Sindhas

Sindhas (Sindas, ) – provincija Pakistano pietryčiuose. Šiaurėje ribojasi su Pandžabu, vakaruose su Beludžistanu, rytuose su Indija; iš pietų skalauja Arabijos jūra. Administracinis centras – Karačis.

Geografija 

Provincija yra ties Irano kalnyno vakariniu pakraščiu, kurį žymi Kirtaro kalnai. Rytuose plyti Taro dykuma, o centrinę dalį užima derlinga Indo-Gango lyguma, besidriekianti apie Indo upę.

Klimatas tropinis, karštas, sausringas. Vasarą temperatūra gali pakilti virš 45 °C, žiemą atvėsta nuo 15 °C laipsnių lygumose iki 2-5 °C kalnuose. Beveik visi krituliai iškrenta vasaros musono metu (liepą-rugsėjį), tačiau jų kiekis vis vien yra mažas (~170 mm per metus), bet kompensuojamas smarkių Indo potvynių.

Istorija 

Sindho provincija dalinai sutampa su kultūriniu-istoriniu Indijos subkontinento regionu. Senovėje Sindhe klestėjo Indo slėnio civilizacija, čia yra išlikusi jos sostinė Mohendžo Daras. II tūkst. pr. m. e. regioną apgyvendino indoeuropiečiai arijai, susiformavo ankstyvosios vedų civilizacijos arijų valstybės, tarp kurių buvo ir Sindho karalystė.

Nuo VI a. pr. m. e. iki V mūsų eros amžiaus Sindho regionas buvo valdomas svetimšalių imperijų. Jį kaip atskirą provinciją valdė Achemenidai, Seleukidai, Maurijai, Gandhara (indo-graikų, indo-skitų, indo-partų, Kušanų, kušanšachų ir kt. dinastijos). Tik V a. Sindhas susikūrė kaip atskira valstybė ir suklestėjo, valdant Rajų ir Čačų dinastijoms. Šiuo laikotarpiu regione klestėjo budizmas, plito hinduizmas, zoroastrizmas.

711 m. Sindhas prijungtas prie Kalifato, ir pradėta sparti krašto islamizacija. Pradedant IX a. regionas atkūrė valstybingumą, iš pradžių valdant emyrų Habarių ir Sumrų, vėliau sultonų Samų dinastijoms. Sumrai ir Samai atgaivino sindhi kalbos naudojimą, prasidėjo sindhų kultūros renesansas. Valstybė nuolat turėjo atremti agresyvių imperijų (pvz., Gaznevidų, Delio sultonato ir kt.) antpuolius, ir tam tikrais laikotarpiais joms priklausydavo.

Po trumpo afganų kilmės Argunų dinastijos valdymo XVI a., Sindhas atiteko Mogolų imperijai, kur buvo kontroliuojamas kaip Tathos subahas. XVIII a. pradžioje atkūrė valstybingumą valdant beludžių kilmės Kalhorų ir Talpurų dinastijoms, kurį laiką priklausė Nadyršacho ir Duranių imperijoms.

XIX a. viduryje Sindhą nukariavo Britų imperija, ir regionas tapo Britų Indijos dalimi. Britai jį administravo kaip dalį Bombėjaus prezidencijos, o vėliau – kaip atskirą Sindho provinciją. 1947 m. Indijai iškovojant nepriklausomybę, musulmonai sindai buvo vieni pirmųjų, kurie pasiūlė atskiros Pakistano valstybės idėją ir ją aktyviai rėmė. Suformuojant Pakistaną, visas Sindho regionas įėjo į jo sudėtį kaip Sindo provincija. Kurį laiką į Sindą masiškai migravo musulmonai pabėgėliai iš Šiaurės Indijos (mudžahirai), kurie ir dabar sudaro didelę dalį krašto populiacijos.

Gyventojai 

Dauguma Sindho provincijos gyventojų yra sindhai. Taip pat yra saraikių, muhadžirų, beludžių, puštūnų, pandžabų. Virš 50 % provincijos gyventojų kalba sindų kalba, dar vartojamos urdu, pandžabų, puštūnų kalbos. Beveik visi (91,32 %) gyventojai yra musulmonai (daugiausia sunitai, bet nemažai šiitų). Sinde gyvena didžiausia Pakistane hinduistų bendruomenė (7,5 %), yra krikščionių, parsų ir kt.

Miestuose gyvena beveik 50 % gyventojų. Didžiausi miestai: Karačis, Haidarabadas, Sukuras, Larkana, Navabšahas, Mirpūr Chasas, Džeikobabadas, Šikarpūras.

Administracinis suskirstymas 
 
Sindhas padalintas į 23 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):

Šaltiniai 

Pakistano administraciniai vienetai