1990–1991 m. Lietuvos pasienio kontrolės punktų puolimai

1990–1991 m. Lietuvos pasienio kontrolės punktų puolimai – 1990–1991 m. TSRS pajėgų vykdyti Lietuvos Respublikos valstybinių sienų kontrolės punktų puldinėjimai.

Istorija 
1990 m. kovo 11 d. Lietuva paskelbė atstatanti savo nepriklausomybę. Nepaisydama TSRS nepripažinimo, netrukus Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas ėmėsi spręsti klausimus, susijusius su valstybine siena. Jau kovo 15 d. priimtas nutarimas „Dėl Lietuvos Respublikos valstybės sienos kontrolės postų įsteigimo“, kovo 20 d. – „Dėl Lietuvos Respublikos valstybės sienos ženklinimo“. Spalio 1 d. pradėta Lietuvos muitinės veikla, o lapkričio mėnesį veikė jau daugiau kaip 50 pasienio kontrolės postų, patruliavo užkardų tarnybos.

TSRS požiūriu didžioji Lietuvos sienų dalis buvo vidinės, o siena su Lenkija – išorinė TSRS siena. Vos pradėję valstybinių sienų apsaugą Lietuvos pasieniečiai turėjo spręsti konfliktines situacijas su būsimais OMON kariškiais, milicininkais (ypač Šalčininkų rajone) bei kolaborantais, taip pat kriminalais ir kontrabandininkais. Trinčiai su TSRS sumažinti pasienio kontrolės postams buvo nurodyta netikrinti iš Lietuvos išvykstančio TSRS ginkluotų pajėgų transporto ir jo krovinių.

TSRS pajėgos Lietuvos pasienio kontrolės punktus pradėjo puldinėti netrukus po 1991 m. Sausio įvykių. Dažniausiai užpuolimų metu būdavo sumušami pasieniečiai, atimami jų asmeniniai daiktai, o pati pasieniečių būstinė – dažniausiai vagonėlis – būdavo sunaikinamas. Puldinėjimai itin suintensyvėjo po to, kai gegužės 18 d. atsakomąja ugnimi nukautas Šalčininkų pasienio kontrolės postą apšaudęs Baltarusijos TSR Varanavo rajono Benekainių apylinkės inspektorius milicijos kapitonas A. Fijazis (). Lietuvos vyriausybė dėl puolimų kreipėsi į TSRS prezidentą Michailą Gorbačiovą, vidaus reikalų ministrą Borisą Pugo, gynybos ministrą Dmitrijų Jazovą bei TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotoją V. Dogužijevą. TSRS vadovybė tvirtino, kad puolimai vykdomi ne jos įsakymu, arba išvis neigė ką nors apie incidentus žinanti. Gegužės pabaigoje B. Pugo TSRS Aukščiausiajai Tarybai pripažino, kad puolimus vykdo jam pavaldi OMON, ir jos veiksmus pateisino, tačiau žadėjo asmeniškai kontroliuoti OMON veiksmus. Puolimams nesiliaujant birželio 28 d. TSRS Vidaus reikalų ministerija ėmėsi veiksmų: Vilniaus karinės įgulos viršininkas generolas majoras Vladimiras Uschopčikas perkeltas į Brestą, į kitas pareigas perkeltas OMON dalinių Lietuvoje vadas generolas A. Žitnikovas, sudrausminti Vilniaus OMON vadai. Po TSRS Vidaus reikalų ministerijos įsikišimo puolimai nurimo iki liepos 31 d., kai OMON pajėgos įvykdė daugiausiai aukų pareikalavusį antpuolį – Medininkų žudynes. Po šio įvykio pasienio incidentai pasikartojo tik Rugpjūčio pučo metu. Pučui žlugus išformuotas Lietuvoje veikęs TSRS OMON būrys, ir pasienio incidentai baigėsi.

Puolimai

Kiti incidentai 
1991 m. lapkričio 6 d. apie 21:30 Šumsko PKP sustabdytas iš Baltarusijos pusės privažiavęs VAZ-21011 automobilis su trimis vyrais. Dokumentus tikrinęs šaulys Aleksiejus Blistivas pastebėjo, jog vairuotojas po civiliniais rūbais vilkėjo tarybinę karinę uniformą, priekinio keleivio kuprinėje rasta RS-5 radijo stotis. Prie A. Blistivo priėjus kitiems dviem šauliams ir pamainos viršininkui (kuris buvo vienintelis ginkluotas pamainos pareigūnas), vienas iš keleivių mėgino išsitraukti paslėptą automatą, tačiau A. Blistivas jį sulaikė. Prasidėjo grumtynės, pasieniečiai du pažeidėjus paguldė ant žemės, tačiau trečiasis pasieniečių link metė dvi granatas, kurių antroji apakino A. Blistivą ir suplėšė pasieniečio striukę. Trečiąjį pažeidėją galiausiai pavyko sulaikyti.

Šaltiniai 

1990 metai
1991 metai