Šilalės Aukuro akmuo

Šilalės akmuo su plokščiadugniu dubeniu, vad. Aukuru (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus  kodas - , senas registro kodas - M251, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR969) – mitologinis akmuo pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šilalėje (Mosėdžio seniūnija), 0,3 km į pietryčius nuo Šakalės upelio, 0,11 km į vakarus nuo kelio Skuodas–Plungė.

Apibūdinimas
Dubenėtas akmuo pilkšvai rusvas, stambiai grūdėtas, 1,28 m skersmens, 86–90 cm aukščio. Apatinė dalis stambiai apskaldyta, nelygi, netašyta. Viršuje, 40–50 cm aukštyje šonai šiurkščiai aptašyti suteikiant akmeniui apskritą formą. Viršutinė plokštuma apskrita, nežymiai žemėjanti link pakraščių, 110 cm skersmens. Ties jos viduriu yra 10–11 cm gylio dubuo plokščiu dugnu ir nuožulniomis sienelėmis, kurio skersmuo viršuje – 32 cm, ties dugnu – 28 cm.

Teritorijos plotas – 0,00012 ha.

Į pietvakarius stūkso penktasis pagal dydį Lietuvoje akmuo – Šilalės Didysis kūlis.

Istorija
Akmuo stūkso kalvelėje, kurioje XX a. pr. dar augo senas ąžuolynas. Kalvelę supo pelkė, per kurią link kaimo vedė kūlgrinda. Prieš Antrąjį pasaulinį karą šioje vietovėje jaunimas rengdavo gegužines.

1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai 
Akmenį 1960 m. aptiko Ignas Jablonskis. 1966 m. žvalgė Vytautas Daugudis, 1990 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2001, 2006 m. – Julius Kanarskas, 2003 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras). 1970 m. tyrinėjo Vytautas Urbanavičius (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas).  

Nustatyta, kad akmuo stovėjo pagonių šventykloje, ant akmenų pastovo, šalia židinio, šiaurinėje jo pusėje, pasviręs į jį žemesniąja pusę. Židinys buvo įrengtas 1,5 m skersmens ir 0,7 m gylio duobėje, kurios dugno pakraštys buvęs apjuostas 10–15 cm dydžio akmenų vainikėlio, o nuolaidūs šlaitai grįsti didesniais akmenimis. Iš židinyje rastų anglių nustatyta, kad ugnis kūrenta ne vieną kartą. Ilgesnį laiką degintas beržas, ąžuolas. Be to, rasta pušies žievių, kadagių anglių, susilydžiusio gintaro bei sakų. Vėliau šventvietė dėl tam tikrų priežasčių buvo apleista. Vėl ją atgaivinus, židinys nebuvo nuolat kurstomas, ugnis kūrenta tik tam tikromis progomis. Tuo metu į židinį pateko ir molinių puodo šukių, datuojamų XV–XVII a. Šventyklą naikinant, akmuo buvęs įverstas į šalia iškastą duobę.  

Datuojamas I tūkstantmečiu – XVII a.

Šaltiniai

Adolfas Tautavičius. Ženklai akmenyse. - Mokslas ir gyvenimas, 1966. - Nr. 12. - P. 23
Rimutė Rimantienė, Vytautas Urbanavičius. Pagoniška šventykla Žemaitijoje. - Mokslas ir gyvenimas, 1971. - Nr. 2. - P. 11–13
Vytautas Urbanavičius. Dubenuotų akmenų paslaptis. - Mokslas ir gyvenimas, 1972, Nr. 2
Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. Vilnius, 1990. - P. 78, Nr. 245
Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. Vilnius, 1998. - P. 145–147

Nuorodos 

Lietuvos mitologiniai akmenys
Skuodo rajono paveldas
Salantų regioninio parko paveldas