Vinčos kultūra

Vinčos kultūra – vidurinio ir vėlyvojo neolito kultūra, gyvavusi Balkanų pusiasalyje maždaug tarp V tūkstm. pr. m. e. pabaigos ir IV tūkstm. pr. m. e. Pavadinta pagal Vinčos kalvos archeologinę vietovę Dunojaus pakrantėje, netoli Belgrado (Serbija). Kitų, šiai kultūrai priskiriamų radinių rasta Moravos, Vardaro slėniuose, taip pat Rumunijoje (Turdaše), Bosnijoje (prie Tuzlos).

Pirmieji Vinčos kultūros gyventojai gyveno pusiau žeminėse, vėliau ėmė statytis stačiakampius stulpinius namus. Dirbo akmeniniais ir raginiais įrankiais, turėjo varinių dirbinių. Darė plonasienius keraminius indus, puoštus raštais, keramines statulėles. Vertėsi gyvulininkyste, žemdirbyste, žvejyba.

1908 m. Vinčos kalvą ištyrė serbų archeologas Milojė Vasičius.

Vinčos kultūros kilmė neaiški. Gali būti, kad ji atkeliavusi iš Mažosios Azijos, nors Kolinas Renfriu teigia ją kilus iš vietinės Starčevo kultūros. Marija Gimbutienė mano, kad Vinčos kultūra žymėjo paskutinę Senosios Europos stadiją – vėliau ją užkariauja indoeuropiečiai iš Ponto stepės.

1961 m. Terterios vietovėje (Rumunija), kapavietėje rastos molinės lentelės bei figūrėlės. Ant kai kurių dirbinių rasta piktogramų, primenančių raštą. Dalis tyrėjų šiuos įrašus laiko pirmykščiu Vinčos raštu. Kadangi radiniai datuojami ~VI–V tūkstm. pr. m. e., šie spėjami rašto ženklai amžiumi pranoksta šumerų dantiraštį.

Šaltiniai 

Europos neolito kultūros