Havliko dėsnis

Havliko dėsnis – slavų kalboms bendra taisyklė, nustatanti redukuotųjų balsių, jiems išnykus, likimą skirtingose žodžio vietose. Dėsnis pavadintas jį 1889 m. suformulavusio čekų mokslininko Antonino Havliko garbei.

Stiprieji ir silpnieji redukuotieji balsiai 
Pasak Havliko dėsnio, visi redukuotieji balsiai skirstomi į „stipriuosius“ ir „silpnuosius“. Silpnieji išnyksta be pėdsakų, o stiprieji balsiai virsta sveikaisiais (neredukuotais) balsiais. Nelyginiai redukuotieji, skaičiuojant nuo žodžio galo, yra silpnieji, lyginiai, iki susidarant sveikajam balsiui, –  stiprieji. Tada vėl viskas prasideda nuo silpnųjų redukuotųjų: въ лъбъ → в лоб 'į kaktą', въ лъбу → во лбу 'kaktoje'.

Literatūra 
 Havlík A. K otázce jerové v staré češtině // Listy filologické, 1889, № 16. — с. 45-51.
 Schenker, Alexander M. (1995). The Dawn of Slavic: An Introduction to Slavic Philology. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-30005-846-2.
 Townsend, Charles and Laura Janda (1996). Common and Comparative Slavic Phonology and Inflection: Phonology and Inflection : With Special Attention to Russian, Polish, Czech, Serbo-Croatian, Bulgarian. Bloomington, USA: Slavica. ISBN 0-89357-264-0.
 Журавлёв В. К. Гавлика закон // Лингвистический энциклопедический словарь / Главный редактор В. Н. Ярцева. — М.: Советская энциклопедия, 1990. — 685 с. — ISBN 5-85270-031-2.
 Журавлёв В. К. Правило Гавлика и механизм падения славянских редуцированных // Вопросы языкознания, 1977, № 6.

Išnašos

Fonetika
Slavų kalbos