Antiochas Askalonietis

Antiochas Askalonietis (, apie 125 m. pr. m. e. – apie 68 m. pr. m. e.) – akademinis filosofas. Akademijoje jis buvo Filono Larisiečio mokinys, tačiau nukrypo nuo Filono ir jo pirmtakų akademinio skepticizmo. Jis buvo Cicerono mokytojas ir pirmasis iš naujosios eklektiškų platonistų kartos. Antiochas stengėsi į platonizmą įtraukti stoikų ir peripatetikų doktrinas ir, priešingai nei Filonas, teigė, kad protas gali atskirti tiesą nuo melo. Tai darydamas jis teigė atgaivinantis Senosios Platono akademijos doktrinas. Su juo siejama viduriniojo platonizmo pradžia.

Gyvenimas 
Antiochas gimė Askalone, Palestinoje. 79 m. pr. m. e. jis buvo Lukulo (Mitridato priešininko) ir Cicerono mokytojas, šiems studijuojant Atėnuose. Jis taip pat turėjo mokyklą Aleksandrijoje bei Sirijoje, kur, atrodo, ir mirė. Savo laiku jis buvo labai garsus filosofas, nes Strabonas, aprašydamas Askaloną, mini jo gimimą kaip dovaną miestui, o Ciceronas dažnai su meile ir pagarba kalbėjo apie jį kaip apie geriausią ir išmintingiausią iš akademikų, labiausiai išprususį ir akyliausią savo amžiaus filosofą.

Antiochas mokėsi pas stoiką Mnesarchą, tačiau pagrindinis jo mokytojas buvo Filonas, kuris pakeitė Klitomachą ir tapo Akademijos vadovu (scholarchu). Tačiau jis geriau žinomas kaip Filono priešininkas, o ne mokinys. Savo veikale Academica Ciceronas mini traktatą Sosus, kurį Antiochas parašė prieštaraudamas savo mokytojui ir kuriame paneigia akademikų skepticizmą. Kitą Antiocho veikalą, pavadintą Canonica, cituoja Sekstas Empirikas. Kadangi Antiocho raštai neišliko, iš Seksto Empiriko veikalo panašu, kad tai buvo logikos traktatas.

Antiochas buvo vadinamas „penktosios akademijos“ įkūrėju, panašiai kaip Filonas buvo vadinamas ketvirtosios akademijos įkūrėju. Ši akademija buvo įkurta 89 m. pr. m. e., prieš pat įvykstant Pirmajam Mitridato karui, dėl kurio 86 m. pr. m. e. buvo sunaikinta Akademija. Tuo metu Antiochas gyveno Aleksandrijoje. Vėliau jis grįžo į Atėnus ir, atrodo, mirė apie 68 m. pr. m. e.

Filosofija 
Prieš Antiochą Akademijos akademinis skepticizmas tikriausiai kilo iš sėkmingų Platono bandymų paskatinti savo mokinius samprotauti abstrakčiai, ką jis laikė tikruoju tiesos atradimo būdu, ir per daug nepasitikėti pojūčiais. Ciceronas Platoną priskyrė prie filosofų, kurie manė, kad nėra tokio dalyko kaip bet kokio žinojimo užtikrintumas.

Po Platono buvę filosofai, pavyzdžiui, Arkesilajas, pabrėždami tik pojūčių neapibrėžtumą, arba, pavyzdžiui, Karneadas Kirėnietis ir Filonas, akcentuodami pojūčių ir proto neapibrėžtumą, buvo tam tikra prasme skeptiški, ir atrodė, kad ieškojo bet kokios tiesos, tiek teorinės, tiek praktinės, šaknų. Taigi pagrindinis Antiocho tikslas buvo ne tik propaguoti tam tikras moralės filosofijos doktrinas, bet ir ištirti žmogaus pažinimo pagrindus ir gebėjimus atrasti tiesą. Vis dėlto, apie jo sėkmę negalima spręsti, nes veikalas, kuriame Ciceronas išsamiausiai išdėstė savo nuomonę, nėra išlikęs.

Antiochas teigė atgaivinęs Senosios Platono Akademijos doktrinas, kai, prieštaraudamas Filonui ir Karneadui, tvirtino, kad intelektas pats savaime bando atskirti tiesą nuo melo, arba, kalbant akademikų kalba, atskirti idėjas, kylančias iš realių objektų, nuo sampratų, kurios neatspindi realybės. Skeptikai teigė, kad jei dvi sąvokos yra tokios panašios, kad jų neįmanoma atskirti, nė viena iš jų negali būti laikoma teisingesne nei kita, ir kad prie kiekvienos teisingos sąvokos gali būti prisijungusi tokia pat klaidinga sąvoka, todėl niekas negali būti užtikrintas, kad žino tikrą tiesą. Antiochas šiai sampratai prieštaravo teigdamas, kad protas pats savaime yra tiesos ir melo etalonas. Samprata taip pat buvo neigiama argumentu, kad visi šie samprotavimai paneigia patys save, nes remiasi principais, kurie laikomi teisingais, ir daro išvadą, kad jokia prielaida negali turėti tikro pagrindo. Panašu, kad tokiu būdu Antiochas stojo stoikų pusėn, gindamas pojūčius, kuriuos akademikai laikė neapibrėžtais.

Akivaizdu, kad tokiose diskusijose buvo nagrinėjami tie patys klausimai, kuriuos anksčiau išsamiau nagrinėjo Platonas ir Aristotelis, analizuodami mokslo prigimtį ir aptardami įvairias tiesos rūšis, priklausomai nuo to, ar jos yra grynai intelektinio suvokimo, ar tik tikėtino ir neaiškaus pažinimo objektas. Taip buvo bandoma atgaivinti dialektikos meną, kurį, kaip rodo esami pasakojimai apie Antiocho moralinį mokymą, akademikai ignoravo. Nepasiduodamas stoikų paradoksams ar akademikų skepticizmui, Antiochas laikėsi pagrindinių doktrinų, beveik sutampančių su Aristotelio doktrinomis: laimė iš esmės susideda iš dorybingo gyvenimo, tačiau nepriklauso nuo išorinių dalykų. Taigi jis neigė stoikų doktriną, kad visi nusikaltimai yra vienodi, bet pritarė jų nuomonei, kad reikia slopinti visas emocijas. Taigi, nors Ciceronas linkęs priskirti Antiochą prie stoikų, atrodo, kad jis pats save laikė eklektišku filosofu ir bandė sujungti stoikų ir peripatetikų doktrinas, kad atgaivintų Senąją Platono Akademiją.

Šaltiniai 

Senovės Graikijos filosofai