Nikolajus Repninas

Nikolajus Vasiljevičius Repninas (,  – ) – Rusijos imperijos valstybės veikėjas ir generolas, atlikęs svarbų vaidmenį Abiejų Tautų Respublikos padalijimuose.

Biografija

ATR vaidmuo 
Gimęs Sankt Peterburge, Repninas Austrijos įpėdinystės kare tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje pas savo tėvą, kunigaikštį Vasilijų Repniną, o vėliau kurį laiką gyveno užsienyje, kur įgijo „labai gerą vokišką išsilavinimą“. Jis taip pat dalyvavo Septynerių metų kare.

1763 m. imperatorius Petras III išsiuntė jį ambasadoriumi į Prūsiją. Tais pačiais metais Jekaterina II perkėlė jį į Abiejų Tautų Respubliką kaip įgaliotąjį ministrą.

Dėl Rusijos įtakos ATR vyriausybėje Repninas buvo faktinis šalies valdovas, kuriam buvo duoti specialūs nurodymai suformuoti prorusišką frakciją iš įvairių protestantų, kurie turėjo gauti lygias teises su katalikais. Repninas manė, kad protestantai nėra pakankamai reikšmingi, kad būtų naudingi Rusijai.

Siekdamas įgyvendinti Rusijos interesus, jis skatino dviejų protestantų (Slucko ir Torūnės), o vėliau ir katalikų (Radomo konfederacijos, kuriai vadovavo Karolis Stanislovas Radvila II) konfederacijų kūrimąsi. Pasak enciklopedijos „Encyclopædia Britannica“, Repnino susirašinėjimai atskleidžia, kad jam nepatiko politika, kuria turėjo užsiimti. Vis dėlto jis pakluso savo nurodymams ir įvairiomis priemonėmis privertė 1767–1768 m. seimą („Repnino seimą“) pripažinti visus ginčytinus klausimus. Prieš Seimą jis įsakė suimti ir ištremti į Kalugą keletą garsių savo politikos oponentų – Jozefą Andrejų Zaluskį ir Vaclovas Rževuskį. Dėl to iš karto susikūrė Baro konfederacija, kuri praktiškai sužlugdė ambasadoriaus strategiją.

Karinė karjera 
Repninas atsistatydino iš pareigų, kad galėtų vadovauti kariams, kovojantiems su Osmanų imperija Rusijos–Turkijos kare. Vadovaudamas savarankiškai vadovybei Moldavijoje ir Valakijoje, jis neleido didelei osmanų kariuomenei persikelti per Prutą (1770 m.), pasižymėjo Largos ir Kahulio mūšiuose, užėmė Izmajilą ir Kiliją. 1771 m. jis gavo vyriausiąją vadovybę Valakijoje ir užėmė Bukareštą. Dėl nesutarimų su vyriausiuoju kariuomenės vadu Rumiancevu jis atsistatydino, tačiau 1774 m. dalyvavo užimant Silistrą ir derybose, po kurių sudaryta Kiučiuk Kainardžos taika.

Prasidėjus Bavarijos įpėdinystės karui, jis atvedė 30 000 vyrų į Vroclavą, o vėliau vykusiame Cešyno kongrese, kuriame jis buvo Rusijos įgaliotasis atstovas, privertė Austriją sudaryti taiką su Prūsija.

Per antrąjį Turkijos karą (1787–1792 m.) Repninas, po Aleksandro Suvorovo, buvo sėkmingiausias iš rusų vadų.

Paskutiniai metai 
Po antrojo ATR padalijimo jis tapo naujai įgytų Lietuvos provincijų generalgubernatoriumi, kur taip pat vadovavo rusų pajėgoms per Kosciuškos sukilimą. Caras Pavelas I pakėlė jį į feldmaršalo rangą (1796 m.), o 1798 m. išsiuntė su diplomatine misija į Berlyną ir Vieną, kad atplėštų Prūsiją nuo Prancūzijos ir suvienytų Habsburgų monarchiją ir Prūsiją prieš Pirmąją Prancūzijos Respubliką. Nesėkmingai grįžęs jis buvo atleistas iš tarnybos ir mirė Rygoje.

Repninas turėjo nesantuokinį sūnų Ivaną Pniną, taip pat sklandė gandai, kad Adomas Jurgis Čartoriskis buvo nesantuokinis Repnino ir Izabelės Čartoryskos sūnus. Repnino teisėti vaikai buvo trys dukterys. Po Repnino mirties, išnykus vyriškajai Repnino giminei, Aleksandras I leido Repnino anūkui kunigaikščiui Nikolajui Repninui-Volkonskiui perimti Repnino vardą ir senelio herbą.

Išnašos

Šaltiniai 

 Richard Butterwick, Poland's Last King and English Culture, Oxford University Press, 1998
 Giacomo Casanova, History of My life, Johns Hopkins University Press, 1997
 Isabel de Madariaga, Russia in the Age of Catherine the Great, Yale University Press, 1981, ; Phoenix Press, 2002, 
 John P. LeDonne, The Grand Strategy of the Russian Empire, 1650-1831, Oxford University Press United States, 2004
 Gerhard Albert Ritter, Frederick the Great, University of California Press, 1975

Rusijos imperijos politikai
Rusijos generolai feldmaršalai