Anglų kalbos abėcėlė

Anglų kalbos abėcėlė () – lotynų abėcėlės pagrindu paremta abėcėlė, skirta užrašyti anglų kalbai. Šiuolaikinė angliška abėcėlė susideda iš 26 raidžių.

Abėcėlės raidės 

Angliška abėcėlė turi didžiųjų ir mažųjų raidžių formas:

Šiuolaikinės anglų kalbos abėcėlės raidžių pavadinimai ir tarimas:

Diakritiniai ženklai 

Diakritiniai ženklai dažniausiai naudojami pasiskolintuose žodžiuose. Kai tik tokie žodžiai anglų kalboje natūralizuojasi, jie dažniausiai praranda ir diakritinius žodžius, kaip nutiko su senais skoliniais, pavyzdžiui, prancūzišku žodžiu „hôtel“ (). Neoficialioje anglų kalboje dėl patogumo ir klaviatūrose trūkstant reikiamų simbolių diakritikai dažnai praleidžiami.

Istorija  

Senoji anglų kalba buvo užrašoma runomis. Su krikščionių misionierių atėjimu, maždaug nuo VII a. runas ėmė keisti lotyniška abėcėlė, papildyta kai kuriais simboliais.  1011 m. benediktinų vienuolis vardu Byrhtferð naudojo anglišką abėcėlę, susidedančią iš 23 lotyniškų raidžių (be „J“, „U“ ir „W“), papildytą ampersandu, keturiomis raidėmis, paremtomis anglosaksų runomis: „ȝ“, „ƿ“, „þ“ „Ð“ ir ligatūra „Æ“. Šis variantas atrodė taip:
 A B C D E F G H I K L M N O P Q R S T V X Y Z & Ȝ Ƿ Þ Ð Æ

XVI a. buvo pasiūlytos raidės „U“ ir „J“ kaip išvestinės iš „V“ ir „I“, atskiros raidės statusą gavo ligatūra „W“ („VV“). Ligatūros „Æ“ ir „Œ“ gali būti panaudojamos kai kuriuose graikų ir lotynų kilmės žodžiuose, pavyzdžiui, „encyclopædia“ (), tačiau dėl klaviatūrų techninio ribotumo dažnai pakeičiamos į atatinkamas „ae“ ir „oe“.

Bibliografija 

 Michael Rosen (2015). Alphabetical: How Every Letter Tells a Story. Counterpoint. ISBN 978-1619027022
 Upward, Christopher; Davidson, George (2011), The History of English Spelling, Oxford: Wiley-Blackwell, ISBN 978-1-4051-9024-4

Šaltiniai 

Anglų kalba
Lotynų abėcėlės variantai