Urbino Venera

„Urbino Venera“ – vienas garsiausių italų Renesanso dailininko Ticiano (1485–1576) paveikslų, esantis Uficių galerijoje Florencijoje.

Istorija 

Paveikslas buvo įsigytas būsimo Urbino hercogo Gvidobaldo II dela Roverės. 1538 m. kovo 9 d. laiške savo pasiuntiniui Venecijoje Gvidobaldas mini, kad šis turi parvežti 2 Ticiano paveikslus: jo portretą ir nuogos moters paveikslą. Spėjama, kad paveikslas galėjo būti užsakytas Gvidobaldo ir Džulijos Varano vedybų proga 1534 m. Spėjama, kad paveikslas turėjo vaizduoti Žemiškosios meilės alegoriją, kaip pavyzdį Gvidobaldo žmonai.

1568 m. biografijose Giorgio Vasari tikinimu paveiksle pavaizduota Venera. Šis tvirtinimas greičiausiai turi ryšių su tuo metu įprastu Veneros vaizdavimu, kurį pradėjo Džordžonė paveikslu „Mieganti Venera“. Antra vertus, nėra abejonių, kad „Urbino Veneroje“ užfiksuotas realios moters portretas. Spėjama, kad tai galėjo būti ir pati Gvidobaldo žmona Džulija Varano, tačiau jokių tikrų faktų apie vaizduojamos moters tapatybę nėra.

1623 m. paskutinė della Rovere šeimos palikuonė Vitorija dela Roverė, jos motinos Klaudijos Mediči rūpesčiu, buvo apvesdinta su Toskanos hercogu Ferdinandu II. Tuo hercogienė siekė suartinti, o gal ir perimti Urbino hercogystę Toskanos hercogų naudai. Kaip dukros vestuvių kraitis Medičių nuosavybėn perėjo Roverių šeimos meno kolekcija. Taip paveikslas atsidūrė Florencijoje ir yra viena iš Uficių galerijos pažibų.

Paveikslo tema 
 
Paveiksle vaizduojama jauna nuoga moteris, gulinti ir žiūrinti tiesiai į žiūrovą. Paveiksle išskiriamos dvi erdvės – artimesnis kambarys, kuriame guli Venera ir tolimesnis kambarys, kuriame vaizduojamos dvi tarnaitės ar artimos pagrindinės herojės giminaitės, besirausiančios daiktų skrynioje, kurioje, panašu, yra pagrindinės herojės garderobas. Abi erdves skiria dalis tamsios sienos ir šešėlio juosta iškart virš Veneros figūros. Kambarys, kuriame guli Venera yra tamsus ir rodo intymią, uždarą nuo žiūrovų erdvę. Patalpa, kurioje yra dvi tarnaitės, atvirkščiai, yra gerai apšviesta, joje yra langas su peizažo detalėmis.

Paveikslo perspektyviojo susikirtimo horizontas yra ties Veneros akimis ir klūpančios tarnaitės galva. Tokiu būdu žiūrovo akims Veneros figūra atrodo priartinta, o jos akys atkreipia patį pirmiausią dėmesį. Veneros poza neabejotinai įkvėpta Džordžonės paveikslo „Mieganti Venera“, kurį Ticianas baigė po Džordžonės mirties 1510 m. Tačiau, skirtingai nuo Džordžonės paveikslo miegančios dievybės atvirame peizaže, Ticiano Venera paslėpta nuo visų akių. Jos žvilgsnis skirtas tik vienam žmogui. Ticianas sumaniai balansuoja tarp idealaus moteriško grožio dieviškumo vaizdavimo, būdingo Džordžonės Venerai ir realaus žmogaus portreto. Nėra abejonių, kad paveiksle vaizduojama XVI a. Venecijos respublikos aukštuomenės dama. Jos statusą pabrėžia atributai: auskaras, žiedas, apyrankė. Veiksmas vyksta turtinguose namuose. Paveikslo herojės žmonos vaidmenį pabrėžia miegantis šuo – ištikimybės alegorija. Besirausiančios skrynioje tarnaitės, tikriausiai, simbolizuoja būsimą motinystę.

Paveiksle neslepiamas jo erotinis charakteris. Daugeliu aliejinių dažų (priskaičiuojama 17) sluoksnių Ticianas meistriškai pavaizdavo moters kūno grožį ir spalvos niuansus. Paveikslas „Urbino Venera“ buvo pramintas vėliau. Veneros atributais būtų galima laikyti iš jos rankos byrančią rožių puokštę ir tolimesniame kambaryje matomą miros medelį. Paveikslas nebuvo skirtas viešam rodymui, todėl vėliau daugelis autorių jį vertino kaip beveik pornografinį, skirtą patenkinti patvirkusių to meto aristokratų skonį. XIX a. JAV rašytojas Markas Tvenas apibūdino jį tokiais žodžiais su ironija: „jis būtų nepadorus bet kurioje vietoje, jeigu ta vieta – ne vieša meno galerija“.

„Urbino Veneros“ sąsajos su kitais paveikslais 

Ticiano „Urbino Venera“ modeliuota pagal anksčiau atliktą Džordžonės paveikslą „Mieganti Venera“. Veneros poza ir kairės rankos padėtis. Tačiau Ticiano paveikslo charakteris yra beveik priešingas Džordžonei. Vietoj dievybės Ticianas vaizduoja realią Žemiškąją moterį. Populiariu Aleksandro Benua pasakymu, Ticianas „atvėrė akis Džordžonės Venerai“.

Ticiano paveikslas vėlesniais laikais sulaukė kitų žymių dailininkų interpretacijų. Tikriausiai garsiausias iš jų yra 1863 m. atliktas prancūzų dailininko Eduaro Manė paveikslas „Olimpija“. Paveiksle vietoj ištikimybės simbolio šuns yra moters savarankiškumo ir laisvumo simbolis katė. XVI a. Venecijos aukštuomenės dama pakeista į Paryžiaus priemiesčių „laisvo elgesio“ merginą. Vietoj Urbino Venerą žmonos rūbais besiruošiančių aprengti tarnaičių vaizduojama tikriausiai slapto gerbėjo gėles atnešusi juodaodė tarnaitė (kaip aliuzija į XIX a. paplitusią nuomonę, kad tamsiaodžiai yra labai ištvirkę).

Taip pat skaitykite 

 Urbino Veneros interpretacijos (anglų k.)
 Ticianas
 Brandusis Renesansas

Tiziano paveikslai
Erotiniai paveikslai
Alegoriniai paveikslai