Pryšmančių II kapinynas

Pryšmančių II kapinynas, vadinamas Milžinkapiu, Švedkapiais (valstybės saugomas nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paminklas: unikalus kodas – , senas registro kodas – A456P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR537) – kapinynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Pryšmančiuose (Kretingos seniūnija), kelio  dešinėje pusėje, Tenžės dešiniajame krante.

Kapinynas 
Įrengtas aukštumos pakraštyje, kurį iš rytų juosia Tenžės slėnis, o iš šiaurės – slėnio griova. Teritorija dirvonuoja, pakraščiai apaugę medžiais ir krūmais. Ties viduriu stovi gelžbetoninis aukštos įtampos orinės elektros linijos stulpas, o vakarinėje dalyje – seno pavyzdžio archeologijos paminklo anotacinis ženklas. Pietiniu pakraščiu praeina keliukas į gretimą sodybą.

Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR537), 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A456), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A456P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, kuriam 2012 m. suteiktas nacionalinio reikšmingumo lygmuo.

Teritorija – 1,79 ha.

0,12 km į pietryčius yra Pryšmančių III kapinynas, 1,1 km į pietus – Pryšmančių I kapinynas.

Tyrimai 
Tyrinėjo: 1868 m. – Konstantinas Grevingkas (Dorpato universitetas), 1909, 1912, 1921 m. – Vladas Nagevičius, 1958 m. – Ona Navickaitė (LII ir Kretingos muziejus), 1984 ir 1986 m. – Regina Volkaitė-Kulikauskienė (LII), 1985 m. – Valdemaras Šimėnas (LII). 1990 m. – Regina Kulikauskienė ir Kęstutis Jankauskas.

Žvalgė: 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 ir 2011 m. – Kultūros paveldo centras.

Ištirtas per 0,45 ha plotas, rasta 112 griautinių, 52 degintiniai ir 17 simbolinių VII–XIII a. kapų.

Griautiniai kapai išsidėstę eilėmis iš vakarų į rytus. Duobės iškastos tvarkingai, netoli viena kitos, pailgos šiaurės – pietų, rečiau – vakarų – rytų kryptimi, suapvalintais galais. Mirusieji guldyti galva į pietus arba vakarus. Vienur kartu su suaugusiais laidoti vaikai ir paaugliai, o kita dalis vaikų laidota atskirai, pietrytinėje kapinyno dalyje. Rasta per 15000 įkapių. Beveik visiems mirusiems į kapą virš galvos buvę dedami geriamieji ragai su žalvariniais apkalais. Vyrai ir berniukai laidoti su ietimis, o kai kuriems vyrams į kapą dėjo dar kovos kirvį, rečiau – kalaviją. Mirusieji buvę sujuosti odiniais diržais, kaustytais žalvarinėmis skardelėmis, puoštais žalvarinių įvijų kutais. Tiek vyrų, tiek moterų kapuose rasta nemažai papuošalų. Drabužiai buvę susegami lankinėmis, pasaginėmis, žiedinėmis ir plokštinėmis segėmis, trikampiais, kryžiniais, rateliniais ir plokšteliniais smeigtukais, rankos puoštos įvijiniais žiedais, įvijinėmis, juostinėmis apyrankėmis bei apyrankėmis gyvuliniais galais. Kaklus dažniausiai puošė antkaklės su kabliuku ir kilpele galuose, vytinės antkaklės su kilpiniais užkeistais galais, stiklo, emalės ir gintaro karolių apvaros. Kai kuriuose kapuose ant mirusiojo krūtinės arba juosmens rastos papildomos įkapės, dažniausiai sudėtos į medžio tošies dėžutes.

Pradėjus mirusiuosius deginti, laidojimui buvo kasamos apskritimo ar ovalo plano duobės, į kurias suberdavo degintinius kaulus, laužavietės liekanas, apdegusias ir apsilydžiusias įkapes, o jeigu jas dėdavo į kapą nedegintas – tai dažniausiai sulaužydavo.

Kapinynas – būdingas kuršių laidojimo paminklas.

Radinius saugo Kretingos, Vytauto Didžiojo karo ir Lietuvos nacionaliniame muziejai, Valstybės Ermitažas Sankt Peterburge, Tartu universitetas.

Šaltiniai 

 Федор Васильевич Пoкpoвcкий. Археологическая карта Ковенской губернии. – Вильна, 1899. – C. 87–88
 Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. – Kaunas, 1928. – P. 217
 Jonas Puzinas. Naujausių priostorinių tyrinėjimų duomenys. – Senovė. – Kaunas, 1938. – Kn. 4. – P. 280–283
 Lietuvos liaudies menas: Senovės lietuvių papuošalai. – Vilnius, 1958. – T. 1, pav. 335, 404, 405, 408, 413, 418, 457, 462, 470, 477, 508, 513
 Pranas Kulikauskas, Regina Kulikauskienė, Adolfas Tautavičius. Lietuvos archeologijos bruožai. – Vilnius, 1961. – P. 554, pav. 342, 351, 358, 360
 Adolfas Nezabitauskis. Pryšmančių kapinynai. – Švyturys – 1964 m. gegužės 14 d.
 Regina Volkaitė-Kulikauskienė. Lietuviai IX–XII a. – Vilnius, 1971. – P. 286, pav. 24:5
 Ona Kuncienė. Prekybiniai ryšiai IX–XIII amžiais. – Lietuvos gyventojų prekybiniai ryšiai I–XIII a. – Vilnius, 1972. – P. 215, 2451, 253
 Regina Volkaitė-Kulikauskienė, Valdemaras Šimėnas. Pryšmančių I plokštinio kapinyno 1984–1985 m. tyrinėjimai. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1984 ir 1985 metais. – Vilnius, 1986. – P. 83–85
 Regina Volkaitė-Kulikauskienė. Pryšmančių I kapinyno 1986 m. tyrinėjimų rezultatai. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1986 ir 1987 metais. – Vilnius, 1988. – P. 118–122
 Kęstutis Jankauskas. Smulkus papuošalų iš spalvotųjų metalų dekoras. – Lietuvos archeologija. – Vilnius, 1992. – T. 9. – P. 151–158
 Pranas Kulikauskas, Gintautas Zabiela. Lietuvos archeologijos istorija (iki 1945 m.). – Vilnius, 1999. – P. 103–105, 170, 195

Nuorodos 
 Vladas Nagevičius. Prišmončių milžinkapis. – Naujoji Romuva – 1931 m., Nr. 51–52. – P. 1225–1227
 Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 1, ap. 1, b. 25. – P. 141–160
 Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1984 ir 1985 metais
 Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1986 ir 1987 metais
 Kultūros vertybių registras

Lietuvos kapinynai
Kretingos rajono paveldas