Muiža

Muiža bija feodāls zemes īpašumu veids, kad īpašnieks zemi neapstrādāja personīgi, bet guva no tās ienākumus. Šaurākā nozīmē par muižu sauc šāda īpašuma pārvaldes ēku vai ēku kompleksu, kurā ietilpst kungu māja vai pils, muižas pārvaldnieka māja, kā arī dažādas saimnieciskas un rūpnieciskas celtnes. Latvijā dažādos laikos kopumā bija vairāk kā 1800 muižu.

Etimoloģija 

Latviešu valodnieks Konstantīns Karulis uzskata, ka vārds „muiža” ir sens aizguvums no līvu valodas. Pēc Jāņa Endzelīna uzskata līvu vārds moiza vistuvāk atbilst somu īpašības vārdam moisio — 'tikko uzarts, iežogots', ko attiecināja uz iekoptu zemi mežā.

Vēsture

Izveidošanās (līdz 16. gadsimtam) 
Kaut arī muižas vārds rakstos pirmo reizi minēts 1638. gadā iespiestajā Georga Manceļa latviešu valodas vārdnīcā Lettus, tā lietošana latviešu valodā bijusi daudz senāka. No vikingu sāgām, Indriķa hronikas un padošanās līgumiem zināms, ka senlatviešu maztautas dzīvoja ciemos (, ), ciematos (villulae) jeb „sētās”. Karadarbības laikā iedzīvotāji patvērās pilskalnos (castrum), kuru pašlaik zināmais skaits bija 460. 1201. gadā Indriķa hronikā pirmo reizi pieminēts, ka bīskaps Alberts izlēņoja saviem vasaļiem Daniēlam un Konrādam no Meiendorpas Lielvārdes un Ikšķiles pilis kopā ar zemi un ļaudīm, kas to apstrādāja. Vēlāk bīskaps Alberts trešdaļu no sev pakļautajām zemēm piešķīra Zobenbrāļu ordenim, kas savas zemes pārvaldei un aizsardzībai izveidoja komturejas un fogtejas.

Sākotnēji gan Rīgas bīskapi, gan ordenis savas zemes izlēņoja kristītajiem līvu (Gerardam Līvam, Manegintam u.c.) un letgaļu (Ramekam, Drivinaldam u.c.) vasaļiem, kas vēlāk tos pārdeva ieceļotājiem no vācu zemēm vai arī paši pārvācojās. Pilsnovados dzīvojošie kristītie līvi, letgaļi, sēļi, zemgaļi un kurši („senlatvieši”) saglabāja personisko brīvību un pašpārvaldi, bet bija spiesti pildīt militārās un civilās klaušas un maksāt nodokļus. 
      
No 13. gadsimtā lēņus saņēmušo vasaļu pēctečiem izveidojās pēcāk varenākās vācbaltiešu muižnieku dzimtas — Aderkasi, Ikskili, Līveni, Patkuli, Pāleni, Rozeni, Tīzenhauzeni, Ungerni-Šternbergi, Vrangeļi u.c. Muižas parasti tika piešķirtas tās īpašniekam ar militāra vai kāda cita valsts vai baznīcas dienesta nosacījumiem. Sākotnēji muižas tika piešķirtas mūžīgai lietošanai tās īpašnieka dzīves laikā, vēlāk muižu īpašumi kļuva mantojami.

Ja 13. un 14. gadsimtā muižas apsaimniekoja gandrīz vienīgi senlatviešu vasaļi (rakstos minēti Manegints, Radiķis, Tontegode, Tots, Aulis, brāļi Mažeiki, Grimeķis, Sirkants, Gaiža, Duvkants, Dumpjāts, Treinis, Gribonis, Mēlvaldis, Kantebute, Stegebute, Taites, Angutis, Poja, Krūms, Pitkejānis, Tautenis, Sentots, Cielava, Karīds u.c.), tad 15. gadsimtā sāka strauji pieaugt vācu muižu skaits, kas gadsimta beigās sasniedza vismaz 41. Par to, ka muižas tika ierīkotas agrāko ciemu vietā, liecina to nosaukumi, kas beidzas ar latvisko „-ciems” (Autzeem, Inceem), līvisko „-küla” (Metsküll, Perkül, Seppkül) vai vācisko „-dorf” (Posendorf, Maykendorf). Vācu muižnieki bez kalpu un dreļļu (vergu, karagūstekņu) darba savās muižu saimniecībās 15. un 16. gadsimtā sāka izmantot savās lēņa zemēs dzīvojošo brīvo zemnieku klaušas.

Livonijas hercogistes muižu revīzija (1583, 1584—1586) 
Pēc Pārdaugavas Livonijas hercogistes izveidošanās 1583. un 1584.—1586. gadā Stefans Batorijs lika veikt Livonijas muižu revīziju. Tās rezultātu apspriešanai Livonijas vietvaldis Georgs Radvils sasauca Livonijas seimeli (provincialis conventus), lai paziņotu, ka apstiprinās agrākos Rīgas arhibīskapijas un Livonijas ordeņa lēņus, bet ne tos plašos dāvinājumus, kurus Livonijas kara juku laikā piešķīris arhibīskaps Vilhelms Brandenburgs vai administrators Jānis Hodkevičs.

Muižu redukcija Zviedru Vidzemē (1681—1690) 
Pēc milzīgajiem Livonijas kara izraisītajiem postījumiem un Livonijas Konfederācijas sabrukuma radītā varas vakuuma apstākļos pieauga muižnieku politiskā ietekme un vara pār zemniekiem. Pēc Latvijas zemju nonākšanas Polijas—Lietuvas kopvalsts pārvaldībā vācbaltiešu muižnieki panāca līdzīgas tiesības kā šļahta. Tomēr pēc Otrā Ziemeļu kara Zviedru Vidzemes teritorijā 1681. gadā sākās agrārā reforma, kas pazīstama kā „muižu redukcija”. Sākumā tika atsavinātas zviedru lielmuižniekiem pēc kara piešķirtās muižas (Alūksne, Bukulti, Burtnieki, Cēsis, Dole, Dzērbene, Ēvele, Ļaudona, Mālpils, Mujāni, Rauna, Rūjiena, Sigulda, Smiltene, Vainiži, Valmiera, Trikāta), bet nesaskaņas ar vietējiem muižniekiem sākās mazo muižu redukcijas dēļ. Pēc karaļa rīkojuma Vidzemes ģenerālgubernators Jakobs Johans Hastfers atsavināja visas Vidzemes muižas, kas jel kādreiz bijušas publiskas. Rezultātā kroņa rokās nokļuva vairāk kā 70% no muižu zemes. Lai aizkavētu muižnieku politiskās varas sabrukumu, Vidzemes bruņniecība 1690. gadā sūtīja savu delegāciju uz Stokholmu. Viens no tās vadītājiem bija Johans Reinholds fon Patkuls, kas līdz ar citiem muižniecības vadoņiem tika tiesāts zviedru tiesā. Tas veicināja muižnieku opozīciju karaļa varai un viņu politiskās varas atjaunošanos pēc zviedru sakāves Lielajā Ziemeļu karā.

Uzplaukums (18.—19. gadsimts) 
 
Krievijas Impērijas imperatori savukārt atdāvināja kroņa muižas sev lojāliem karavadoņiem un ierēdņiem. Pēteris I jau 1711. gadā piešķīra Vecpiebalgas un Jaunpiebalgas muižas ģenerālfeldmaršalam Borisam Šeremetjevam, Bērzauni un Zelgauskas muižas ģenerālprokuroram Pāvilam Jagužinskim, savukārt Anna I Romanova ģenerālfeldmaršalam Pēterim Lasī atdāvināja Siguldas, Veckalsnavas, Liepas un Doles muižas, bet Gustavam Lēvenvoldem Burtnieku muižu. Elizabete I Romanova Bērzaunes muižu piešķīra ģenerālim Vasilijam Soltikovam, bet Burtnieku muižu Aleksandram Rumjancevam. Lielāko daļu no šīm muižām drīz vien pārpirka vietējie Vidzemes muižnieki. Tika restituētas arī zviedru karaļu reducētās muižas, tādēļ kroņa muižu īpatsvars 19. gadsimta sākumā samazinājās līdz 6,5%. Pēc bruņniecības lūguma 1779. gadā Katrīna II Vidzemes muižas alodificēja — nodeva privātīpašumā to lietotājiem. 19. gadsimta sākumā muižām bija policijas tiesības, patronāta tiesības pār luteriskām draudzēm, medību tiesības, krodzniecības tiesības, degvīna dedzināšanas tiesības, tiesības ierīkot un uzturēt dzirnavas, dibināt miestus, rīkot tirgus un gadatirgus.

Kurzemes guberņas, Vidzemes guberņas un arī Vitebskas guberņas latviešu apriņķu saimnieciskajā dzīvē muižas spēlēja noteicošo lomu. Kādā 1841. gadā publicētā aprakstā minēts, ka „muižā koncentrējas visa sociālā sistēma, rūpniecība, zemkopība, tirdzniecība un smalkā dzīve. Muižas centrā ir daudz ēku: nami viesiem, muižkungiem un citiem kalpotājiem, klētis, kūtis, fabrikas, baznīcas, dzirnavas, alus darītavas un citas ēkas — skaitā 20, 30, pat 40. Tās grupējas ap galveno ēku, kurā dzīvo barons. 
Smalkajā muižas sabiedrībā ietilpst barona ģimene, muižas ārsts un mācītājs, mājskolotāji un guvernantes, radi un paziņas, ko bieži ielūdz ciemos, un ir arī gadījuma ciemiņi. Vidzemes un Kurzemes muižās parasti ir ļoti daudz ļaužu, un te ir liela rosība, salīdzinot ar pamestajiem un tukšajiem laukiem.”

Muižu dedzināšana un atsavināšana (1905.—1920.) 
 
1905. gada revolūcijas laikā tika postītas 412 muižas, pie kam tika nodedzinātas 117 muižu kungu mājas, visvairāk Rīgas, Cēsu, Aizputes, Kuldīgas un Talsu apriņķos. 
  
Pirms Pirmā pasaules kara 48% no visas lauksaimnieciski izmantotās zemes piederēja apmēram 1300 privātām muižām, bet ap 40% zemniekiem. Privātās muižas atradās 820 ģimeņu īpašumā. Pēc Oktobra revolūcijas padomju vara Vidzemes muižas konfiscēja un pārveidoja par valsts lielsaimniecībām. LSPR valdība 1919. gada 1. martā izdeva dekrētu par zemes nacionalizāciju, lietošanu un pārvaldīšanu. 239 muižas ar aramzemes platību virs 300 pūrvietām (111 ha) tika pārvērstas par padomju saimniecībām.

Latvijas Republikas nodibināšanas Satversmes sapulce 1920. gadā pieņēma likumu par Valsts zemes fonda nodibināšanu un izlietošanu, uz kura pamata Valsts zemes fondā ieskaitīja 1479 muižas, 171 mācītājmuižu, 294 pusmuižas, 202 mājas, 546 atsevišķus zemes gabalus un 5865 dzimts nomas zemes gabalus, kopā 8557 vienības. Bijušajiem īpašniekiem atstāja neatsavināmu daļu vidējās saimniecības platībā (ap 50 ha). 1924. gadā Saeima nolēma nemaksāt nekādu atlīdzību par atsavinātajiem īpašumiem.

Agrārā reforma 
Divdesmitajos gados īstenotā agrārā reforma Latvijā iznīcināja muižu sistēmu, radot jauna tipa lauksaimniecisko ražošanu, kas nozīmēja, ka Latvija kļuvusi no lielsaimniecību zemes par tipisku mazsaimniecību zemi. 1905. gadā muižniekiem piederēja 48,3% zemes un muižas vidējā zemes platībā pārsniedza 1700 ha, kas pēc reformas pārtapa vidējā 17—18 ha zemnieku saimniecībā.

Skatīt arī 

 Saraksts ar muižām un pilīm Latvijā (angļu valodā)

Ārējās saites 
 Saglabājušos muižu centru un piļu karte
 Latvijas piļu un muižu asociācijas mājas lapa 
 Palaces, manor houses and villas in Latvia (mūsdienu attēli)
 Igaunijas muižu portāls
 L. von Stryk. Beitraege zur Geschichte der Rittergüter Livlands. Teil 2. Albanus'sche Buchdruckerei, 1885 Vidzemes muižu vēstures apraksti 
 Указатель ночтоваго адреса для мeстностей Прибалтiйскаго края. Adress-Buch für Kur- Liv- und Estland. Adresu grāmata preeksch Kurzemes, Widzemes un Igaunijas. Kuura- Liiwi ja Estimaa Adressi-Raamat. Санкт-Петербургъ, Забалканскiй пр. 22, 1905. — visu Latvijas un Igaunijas muižu un to īpašnieku adreses 1905. gadā.

Atsauces 

Feodālisms
Muižas Latvijā