Honoraras

Honoraras (autoriaus atlyginimas, autoriaus honoraras) – vienos šalies (licenciato arba frančizės gavėjo) mokestis kitai šaliai, kuriai priklauso tam tikras turtas, už teisę tuo turtu nuolat naudotis. Honoraras paprastai mokamas kaip procentas nuo bendrųjų arba grynųjų pajamų, gautų naudojantis turtu, arba kaip fiksuota suma už parduotą vienetą, tačiau yra ir kitų apmokėjimo būdų bei priemonių.


Licencinė sutartis 
Licencine sutartimi nustatomos sąlygos, kuriomis viena šalis kitai šaliai suteikia teisę naudoti išteklių arba nuosavybę, be išlygų arba taikant laikotarpio, veiklos, geografinės vietos, gaminio rūšies ir kt. apribojimus. Licencinės sutartys gali būti sudaromos teisės aktų nustatyta tvarka, ypač tais atvejais, kai valstybė yra turto savininkė, arba kaip individualios sutartys laikantis įprastų reikalavimų.

Knygų leidyba 
Knygų leidyboje honorarą visada moka leidėjas, kuris ir nustato autoriaus honoraro dydį, išskyrus retus atvejus, kai autorius reikalauja didelio avanso arba didesnių honoraro išmokų.
Dažniausiai leidėjas sumoka dalį honoraro avansu, kuris ir sudaro didžiąją dalį autoriaus galutinių pajamų, neskaitant papildomų išmokų už kiekvieną parduotą knygos egzempliorių. Jei mokant honorarą avansu atsiranda papildomų sąnaudų, jos išskaičiuojamos iš būsimų avansų arba išmokų už kiekvieną parduotą knygos egzempliorių. Autorius arba jo agentas ir leidėjas taip pat gali pasirašyti autorinę sutartį. Autorius turi atsižvelgti į daugybę rizikos veiksnių: knygos pardavimo kainą (nurodytą ant viršelio), mažmeninę kainą, grynąją kainą, pardavimų nuolaidas, didmeninę prekybą POD (liet. leidyba pagal poreikį, angl. print on demand) platformoje, sutarties sąlygas, leidėjo apskaitos auditą nustačius finansinius pažeidimus ir pan., tačiau visu tuo gali pasirūpinti ir agentas.

Grynųjų pajamų metodas
Per XX amžiaus 9-ąjį dešimtmetį pasikeitė honorarų apskaičiavimo tvarka, nes ėmė kurtis vis daugiau tinklinių knygynų, kurie pradėjo iš leidėjų reikalauti nuolaidų. Dėl šios priežasties leidėjai buvo linkę mokėti honorarus nuo grynųjų pajamų vietoje procento nuo knygos pardavimo kainos (nurodytos ant viršelio).  1984 m. rašytojų ir menininkų metraštyje teigiama, kad įsigaliojus naujai tvarkai atitinkamai keisis (didės) ir honoraro suma ir kad toks susitarimas nėra nepalankus rašytojams.
Vis dėlto, nepaisant šio užtikrinimo, 1991 m. Frederikas Nolanas – rašytojas, anksčiau dirbęs vadovu leidybos srityje – paaiškino, jog nuo grynųjų pajamų mokami honorarai dažniau yra naudingesni leidėjams nei autoriams:

 
2003 m. du amerikiečių rašytojai Kenas Engleidas ir Patricija Simpson kreipėsi į teismą ir laimėjo bylą prieš „HarperCollins“ (JAV) dėl jų kūrinių pardavimo užsienio padaliniams neįprastai žemomis kainomis.

Prasidėjus šiai bylai buvo iškeltas grupinis ieškinys ir perskaičiuoti tūkstančių rašytojų, pasirašiusių sutartis su „HarperCollins“ laikotarpiu nuo 1993 m. lapkričio iki 1999 m. birželio, honorarai.

Muzika 
Skirtingai nuo kitų intelektinės nuosavybės formų, muzikos kūrėjų honorarai glaudžiai susiję su konkrečiu asmeniu – kompozitoriumi (partitūra), dainų kūrėju (dainos tekstas) ar miuziklų kūrėju – jie turi išskirtines autoriaus teises į sukurtą muzikos kūrinį ir gali patys, be kitų bendrovių, suteikti autoriaus teises į kūrinio atlikimą. Įrašų bendrovei ir atlikėjui sukūrus muzikos garso įrašą pasirašoma kitos rūšies autorinė sutartis ir mokamas honoraras nuo parduotų įrašų skaičiaus ir už kūrinio platinimą skaitmeniniu formatu (priklausomai nuo konkrečios šalies įstatymų).

Pirminiam autoriaus teisių turėtojui savaime suteikiamos šios penkios išskirtinės teisės:
 kurti spausdintines arba garsines muzikos kūrinio kopijas;
 viešai platinti muzikos kūrinį siekiant pelno;
 viešai atlikti muzikos kūrinį gyvai arba pagal fonogramą;
 sukurti naują muzikos kūrinį įtraukiant elementus iš originalios kūrinio versijos;
 rodyti muzikos kūrinį (netinka šiame kontekste).

Jei to paties kūrinio muziką ir tekstą kuria skirtingi žmonės, kiekvienam iš jų suteikiamos atitinkamos autoriaus teisės.
Dėl įvairių išimtinių atvejų atsirado tik muzikos pramonėje vartojama profesinė terminija. Išskiriamos keturios honorarų rūšys:
 honorarai už spausdintinę muziką;
 honorarai už mechaniškai atgamintą, t. y. į garsajuostę arba kompaktinį diską įrašytą, muzikos kūrinį;
 honorarai už kūrinio atlikimą – kai atlikėjai arba muzikos grupės scenoje arba televizijoje atlieka kūrinį grodami arba dainuodami;
 honorarai už sinchronizaciją – kai muzikos partitūra naudojama arba pritaikoma kino filmams, televizijos reklamoms ir t. t.

Jungtinė Karalystė ir Europa
Jungtinėje Karalystėje honorarus, skirtus kompozitoriams, dainų tekstų kūrėjams, kompaktinių diskų ir kitų skaitmeninių laikmenų leidėjams, renka (ir skiria) MCPS, (angl. Mechanical-Copyright Protection Society) kartu su PRS (angl. Performing Rights Society). MCPS – tai ne pelno siekianti organizacija, kurios veikla finansuojama iš komisinių, kuriuos ji renka nuo visų gautų pajamų.
Toliau pateiktos pagrindinės licencijas ir mechaninio atgaminimo teises administruojančios organizacijos Europoje:
 Prancūzijoje – SACEM (pranc. Société des Auteurs, Compositeurs et Editeurs de Musique);
 Vokietijoje – GEMA (vok. Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte);
 Italijoje – SCF.

Nuorodos
 SACEM svetainė
 GEMA svetainė
 SCF svetainė
 PRS svetainė

Kiti straipsniai
 Patentas | Prekės ženklas | Frančizė;
 Autorių teisės | Intelektinė nuosavybė.

Šaltiniai

 Autorių teisė
 Pajamos