Sėlpilio piliakalnis

Sėlpilio piliakalnis () – piliakalnis Žiemgaloje, Salos savivaldybės teritorijoje, Sėlpilio valsčius, Latvija. Pasiekiamas keliu Jėkabpilis – Sėrenė, nuo Sėlijos pasukus šiaurės kryptimi, yra sala Dauguvos upėje (Pliavinių hidroelektrinės tvenkinyje) už Sėlpilio liuteronų bažnyčios. Buvęs vienas didžiausių Latvijos piliakalnių.

Piliakalnis 
Piliakalnis buvo įrengtas Dauguvos kairiajame krante, strategiškai patogioje vietoje, kur Dauguvos vandenys galinga srove veržėsi palyginti siauru kanjonu. Šis ir Uolinkalnio piliakalnis sudarė vieningą tvirtovę ir įtvirtintą 2,3 ha dydžio gyvenvietę, kurioje gyveno latgaliai ir sėliai. X – XIII a. čia buvo Uolinės (Alenės) žemių centras.

Istorija 
1208 m. Livonijos ordinas apsupo medinę pilį ir po ilgos blokados privertė sėlius pasiduoti bei apsikrikštyti. Nuo to laiko daugiau neturima žinių apie atskirą sėlių pasipriešinimą ordinui. Kai kurie istorikai (J.G. Arntas) manė, kad vokiečiai savo pilį prie sėlių pilies pasistatė dar 1193 m., kiti (J.K. Stenderis) – kad vokiečių pilis pastatyta tuoj po 1208 m. Tačiau Hermano Vartbergės kronika rašo, kad ordino Sėlpilio pilis () pastatyta tik 1373 m. Vokiečių ordino pilis 1600–1629 m. Lenkijos-Švedijos karų metu kelis kartus degė. Šiaurės karo metų pilį užėmė švedai.

XIX a. pilies griuvėsius buvo pamėgę tapyti dailininkai.

Tyrimai 
1963-1965 m. piliakalnį tyrė E. Šnorė ir A. Zarinia. Nustatyta, kad jame sėliai gyveno VI – XIII a. Rastos senųjų statinių ir įtvirtinimų liekanos. XIII – XVII a. buvusiame priešpilyje pastatytas keturkampis bokštas su požeminiu įėjimu. XVI a. Vokiečių ordino pilis perstatyta, pastatyti nauji gyvenamieji namai. Nuo XVIII a. pilyje nebegyventa. Pilies gruvėsiai ypač nukentėjo per Pirmąjį pasaulinį karą, kai ties ja ėjo pirmoji fronto linija.

Paminklas saugomas valstybės, VKPAI Nr. 940.

Šaltiniai 

Latvijos piliakalniai
Sėlpilio valsčius