Afrikata

Afrikata ( 'trinu') – sutaptinis priebalsis, dažniausiai susidaręs iš sprogstamojo ir pučiamojo priebalsių, tariamų toje pačioje kalbos padargų vietoje, pavyzdžiui, c, č, dz, dž, pf ir kitos. Gali būti nagrinėjamos dėmenimis, pagal jų tarimo būdą, nors tariamos gana vientisai.

Afrikatų nustatymas 
Nustatant, ar garsų junginys yra afrikata, galima taikyti šias septynias taisykles, kad būtų rastas atskiros fonemos (savarankiško kalbos garso) ir fonemų junginio skirtumas:

1. Viena fonema galima laikyti tik tokį garsų junginį, kurio dėmenys toje kalboje neskyla į du skiemenis.

Tad lietuvių kalbos <c> (//) skiemenų sandūroje paprastai neskaidoma: pa-ja-cas. Tačiau suomių ir anglų kalboje junginys <ts> būtinai skyla:  'karštasis taškas' arba  'pats'.

2. Garsų grandinę galima laikyti viena fonema tik tada, kai ji tariama (artikuliuojama) vienu kartu arba susidaro artikuliavimo kompleksui traukiantis, mažėjant.

3. Garsų junginys laikytinas viena fonema, jeigu jo trukmė neviršija tos kalbos kitų fonemų trukmės.

4. Tikėtinos vienos fonemos garsų junginys (t. y. atitinkantis anksčiau nurodytas tris taisykles) laikytinas viena fonema, jei jis pasitaiko tose padėtyse, kur pagal nagrinėjamos kalbos taisykles tokių atskirų fonemų samplaika neleistina.

Taigi daugumoje Afrikos kalbų žodžio pradžioje vartojami junginiai /mb/ ir /nd/. Tačiau kitokių priebalsių derinių šioje padėtyje nebūna, todėl šios samplaikos laikomos viena fonema. Kipre vartojamoje graikų kalboje junginiai /mb/ ir /nd/ žodžio pradžioje pasitaiko kartu su kitokiais garsų deriniais, todėl šioje kalboje <mb> ir <nd> laikomi dviejų fonemų sandūra.

5. 1–3 taisyklėms paklūstantys garsų junginiai laikytini fonema, jeigu tai atitinka tos kalbos sistemą.

6. Jei tikėtinos vienos fonemos garsų derinio dėmuo toje kalboje nepaaiškinamas kaip į derinį įeinančios kokios nors tai kalbai būdingos fonemos variantas, tai visas garsų junginys laikytinas viena fonema.

7. Jei ankstesnes gaires atitinkantis garsas arba garsų grandis sąveikauja kaip retkarčiais pasitaikančios arba prijungtos fonemos, tai ir atskiras garsas laikytinas tam garsų junginiui priklausančios fonemos raiška.

Lietuvių kalba 
Bendrinėje lietuvių kalboje vartojamos afrikatos <c> (//), <č> (//), <dz> (//), <dž> (//). Afrikatų nebuvo nei indoeuropiečių, nei iš jos kilusioje baltų prokalbėje. Seniausios lietuvių kalbos afrikatos – tai /t͡ʃ/ ir /d͡ʒ/, jos kilo iš baltų prokalbės junginių *tj > , *dj > . Lietuvių kalbos rytų tarmėse jos ėmė rastis apie XII a., o vakarų – galbūt tik apie XIV a. Šios afrikatos turimos kaityboje, vyksta vadinamoji priebalsių kaita: jautis – jaučio, jaučių; matei – mačiau; briedis – briedžio, briedžių; rodei – rodžiau ir kt. Bendrinės kabos kaityboje ir senesnės kilmės žodžiuose afrikatos vartojamos tik prieš užpakalinės eilės ([ɐ], [oː], [u] tipo) balsius.

Antrinės afrikatos /t͡ʃ/, /d͡ʒ/ turimos dūriniuose, pvz., juodžalis – juodas + žalas 'juodai žalas („rudas”) galvijas', piktžolė (tariama [pikdžolė]) – pikta + žolė; morfemų sandūrose, pvz., pavardė Gečas – šaknis ged- 'gedėti' (plg. Gedi-minas) ir priesaga -š- (plg. varg-š-as iš vargas, vargti), antšonis, antžemis, atšaka, atžvilgis, atžagarus, taip pat garsažodžiuose ir iš jų kilusiuose žodžiuose (čirenti, čiaukšt!, džiunkšt!) ir kitose palyginti nesenose padėtyse. Taip pat yra nedidelė žodžių grupė su /t͡ʃ/, /d͡ʒ/ žodžio pradžioje (čia, čiauptis; džiaugtis, džiūti), be to, tariama kai kuriuose tarptautiniuose žodžiuose (džiunglės, mačas).

Kitokios afrikatos – vėlyvos, susidarė mėgdžiojant garsus (cakt! – caktelėti, dzinkt! – dzinktelėti), jas galėjo paskatinti skoliniai su /t͡s/, /z/ ir /d͡z/ (cukrus, cirkas, zakristija, zuikis; Dzidorius (vardas), dziegorius 'laikrodis'), nes kaip fonemos jos iš baltų prokalbės nepaveldėtos (/z/ iš '/zd/ junginio veizėti < veizdėti, kremzlė < *kremzdlė ir kt. – sava fonema, bet ji yra vėlyvų pokyčių padarinys). Be to, platesniam šių garsažodžių ir kitų ekspresyvių žodžių su afrikatomis /t͡s/, /d͡z/ vartojimui galbūt galėjo turėti įtakos ir dalis rytų bei pietų Lietuvos tarmių (sveciai 'svečiai', medziai 'medžiai'), kuriose vietoj bendrinės kalbos afrikatų [č], [dž] iš prabaltiškų junginių *tj, *dj išriedėjo [c], [dz]. [c] gali susidaryti morfemų sandūroje ir sudurtiniuose žodžiuose, pvz., antsiuvas, atsakėme, atsargus, pėdsakas [pėcakas], nors tokiais atvejais <t> (d > t) ir 
 tariant ne visada suliejama į afrikatą <c> (/t͡s/); /t͡s/ kaip antrinis darinys pasitaiko sutrumpėjus galūnei (pats iš patis) ir senoviniame šakninio linksniavimo žodyje viešpats. Šios afrikatos turimos ir kai kuriuose tarptautiniuose žodžiuose (pvz., ciklonas, docentas, informacija, Dzeusas, kamikadzė, dziudo).

Sąlyginiu kalbininkų sutarimu teigiama, kad sangrąžos dalelytė -si- po priešdėlio at- (atsigėrė) afrikatos /t͡s/ nesudaro.

Tik svetimų kalbų žodžiuose tariamos afrikatos (pvz., /p͡f/ – Pfalcas (Vokietijos regionas), /k͡x/ – Khanas ~ Kchanas (vardas) kaip lietuvių kalbos garsyno dalis nenagrinėjamos.

Įvairių kalbų pavyzdžiai

Švilpiamosios ir šnypščiamosios afrikatos

Nešvilpiamosios ir nešnypščiamosios afrikatos

Šoninės afrikatos

Virpamosios afrikatos

Šaltiniai

Literatūra 
 Trubeckojus, N., Fonologijos pagrindai, M., 1960, sk. 1, 3—5. (= Трубецкой Н. С., Основы фонологии, М., 1960, гл. 1, 3—5.)
Fonologija
Kalbotyra