Tualetinis vanduo

Tualetinis vanduo () – parfumerijos gaminys, lengvo aromato kvepalai, kurių sudėtyje yra 5–15 % aromatinių junginių koncentracijos. Šie junginiai yra eteriniai aliejai, ištirpinti 80–90 % etilo alkoholyje. Nuo įprastų kvepalų skiriasi švelnesniu ir trumpiau išliekančiu aromatu, taip pat mažesniu eterinių aliejų kiekiu. Priklausomai nuo sudėtinių medžiagų, kvapas nuo pirmo papurškimo paprastai išsilaiko ne mažiau 2–3 valandų.

Istorija 

Kvepalai „Eau de toilette“, alkoholio pagrindu sukurti kaip odekolono pirmtakai, pirmą kartą buvo pagaminti XIV a. Manoma, kad vengrų kūrėjas juos skyrė Vengrijos karalienei Elžbietai (1305–1380). Šis tualetinis vanduo vadintas „Eau de la reine de hongrie“ arba Vengrijos vandeniu, kuriame buvo rozmarino žolelių, leidusių kvapui lėtai išgaruoti nuo odos. Tačiau kai kurie ankstyvieji mokslininkai, įskaitant Johaną Bekmaną, abejojo, ar jis buvo sukurtas Vengrijos karalienei. 

Prancūzijos karalius Liudvikas XIV (1638–1715) savo apdarams kvepinti naudojo kvapų mišinį, vadinamą „dangišku vandeniu“. Jį sudarė agarmedžio, muskuso, apelsinų, rožių vandens ir kiti prieskoniai.

Kai kurie tualetiniai vandenys kadaise buvo laikomi turinčiais medicininių galių. XIV–XVI a. vadinamasis „maro vanduo“ turėjo pagelbėti nuo buboninio maro. Žurnalas „Medical Record“ 1905 m. pranešė, kad tualetinio vandens purškimas atstato energiją, prarastą verslo, socialinėse ir buitinėse situacijose.

Šaltiniai 

Parfumerija