Karlomanas I

Karlomanas I (751 m. birželio 28 d. – 771 m. gruodžio 4 d.) buvo frankų karalius 768–771 m. Jis buvo antrasis iš išgyvenusių Pipino Trumpojo ir Bertrados iš Laono vaikų, Karolio Didžiojo jaunesnis brolis. Labai mažai žinoma apie jo gyvenimą.

Valdymas 
Kai Karlomanui I buvo 3 metai jis su tėvu Pipinu ir broliu Karoliu popiežiaus Stepono II buvo pateptas Frankų karaliumi, „Romos patricijumi“, kai šis atvyko prašyti pagalbos prieš lombardus. Mirus Pipinui, broliai pasidalino tėvo karalystę. Karlomano I valdos buvo frankų teritorijų centre, sostinė – Suasonas. Jam priklausė Paryžius, Centrinis masyvas, Langedokas, Provansas, Pietų Austrazija, Burgundija, Elzasas ir Alemanija. Šie regionai buvo silpnai susieti ir apsupti Karolio valdų. Nors juos buvo lengviau ginti, jie duodavo mažiau pajamų.

Manoma, kad Karlomanas I ir Karolis Didysis nemėgo viens kito, bet neaišku kodėl. Kai kurie istorikai teigia, kad jie laikė save vieninteliais Pipino įpėdiniais: Karolis, nes buvo vyresnis, o Karlomanas, nes teisėtas sūnus (kartais teigiama, kad Karolis buvo pavainikis, bet su tuo daugelis nesutinka). Kaip bebūtų karalystės padalinimas pablogino brolių santykius, nes jie jautėsi apgauti.

Karlomano valdymas buvo trumpas ir audringas. Broliai dalinosi Akvitanija, kuri sukilo po Pipino mirties. 769 m. Karolis vyko su armija malšinti sukilimą, Karlomanas atvyko padėti, bet susipyko su broliu netoli Puatjė ir atsitraukė. Kai Karolis sutriuškino maištininkus, Karlomano autoritetas frankų tarpe smuko. Jų santykiams prastėjant motina Bertrada tarpininkavo, bet ji buvo Karolio pusėje, su kuriuo gyveno.

770 m. Bertrada pradėjo savo planą apsupti Karlomaną. Karolis vedė Dezideratą, lombardų karaliaus ir rytinio Karlomano kaimyno Deziderijaus dukrą. Po to motina užtikrino Tasilo III, Bavarijos kunigaikščio, jos vyro sūnėno paramą. Ji net siekė popiežiaus palaiminimo Karolio vestuvėms. Tačiau Steponą III teoriškai neramino draugų frankų ir priešų lombardų sąjunga. Praktiškai jis buvo tarp lombardų grėsmės ir galimybės atsikratyti popiežiaus kurijoje galingu antilombardišku Kristofu.

Šie manevrai buvo palankūs frankams, bet kėlė grėsmę Karlomanui. Jis pasiūlė paramą popiežiui prieš lombardus ir pradėjo slaptas derybas su Kristofu. Tačiau Deziderijui žiauriai nužudžius Kristofą, Steponas III parėmė frankų ir lombardų sąjungą. Karlomaną išgelbėjo Karolio skyrybos su Deziderata. Pažeminta ir supykus ji susidėjo su Karlomanu prieš Karolį ir popiežių, kuris vėl pareiškė savo priešiškumą lombardams.

Palikimas 
Karlomanas mirė 771 m. gruodžio 4 d. Spėjama, kad nuo didelio kraujavimo iš nosies. Tuo metu jis buvo arti karo su broliu. Karolio biografas Einhardas tai laikė Karlomano patarėjų klaida. Jis buvo palaidotas Reimse, bet XIII a. perkeltas į Šv. Deniso katedrą.

Karlomanas vedė Gerbergą, kurią jam parinko Pipinas, pasak Stepono III. Jis susilaukė dviejų sūnų, kurių vyresnis buvo Pipinas. Gerberga tikėjosi, kad jos sūnus taps karaliumi, bet Karlomano pusbrolis Adalhardas, Šv. Deniso abatas Fulradas, grafas Varinas ją išdavė ir pasiūlė Karoliui prisijungti Karlomano valdas, ką jis padarė. Gerberga pabėgo („be jokios priežasties“) su sūnumis ir ištikimu grafu Autcharu į Deziderijaus rūmus. Šis vertė naują popiežių Adrianą I patepti Karlomano sūnus frankų karaliais. Karolis Didysis įsiveržė į Italiją ir užėmė Lombardų karalystę. Deziderijus su šeima buvo pagautas, kankintas, išsiųstas į vienuolynus. Gerbergos ir jos vaikų likimas nežinomas, bet manoma, kad jie atsidūrė vienuolyne Karolio įsakymu.

Nepaisant įtemptų santykių, Karolis savo antrą sūnų pavadino Karlomanu, bet 781 m. pervadino Pipinu.

Išnašos

Nuorodos 

|-

Ankstyvieji Karolingai
Frankų imperija