Amarnos menas

Amarnos menas (Amarnos stilius) − Sen. Egipto Amarnos laikotarpio menas valdant faraonui Echnatonui (apie 1353−1336 m. pr. m. e.) ir iškart po to. Šio trumpo laikotarpio menas buvo revoliucinis Sen. Egipto istorijoje ir iš jo išliko vieni iš geriausiai žinomų Sen. Egipto meno kūrinių.

Apžvalga 
Faraonas Amenhotepas IV įžengė į Egipto sostą apie 1353 m. pr. m. e. Jau per pirmuosius ar antruosius savo valdymo metus faraonas inicijavo religinę reformą į aukščiausią vietą Egipto dievų panteone iškeldamas prieš tai gana menkos svarbos saulės dievą Atoną. Faraonas pasivadino Echnatonu. Po religinės reformos sekė politinė − Echnatonas Egipto sostinę perkėlė į visiškai naujai pastatytą miestą Amarnoje (tuomet vadintas Achetatonu). Pasikeitimas religinėje Egipto sistemoje iššaukė pasikeitimą meno stiliuje. Amarnos meną galima suskirstyti į du šaltinius: kūrinius Karnake ir kūrinius, kurie rasti Amarnoje. Bendrai Amarnos menas apibūdinamas posūkiu į natūralistinį žmogaus vaizdavimą, skirtingai nuo tradiciškai Sen. Egipto mene įprastų labai stilizuotų vaizdinių. 

Echnatono skulptūra, pastatyta Karnake, vaizduoja faraoną atsikišusiu pilvu, plačiais klubais, storomis lūpomis, siauromis akimis ir pabrėžtais nosimi ir smakru. Visiškai eliminuotas muskulatūros vaizdavimas, būdingas ankstesniems faraonų vaizdiniams. Šis neįprastas vaizdavimas leido iškeli mokslininkams mintį, kad galbūt faraonas turėjo kokių fizinių, genetiškai nulemtų defektų. Tai nėra išsiaiškinta, nes Echnatono mumija nerasta (nenustatyta). Pavyzdžiui, Amarnos mene įprasta vaizduoti žmones su ištęstomis kaukolėmis, tačiau rastos mumijos nerodo jokių išskirtinių kaukolių defektų. Kodėl taip pavaizduotas faraonas, nėra aišku. Beveik tikra, kad tokios svarbos statula Karnako šventykloje galėjo būti sukurta ir pastatyta tik su paties faraono sutikimu. Galima spėti, kad vaizdinio androgeniškumas gali būti padiktuotas teologinės minties apie vieną saulės dievą Atoną, kuris lygiai suteikia gyvybę tiek vyriškoms, tiek moteriškoms būtybėms. Faraono, kaip tarpininko tarp saulės dievo Atono, vaidmuo iššaukė pasikeitimus architektūroje: kadangi faraonas turėjo tiesiogiai susisiekti su saulės dievu, todėl jo garbinimo vietai Karnake nebuvo reikalingos lubos, atitinkamai pradėti naudoti mažų matmenų akmenys, kuriuos teoriškai galėjo pakelti vienas žmogus; nebereikėjo stambių blokų, kad atlaikytų akmeninių lubų sunkumą. 

Mažų matmenų akmens stelos (viena Naujajame muziejuje Berlyne, kita Egipto muziejuje Kaire) tikriausiai buvo skirtos Atono ir faraono pagarbinimo vietoms privačiuose Amarnos namuose ar soduose. Jose pirmą kartą Egipto mene pavaizduotos intymios, buitinės scenos su faraonu ir jo šeima. Echnatono ir Nefertitės kompozicinis poros pavaizdavimas gali turėti ryšių su Šu ir Tefnut, dievo Ra vaikų, religiniu simbolizmu. Amarnos sienos freskoje pavaizduotos Echnatono dukterys, bendraujančios tarpusavyje. Šis ryšio tarp žmonių vaizdavimas buvo visiškai neįprastas ankstesniame Egipto mene, kur pirmenybė teikta statiškam, formalizuotam figūrų pavaizdavimui. Echnatonas Amarnoje turėjo du pagrindinius skulptorius. Ankstyvuoju laikotarpiu tai buvo Bekas (ar Bakas), jam priskiriama Atono pagarbinimo stela (dabar Egipto muziejuje Kaire). Vėlesniu laikotarpiu pagrindiniu skulptoriumi buvo Tutmozis. Aukščiausios meninės vertės objektai rasti jo dirbtuvėje Amarnoje, tarp jų − Nefertitės biustas. Dauguma šių objektų nebaigti, jie tikriausiai buvo palikti dirbtuvėje, kai Tutmozis po Echnatono mirties išvyko iš miesto.  Mokslininkai pastebėjo, kad artėjant Echnatono valdymui į pabaigą, Amarnos menas tapo šiek tiek nuosaikesniu, nebebuvo taip išryškinamos fizinės žmonių ypatybės. Tai gali būti paaiškinama tuo, kad tuo metu sušvelnėjo Echnatono pozicija kitų dievų nei Atonas garbinimo atžvilgiu.

Mokslininkai iki šiol nesutaria, kiek revoliucinis buvo Amarnos laikotarpio menas. Jis dažnai apibūdinamas kaip „natūralistinis“. Pirmą kartą Egipto mene skirtingais pavaizduoti kairės ir dešinės kojų pirštai, pavaizduotos skylutės ausyse auskarams ir kaklo raukšlės bei paryškintos senatvinės raukšlės. Tačiau pastebima, kad Amarnos menininkai iš esmės rėmėsi ir nepakeitė tradicinio Sen. Egipto meno fundamentalių principų. Vienas iš svarbiausių pasikeitimų buvo ikonografijoje ir ne vien vaizduojant faraoną, garbinantį saulės diską viršuje. Pasikeitė ir privačių namų, kapų dekoravimas: kai anksčiau buvo vaizduojamas šeimininkas, teikiantis dovanas dievams, tai jį pakeitė faraono, garbinančio Atoną vaizdiniai. Kitas esminis pasikeitimas buvo figūrų stiliaus ir proporcijų vaizdavime. Pastebima, kad to meto mene buvo gausu moters vaizdinių. Nefertitė dažnai vaizduojama lygia vyrui faraonui. Echnatono motina, karalienė Tija buvo sudievinta. Po faraono Echnatono mirties greitu laiku egiptiečiai grįžo prie tradicinio tikėjimo, faraonas buvo vertintas atskalūnu, jo vardas ištrintas iš egiptiečių įrašų, Achetatono miestas apleistas ir menininkai grįžo prie tūkstantmetinių tradicijų. Kai kurių vėlesnių nekarališkųjų kapų Sakaroje dekoras, švenčių reljefai Karnake ir Luksore, bei sienų daugiafigūrės kompozicijos iš Sečio I ir Ramzio II šventyklų visgi rodo, kad Amarnos menas nepraėjo be pėdsako.

Galerija

Šaltiniai 

 Encyclopaedia Britannica, 11-26-2008
 Abeer El-Shahawy, Farid S. Atiya. The Egyptian Museum in Cairo. American Univ in Cairo Press, 2005, p. 190−206
 Berlyno Naujasis muziejus
 Gay Robins, Ann S. Fowler. Proportion and Style in Ancient Egyptian Art. University of Texas Press, 1994, 119−121  
 Marsha Hill, Department of Egyptian Art, The Metropolitan Museum of Art, November 2014
 Dr Kate Spence, BBC, 2011-02-17

Senovės Egipto kultūra
Meno istorija