Peeter Arumaa

Pėteris Aruma (, iki 1927 m. Peeter Blaubrück, 1900 m. spalio 11 d. Peltsama, Rusijos imperija, dab. Estija – 1982 m. birželio 21 d. Stokholmas, Švedija) – estų kalbininkas, indoeuropeistas, poliglotas. Ypač didelį dėmesį skyrė slavų kalboms ir lietuvių kalbai. Mokslų daktaras (1934), Švedijos karališkosios humanitarinės mokslų akademijos narys (1956).

Biografija 
Pėteris Aruma Tartu universitete studijavo 1921–1927 m., o 1934–1944 m. šiame universitete ėjo indoeuropiečių ir slavų kalbų profesoriaus pareigas. Drauge su Borisu Pravdinu (Boriss Pravdin) ir Johanu Veskiu (Johann Veski) jis yra rusų–estų žodyno bendraautoris. Nuo 1944 m. (iki pakartotinai įsiveržiant sovietų kariuomenei) išvyko gyventi į Švediją. Dėstė Lundo universitete, nuo 1950 m. Stokholmo universitete ėjo slavų kalbų profesoriaus pareigas, tačiau jo dėmesio centre buvo lietuvių kalba. Lietuvių tarmėtyrai svarbūs P. Arumos 1928–1929 m. surinktų Zietelos, Gervėčių, Lazūnų ir Dieveniškių šnektų tekstų tyrimai, estų kalbininkas nagrinėjo lietuvių kalbos istorinės gramatikos problemas (asmeninius įvardžius, u kamieno būdvardžius), tyrė baltų ir slavų vandenvardžius, aiškinosi baltų ir iranėnų kalbų santykius, analizavo lietuvių liaudies dainų poetiką. Svarbiausias P. Arumos darbas – „Praslaviškoji gramatika“ („Urslavische Grammatik“ 3 t. 1964–1985). Šiame veikale plačiai aptariami baltistikos klausimai. Palaikė ryšius su Lietuvių mokslo draugija.

Savo palankioje 1964 m. „Praslaviškosios gramatikos“ recenzijoje R. Auty pabrėžia, kad P. Aruma aiškiai palaiko idėją, jog baltų ir slavų kalbos kažkada sudarė bendrą kalbinę grupę.

Bibliografija 
 P. Arumos bibliografija

Išnašos 

Estijos kalbininkai
Lituanistai
Slavistai