Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (1655–1657)

Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (šved. Storfurstendömet Litauen, lot. Magnus Ducatus Lituaniæ) – pagal Kėdainių uniją įkurtas Švedijos imperijos dominicum directum protektoratas, kuris de jure egzistavo 1655–1657 m. Po Švedijos pralaimėjimo Lenkijai Antrojo Šiaurės karo metais ir prolenkiškos lietuvių bajorijos sukilimo, protektoratas netrukus žlugo ir LDK Liublino unijos pagrindu vėl tapo pilnateise Abiejų Tautų Respublikos dalimi.

Švedijos okupacija 

1654 m. Rusijos carystė įsiveržė į Abiejų Tautų Respubliką ir užėmė didelę dalį valstybės rytinių teritorijų. Reaguodama į silpną ATR karinį pasirodymą mūšio lauke, Švedijos imperija siekė pasinaudoti susidariusia politine situacija ir okupuoti dalį Lietuvos-Lenkijos teritorijų. Švedijai ypač rūpėjo Lietuva – jos nuolatinis įtraukimas į imperijos (lot. dominium maris baltici) sudėtį buvo itin strategiškai svarbus klausimas, siekiant įsigalėti visoje Baltijos jūroje bei susilpninti priešininkės Rusijos pozicijas. 1655 m. vasarą Švedijos kariuomenė užėmė vakarinę Lenkiją ir ėmė Lietuvai grasinti karine jėga. Sužinoję, jog Lenkijos karalius Jonas Kazimieras Vaza pabėgo iš šalies, Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila bei kiti Lietuvos didikai pradėjo svarstyti apie derybas su Švedija.

Pastabos

Išnašos 
Lietuvos istorija (1569-1795 m.)
Švedijos dominijos