Pederseno dėsnis

Pederseno dėsnis, arba ruki taisyklė, – fonetinis dėsnis, kurį slavų kalboms nepriklausomai vienas nuo kito 1894 m. suformulavo Ch. Ulenbekas () ir 1895 m. H. Pedersenas (). Į mokslinę apyvartą greičiau įėjo H. Pederseno straipsnis, todėl dėsnis imtas vadinti jo vardu. Vėliau, 1922 metais, A. Mejė () šį dėsnį pradėjo taikyti visoms sateminėms kalboms, taigi – ir baltų. Dėsnis reiškėsi nevienodai, skirtingose kalbose sąlygos buvo ne tokios pačios.

Slavų kalbos

Veikimo atvejai 
Sekant H. Pedersenu (), šio fonetinio pokyčio atvejus galima apibrėžti taip: *s po *ī, *i, *i̯, *ū, *u, *u̯, *r, *k pavirto liežuvio užpakaliniu pučiamuoju *х (ch), jei po jo nėjo sprogstamieji priebalsiai *p, *t arba *k. Vėliau junginys *kx buvo supaprastintas į *x. Pagal pokytį sąlygojusius garsus r, u, k, i, šis dėsnis taip pat vadinamas „ruki taisykle“.

Dėl Pederseno dėsnio poveikio slavų prokalbės garsynas pasipildė trečiuoju liežuvio užpakaliniu priebalsiu *х (ch).

*s virsta *x, pavyzdžiui, tokiose gramatinėse formose: u, i, o kamienų daugiskaitos vietininke, parodomųjų įvardžių daugiskaitos kilmininke ir vietininke, taip pat – kai kurių veiksmažodžių aoristo formose.

Virsmo etapai 
Jau H. Pedersenas darė prielaidą, kad šis pokytis vyko dviem etapais: *s > *š (ʃ) > *x. Vėliau jį palaikė ir kiti mokslininkai, pavyzdžiui, A. Mejė (), A. Seličevas, A. Savčenka. A. Mejė netgi manė, kad slavų prokalbė buvo paveldėjusi „rytiečių“ (tai yra rytų indoeuropiečių) *š, prieš nepriešakinės eilės balsius jį pavertusi *х, bet prieš priešakinės eilės balsius jį išsaugojusi, t. y. vedė analogiją su kaita *k/*č ir *g/*ž. Tokiu būdu A. Mejė įprastinę chronologiją apverčia aukštyn kojom, pripažindamas š kaip pirminį formose ,  ir х kaip antrinį formose , . J. Ševeliovas šią hipotezę laiko itin mažai tikėtina, nes slavų prokalbės istorijoje žinomas liežuvio užpakalinių priebalsių virtimas palataliniais (suminkštintaisiais), o ne atvirkščiai.

Galimo pokyčio *š > *x tipologinė lygiagretė turima taip pat ir ispanų kalbos raidoje.

S. Bernšteinas tvirtina virsmą buvus tiesioginį ir pažymi, kad mokslui žinomi tiesioginiai dantinių priebalsių liežuvio užpakaliniais virsmai.

Artikuliacinės virsmo sąlygos 
Kai kurie mokslininkai pažymi, kad garsai *u, *i, *r iš vienos pusės, ir *k – iš kitos, fonetiškai nėra panašūs, taigi teikia čia matyti du atskirus pokyčius arba vieno pokyčio du etapus.

Pavyzdžiai 

 ide. *teisos > *teixos 'tiesus, lygus' > slav. prok. *tixъ > , . Plg. , ;
 ide. *pers- 'šlakstyti' > *porxos > slav. prok. *porxъ 'dulkės, smulkios dalelės' > , . Plg.  'krioklys';
 ide. *wṛsus > *wirxus > slav. prok. *vьrxъ > , . Plg. ,  () 'aukštis, viršus, didumas';
 ide. *saṷsos > *soṷxos > slav. prok. *suxъ > . Plg. , , ,  () 'sausas';
 ide. *leikwsos > *leikxos > slav. prok. *lixъ(jь) >  'perteklinis, atliekamas, nereikalingas', . Plg.  'likutis'.

Chronologija

Absoliučioji chronologija 
*s virto *x ankstyvuoju slavų prokalbės laikotarpiu.

J. Ševeliovo teigimu, *s virto *x VI—V a. pr. m. e.. Šį procesą I tūkstantmečio pr. m. e. viduriui priskiria ir A. Lamprechtas.

Santykinė chronologija 
*s virtimas *x vyko iki baigiantis satemizacijai. Tai liudija sampriešos *pьsati 'rašyti' : *pьxati 'grūsti'. Žodyje *pьsati s (< *ḱ) buvo padėtyje, atitinkančioje virtimo į х sąlygas, tai, kad šio virsmo neįvyko, reiškia, kad šio proceso metu s vietoje dar turėtas kitas garsas.

R. Matasovičius () mano priešingai, esą Pederseno dėsnis veikė po satemizacijos, mat jo atspindžių nematyti, pavyzdžiui, žodžiuose ,  < ide. *h2ek̂sis 'ašis' ir  < ide. *dek̂sinos 'dešinys'.

Pederseno dėsnis veikė iki šių slavų kalbose vykusių fonetinių pokyčių: dvibalsių suvienbalsinimo, liežuvio užpakalinių priebalsių palatalizacijos (suminkštinimo), priebalsių junginių dėl atvirojo skiemens dėsnio supaprastinimo.

Virsmas *s > *x bus baigęsis iki slavų ir germanų kontaktų. Tai liudija du faktai:
 Slavų prokalbės germanizmai, kuriuose galėtų vykti šis virsmas, jo neatspindi, pavyzdžiui: slav. prok. *userędzь 'auskarai' <  'auskarai', slav. prok. *cěsarь 'caras, karalius' <  <  'cezaris' (titulas).
 Germanų h tolydžiai perteikiamas slavų x, o tai būtų neįmanoma, jei slavų prokalbėje x jau nebūtų funkcionavęs kaip visavertė fonema, pavyzdžiui: slav. prok. *xyzъ (, ) 'troba' < germ. prok. *hūs 'namas', slav. prok. *xъlmъ 'kalva' < germ. prok. *hulma-, slav. prok. *šata / *šatъ 'dangalas' () < germ. prok. *hētaz.

Kiti garso *х kilmės atvejai slavų prokalbėje 

Slavų prokalbėje garsas *х susidarė ne tik dėl Pederseno dėsnio. Šis garsas taip pat galėjo atsirasti:
 Pirminiame judriojo s junginyje su pradžios skardžiuoju liežuvio užpakaliniu priebalsiu;
 Kaip analogijos padarinys:
 dėl priešdėlinių darinių: *xoditi 'vaikščioti' kaip *prixodoti 'ateiti';
 dėl kitų linksniavimo tipų: *ženaxъ 'žmonose' kaip *synъxъ 'sūnuose' ir *gostьxъ 'svečiuose';
 arba asmenuojant *nesoxъ 'atnešiau' kaip *rěxъ 'pasakiau'; *bereši 'imi' kaip *vidiši 'veizdi, matai';
 Skoliniuose, pavyzdžiui: slav. prok. *xlěbъ 'duona' < , slav. prok. *xlěvъ 'tvartas' <  'kapas, urvas';
 Kai kada *x sutinkamas garsažodžiuose ir ekspresyviuose žodžiuose, pavyzdžiui: *xoxotati 'kvatoti', *xъrkati 'kosčioti' ir kt.

Kurį laiką mokslininkai manė, kad slavų prokalbės *x galėjo atsirasti ir iš indoeuropiečių prokalbės *kh, bet po to, kai buvo įrodyta, jog indoeuropiečių prokalbėje dusliųjų aspiruotųjų nebūta, šios prielaidos teko atsisakyti.

Baltų kalbos 
Veikiant Pederseno dėsniui, baltų kalbose *s virto *š po r, k:
,  (< *verses) 'kuilys, meitėlis',  'bulius, jautis";
, plg. pūslė̃ < *pūt-slė.
Tačiau lietuvių kalboje padėtyse po u ir i pasitaiko *s, nevirtęs *š (latvių ir prūsų kalbų duomenys neiškalbingi, nes jose baltų prokalbės *s ir *š suplakti į vieną s):

 ,  'vilna',  () 'avinas',  'avis',  'pintinė';
  'žuvies sriuba',  't. p.',  () 'nuoviras, sultinys',  'putra, sriuba';
bet

  'kulstyti' greta , пихати;
  greta .

J. Otrembskis () teigė, kad lietuvių kalboje priebalsis *š po u ir i iš naujo virto s. Tas pats š, kuris lietuvių kalbos žodžiuose fiksuojamas po u ir i, lenkų mokslininko manymu, yra kilęs iš *šj. S. Bernšteino teigimu, šis aiškinimas yra prasimanytas ir tendencingas.

S. Karaliūnas pastebi, kad po *u ir *i priebalsis *s baltų prokalbėje nevirsta *š tada, kai po jo iš karto eina sonantas ir kai jis priklauso kitai negu *u, *i morfemai. 

Atkreiptinas dėmesys, kad galūnėse po *u ir *i *s niekada nevirsta š: sūnùs, sūnaũs, sūnumìs; avìs, aviẽs (< balt. prok. *aṷeis), avimìs, tarm. avisù 'avyse'; vilkaĩs, eĩs, bùs ir kt.

Indoiranėnų kalbos 
Indoarijų prokalbėje *s virto retrofleksiniu ṣ, kai ėjo po ī, i, i̯, ū, u, u̯, r, k, k̂ (pastarasis junginyje su ṣ neteko palatalinės artikuliacijos ir sutapo su senuoju k), taip pat ir prieš uždarumos priebalsius, bet ne prieš r ar r̥:

  () 'ašis'. Plg. , , ,  'ašis';
  () 'mažas'. Plg.  'liesas';
  () 'aukštis, viršus, didumas'. Plg. , , ;
  () 'sausas'. Plg. , , ,  'sausas';
  () 'nuodai'. Plg.  (),  'nuodai';
  () 'trys' (mot. g.). Plg.  'trys' (mot. g.)

Kitaip negu slavų, indoarijų kalbose po *s einąs sprogstmasis priebalsis netrukdė šiam virsmui: slav. prok. *pěstъ (< *poi̯stos) 'piesta' greta  () 'maltas'.

Nuristaniečių prokalbėje s virto š po ī, i, i̯, r, k, k̂, bet ne po ū, u, u̯.

Iranėnų kalbose s > š po ī, i, i̯, ū, u, u̯, r, k, k̂.

Ne mažiau svarbu ir tai, kad indoiranėnų kalbose *s pakito ir po i < *ə (šva) bei r < *l.

Albanų kalba 
Albanų kalboje *s virsta *š po *ī, *i, *i̯, *ū, *u, *u̯:

 alb. prok. *dausa > *dauša >  'avinas'. Plg.  'žvėris', , slav. prok. *duxъ 'dvasia';
 alb. prok. *laisa > *laiša >  'vilna, plaukai'. Plg. , slav. prok. *listъ 'lapas'.

Armėnų kalba 
Armėnų kalboje *s tarp balsių virsta *h ir išnyksta, todėl čia susiduriama tik su š tarimo po *r pėdsakais.

Bendras pokytis ar daugybė nepriklausomų? 
Vertinama trejopai, ar Pederseno dėsnis yra bendras sateminių kalbų reiškinys, ar atskirose kalbose jis ėmė veikti savarankiškai:
 Pederseno dėsnis atskirose kalbose pradėjo galioti nepriklausomai. Tokį požiūrį remtų tai, kas šio dėsnio veikimo aplinkybės įvairiose kalbose šiek tiek skiriasi.
 Tai – bendra sateminių kalbų naujovė, kurios centru laikytini indoiranėnų dialektai (tokiu būdu britų indologas T. Barou () manė esant mažai tikėtina, kad atskirose indoeuropiečių kalbose šis virsmas būtų pradėjęs galioti nepriklausomai) arba, kaip teigia, sakykime, olandų kalbininkas R. Bekesas (), šis fonetinis pokytis bus prasidėjęs jau prokalbės dialektuose, tačiau jo rezultatai ėmė fonologizuotis jau atskirose kalbose.
 Pederseno dėsnio išdavų ir sąlygų bendrumus atskirose kalbose bus lėmę jų tarpusavio kontaktai tuo metu, kai veikė šis fonetinis virsmas.

Literatūra 
 Бернштейн С. Б. Очерк сравнительной грамматики славянских языков. — М.: Издательство Московского университета: Наука, 2005. — С. 160–165.
 Каралюнас С. К вопросу об и.-е. *s после i, u в литовском языке. // Baltistica, I (2). — С. 113–126.
 Маслова В. А. Истоки праславянской фонологии. — М.: Прогресс-Традиция, 2004. — С. 196–225.
 Мейе А. Общеславянский язык. — М.: Издательство иностранной литературы, 1951. — С. 26—30.
 Селищев А. М. Старославянский язык. — М.: Издательство Московского университета: Наука, 2006. — С. 165–170.
 Чекман В. Н. Древнейшая балто-славо-индоиранская изоглосса (*si-k > *š). // Балто-славянские исследования. 1980. — М.: Наука, 1981. — С. 27—37.
 Collinge N. E. The Laws of Indo-European. — Amsterdam/Philadelphia:John Benjamins Publishing Company, 1985. — P. 143–145.
 Hamp E. P. On IE *s after i, u in Baltic. // Baltistica, III (1). — P. 7—11.
 Shevelov G. Y. A Prehistory of Slavic. — Heidelberg: Carl Winter Universitätsverlag, 1964. — P. 127–137.

Nuorodos 
 Charles Prescott: Germanic and the Ruki Dialects

Šaltiniai 

Fonetika
Indoeuropiečių kalbos