Transseksualumo priežastys

Transseksualumo priežasčių tyrimai nagrinėja, kokios yra translyčių asmenų, ypač transseksualų, lyties tapatybės formavimosi priežastys. Translyčiai asmenys turi lyties tapatybę, kuri nesutampa su jų biologine (gimimo metu priskirtąja) lytimi, o tai dažnai sukelia lytinę disforiją. Labiausiai ištirti faktoriai yra biologiniai, ypač smegenų struktūros skirtumai, susiję su biologija ir seksualiniu potraukiu. Aplinkos faktoriai taip pat buvo tiriami.

Translyčių asmenų, ypač translyčių moterų, jaučiančių potraukį moterims, ir translyčių vyrų, jaučiančių potraukį vyrams, smegenų tyrimų atlikta nedaug ir juose dalyvavo nedaug asmenų.

Viešai prieinami tyrimai nurodo, kad androfilinių (jaučiančių potraukį vyrams) translyčių moterų, kurioms anksti pasireiškė lytinė disforija, smegenų struktūra yra panaši į biologinių moterų, tačiau skiriasi nuo biologinių vyrų. Jie taip pat teigia, kad ir androfilinės translytės moterys ir ginekofilinės (jaučiančios potraukį moterims) translytės moterys ir su vėlai prasidėjusia lyties disforija turi skirtingus smegenų fenotipus ir kad ginekofilinių translyčių moterų nedimorfinės smegenų sritys skiriasi ir nuo biologinių vyrų ir nuo biologinių moterų.

Smegenų žievė, kuri paprastai yra storesnė cislyčių moterų (biologinių moterų, laikančių save moterimis) nei cislyčių vyrų (biologinių vyrų, laikančių save vyrais) smegenyse, gali būti storesnė ir translytės moters smegenyse, tačiau išsidėsčiusi kitose vietose, nei cislytės moters smegenyse.

Translyčių vyrų tyrimai nurodo, jog translyčių, kuriems anksti prasidėjo lytinė disforija ir kurie yra ginekofiliniai, smegenys dažniausiai atitinka jų priskirtą lytį, bet jie turi kitokį smegenų fenotipą (skirtumai matomi smegenų žievės storyje, subkortikinėse struktūrose ir baltosios medžiagos mikrostruktūroje, ypač dešiniajame smegenų pusrutulyje).

Hormonų terapija gali paveikti translyčio asmens smegenų struktūrą. Translyčių moterų smegenys itin supanašėja su cislyčių moterų; morfologiniai padidėjimai, pastebėti translyčių vyrų smegenyse gali būti susiję su anaboliniais testosterono efektais.

Dvynių tyrimai nurodo, jog greičiausiai transseksualumo priežastys yra genetinės, deja, kol kas nėra iki galo suprantama, kokie genai tai sukelia.  Vienas tyrimas, paviešintas žurnale „International Journal of Transgender Health“ atskleidė, kad 33% identiškų dvynių porose abu buvo translyčiai, tuo tarpu neidentiškų dvynių porose abu buvo translyčiai 2,6% porose, kurie buvo auginami tuo pačiu metu tose pačiose šeimose, bet nebuvo genetiškai identiški.

Ray Blanchard sukūrė taksonomiją MTF (angl. male to female, translytė moteris) transseksualumui, kuri siūlo teoriją, jog androfiliniai ir ginekofiliniai translyčiai turi skirtingas priežastis tranzicijai (lyties keitimui) pradėti. Ši teorija tapo kontroversiška ir yra palaikoma J. Michael Bailey, Anne Lawrence, James Cantor ir kitų, bet smerkiama Charles Allen Moser, Julia Serano ir WPATH (angl. World Professional Association for Transgender Health).

Biologiniai faktoriai

Genetika 

2008 metų tyrimas, kuriame dalyvavo 112 ginekofilinių (jaučiančių potraukį moterims) ir androfilinių (jaučiančių potraukį vyrams) MTF transseksualų, kurių daugelis buvo pradėję hormonų terapiją, ir 258 cislyčių vyrų. MTF translyčiai dažniau nei cislyčiai vyrai turėjo ilgesnę receptoriaus geno versiją hormonui androgenui ir testosteronui, kas sumažindavo testosterono efektyvumą. Androgeno receptorius NR3C4 yra aktyvuojamas įrišant testosteroną arba dehidrotestosteroną, kur šis yra labai svarbus pirminių bei antrinių lyties požymių formavimuisi. Tyrimas atskleidė, jog sumažėjęs androgeno kiekis prisideda prie moteriškos lyties tapatybės susiformavimo MTF transseksualams. Autoriai teigė, jog sumažėjęs testosterono kiekis smegenyse paauglystės metu gali užkirsti kelią visiškai smegenų maskulinizacijai, sukurti moteriškesnes smegenis bei moterišką lyties tapatybę.

Genotipo genui, pavadintam CYP17, kuris yra hormonuose pregnenolone ir progesterone, yra susijęs su FTM (angl. female to male, translytis vyras) transseksualais, tačiau nesusijęs su MTF transseksualais. Svarbiausia pažymėti, kad FTM individai ne tik turėjo šį genotipo variantą dažniau, bet ir turėjo cislyčiams vyrams būdingą alelio išsidėstymą. Tyrimas padarė išvadą, kad moterims būdingo CYP17 T -34C alelio distribucijos modelio praradimas yra susijęs su FTM transseksualumu.

Dvynių transseksualumas 

2013 m. buvo atliktas tyrimas, apklausiant dvynių poras, iš kurių vienas ar abu norėjo keisti lytį, turėjo planų ar jau ruošėsi tai daryti. Tyrimas atskleidė, jog trečdalis identiškų dvynių porų abu yra translyčiai, 13 iš 39 (trečdalis) buvo monozigotiniai arba identiški dvyniai vyrai bei 8 iš 35 poros (22,8 %) iš monozigotinių arba identiškų dvynių moterų. Kalbant apie dizigotinius arba genetiškai neidentiškus dvynius, tik 1 iš 38 (2,6 %) porų abu dvyniai buvo translyčiai. Tarp identiškų dvynių, kurių abu yra translyčiai, ir neidentiškų, kurių abu yra translyčiai, matomas aiškus skaičiaus skirtumas. Tai įrodo, kad translytiškumą lemia ne auklėjimo ypatybės, bet genetinės priežastys.

Smegenų struktūra

Bendroji apžvalga

Net keliuose tyrimuose atrasta koreliacija tarp lyties tapatybės ir smegenų struktūros bruožų.

Pirmasis toks tyrimas atliktas Zhou ir kitų, 1995 metais, ir atskleidė, jog smegenų šoniniame skilvelyje, migdolinio kūno dugne, yra sritis, atsakinga už sekso ir nerimo reakcijas, ir veikiama prenatalinių androgenų (sutrumpintai vadinama BSTc).  Šešių asmenų lavonai buvo apibūdinti kaip esantys MTF transseksualūs ar translyčiai ir turėjo moterims būdingą BSTc dydį, panašų į biologinių moterų lavonuose atrastą BSTc. Kol tiriami transseksualūs asmenys vartojo hormonus, tai buvo aiškinamasi kaip kontrolinę grupę tiriant mirusius kūnus, priklausiusius ne transseksualiems vyrams ir moterims, kurie dėl įvairių medicininių priežasčių taip pat turėjo vartoti hormonus, priešingus jų biologinei lyčiai. Kontroliniai kūnai turėjo normalaus dydžio BSTc, atitinkančius jų biologinę lytį. Nerasta jokio sąryšio su seksualine orientacija.

Kitame tyrime, Krujiver ir kitų atliktame 2000 metais, buvo tiriamas neuronų skaičius BSTc vietoj to, kad būtų tiriama jų masė. Šio tyrimo ir Zhou ir kitų atliktojo tyrimo (1995) rezultatai yra panašūs, tačiau pirmasis turi daug ryškesnius skirtumus. Vienas VįM dalyvis, kuris niekada nevartojo hormonų, vis dėlto buvo taip pat įtrauktas į tyrimą,  ir vis dėlto jo neuronų skaičius BSTc sutapo su biologinių moterų.

2002 metų Chung ir kitų tyrime rasta, kad aiškus seksualinis dimorfizmas (variacija tarp biologinių lyčių) BSTc srityje galutinai nesusiformuoja iki pat pilnametystės. Chung ir kiti teorizuoja, jog arba vaisiaus hormonų lygio pakitimai iššaukia BSTC sinapsės tankio ir neuronų aktyvumo pokyčius, arba neurocheminė masė, kuri vėliau veda link dydžio ir neuronų skaičiaus pakitimams BSTc, arba BSTc dydis yra paveiktas lyties tapatybės nesuderinamumo su žmogaus biologine lytimi.

Buvo spėliojama, kad BSTc skirtumai atsiranda dėl hormonų pakeitimo terapijos. Taip pat buvo manoma, kad dėl to, jog pedofilijos nusikaltimus atlikę žmonės taip pat turi sumažėjusį BSTc, moteriškas BSTc gali veikiau signalizuoti apie polinkį į parafiliją nei į transseksualumą.

Įrodymų apžvalgoje 2006 metais, Gooren patvirtino ankstesnį tyrimą kaip palaikantį transseksualumo kaip seksualinės diferenciacijos sutrikimo, sukelto lyčiai dimorfinių smegenų. Dick Swaab (2004) sutiko.  

2008 metais Garcia-Falgueras ir Swaab atrado naują sritį su panašiomis į BSTc savybėmis, nurodančiomis į transseksualumą: priešakinio pagumburio tarpląstelinis branduolys (INAH3), dalis pagumburinio kablinio pluoštelio branduolio. Panašus metodas hormono kontroliniam naudojimui buvo naudojamas minėtuose Zhou (1995) ir Kruijver (2000) tyrimuose. Skirtumai buvo dar ryškesni nei su BSTc; kontrolinėje vyrų grupėje vidurkis buvo 1,9 karto masės, o kontrolinėje moterų grupėje - 2,3 karto, tad darsyk patvirtinta, jog nepaisant hormonų poveikio, MTF transseksualūs asmenys turėjo moterims įprastą kiekį, o FTM transseksualūs asmenys – įprastą vyrams.

2009 MRT tyrime, atliktame Luders ir kitų su 24 MTF transseksualais, kurie dar nebuvo pradėję gydymo hormonais, atrasta, jog kai kuriose smegenų dalyse pilkosios smegenų medžiagos koncentracija buvo panašesnė į cislyčių vyrų, nei į cislyčių moterų, tačiau ten buvo aptikta aiškiai didesnė pilkosios medžiagos masė, būdingesnė cislyčiams vyrams. Kaip ir ankstesnieji tyrimai, šis patvirtino, jog transseksualumas yra susijęs su tam tikrais cerebriniais bruožais. (MRT leidžia lengvesnius didesnių smegenų struktūrų tyrimus, tačiau nepriklausomi branduoliai nėra matomi dėl kontrasto tarp skirtingų neurologinių audinių tipų trūkumo, taigi, kiti BSTc tyrimai buvo atlikti skrodžiant mirusių asmenų smegenis). 

Dar vienas bruožas buvo tiriamas su grupe FTM transseksualų, kurie dar nebuvo pradėję gydymo hormonais: frakcinės anizotropijos (FA) vertė baltajai smegenų medžiagai medialinėje ir galinėje dalyse dešiniajame viršutiniame išilginiame fascikule (SLF), jungiančiame mažąjį ir žievinį nugaros smegenų laidą. Rametti ir kiti (2010 m.) atskleidė, jog „Lyginant su kontroline cislyčių moterų grupe, FTM transseksualai parodė aukštesnę FA vertę galinėje dešiniojo SLF dalyje, jungiančioje mažąjį ir žievinį nugaros smegenų laidus. Lyginant su kontroline cislyčių vyrų grupe, FTM FA vertė buvo žemesnė.“

Hulshoff Pol ir kitų (2006) tyrime tirta 8 MTF transseksualų ir 6 FTM transseksualų, nepradėjusių hormonų gydymo, didžiųjų smegenų masė. Atrasta, jog hormonai pakeitė pogumburių dydžius lyčiai atitinkamomis kryptimis: gydymas su vyriškais hormonais padarė pogumburį į tokį, kaip cislyčių vyrų kontrolinės grupės individų smegenyse esantys, o gydymas su moteriškais – tokį, kaip cislyčių moterų kontrolinėje grupėje. Padaryta išvada tokia: „Atradimai įrodo, jog per gyvenimą lytinės liaukos išlieka esminės palaikant lytims būdingus požymius žmogaus smegenyse.“

Dalis smegenų tyrinėjimu paremtų tyrimų nurodė, jog FTM transseksualai turi kelis neuroanatomijos bruožus, būdingus cislyčiams vyrams. 2010 metais neuromokslininkų komanda lygino 18 FTM translyčių su 24 cislyčiais vyrais ir 19 homoseksualių moterų, naudojant MRT techniką, pavadintą difuziniu tensoriniu vaizdavimu (DTI). DTI yra specializuota technika, skirta baltosios smegenų medžiagos vizualizavimui, o baltosios medžiagos struktūra yra viena ir neuroanatomijos objektų, atskleidžiančių skirtumus tarp vyrų ir moterų smegenų. Tyrime atrasta, jog baltosios medžiagos modelis FTM transseksualų smegenyse buvo supanašėjęs su biologinių vyrų, net jei minėtieji transseksualai nebuvo pradėję vartoti vyriškų hormonų (kas irgi gali pakeisti smegenų struktūrą). 

2016 metų apžvalgoje, svarstant apie seksualinį potraukį vyrams turinčias transseksualias moteris (MTF) ir seksualinį potraukį moterims turinčius transseksualius vyrus (FTM), buvo sutikta su kitomis apžvalgomis. Pranešta, jog hormonų gydymas gali turėti milžinišką efektą smegenims ir kad smegenų žievė, kuri paprastai yra storesnė cislyčių moterų smegenyse nei cislyčių vyrų smegenyse, gali būti storesnė ir translyčių moterų smegenyse, bet yra išsidėsčiusi kitoje vietoje, nei cislyčių moterų smegenyse. Taip pat teigta, jog ir translytėms moterims, ir vyrams „gydymas hormonais paveikia didžiąją morfologiją, kaip ir baltosios medžiagos mikrostruktūras smegenyse. Pokyčiai vyksta, kai hormonai pasiekia smegenis farmakologinėmis dozėmis. Vadinasi, gydymą hormonais pradėjusių transseksualų smegenų negalima naudoti kaip įrodymą, jog transseksualių asmenų smegenų fenotipas skiriasi nuo cislyčių, nes gydymas hormonais pakeičia smegenų morfologiją ir užgožia smegenų modelį, buvusį prieš pradedant gydymą.“

Psichologiniai faktoriai 

Psichiatras ir seksologas David Oliver Cauldwell 1947 metais teigė, jog transseksualumas atsiranda dėl įvairių faktorių. Jis tikėjo, jog maži berniukai yra linkę taip stipriai žavėtis savo motinomis, jog tai pasibaigia noru tapti tokiais kaip jos. Visgi jis manė, jog laikui bėgant šis noras turėtų dingti, jei tėvai tinkamai berniuką auklėja, jis turi įprastą genetinį kodą ir įprastą seksualinę orientaciją. 1966 metais Harry Benjamin  manė, jog transseksualumo priežastys yra prastai suprantamos, ir teigė, jog tyrėjai buvo šališki ir neteisingai vertino psichologines priežastis kaip svarbesnes nei biologines. 
Ray Blanchard išvystė taksonomiją transseksualumui, būdingam vyrams, norintiems virsti į moteris (MTF)  remdamasis savo kolegos Kurt Freand darbais, kuriuose buvo manoma, kad trans moteris pradėti tranziciją priverčia viena iš dviejų priežasčių.  Blanchard teorizavo, kad „homoseksualūs transseksualai“ (taksonominė kategorija, kurią jis naudojo apibūdinti transseksualias moteris, seksualiai traukiamas vyrų) norėjo pradėti tranziciją todėl, kad jautė potraukį vyrams, ir pristatė juos kaip demonstruojančius atvirą ir aiškų moteriškumą jau nuo vaikystės; tuo tarpu „nehomoseksualių transseksualų“ (taksonominė kategorija, kurią jis naudojo apibūdinti transseksualias moteris, kurios jautė potraukį moterims) tranzicijos pradėjimo priežastimi jis įvardijo autoginekofiliją (seksualinį susijaudinimą dėl savęs įsivaizdavimo moterimi) bei potraukio jautimą moterims, moterims ir vyrams arba aseksualumą. 

Autoginekofilija yra dažna tarp transseksualių moterų, pradėjusių tranziciją vėlai. Tyrimai apie autoginekofiliškus vyrus patvirtino, jog jiems pasireiškė stipresnė lyties disforija, nei vyrams, kuriems autoginekofilija nepasireiškė. Michael Bailey spekuliavo, kad autoginekofilijos priežastys gali būti genetinės.

Teorija susilaukė palaikymo iš  J. Michael Bailey, Anne Lawrence, James Cantor ir kitų mokslininkų, kurie teigė, jog tarp šių dviejų transseksualumo grupių yra aiškūs skirtumai, nulemiami seksualinės orientacijos, amžiaus, kada pradėtas lyties keitimas, tautybės, intelekto, fetišų ir gebėjimo prisitaikyti kokybės. 
Visgi teorija buvo kritikuojama Veale, Nuttbrock, Moser ir kituose darbuose, kuriuose buvo teigiama, jog ji netinkamai vaizduoja MTF transseksualus ir nėra tiksli, bei eksperimentai, tiriantys šiuos faktus, buvo prastai kontroliuojami, o jų rezultatai prieštarauja kitai turimai informacijai.
Nemažai autoritetų šioje srityje, įskaitant ir dalį teoriją palaikančių asmenų, kritikuoja Blanchard formuluotės pasirinkimą kaip trikdantį ar žeminantį, nes jis susitelkia vien į transseksualių moterų biologinę lytį ir nepaiso jų seksualinės orientacijos tapatybės. Lynn Conway, Andrea James, ir Deidre McClosky smerkė Bailey už knygos The Man Who Would Be Queen išleidimą. Evoliucijos biologė ir transseksuali moteris Julia Serano rašė: „kontroversiška Blanchard teorija yra paremta daugybe neteisingų ir nepagrįstų spėjimų, jo siūlomuose duomenyse yra daugybė metodologinių trūkumų“. WPATH (World Professional Association for Transgender Health) organizacija knygoje „Psichikos sutrikimų diagnostikos ir statistikos vadovas“ įrodinėjo, jog Blanchard tipologijos teorijoje nebuvo remiamasi jokiu moksliniu susitarimu ir jam paremti trūko ilgalaikių transvestitų fetišizmo vystymosi tyrimų.

2016 metų apžvalga sulaukė palaikymo spėjimams, jog Blanchard tipologijoje minimos androfilinės ir ginekofilinės transseksualios moterys turi skirtingus smegenų fenotipus. Teigiama, jog Cantor gali būti teisus, jog Blanchard spėjimai buvo paremti tik dviem nepriklausomais struktūrinių neurovizijų tyrimais ir „iki šiol tėra atliktas vienas nehomosseksualių MTF asmenų tyrimas, o patvirtinti hipotezei būtina atlikti daugiau nepriklausomų MTF homoseksualų tyrimų. Hipotezės patvirtinimas būtų patikimesnis, jei jis būtų paremtas specialiai šio tikslo pasiekimui parengto homoseksualių ir nehomoseksualių MTF asmenų tyrimu“. Apžvalgoje teigta, jog „Blanchard spėjimams patvirtinti vis dar reikia tyrimo, kuriame būtų palyginti homoseksualūs MTF, homoseksualūs ir heteroseksualūs biologiniai vyrai bei biologinės moterys.“

Auklėjimas 

Nesėkmingas bandymas užauginti David Reimer kaip moterį, kūdikystėje atsitiktinai pašalinus jo genitalijas, aiškiai paneigė teoriją, kad lyties tapatybė yra nulemiama vien auklėjimo. 1960–2000 metais daug naujagimių ir kūdikių berniukų buvo chirurginiu būdu „paversti“ mergaitėmis, kai jie gimė su netinkamai išsivysčiusiais vyriškais lytiniais organais arba prarado juos nelaiminguose atsitikimuose. Daugelis operacijas patyrusių asmenų tikėjo, kad kaip vyrai jie būtų buvę laimingesni, nei kaip socialiai ir chirurgiškai formuotos moterys. Prieinami įrodymai parodo, kad tokiais atvejais tėvai būna įsipareigoję užauginti berniukus kaip mergaites kuo labiau moteriškai lyčiai priimtinomis manieromis. Šešiais iš septynių atvejų šie asmenys užaugę identifikavo save kaip heteroseksualius vyrus, iš jų vienas identifikavo save kaip homoseksualią moterį. Tokie atvejai paneigia teoriją, jog tėvų auklėjimas padaro įtaką vyrais gimusių asmenų lyties tapatybės ar seksualinės orientacijos. Reimer atvejis yra naudojamas tokių organizacijų, kaip Intersex Society of North America, kad būtų pasipriešinta nereikalingam genitalijų modifikavimui.

2015 m. Amerikos pediatrų akademija išleido vebinarų, susijusių su socialine lytimi, lyties tapatybe, lyties išraiška translyčiais ir pan., seriją. Pirmojoje paskaitoje daktaras Sherer aiškino, kad galima daryti įtaką (per bausmes ir apdovanojimus) vaikų lyties „išraiškai, tačiau ne lyties tapatybei“. Jaunesni kaip 6 metų vaikai dėvėjo lyčiai neutralius drabužius, pavyzdžiui, baltas sukneles, iki pat 1940 metų. 1927 m. žurnalas „Time“ išspausdino diagramą, rodančią lytims priimtinas spalvas (pavyzdžiui, rožinė berniukams ir mėlyna mergaitėms. Sherer aiškino, kad vaikai galėtų pakeisti savo lyties išraišką, siekdami apdovanojimo iš tėvų ar visuomenės, tačiau tai nepaveiks jų lyties tapatybės.

Šaltiniai 

Neuromokslai
LGBT
Psichiatrija