Senovės Kartagina

Senovės Kartagina () – miestas-valstybė ir vėliau apie jį išaugusi imperija Šiaurės Afrikoje. Gyvavo nuo IX a. pr. m. e. iki 146 m. pr. m. e., kai buvo sunaikinta romėnų.

Istorija 
Apie 814 m. pr. m. e. finikiečių jūreiviai ir pirkliai iš Tyro miesto Levante įkūrė prekybos punktą, kuris pamažu virto Kartaginos miestu. Pasak legendos, miestą įkūrė karalienė Eliza (arba Didona), priversta bėgti iš Tyro, kai jos vyrą Ašerbą nužudė jos brolis Pigmalionas. Miestas tapo svarbiu strateginiu punktu prie Viduržemio jūros, kurioje prekybinius kelius plėtojo finikiečiai. IV a. pr. m. e. Finikiją nusiaubė Asirija bei Senovės Persija, tad Kartagina tapo svarbiausiu finikiečių miestu ir ėmėsi globoti po Viduržemio jūros pakrantes pasklidusias kolonijas. Galimas dalykas, kad į miestą suplūdo daug pabėgėlių iš Levanto. 654 pr. pr. m. e. Kartagina įkūrė Ebūzos koloniją Balearų salose. Per karus su berberais ir numidais kartaginiečiai užėmė žemes Afrikos vakarinėje dalyje palei visą Viduržemio jūrą.

Priešingai, nei kitos finikiečių kolonijos, Kartagina augo ne tik kaip jūrinės prekybos centras, bet tapo svarbiu Afrikos žemyno prekybiniu mazgu. Kartaginos gyventojai, patirdami nemažą graikų bei Afrikos tautų įtaką palaipsniui sukūrė savo kultūrą ir pradėti vadinti pūnais. V a. pr. m. e. kartaginiečių keliautojų ir prekiautojų (Hanono Jūrininko, Himilko) ekspedicijos Vakarų Afrikoje pasiekė Senegalo upės žiotis ir Gvinėjos įlanką, Šiaurės vakarų Europoje – Bretanę ir galbūt Airiją. Kartaginiečiai prekiavo Sicilijos geležimi ir sidabru, Afrikos auksu, dramblio kaulu, laukiniais gyvūnais, juodaodžiais vergais, vynu, grūdais, aliejumi, amatininkų gaminiais.

VI–V a. pr. m. e. susiklostė Kartaginos valstybės sistema, ypač, kai miestą ėmė valdyti Magonidų dinastija. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklausė Seniūnų tarybai ir nuolat veikiančiai Dešimties tarybai, kurią sudarė iš Seniūnų tarybos renkami nariai. Aukščiausia vykdomoji valdžia priklausė Seniūnų tarybos renkamiems 2 magistratams – sufetams, kurie 1 metus valdė kartu. Teoriškai kiekvienas laisvas Kartaginos žmogus galėjo būti renkamas Seniūnų tarybos nariu. Faktiškai reali valdžia Kartaginoje priklausė kelioms kilmingiausioms ir turtingiausioms šeimoms. Kartagina ypač plėstis pradėjo valdant Magonui I (550–530 m. pr. m. e.), kai ėmė viešpatauti vakarinėse Viduržemio jūros pakrantėse. Kartaginos karo vadai buvo renkami piliečių susirinkime, o kariaudavo samdyta kariuomenė, surinkta daugiausia iš numidų ir libių.

~534 m. pr. m. e. kartaginiečiai su etruskais prie Alalijos (Korsikos sala) sumušė graikus fokajiečius. ~500 m. pr. m. e. jie sunaikino Tarteso miestą-valstybę Pietų Ispanijoje. IV–III a. pr. m. e. pūnai nuolat varžėsi ir dažnai kariavo su graikais dėl įtakos Viduržemio jūroje – ypač nuožmūs mūšiai vyko dėl strategiškai svarbios Sicilijos salos. 247–241 m. pr. m. e. Hamilkaro Barkos vedami pūnai įsiveržė į Siciliją ir pradėjo pirmąjį pūnų karą.

241–237 m. pr. m. e. kilo Libijos karas, kai nesėkmingai pasibaigus Pirmajam pūnų karui, Mato vadovaujami sukilėliai Afrikoje sukilo prieš Kartaginos hegemoniją. Sukilimas buvo numalšintas, valdžią Kartaginoje perėmė Hamilkaro Barkos grupė, kuri rėmėsi amatininkais ir jūreiviais. Kartagina, vedama Hasdrubalo, o vėliau Hanibalo užėmė romėnų sąjungininkų Sagunto miestą Iberijoje (Ispanija) ir tuo išprovokavo antrąjį pūnų karą. Hanibalas sausumos keliu per Alpes įsiveržė į Italiją. Šį karą vėl pralaimėję, pūnai liko valdyti tik Afrikoje ir neteko didžiosios dalies laivyno.

195 m. pr. m. e. Hanibalas buvo išrinktas Kartaginos sufetu. Jis bandė pertvarkyti valstybę, ją sudemokratinti; tai sukėlė oligarchijos nepasitenkinimą. Valdovas pabėgo į Bitiniją. Vėliau Kartagina kiek atsigavo, bet per trečiąjį pūnų karą romėnų visiškai sunaikinta. Roma užkariautas žemes prijungė prie Afrikos provincijos bei Mauritanijos karalystės.

Kultūra 

Kartaginos valstybėje susidarė savita kultūra, kuri gerokai skyrėsi nuo finikietiškos: pūnai ne tik buvo gabūs jūrininkai bei prekybininkai, tačiau buvo išplėtoję ir karybą bei užsienio politiką. Graikų ir romėnų autoriai aprašinėja prabangų kartaginiečių gyvenimą, pašiepia jų polinkį į materialines gerybes, godumą, apsukrumą.

Verstasi žemdirbyste (alyvmedžiai, vynuogės, granatai, figos, migdolai), gyvulininkyste (avys, galvijai, vištos), bitininkyste, vyno gamyba, amatais (kalyba, puodininkyste, vilnos karšimu).

Pūnai praktikavo semitiškos kilmės politeistinę, labai sinkretinę religiją. Pagrindinės dievybės buvo Baalas Chamonas ir Tanit. Kitos svarbesnės minimos dievybės buvo Ešmunas, Rešefas, Astartė (paskui sutapatinta su Tanit), Melkartas. Vėliau išpopuliarėjo graikų bei egiptiečių dievai (Izidė, Demetra, Besas, Persefonė ir kt.). Kartaginoje buvo gajus ir įtakingas šventikų luomas, religija vaidino svarų politinį ir visuomeninį vaidmenį. Kai kurie antikos autoriai mini pūnus aukojus vaikus.

Pūnų laikotarpio Kartaginos dailės ištakos – Finikijos dailė, įtaką jai darė Egipto, Graikijos, Etrūrijos menas. Išliko VII–II a. pr. m. e. kapaviečių, kuriose rasta su laidojimu susijusių reikmenų: juvelyrinių dirbinių, molinių šviestuvų, indų, statulėlių, kaukių ir kitų. Rasta sarkofagų su žmogaus skulptūriniais atvaizdais, stelų, skirtų dievams Baalui ir Tanit. Vėliau pastebima romėnų meno įtaka.

Valdovai 
Kartaginos monarchų (vad. šafetų) sąrašas:
Didonidai
 Didonė ~814–760 m. pr. m. e.
 ?
 Hanonas I ~580–556
 Malchas I ~556–550

Magonidai
 Magonas I ~550–530
 Hasdrubalas I ~530–510
 Hamilkaras I ~510–480
 Hanonas Jūrininkas 480–440
 Himilkas (Sicilijoje) 460–410
 Hanibalas Magonas 440–406
 Himilkas II 406–396
 Magonas II 396–375
 Magonas III 375–344
 Hanonas III 344–340

Hanonidai
 Hanonas Didysis 340–337
 Giskonas 337–330
 Hamilkaras II 330–309
 Bomilkaras 309–308

Po Hamilkaro I mirties (480 m. pr. m. e.) karalius nustojo galios – ją perėmė Seniūnų taryba. 308 m. pr. m. e. Bomilkaras pabandė atkurti karaliaus galias, bet to jam padaryti nepavyko, ir įkurta respublika.

Šaltiniai 

Šiaurės Afrikos istorija
Finikiečių valstybės
Tuniso istorija