņš noņēma pārklāju mēness moduļa nolaišanās pakāpei piemontētai plāksnei, uz kuras bija divi Zemes zīmējumi (rietumu un austrumu puslode), uzraksts, kā arī astronautu un prezidenta Niksona paraksti. Uzraksts vēstīja: "Šeit cilvēki no planētas Zeme pirmo reizi spēra kāju uz Mēness, 1969. gada jūlijs. Mēs nākam ar mieru visai cilvēcei."

Pēc tam, kad Ārmstrongs bija raksturojis virsmas putekļus kā "ļoti smalkgraudainus" un "gandrīz kā pulveris", 02:56:15 UTC, sešarpus stundas pēc nolaišanās, viņš nokāpa no Eagle pēdējā pakāpiena un paziņoja: "Tas ir viens mazs solis cilvēkam, viens milzīgs lēciens cilvēcei."

Apmēram septiņas minūtes pēc tam, kad Ārmstrongs bija uzkāpis uz Mēness virsmas, viņš paņēma grunts paraugu, izmantojot paraugu maisu spieķa galā. Tad viņš salocīja somu un iebāza to kabatā uz labās kājas augšstilba. Tas tika darīts tāpēc, lai nodrošinātos, ka tiktu atgādāti Mēness virsmas paraugi, ja ārkārtas gadījumā astronautiem būtu jāpārtrauc iziešana un jāatgriežas mēness modulī. Divpadsmit minūtes pēc parauga paņemšanas viņš izņēma televīzijas kameru no MESA un uzņēma panorāmas attēlus, pēc tam to uzmontēja to uz trijkāja. TV kameras kabelis palika daļēji atklāts un radīja avārijas risku visā iziešanas laikā. Fotografēšana tika veikta ar Hasselblad kameru, ko varēja darbināt ar roku vai uzmontēt uz Ārmstronga skafandra. Oldrins pievienojās Ārmstrongam uz Mēness virsmas. Viņš šo skatu raksturoja ar vienkāršu frāzi: "Brīnišķīga postaža."

Ārmstrongs stāstīja, ka pārvietojoties uz Mēness ar vienu sesto daļu no Zemes gravitācijas bija "pat varbūt vieglāk nekā simulācijās... Absolūti nav grūti staigāt." Oldrins piebiedrojās viņam uz virsmas un izmēģināja metodes, kā pārvietoties, ieskaitot ķenguru lēcienus. Dzīvības nodrošināšanas mugursoma radīja tieksmi liekties atpakaļ, taču nevienam no astronautiem nebija nopietnu problēmu uzturēt līdzsvaru. Lēkšošana kļuva par labāko pārvietošanās metodi. Astronauti ziņoja, ka viņiem jāplāno pārvietošanās sešus vai septiņus soļus uz priekšu. Smalkā grunts bija diezgan slidena. Oldrins atzīmēja, ka pāreja no saules stariem uz Eagle ēnu neradīja nekādas temperatūras izmaiņas skafandrā, bet ķivere bija siltāka saules gaismā, tāpēc viņš jutās vēsāks ēnā. MESA nespēja nodrošināt stabilu darba platformu un bija ēnā, nedaudz palēninot darbu. Viņiem darbojoties, ar kājām saceltie pelēkie putekļi nosēdās uz viņu skafandriem.

Astronauti Mēness virsmā iesprauda ASV karogu, lai to skaidri varētu redzēt no TV kameras. Oldrins atcerējās: "No visiem darbiem, kas man bija jāpaveic uz Mēness, visgludāk es gribēju paveikt karoga pacelšanu." Diemžēl astronauti cīnījās ar teleskopisko stieni un cietajā Mēness virsmā to spēja iespiest tikai pāris collu (5 cm). Oldrins baidījās, ka tas varētu nogāzties televīzijas skatītāju priekšā. Pirms Oldrins paguva nofotografēt Ārmstrongu ar karogu, prezidents Ričards Niksons sāka runāt ar viņiem pa telefona — radio pārraidi, ko Niksons nosauca par "visvēsturiskāko zvanu no Baltā nama". Sākotnēji Niksons telefona sarunas laikā bija gatavojies lasīt garu runu, bet Frenks Bormans, kurš Apollo 11 laikā Baltajā namā bija NASA pārstāvis, pārliecināja prezidentu, lai saruna būtu īsa.

Astronauti izvietoja EASEP iekārtu, kura bija pasīvā seismisko eksperimentu pakete mēnesstrīču mērīšanai, un lāzeratstarotāju bloks, ko izmantoja attāluma mērīšanai ar lāzeri no Zemes. Pēc tam Ārmstrongs atgāja 60 m no mēness moduļa, lai nofotografētu Mazo Rietumu krāteri, kamēr Oldrins ieguva divus serdes paraugus. Viņš izmantoja ģeologa āmuru, lai iesistu caurules, bet nespēja tās iedziļināt vairāk par 15 cm. Astronauti pēc tam vāca iežu paraugus, izmantojot kausus un knīpstangas ar pagarinātiem rokturiem. Daudzas operācijas aizņēma vairāk laika, nekā tika gaidīts, tāpēc viņiem bija jāpārstāj dokumentēt paraugu vākšana pusceļā atvēlēto 34 minūšu laikā. Oldrins ievietoja 6 kilogramus grunts akmeņu kastē, lai tos cieši sasaiņotu.  Vēlāk ģeoloģiskajos paraugos tika atrasti divi iežu veidi: bazalts un brekčija. Astronautu savāktajos iežu paraugos tika atklātas trīs jaunas minerālvielas: armalkolīts, trankvilitīts un piroksferīts. Armalkolīts tika nosaukta Ārmstronga, Oldrina un Kolinsa vārdā. Pēc tam visi šie minerāli ir atrasti uz Zemes.

Misijas vadība izmantoja kodētu frāzi, lai brīdinātu Ārmstrongu, ka viņa vielmaiņas rādītāji ir augsti un ka viņam vajadzētu piebremzēt. Viņš strauji virzījās no uzdevuma uz uzdevumu. Tā kā abu astronautu vielmaiņas rādītāji kopumā palika zemāki nekā paredzēts visā iziešanas laikā, misijas vadība piešķīra astronautiem 15 minūšu pagarinājumu. 2010. gada intervijā Ārmstrongs paskaidroja, ka NASA toreiz ierobežoja pirmo Mēness iziešanas laiku un attālumu, jo nebija empīrisku pierādījumu tam, cik daudz dzesēšanas ūdens dzīvības nodrošināšanas mugursomas patērētu, lai dzesētu saražoto ķermeņa siltumu.

Pacelšanās no Mēness 
Mēness modulī pirmais atgriezās Oldrins. Ar nelielām grūtībām astronauti līdz lūkai pacēla filmu un divas paraugu kastes ar 21,55 kilogramiem Mēness virsmas materiāla, izmantojot plakanu trošu trīšu mehānismu Lunar Equipment Conveyor (LEC). Tas izrādījās neefektīvs rīks, un vēlākās misijās priekšroka tika dota aprīkojuma un paraugu uznešanai ar rokām. Ārmstrongs atgādināja Oldrinam par memoriālo priekšmetu maisiņu savā piedurkņu kabatā, un Oldrins nometa maisiņu lejā. Tad Ārmstrongs uzlēca uz kāpņu trešā pakāpiena un iekāpa mēness modulī. Pēc pārslēgšanās uz Eagle dzīvības nodrošināšanas sistēmu, astronauti atviegloja pacelšanās pakāpi, izmetot savas PLSS mugursomas, Mēness apavus, tukšu Hasselblad kameru un citas vairs nevajadzīgās iekārtas. Lūka atkal tika aizvērta 05:01 UTC. Tad viņi mēness modulī ielaida skābekli un devās gulēt.

Pārvietojoties kabīnē, Oldrins nejauši sabojāja jaudas slēdzi, ar ko tiktu iedarbināts galvenais dzinējs, paceļoties no Mēness. Bija bažas, ka tas neļautu iedarbināt dzinēju, atstājot viņus uz Mēness. Flomāsters bija pietiekams, lai aktivizētu slēdzi; ja tas nebūtu līdzējis, mēness moduļa ķēdes varēja pārkonfigurēt, lai ļautu aizdedzināt pacelšanās dzinēju.
		
Pēc vairāk nekā divdesmit vienas ar pusi stundas pavadīšanas uz virsmas, bez zinātniskajiem instrumentiem astronauti uz Mēness atstāja arī Apollo 1 misijas uzšuvi un memoriālo somu, kurā bija olīvkoka zelta kopija kā tradicionāls miera simbols un silīcija ziņu disks. Diskā bija prezidentu Eizenhauera, Kenedija, Džonsona un Niksona labas gribas vēstījumi un 73 valstu vadītāju paziņojumi. Diskā bija iekļauts arī ASV Kongresa vadītāju saraksts, četru Parlamenta un Senāta komiteju locekļu saraksts, kas bija atbildīgi par NASA tiesību aktiem, kā arī NASA iepriekšējās un tā brīža augstākās vadības vārdi.

Pēc apmēram septiņu stundu atpūtas Hjūstona modināja apkalpi, lai sagatavotos atgriešanās lidojumam. Divas ar pusi stundas vēlāk, 17:54:00 UTC, viņi startēja ar Eagle pacelšanās pakāpi, lai pievienotos Kolinsam komandmodulī Columbia Mēness orbītā.

Columbia Mēness orbītā 

Pavadot vienam dienas Mēness orbītā komandmodulī, Kolinss nejutās vientuļš. Viņš jutās ļoti liela daļa no misijas. Savā autobiogrāfijā viņš rakstīja: "šis projekts bija strukturēts trīs cilvēkiem, un es uzskatu, ka trešā bija tikpat nepieciešama kā jebkura no pārējām divām". Katras orbītas apriņķojuma 48 minūšu laikā, kad viņš bija ārpus radio kontakta ar Zemi, kad Columbia aizgāja aiz Mēness, viņš ziņoja, ka nesajuta bailes vai vientulību, bet gan "izpratni, gaidas, apmierinātību, uzticību, gandrīz aizraušanos".

Viens no pirmajiem Kolinsa uzdevumiem bija identificēt mēness moduli uz Mēness virsmas. Lai dotu Kolinsam idejas par to, kur meklēt, misijas kontrole teica, ka viņi uzskata, ka mēness modulis nolaidies aptuveni četru jūdžu attālumā no mērķa. Katru reizi, kad Columbia pārlidoja iespējamo nolaišanās vietu, viņš veltīgi centās atrast moduli. Savās pirmajās orbītās ārpus radio kontakta ar Zemi Kolinss veica dažādus tehniskās apkopes darbus, piemēram, ūdens pārpalikumu izvadīšana no degvielas šūnām un kabīnes sagatavošana Ārmstrongam un Oldrinam.

Tieši pirms tam, kad viņš nonāca sakaru pārtraukuma zonā trešajā orbītā, lidojuma vadības centrs informēja Kolinsu, ka radusies problēma ar dzesēšanas šķidruma temperatūru. Ja tas kļūtu pārāk auksts, komandmoduļa daļas varēja sasalt. Misijas vadība ieteica viņam uzņemties manuālu kontroli un īstenot vides kontroles sistēmas darbības traucējumu 17. procedūru. Tā vietā Kolinss pārslēdza kļūmīgās sistēmas slēdzi no automātiskās uz manuālo režīmu un atpakaļ uz automātisko, un turpināja pildīt parastos saimniecības darbus, vienlaikus paturot acīs temperatūru. Kad Columbia atkal atgriezās radio uztveršanas zonā, viņš varēja ziņot, ka problēma tika atrisināta. Nākamo pāris orbītu ārpus radio kontakta zonas viņš pavadīja kā "relaksējošas". Kad Oldrins un Ārmstrongs pabeidza iziešanu uz Mēness virsmas, Kolinss gulēja, lai viņš būtu atpūties satikšanās operācijām. Kaut arī lidojuma plāns paredzēja, ka Eagle būs aktīvais tuvošanās objekts, Kolinss bija gatavs noteiktām neparedzētām situācijām ar iespēju, ka Columbia veic tuvošanos Eagle.

Atgriešanās 
Eagle pietuvojās Columbia 21. jūlijā 21:24 UTC, un abi saslēdzās 21:35. Eagle pacelšanās pakāpe tika atdalīta un palaista Mēness orbītā 23:41. Īsi pirms Apollo 12 lidojuma tika konstatēts, ka Eagle joprojām, visticamāk, riņķo ap Mēnesi. Vēlākos NASA ziņojumos minēts, ka Eagle orbīta bija pazeminājusies, un ir nokritusi "nezināmā vietā" uz Mēness virsmas.

Atgriežoties uz Zemes, Guamas sekošanas stacijā sabojājās gultnis, potenciāli darot neiespējamus sakarus Zemes atgriešanās pēdējā posmā. Īsts remonts atlikušajā laikā vairs nebija iespējams, bet stacijas direktors Čārlzs Forss izmantoja savu desmit gadus veco dēlu Gregu, lai viņš ar savām mazajām rociņām sasniegtu gultni un ieziestu to ar smērvielu. Ārmstrongs vēlāk pateicās Gregam.

Nolaišanās uz Zemes un karantīna 

24. jūlijā Apollo 11 veica atgriešanos uz Zemes. Neilgi pirms ieiešanas Zemes atmosfērā no komandmoduļa tika atdalīts servisa modulis. 122 km augstumā no Zemes virsmas komandmodulis iegāja Zemes atmosfērā. 16:44 UTC (05:44 pēc vietējā laika) Columbia izlaida bremzēšanas izpletņus. Tas tika novērots no helikopteriem. Septiņas minūtes vēlāk nolaižamais aparāts sasniedza ūdens virsmu Klusajā okeānā punktā ar koordinātēm  (2660 km uz austrumiem no Veika salas, 380 km uz dienvidiem no Džonstona atola, 24 km  no aviācijas bāzes kuģa USS Hornet).
Apollo 11 lidojums bija ildzis 8 diennaktis 18 minūtes 18 sekundes.

Columbia ūdenī iekrita augšpēdus (ar konusa galu ūdenī), bet 7 minūšu 40 sekunžu laikā ar piepūšamu balonu palīdzību nolaižamais aparāts pagriezās pareizā stāvoklī. Nirēji no helikoptera pievienoja jūras (peldošo) enkuru, lai novērstu Columbia dreifēšanu. Citi nirēji piestiprināja peldošas apmales kapsulas stabilizēšanai, un izvietoja plostus astronautu evakuācijai. Tad cits akvalangists bioloģiskās aizsardzības skafandrā apstrādāja komandmoduļa lūku ar dezinfekcijas līdzekļiem, atvēra lūku, pasniedza astronautiem bioloģiskās izolācijas apģērbus un aizvēra lūku. Iespēja atnest patogēnus no Mēness virsmas tika uzskatīta par maz iespējamu, tomēr NASA veica piesardzības pasākumus nolaišanās vietā. Kad astronauti bija uzvilkuši šos tērpus, nirējs atkal atvēra lūku un palīdzēja viņiem iekļūt glābšanas plostā. Ārmstrongs iekāpa pirmais, aiz viņa Kolinss un Oldrins. Nirējs nevarēja aizvērt lūku, viņam mēģināja palīdzēt Ārmstrongs, bet arī nevarēja. Beidzot Kolinsam tas izdevās. Akvalangists astronautus apstrādāja ar nātrija hipohlorīta šķīdumu. Pa to laiku Hornet nolaišanās vietai bija pietuvojies līdz 1,5 km. Apkalpi pacēla ar helikopteru un nogadāja uz aviācijas bāzes kuģi 17:53 UTC. Pēc divām stundām turpat nogādāja arī Columbia; tā tika noslaucīta ar povidonjodu, lai noņemtu visus Mēness putekļus, kas varētu būt pielipuši. Plosts, kas saturēja dekontaminācijas materiālus, apzināti tika nogremdēts.

Kad astronauti bija nolaidušies uz Hornet, helikopters ar liftu tika nolaists angāra telpā. Tur astronauti pārgāja uz mobilo karantīnas furgonu Mobile Quarantine Facility, MQF), kur viņus gaidīja ārsts un tehniķis. Astronauti karantīnā pavadīja 21 dienu. Šī prakse tika turpināta vēl divās Apollo misijās – Apollo 12 un Apollo 14, līdz tika pierādīts, ka Mēness ir neauglīgs, un karantīnas process tika atcelts.
Astronautus apciemot uz Hornet ieradās prezidents Niksons, NASA direktors Tomass Peins, kā arī astronauts Frenks Bormans. Niksons sasveicinājās ar astronautiem caur karantīnas furgona durvju stiklu.
		
Hornet astronautus un komandmoduli pārveda uz Pērlhārboru. Tur karantīnas furgons tika iekrauts Lockheed C-141 Starlifter kravas lidmašīnā un pārvests uz Pilotējamo kosmosa kuģu centru (Manned Spacecraft Center) Hjūstonā. 28. jūlijā 10:00 UTC viņi ieradās Lunar Receiving Laboratory. Columbia sākotnēji tika pārvietota uz Forda salu Pērlhārborā deaktivizācijai. Pēc tam tā tika pārvietota uz Hikamas Gaisa spēku bāzi, un 30. jūlijā tā ieradās Lunar Receiving Laboratory.

10. augustā Starpaģentūru komiteja atcēla karantīnu astronautiem un tiem, kuri bija pievienojušies viņiem karantīnā (NASA ārsts Viljams Kārpenters un MQF projekta inženieris Džons Hirasaki), kā arī komandmodulim.

Ārpuskuģa aktivitātes

Atsauces

Ārējās saites 
 Apollo 11 NASA Goddard Space Flight Center
 Apollo 11  NASA KSC
 Apollo 11 Mission Report NASA
 Apollo 11 Mission Lunar and Planetary Institute
 Apollo 11  spacelog.org (sarunu ierakstu atšifrējumi)

Apollo programma
1969. gadā palaistie kosmiskie aparāti