Žemaitijos istorija

Šiame straipsnyje aprašoma Žemaitijos istorija – nuo pirmųjų gyventojų įsikūrimo dabartinės Žemaitijos teritorijoje iki dabartinių laikų.

Priešistorė 
Žemaitijos teritorijoje pirmieji pastovūs gyventojai ­ šiaurės elnių medžiotojai ­ įsikūrė prasidėjus Aleriodo šiltmečiui, apie X tūkstantmetį prieš Kristų, pačioje paleoloto pabaigoje. Ankstyviausiai Žemaitijos teritorijoje įsikūrę medžiotojai ir žvejai priklausė Kundos kultūrai. IV-III tūkst. pr. Kristų dabartinėje žemaičių gyvenamoje teritorijoje buvo paplitęs Narvos kultūros vakarinis variantas.

Žemaičių žemių konfederacija 

Žemaičių žẽmių konfederãcija, (Žemaitijos žemių konfederacija), 13 a.–14 a. pradžios žemaičių kilmingųjų karinė ir politinė sąjunga. Sudarė dalį Lietuvių žemių konfederacijos, bet veikė savarankiškai. 1219 Lietuvos–Voluinės sutartyje šalia vyriausiųjų lietuvių kunigaikščių paminėti žemaičių kunigaikščiai Erdvilas (Gerdvilas) ir Vykintas. Taigi Žemaičių žemių konfederacijos padėtis buvo dvejopa: 13 a. baltų genčių ar jas sudariusių žemių jungimąsi į vieną organizaciją dažniausiai nulemdavo diduomenės (kunigų, arba kunigaikščių) giminių kraujo ir vedybiniai ryšiai. Tikslas – bendri karo žygiai į gretimas žemes. Vykinto sesuo buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Mindaugo vyresniojo brolio Dausprungo žmona, Tautvilos ir Edivydo Dausprungaičių motina. Dėl to Dausprungui gyvam esant Vykinto vadovaujama Žemaičių žemių konfederacija savo politiką derino su lietuvių kunigaikščiais, o jam prieš 1238 mirus, Vykintas ir jo seserėnai vėliau susipyko su Mindaugu. Žemaičių žemių konfederacija tapo savarankišku politiniu veiksniu. Apie 1260 žemaičių didžiūnai susitaikė su Mindaugu, Žemaičių žemių konfederacija jungėsi jau ne prie Lietuvių žemių konfederacijos, o prie Mindaugo Lietuvos. Kartu žemaičiai išlaikė tam tikrą savarankiškumą, iki 13 a. pabaigos jie pajėgė rengti karo žygius (daugiausia į Livonijos ordino pavergtas baltų genčių žemes). Paskutinis įvyko apie 1290, kai Maž

eikos vadovaujami žemaičiai įsiveržė į Kuršą. Žemaičių žemių konfederacija nustojo gyvuoti apie 1305 – nuo tada minima Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio brolio, jo vietininko Žemaitijoje Gedimino pilis Žemaitijoje. To krašto gynybą, karo žygius daugiausia organizavo jau Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovai. Dėl krašto ypatybių žemaičių didžiūnai išlaikė dalį politinių galių, kurios galiausiai buvo įtvirtintos Lietuvos didžiųjų kunigaikščių privilegijomis Žemaitijai.

Žemaičių istorija lietuvoje 
Lietuvos didieji kunigaikščiai 13 a. atėmė iš Žemaitijos kunigaikščių valdžią, bet rėmė žemaičių kovą su Livonijos ir Vokiečių ordinu, į vidaus socialinius ekonominius reikalus nesikišo; juos tvarkė vietos gausūs bajorai. 14 a. pabaigoje–15 a. pradžioje Žemaitija vadinta visa Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorija tarp Baltijos ir Nevėžio upės (ten gyveno ir aukštaičių), o tos teritorijos gyventojai – žemaičiais. 1382 Dubysos sutartimis, 1398 Salyno sutartimi ir 1404 Raciążo sutartimi Jogaila, po to Vytautas Žemaitiją buvo perleidę Vokiečių ordinui, nors šis valdė sąlygiškai. 1409 Žemaitija išsivadavo iš Vokiečių ordino valdžios (žemaičių sukilimai). Dėl nuolatinių kryžiuočių puldinėjimų 14 a.–15 a. pradžioje Žemaitijos pakraščiai iš dalies virto dykra. Po pergalingo Žalgirio mūšio (1410) 1411 Torunės taika ir galutinai 1422 Melno taika Vokiečių ordinas atsisakė pretenzijų į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdomą Žemaitiją, bet ir toliau tebevaldė pajūrio sritį su Klaipėda. 1413 Žemaitijos gyventojus pradėta krikštyti, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto rūpesčiu 1417 įsteigta Žemaičių vyskupija. Dėl smarkių kovų su Livonijos ir Vokiečių ordinais, sukilimų prieš vietos dvarininkus (žemaičių valstiečių sukilimai) ir kitų priežasčių Žemaitijoje susiklostė šiek tiek kitokia socialinė ekonominė ir administracinė tvarka.

Rusijos Imperijoje 

Po 1795 10 įvykusio Abiejų Tautų Respublikos III padalijimo Rusijos imperija aneksavo likusias Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemes – išskyrus Prūsijai atitekusią Užnemunę. Bajorų luominės politinės teisės buvo gerokai apribotos (1908 smulkieji bajorai jas prarado visiškai), bet jie išsaugojo ekonominį ir kultūrinį vyravimą. Teisėjus (išskyrus baudžiamųjų bylų), apskričių bajorų vadovus ir bajorų savivaldos pareigūnus, kurie skirstė mokesčius bei prievoles, ir toliau rinko bajorų seimeliai. Bajorų luominės įstaigos (iki 1863) veikė greta valstybinių, paliktas apribotas Lietuvos Statuto veikimas. Dauguma mažų miestų ir apie pusę apskričių centrų laikinai buvo priskirti miestelių kategorijai atiduoti dvarininkų nuosavybėn. Miestuose magistratų administracinės funkcijos perduotos miestų dūmoms. Rusijos administracija perėmė LDK valstybines žemes: visas 3 karališkąsias ekonomijas ir visas 20 seniūnijų; daugumą jų išdalijo rusams – imperatorės Jekaterinos II favoritams, didikams ir aukštiesiems karininkams. Įvesta rekrutų prievolė.