Neokolonializmas

Neokolonializmas – tai ekonominio imperializmo, globalizacijos, kultūrinio imperializmo ir sąlyginės pagalbos naudojimas siekiant daryti įtaką besivystančiai valstybei vietoj ankstesnių kolonijinių tiesioginės karinės kontrolės ar netiesioginės politinės kontrolės (hegemonijos) metodų. Neokolonializmas skiriasi nuo standartinės globalizacijos ir pagalbos vystymuisi tuo, kad dėl jo paprastai atsiranda priklausomybės, pavaldumo ar finansinių įsipareigojimų neokolonijinės šalies atžvilgiu. Tai gali lemti neteisėtą politinę kontrolę arba spirale augančius skolinius įsipareigojimus, funkciškai imituojančius tradicinio kolonializmo santykius.

Šią sąvoką 1956 m. sugalvojo prancūzų filosofas Jeanas Paulis Sartre, o XX a. 7-ajame dešimtmetyje ją pirmą kartą pavartojo Kwame Nkrumah, kalbėdamas apie dekolonizaciją išgyvenančias Afrikos šalis. Neokolonializmas taip pat aptariamas Vakarų mąstytojų, tokių kaip Sartre („Kolonializmas ir neokolonializmas“, 1964 m.) ir Noam Chomsky („Vašingtono ryšys ir trečiojo pasaulio fašizmas“, 1979 m.), darbuose.

Kinija 
Kinijos Liaudies Respublika užmezgusi vis tvirtesnius ryšius su kai kuriomis Afrikos, Azijos, Europos ir Lotynų Amerikos valstybėmis, dėl to buvo apkaltinta kolonializmu. 2009 m. ji tapo didžiausia Afrikos prekybos partnere. 2007 m. rugpjūčio mėn. duomenimis, Afrikoje dirbo arba ilgesnį laiką gyveno apie 750 000 Kinijos piliečių. 9-ajame ir 10-ajame dešimtmetyje Kinija toliau pirko iš Afrikos gamtinius išteklius – naftą ir naudingąsias iškasenas - Kinijos ekonomikai skatinti ir tarptautinėms verslo įmonėms finansuoti. 2006 m. prekyba išaugo iki 50 mlrd. dolerių ir iki 2016 m. padidėjo iki 500 mlrd. dolerių. Nuo 2000 m. iki 2015 m.

Kinija įvairioms Afrikos šalims paskolino 95,5 mlrd. dolerių, kurių didžioji dalis buvo išleista energijos gamybai ir infrastruktūrai. Atvejai, pasibaigę Kinijos įsigyjimu svetimos žemės, sukėlė kaltinimus dėl „įsisklonimo spąstų diplomatijos“. Kiti analitikai padarė išvadą, kad Kinija greičiausiai bando „kaupti tarptautinę paramą ginčytiniems politiniams klausimams spręsti“. Komentatoriai teigė, kad Vakarų požiūris į Kinijos motyvus yra neteisingas dėl to, kad Vakarų vystymosi samprata vertinama per jų pačių, kaip Europos kolonializmo pavyzdys, kitų išnaudojimo dėl išteklių prizmę, o ne per Kinijos vystymosi sampratą. 2018 m. Malaizijos ministras pirmininkas Mahathiras Mohamadas atšaukė du Kinijos finansuojamus projektus. Jis taip pat kalbėjo apie nuogąstavimus, kad Malaizija taps „įsiskolinusi“, ir apie „naują kolonializmo versiją“. Vėliau jis patikslino, kad tuo neturėjo omenyje Kinijos.

Langan (2017) teigė, kad Vakarų veikėjai linkę vaizduoti Kiniją kaip grėsmę Afrikoje, atskirti ją nuo savęs, tačiau neatsižvelgia į tai, kad Europa, Jungtinės Valstijos, Kinija ir kitos kylančios galios taip pat padeda įgyvendinti ekonominius ir politinius interesus, teikdamos pagalbą ir prekiaudamos, taip prieštaraudamos Afrikos suverenitetui.

Išnašos 

Politinė geografija