Jean-Paul Belmondo

Žanas Polis Belmondo (; 1933 m. balandžio 9 d. – 2021 m. rugsėjo 6 d.) – vienas žinomiausių visų laikų prancūzų kino aktorių, prisidėjęs prie Prancūzų naujosios bangos meno judėjimo.

Biografija 
Ž. Belmondo tėvas Paulas buvo Alžyre gimęs italas skulptorius. Sūnus prastai mokėsi ir kur kas labiau domėjosi sportu, ypač boksu ir futbolu. 1949 m. gegužę jis pirmą kartą pasirodė ringe Paryžiuje ir kovą laimėjo jau 1-ajame raunde. Per dvejus metus jis laimėjo visas tris savo kovas, tačiau netrukus metė sportą: „Aš lioviausi pastebėjęs, kad veidas, kurį matau veidrodyje, pradėjo keistis“.

Boksą netrukus pakeitė susidomėjimas vaidyba. Jis ėmė lankyti privačią dramos mokyklą ir kurti trumpus pasirodymus. Budamas 20-ies įstojo į Paryžiaus konsevatoriją, kurioje mokėsi trejus metus. Vėliau jis vaidino teatre ir rengė gastroles provincijoje kartu su vėliau išgarsėjusia aktore Annie Girardot ir scenaristu Guy Bedos.

Kine Ž. Belmondo debiutavo nedideliais vaidmenimis 1957 m., o jau po metų gavo pirmuosius pagrindinius vaidmenis („Les Copains du dimanche“). 1959 m. režisierius Claude Chabrol pakvietė jį į savo pirmąjį trilerį „Aistros pinklės“, o 1960 m. Jean-Luc Godard juosta „Paskutinis atodūsis“, viena pirmųjų ir ryškiausių Prancūzų naujosios bangos pavyzdžių, išpopuliarino ir Belmondo ne tik Prancūzijoje, bet ir už šalies ribų. 1960–1961 m. jis nusifilmavo dviejuose filmuose Italijoje – „Dvi moterys“ su Sophia Loren ir „Meilužiai“ su Claudia Cardinale. Juostos buvo populiarios JAV bei Didžiojoje Britanijoje, kur aktorių taip pat ėmė atpažinti gerbėjai, juo susidomėjo ir kino kritikai.

Belmondo vaidino įvairiausius personažus: kunigą („Leonas Morenas, kunigas“, 1961 m.), buvusį gangsterį („Žmogus, vardu Roka“, 1961 m.), girtuoklį („Beždžionė žiemą“, 1962 m.), o filmai taip pat buvo paties įvairiausio žanro: dramos, komedijos, veiksmo ir kariniai filmai. 1964 m. filmas „Žmogus iš Rio“ sulaukė didžiulio populiarumo tiek Prancūzijoje, tiek JAV. Gimtinėje jis tapo pirmo ryškumo žvaigžde ir sulaukė ne vieno kvietimo vaidinti Holivude, tačiau beveik visus juos atmetė, nenorėdamas vykti filmuotis už šalies ribų.

Po 1967 m. juostos „Le voleur“ Belmondo padarė pusantrų metų pertrauką, kurios metu tris mėnesius praleido Holivude, tačiau ir toliau atsisakė siūlomų vaidmenų, nenorėdamas mokytis anglų kalbos ir vaidinti šia kalba.

1968 m. jis grįžo vaidmeniu juostoje „Ho!“, o 1970 m. pasirodė didžiulio populiarumo sulaukusiame filme „Borsalino“ kartu su Alain Delon. Įkvėptas Delono sėkmės prodiusuojant savo filmus, Belmondo įkūrė kompaniją „Cerito Films“, kurią pavadino savo senelės Rosina Cerrito garbei.Pirmasis jos sukurtas darbas buvo komedija „Daktaras Popolis“ – tuo metu didžiausios sėkmės sulaukęs Claude Chabrol darbas. Kompanija prodiusavo eilę sėkmingų filmų – „Stavisky“ (1974), „Baimė virš miesto“ (1975), „Mano priešo kūnas“ (1976) ir kitus. 1981 m. pasirodė didžiulio populiarumo sulaukęs politinis trileris „Profesionalas“, o 1982 m. – komedija „Asų asas“.

1987 m., po 26-erių metų pertraukos, Belmondo grįžo į teatro sceną: „Vaidinau teatre dešimt metų iki perėjimo į kiną ir kiekvienais metais planuodavau grįžti. Sugrįžau, kol dar nesu senas“. Tai, kad 9-ajame dešimtmetyje jis vis mažiau filmuodavosi, Belmondo paaiškino savo kaip prodiuserio užimtumu ir gerų scenarijų trūkumu. Jis pasirodė dvejuose Claude Lelouch filmuose („Likimo numylėtinis“ 1988 m. ir „Vargdieniai“ 1995 m.), bei eilinį kartą nusifilmavo kartu su Alain Delon („Viena galimybė dviem“ 1998 m.).

2001 m. Belmondo patyrė širdies smūgį ir praktiškai pasitraukė iš ekranų iki 2008 m., kol pasirodė filme „Vyras ir jo šuo“.

Įvertinimas 

Ž. Belmondo yra Nacionalinio ordino už nuopelnus kavalierius nuo 1986 m. ir šio ordino komandoras nuo 1994 m.

1991 m. jis apdovanotas Legiono garbės ordinu, o 2007 m. tapo šio ordino komandoru.

2010 m. Los Andželo kino kritikų asociacija apdovanoja Belmondo už viso gyvenimo pasiekimus.

Kino apdovanojimai 
 BAFTA (nominacija) – geriausias užsienio aktorius (1963, 1967)
 Cezario apdovanojimas – geriausias aktorius (1989)
 Kanų kino festivalis – garbės apdovanojimas (2011)
 Venecijos kino festivalis – karjeros Auksinis liūtas (2016)

Šeima 
1952–1965 m. jis gyveno su šokėja Elodie Constantin (oficialiai išsiskyrė 1968 m.). Jie susilaukė trijų vaikų: dukterų Patricijos (1953–1993, žuvo gaisro metu), Florence (g. 1958 m.) ir sūnaus Paulo (g. 1963 m.), buvusio lenktynininko, trumpai dalyvavusio ir „Formulė 1“ varžybose.
Vėliau Belmondo gyveno su aktorėmis: šveicare Ursula Andress (1965–1972 m.), itale Laura Antonelli (1972–1980 m.) ir brazile Carlos Soto Mayor (1980–1987 m.).

1989 m. 56-erių Belmondo susipažino su 24-erių šokėja Natty Tardivel. Jiedu kartu gyveno daugiau kaip dešimt metų, kol 2002 m. oficialiai susituokė. 2003 m. jiems gimė duktė Stella Eva Angelina (aktoriui tuo metu buvo 70). Jie išsiskyrė 2008 m.

2008–2012 m. jo gyvenimo palydovė buvo buvęs modelis iš Belgijos Barbara Gandolfi.

Dalinė filmografija 
 Aistros pinklės (1959)
 Paskutinis atodūsis (1960)
 Dvi moterys (1960)
 Leonas Morenas, kunigas (1961)
 Meilužiai (1961)
 Trumpiausia diena (1962)
 Beždžionė žiemą (1962)
 Žmogus iš Rio (1964)
 Godumas po saule (1964)
 Pamišėlis Pjero (1965)
 Ar dega Paryžius? (1966)
 Kazino Royale (1967)
 Ho! (1968)
 Sirena iš Misisipės (1969)
 Smegenys (1969)
 Borsalino (1970)
 Antrąkart vedęs (1971)
 Nešantis nelaimę (1972)
 Daktaras Popolis (1972)
 Baimė virš miesto (1975)
 Mano priešo kūnas (1976)
 Žvėris (1977)
 Kas yra kas (1979)
 Profesionalas (1981)
 Asų asas (1982)
 Linksmos Velykos (1984)
 Likimo numylėtinis (1988)
 Vargdieniai (1995)
 Viena galimybė dviem (1998)

Šaltiniai

Nuorodos 

 IMDb profilis

Prancūzijos aktoriai