Telemacho nuotykiai

„Telemacho, Uliso sūnaus, nuotykiai“ (), trumpiau „Telemacho nuotykiai“ – Fransua Fenelono auklėjamasis romanas, veikiausiai parašytas 1694 m. ir be autoriaus žinios išleistas 1699 m., vėliau 1717 m. išleistas jo šeimos. Kūrinys užpildo tarpą Homero „Odisėjos“ siužete, jame pasakojama apie Uliso (Odisėjo) sūnaus Telemacho, lydimo Mentoro – užsimaskavusios išminties deivės Minervos – keliones ir po jūras klajojančio Telemacho tėvo paieškas.

Įvertinimas 
Fenelonas „Telemacho nuotykius“ parašė karališkosios šeimos vaikų ugdymui, ypač savo mokinio Liudviko, Mažojo Dofino, karaliaus Liudviko XIV vaikaičio, mokymui. Kūrinyje naudojant mitologiją vaizduojama gėrio ir blogio problema, ideali ir prasta valdžia – taip siekta jaunąjį Liudviką supažindinti su dorove ir politika bei senovės literatūra.

„Telemacho nuotykiai“ buvo tiek epas, tiek traktatas apie moralę ir valdžią, išgarsinęs Feneloną, tačiau ir užtraukęs karaliaus nemalonę. Fransua Fenelonas pasinaudojo Telemacho ir Mentoro istorija kaip pretekstu moraliniam ir politiniam švietimui, kuris tuo metu matytas kaip Liudviko XIV valdymo satyra; arogantiško valdovo Idomenėjo vaizdinys romane atrodo tarsi užuomina į Karalių Saulę. Ši Liudviko XIV absoliutizmo kritika buvo priimta kaip argumentas prieš Dievo suteiktą karalių prigimtinę teisę. Dėl šių priežasčių Fenelono kūryba buvo itin svarbi XVIII a. filosofijai. Monteskjė šį veikalą praminė „dieviškąja šio amžiaus knyga“ () ir iš jo sėmėsi įkvėpimo rašydamas „Persų laiškus“ ().

Santrauka 
Pagal 1763 m. leidimą:

I–II knyga 

Telemachas, vedamas Minervos, užsimaskavusios kaip Mentoras, jo laivui sudužus atvyksta į Uliso tegedinčios Kalipsės salą. Ji jį palankiai priima, įsimylėjusi jam pasiūlo nemirtingumą ir reikalauja pasiklausyti jo nuotykių. Ulisas papasakoja apie savo kelionę į Pilą ir Spartą, jo laivo sudužimą Sicilijos krantuose, patirtą pavojų būti paaukotam prie Anchiso kapo, kaip jis ir Mentoras padėjo Akestui atremti barbarų puolimą ir kaip šis karalius atsidėkojo už jų rūpestį, duodamas tyriečių laivą sugrįžti į savąjį kraštą.

Telemachas pasakoja, kaip jis Sesostrido jūreivių buvo sučiuptas, tyriečių laivu nuplukdytas į Egiptą ir ten paimtas nelaisvėn. Jis apsako šios šalies grožį ir jų karaliaus išmintingą valdžią. Jis priduria, jog Mentoras Etiopijoje buvo paimtas į vergovę, kad jis Oazės dykumoje buvo priverstas piemenauti; kad Termosiris, Apolono žynys, jį guodė, ragindamas jį imituoti Apoloną, kadaise buvusį karaliaus Admeto piemeniu; jog Sesostridas, pagaliau sužinojęs apie visus gerus darbus, jo padarytus tarp piemenų, jį pasikvietė ir, įsitikinęs jo nekaltumu, prižadėjo sugrąžinti į Itakę, tačiau Sesostrido mirtis jam atnešė naujų nelaimių ir jis buvo įkalintas bokšte prie jūros kranto, iš kurio jis matė, kaip naujasis karalius Bokchoridas žuvo mūšyje su savo maištaujančiais pavaldiniais, palaikytais tyriečių.

III–IV knyga 

Telemachas pasakoja, kaip jis buvo išlaisvintas Bokchorido įpėdinio drauge su visais tyriečių kaliniais; jog jis Narbalo, vadovavusio tyriečių laivynui, laivu buvo nuplukdytas į Tyrą; kad Narbalas jam papasakojo apie savo karalių Pigmalioną, kurio žiauraus godumo derėtų bijoti, supažindino jį su Tyro prekybos principais ir atskleidė, kad jis ketina kipriečių laivu iš Kipro salos nuvykti į Itakę, Pigmalionui sužinojus, kad jis yra svetimšalis ir norėjus jį suimti; kad jis buvo bepražūvąs, tačiau buvo išgelbėtas tirono meilužės Astarbės, norėjusios vietoj jo pražudyti kitą jaunuolį, kurio panieka ją supykdė.

Kalipsė pertraukia Telemachą, reikalaudama, kad jis pailsėtų. Mentoras jį subara už pradėtas pasakoti keliones ir pataria užbaigti, kadangi jis jau pradėjęs. Telemachas papasakoja, jog savo kelionėje iš Tyro į Kiprą susapnavo Venerą ir Kupidoną, nuo kurio jį saugojo Minerva; kad jis regėjo Mentorą, raginusį jį palikti Kipro salą; kad jam besikeliant jie pateko į audrą, kuri juos būtų pražudžiusi, jei jis pats nebūtų pagriebęs vairo, nes vynu pasigėrę kipriečiai nesugebėjo jo suvaldyti; kad, jam atvykus į salą, jis su siaubu išvydo ištirkusius šalies gyventojus, tačiau siras Hazaelis, kurio vergu tapo Mentoras, tada taip pat buvęs Kipre, abu graikus pasiėmė į savo laivą, juos nuplukdė į Kretą ir šioje kelionėje jie pamatė nuostabų Amfitritės, karietoje traukiamos jūros arkliukų, vaizdą.

V–VI knyga 

Telemachas pasakoja, kad jam atvykus į Kretą jis sužinojo, kad Idomenėjas – šios salos karalius – paaukojo savo vienintelį sūnų, jog išpildytų neapgalvotą priesaiką; kad kretiečiai, norėdami atkeršyti už pralietą jo sūnaus kraują, privertė tėvą palikti jų šalį ir po ilgų svarstymų susibūrė išrinkti naująjį karalių. Telemachas priduria, jog jis buvo priimtas į šį susirinkimą, laimėjo apdovanojimų daugelyje rungčių ir išaiškino klausimus, Minojo paliktus savo įstatymų knygoje; kad visi salos senoliai, teisėjai ir gyventojai, stebėdamiesi jo išmintimi, norėjo padaryti jį karaliumi.

Telemachas pasakoja, kaip jis atsisakė Kretos sosto, idant galėtų grįžti į Itakę; kad jis pasiūlė karaliumi išrinkti Mentorą, kuris taip pat atsisakė diademos; kad galiausiai, susirinkusiesiems spaudžiant Mentorą nuspręsti už visą tautą, jis jiems papasakojo visa, ką žinojo apie Aristodemo vertybes ir šis iš karto buvo paskelbtas karaliumi; kad jis ir Mentoras tuomet išplaukė į Įtakę, tačiau Neptūnui norėjus patenkinti įniršusią Venerą ir sudaužius jų laivą, jie deivės Kalipsės buvo priimti į savo salą.

VII–VIII knyga 
Kalipsė žavisi Telemachu ir jo kelionėmis ir visaip stengiasi jį pasilikti savo saloje, apkerėdama jį savo aistra. Mentoras savo patartimi padeda Telemachui atsilaikyti prieš šios deivės ir Veneros padėti pakviesto Kupidono klastą. Nepaisant to, Telemachas ir nimfa Eucharidė netrukus įsimyli. Tai Kalipsei sukelia pavydą, o vėliau ir neapykantą įsimylėjėliams. Ji Stikso vardu prisiekia, jog Telemachas privaląs išsidešdinti iš jos salos. Kupidonas ją guodžia ir pasiunčia jos nimfas padegti Telemacho laivą, pastatytą Mentoro, jam ką tik Telemachui liepus juo išplaukti. Telemachas slapta pasidžiaugia laivo sudegimu. Tai pamatęs, Mentoras jį įstumia į vandenį ir pats paskui jį įšoka, kad galėtų nuplaukti iki kito pakrantėje pastebėto laivo.

Adoamas, Narbalo brolis, pasirodo esąs tyriečių laivo, kuriame palankiai priimami Mentoras ir Telemachas, kapitonas. Kapitonas, atpažinęs Telemachą, jam papasakoja apie tragišką Pigmaliono ir Astarbės mirtį ir Baleazaro, kurio tironas tėvas, įtikintas šios moters, buvo išsižadėjęs, įžengimą į sostą. Vaišių, surengtų Mentorui ir Telemachui, metu Achitojas savo dainos švelnumu aplink laivą suburia tritonus, nereides ir kitas jūros dievybes. Mentoras paėmęs lyrą pagroja dar šauniau už Achitoją. Tada Achitojas apsako Betikos nuostabumą. Jis apibūdina šios šalies, kur žmonės ramiai gyvena kuklioje dorovėje, šiltus orus ir kitus grožius.

IX–X knyga 
Venera, vis dar supykusi ant Telemacho, reikalauja, kad Jupiteris jį sunaikintų. Tačiau, moiroms neleidus jam mirti, deivė nueina su Neptūnu pasitarti, kaip jį nukreipti nuo Itakės, į kurią jis plukdomas Adoamo. Jiems padeda klastinga dievybė, kuri jį sutrikdo ir jis, manydamas, jog plaukia Itakėn, atvyksta į salentiečių uostą. Jų karalius Idomenėjas Telemachą priima į savo naująjį miestą, kur jis tuomet rengė auką Jupiteriui už pasisekimą kare prieš mandūriečius. Žynys, išnagrinėjęs aukos žarnas, Idomenėjui pranašauja sėkmę, teigdamas, jog jis už savo laimę bus skolingas savo dviem naujiems svečiams.

Idomenėjas Mentorui atskleidžia karo prieš mandūriečius priežastį. Jis jam papasakoja, kad šie žmonės jam anksčiau buvo perleidę Hesperijos pakrantę, kur jis įkūrė miestą; jog jie atsitraukė į netoli esančius kalnus, kur kelis iš jų sužeidus jo vyrų būriui, ši tauta atsiuntė du senius, su kuriais jis sudarė taikos sutartį; kad keliems jo pavaldiniams, nežinojusiems apie taikos sutartį, ją pažeidus, šie ruošiesi pradėti karą. Idomenėjui bepasakojant, mandūriečiai, skubėję griebtis ginklo, pasirodo prie Salento vartų. Nestoras, Filoktetas ir Falantas, kuriuos Idomenėjas manė buvusius bešališkus, prieš jį kovoja mandūriečių kariuomenėje. Mentoras išvyksta iš Salento ir vienas priešui pasiūlo taikos sąlygas.

XI–XII knyga 
Telemachas, matydamas Mentorą tarp sąjungininkų, panori sužinoti, kas tarp jų vyksta. Jam atveriami Salento vartai ir šis prisijungia prie Mentoro, o jo pasirodymas paskatina sąjungininkus priimti taikos sąlygas, Idomenėjo vardu pasiūlytas Mentoro. Karaliai į Salento miestą įžengia kaip draugai. Idomenėjas sutinka su viskuo, dėl ko buvo sutarta. Apsikeičiama įkaitais ir tarp miesto bei stovyklos paaukojama bendra auka sąjungai patvirtinti.

Nestoras sąjungininkų vardu iš Idomenėjo reikalauja paramos prieš dauniečius, jų priešus. Mentoras, norėdamas valdyti Salento miestą ir išmokyti šią tautą žemės ūkio, viską pertvarko taip, kad jie būtų patenkinti Telemacho, vadovaujančio šimtui kretiečių didikų, valdžia. Jam išvykus, Mentoras kruopščiai peržiūri miestą ir uostą, viską ištiria, pasirūpina, kad Idomenėjas įvestų naujus prekybos ir valdžios įstatymus, paskirstytų žmones į septynias klases, kurių luomus ir kilmę skiria skirtingi drabužiai; ir atsisakytų prabangos bei nenaudingų menų, idant amatininkai galėtų dirbti jo garbinamą ariamąjį darbą.

Vertimai 

1733 m. išleistas „Telemacho, Uliso sūnaus, nuotykių“ vertimas į vokiečių kalbą pavadinimu „Keisti Telemacho nuotykiai“ (), tapęs labai populiariu Vokietijos aukštuomenės dvaruose. Jis įkvepė markgrafienę Vilhelminą Bairotietę sukurti „Sanparėjo“ ( – be lygių, neprilygstamas) sodą Bavarijoje.

Romanas 1726 m. Jono Stanislovo Jablonovskio Sandomiere išverstas į lenkų kalbą pavadinimu „Telemacho, Itakės karaliaus Uliso sūnaus, istorija“ (). Vertimas į lenkų kalbą „Telemacho, Uliso sūnaus, nuotykiai“ () 1750 m. vėl pasirodė Leipcige, o 1775 m. – Varšuvoje.

Rusijoje kūrinys geriausiai žinomas dėl 1766 m. išleisto Vasilijaus Trediakovskio vertimo pavadinimu „Telemachida, arba Klajojantis Telemachas, Odisėjo sūnus“ (). Tai buvo pirmoji užbaigta epinė poema rusų kalba. Šis vertimas pasižymi archajiška dikcija ir hegzametru. Jis buvo niekinamas Jekaterinos II, tačiau gintas Aleksandro Radiševo ir kitų.

„Telemacho nuotykiai“ 1859 m. Jusufo Kamilio Pašos, vėliau tapusio Osmanų imperijos didžiuoju viziriu (ministru pirmininku), buvo išversti į turkų osmanų kalbą. Tai laikoma pirmuoju europietiško romano vertimu į turkų kalbą.

Taip pat skaitykite 
 Fransua Fenelonas
 Telemachas
 Odisėjas
 „Odisėja“

Išnašos 

Filosofiniai romanai
Šviečiamasis amžius