Primatologija

Primatologija – mokslas, tiriantis primatus, fizinės antropologijos šaka. Jis labai įvairiapusiškas, tad primatologų galima rasti tarp zoologų, antropologų, psichologų ir kt. Kaip ir antropologija, primatologija tiria hominidus, t. y. išnykusius žmogaus protėvius bei dabar gyvenančias žmogbeždžiones. Šis mokslas apima įvairias sritis: nuo išnykusių primatų protėvių anatomijos tyrinėjimo ir primatų stebėjimo natūralioje aplinkoje iki jų psichologijos bei kalbos tyrimo.

Labiausiai paplitusios dvi - vakarietiškoji ir japoniškoji - primatologijos mokyklos. Skiriasi ne tik jų siekiami tikslai ir keliami klausimai, bet ir naudojami metodai.

Vakarietiška primatologija

Kilmė 
Vakarietiška primatologija kilo kolonijiniais laikais, mokslininkams stebint primatų elgesį. Nors dauguma tyrimų buvo atliekama medicininiais tikslais, kai kurie mokslininkai testavo ir primatų intelektą ir jo ribas.

Teorijos 
Šiuo metu primatologai vienodai gilinasi tiek į primatų biologinę, tiek į psichologinę charakteristikas, ieškodami panašumų tarp žmonių ir kitų primatų. Manoma, kad žinios apie mūsų artimiausius giminaičius gyvūnų pasaulyje leis geriau suprasti ir žmogaus bei jo protėvių prigimtį.

Metodai 
Vakarietiška primatologija yra objektyvus mokslas. Pagrindinis principas, kad mokslininko gamtos stebėjimas turi būti apribotas iki minimumo ir visiškai kontroliuojamas, taip pat stebėtojai turi būti visiškai neutralūs stebimų gyvūnų atžvilgiu. Tai leidžia surinkti nešališką informaciją, o gyvūnų elgesys nebūna pakitęs dėl bendravimo su žmonėmis.

Yra naudojamos trys metodikos: 
 stebėjimas laisvėje, natūraliomis sąlygomis;
 laboratoriniai tyrimai, leidžiantys kontroliuoti aplinką ir jos veiksnius;
 tyrimai pusiau natūralioje aplinkoje, kai gyvūnas yra nelaisvėje, tačiau sukuriamos kuo geresnės gyvenimo sąlygos.

Žymūs vakarietiškos primatologijos atstovai 

 Jeanne Altmann
 Jean Baulu
 Irwin Bernstein
 Michelle Bezanson
 Christophe Boesch
 Gottfried Hohmann
 Geoffrey Bourne
 C. R. Carpenter
 Colin Chapman
 Dorothy Cheney
 Marina Cords
 Thomas Defler
 Frans de Waal
 Linda Fedigan
 Dian Fossey
 Boris Lapin
 Agustin Fuentes
 Birutė Galdikas
 Paul Garber
 Thomas R. Gillespie
 Jane Goodall
 Colin Groves
 Alejandro Estrada
 Alexander Harcourt
 Philip Hershkovitz
 Lynne Isbell
 Hans Kummer
 Bill McGrew
 John Mitani
 Russell Mittermeier
 Matthew Richardson
 Anne E. Russon
 Anthony Rylands
 Robert Sapolsky
 Carel van Schaik
 Robert Seyfarth
 Meredith Small
 Barbara Smuts
 Craig Stanford
 Karen Strier
 Tom Struhsaker
 Omar Wasow
 Sherwood Washburn
 David P. Watts
 Barbara J. Welker
 Richard Wrangham
 Gabriel Zunino

Japonų primatologija

Kilmė 

Japoniškoji primatologija išsivystė iš gyvūnų ekologijos mokslo. Jos pradininkais laikomi Kindži Imaniši ir Džiuničiro Itani. Pirmasis buvo gyvūnų ekologas, iki susidomėjimo primatais studijavęs arklius, o antrasis - antropologas ir Kioto universiteto profesorius.

Teorijos 
Japonų primatologai labiau gilinasi į socialinius primatų gyvenimo aspektus, pirmiausia į socialinę evoliuciją ir antropologiją. Pagal jų teoriją, primatų studijavimas leis geriau suvokti žmogaus dvilypę prigimtį: individualumą ir socialumą. 

Japonų primatologas Kavai Masao iškėlė visiškai priešingą Vakarams mintį: esą vienintelis būdas gauti patikimus mokslinius duomenis yra pasiekti artimą ryšį su tiriamu gyvūnu. Kiti japonų mokslininkai šios teorijos neparėmė, tačiau ji jiems nėra visiškai svetima. Kadangi mokslas, kaip ir kitos gyvenimo sritys, yra stipriai veikiamas kultūros bei religijos, į tiriamus gyvūnus žiūrima su pagarba.

Metodai 
Japonų primatologija yra laikoma subjektyviu mokslu. Manoma, kad geriausi duomenys gaunami tik susitapatinus su tiriamu padaru. Stengiamasi susilaikyti nuo buvimo visiškai neutraliu, siekiant sukurti kasdienišką, malonią atmosferą. Gyvūnų prijaukinimas būtinas sėkmingam tyrimui. 

Dėl tokio artimo bendravimo dauguma mokslininkų tiriamuosius gali atskirti vien žvilgtelėję, taip pat visi gyvūnai turi savo vardus ir numerius. Yra surenkama daugybė duomenų apie kiekvieną tiriamą primatą, nes japonų mokslininkams svarbiausia jų bendravimas tarpusavyje.

Žymūs japonų primatologijos atstovai 
 Kindži Imaniši
 Džiuničiro Itani
 Kavai Masao
 Tecuro Macudzava
 Tošisada Nišida
 Erik Jensen

Primatologija sociobiologijoje 

Sociobiologijos mokslas siekia suprasti visų gyvūnų rūšių elgesį, tuo tarpu primatologija gilinasi tik į primatus, tarp jų ir žmogų. Abu šie mokslai tiria primatų elgesio evoliuciją tikėdamiesi, kad gautos žinios padės daugiau suprasti mūsų pačių mąstymą. Keliamos diskusijos apie tai, kaip vystėsi socialumas, kalbos ir melo atsiradimo priežastys bei aplinkybės, kultūros svarba.

Taksonomija 
XVIII a. Karlas Linėjus, modernios taksonomijos pradininkas, suskirstė gyvūnus į grupes. Tai jis darė remdamasis morfologiniais panašumais. Tokie gyvūnai, kaip įvairios beždžionės, šimpanzės ar orangutanai labai primena žmogų, todėl Linėjus juos priskyrė tai pačiai grupei ir pavadino primatais. Moderni molekulinė biologija patvirtino, kad žmonės tikrai priklauso primatams. Jų ir beždžionių DNR didelė dalis sutampa, o šimpanzės turi net 97-99% identiškos genetinės informacijos.

Nuo grūmingo iki kalbos 

Nors grūmingą atlieka daug gyvūnų rūšių, tačiau primatams jis reikšmingas ne tik dėl parazitų pašalinimo. Primatams tai yra socialinė veikla, kuri padeda sustiprinti tarpusavio ryšį. Britų antropologas Robin Dunbar pasiūlė mintį, kad tarp grūmingo ir žmonių kalbos yra glaudus ryšys. Už kalbą atsakingos smegenų žievės dydis primatų smegenyse yra tiesiogiai proporcingas individų skaičiui, su kuriais gali bendrauti, nesvarbu, ar kalbama apie šimpanzes, ar apie žmones.

Tačiau yra ribotas skaičius individų, su kuriais įmanoma palaikyti artimus ryšius. Jei populiacija tampa per didelė, ji skyla. Tai sukelia poreikį išrasti mažiau laiko nei grūmingas užimantį socialinių ryšių palaikymo būdą, t. y. kalbą. Kalbant vienu metu galima bendrauti su daug individų, užmegzti daugiau socialinių ryšių. Kalbėjimas neužima tiek daug laiko, kaip grūmingas, tačiau jis yra ne toks intensyvus, todėl tai leidžia iškelti kitą hipotezę: kartu su kalba turėjo atsirasti ir jai būtini kognityviniai procesai.

Primatų protas 
Primatų elgesys, kaip ir žmonių, yra labai socialus ir pilnas intrigų, galios žaidimų, apgavysčių, o vėliau ir atsiprašymo. Norint suprasti itin sudėtingą primatų tarpusavio santykių prigimtį, reikia atsižvelgti į proto teoriją. Pagal šią teoriją, reikia paklausti, ar individas gali suvokti ir pasinaudoti informacijos asimetrija (kai vienas grupės narys žino daugiau už kitą) ir grupės psichologija. Jei kuris nors primatas žino, ką suvokia ir ko nori kiti primatai, jis gali pasiekti pranašumą prieš kitus ir aukštą statusą. 

Neseniai šimpanzių proto teorija buvo išplėtota Felix Warneken iš Makso Planko instituto. Jo tyrimas parodė, kad šimpanzė gali suvokti, ar tyrėjas nori numesto daikto ir elgtis adekvačiai jį pakeldama. Įdomiausia tai, kad šimpanzė sureaguoja tik tada, kai atrodo, jog daiktas pamestas netyčia. Jei tyrėjas numeta daiktą akivaizdžiai specialiai, šimpanzė į jį nereaguoja.

Vis dėlto primatai ne visada taip gerai pasirodo situacijose, susijusiose su proto teorija. Viename eksperimente porai šimpanzių, kurios buvo grūmingo partnerės, buvo duotos dvi svirtys. Nuspaudus vieną svirtį, beždžionė gaudavo maisto, o nuspaudus kitą, maisto gaudavo jos partneris. Maisto davimas partneriui negalėjo apriboti pačios beždžionės gaunamo maisto kiekio. Vis dėlto, beždžionės nedavė savo alkanam partneriui maisto. Yra maža galimybė, kad beždžionė nedavė partneriui maisto, nes manė, kad tada sumažės jos pačios davinys, tačiau tai mažai tikėtina. Šį eksperimentą galima interpretuoti įvairiai, nes sunku ką nors pasakyti be abejonės.

Skaityti toliau 
 Fizinė antropologija
 Primatai