Liudvikas XV

Liudvikas XV (, 1710 m. vasario 15 d. – 1774 m. gegužės 10 d.), žinomas kaip Liudvikas Mylimasis () − Prancūzijos ir Navaros karalius iš Burbonų dinastijos, valdęs nuo 1715 m. rugsėjo 1 d. iki mirties. Liudviko XIV provaikaitis, jo vaikaičio Burgundijos kunigaikščio Liudviko sūnus. Karaliumi tapo būdamas penkerių metų, 1715–1723 m. už jį valdė regentas Pilypas II Orleanietis, 1726–1743 m. – Prancūzijos ministras pirmininkas, buvęs Liudviko auklėtojas, kardinolas Andrė Herkiulis de Fleri. Po jo mirties Liudvikas XV neskyrė ministro pirmininko ir įsigalėjo absoliutinė karaliaus valdžią.

Liuviko XV 59 metus (1715–1774) trukęs viešpatavimas buvo antras ilgiausias Prancūzijos istorijoje, pralenktas tik jo pirmtako.

Regentystė ir ankstyvasis valdymas 

Liudvikas XV gimė 1710 m. vasario 15 d. Versalio rūmuose. Buvo Liudviko XIV provaikaitis ir Burgundijos kunigaikščio, „Mažojo Dofino“, ir jo žmonos Marijos Adelaidės Savojietės sūnus. 1712 m. mirus abiem jo tėvams ir vieninteliam išgyvenusiam broliui, penkerių metų Liudvikas po Liudviko XIV mirties 1715 m. vasario 1 d. tapo karaliumi. Iki pilnametystės (13 metų) jo vardu valdė regentas Pilypas II Orleanietis – Liudviko XV pirmtako Liudviko XIV sūnėnas. Liudvikas XV Reimso katedroje karūnuotas 1722 m. spalio 25 d. Netrukus, 1723 m. vasario 16 d., teisingumo patalo () ceremonijos metu Paryžiaus parlamente karalius paskelbtas pilnamečiu. 1726 m., sekdamas savo pirmtako pavyzdžiu, panaikino ministro pirmininko pareigybę, bet valdžia vis vien atiteko jo auklėtojui Andrė Herkiuliui de Fleri, valdžiusiam iki pat mirties 1743 m. Fleri vykdė taikią užsienio politiką: išvengta didesnių karų, išskyrus dėl Liudviko XV uošvio Stanislovo Leščinskio pretenzijų į Abiejų Tautų Respublikos sostą kilusio 1733–1738 m. ATR įpėdinystės karo. Po jo Leščinskiui atiteko Prancūzijai jau ilgai grėsmę kėlusi Lotaringijos kunigaikštystė. Mirus Stanislovui Leščinskiui Lotaringija prijungta prie Prancūzijos ir pertvarkyta į generalitetą (), prižiūrimą karaliaus intendanto.

Santuoka 

1725 m. vedė nuversto Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stanislovo Leščinskio dukterį Mariją Leščinską. Santuoka per įgaliotinį Strasbūro katedroje įvyko rugpjčio 15 d. Ceremonija rugsėjo 5 d. patvirtinta Fontenblo rūmų koplyčioje, dalyvaujant pačiam Liudvikui. Jaunąją lydėjo karaliaus siųsta madmuazelė de Klearmon, daugybė karietų ir tarnų, tačiau Marijai Leščinskai sutikti nebuvo surengtos naujoms Prancūzijos karalienėms įprastos oficialios demonstracijos, diplomatų sutikimai ar pompastiškas priėmimas sostinėje. 1727–1737 m. pora susilaukė 10 vaikų.

Austrijos įpėdinystės karas 

1740  m. spalio 29 d. pasiuntinys Liudvikui XV, medžiojusiam Fontenblo, pranešė apie Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio VI mirtį ir numatomą jo dukters Marijos Teresės įpėdinystę. Dvi dienas mąstęs karalius nusprendė nesikišti, nebent būtų nuspręsta išrinkti protestantą. 1738 m. Prancūzija sutiko palaikyti Bavarijos kurfiursto Karolio VII pretenziją į imperatoriaus sostą, nors 1735 m. buvo pripažinusi Pragmatinę sankciją, sostą užtikrinusią Marijai Teresei. Netrukus kilo Austrijos įpėdinystės karas, trukęs 1740–1748 m. Karą pabaigusia Acheno taika patvirtinta Pragmatinė sankcija ir pripažinta Marijos Teresės teisė į imperijos sostą.

Vėlesnis gyvenimas 

1743 m. sausį mirus Andrė Herkiuliui de Fleri, karaliaus karo ministras jam parodė Liudviko XIV vaikaičiui Pilypui V rašytą laišką, kuriame šis jį skatino „nesileisti valdomam kitų, klausyti savo Tarybos, tačiau spręsti pačiam“. Paklausęs pirmtako patarimo, Liudvikas ėmė valdyti asmeniškai.

Nors Liudvikas XV iš pradžių buvo atsidavęs savo žmonai, ji buvo neenerginga, nuolatos nėščia ir išvarginta motinystės, todėl karaliaus ėmė nebetenkinti. Nuo 1732 m. jis santykiavo su įvairiomis meilužėmis. Iš jų svarbiausia buvo Madam de Pompadur (tikras vardas Žana Antuanetė Puason), Versalyje gyvenusi nuo 1745 iki savo mirties 1764 m. Ji turėjo didelę įtaką tiek politikoje, tiek menuose ir kultūroje. Liudvikui valdant Prancūzijos architektūroje, dailėje vyravo karaliaus garbei pavadintas „Liudviko XV stilius“ ().

Liudviko XV laikais klestėjo įvairios intrigos, karaliaus naudotos užsienio politikai valdyti – apie 1748 m. buvo įsteigta vadinamoji „Karaliaus paslapties“ (le Secret du roi) privačių diplomatinių ryšių sistema. Jo neveiksmingas valdymas sumenkino karaliaus galią ir paskatino Didžiosios Prancūzijos revoliucijos pradžią.

Septynerių metų karas 

Po Austrijos įpėdinystės karo Acheno sutartimi įtvirtinta taika truko vos septynerius metus: (teisingai) manydamas, kad Prūsijos karalystę pulti ketina Austrija ir Rusija, karą 1756 m. rugpjūčio 29 d. peržengęs Saksonijos sieną pradėjo Frydrichas II, taip pat manęs, jog prie priešų prisidėti ketina Saksonija ir Prancūzija. Prūsijos sustiprėjimo išsigandusios į karą Austrijos pusėje stojo Prancūzija, vėliau Rusija ir Švedija. Iš pradžių karas buvo nepalankus Prūsijai, bet 1762 m. mirus Rusijos imperatorei Jelizavetai į sostą atėjęs Petras III pasitraukė iš karo ir palengvino Prūsijos padėtį. Jį nuvertusi Jekaterina II laikėsi neutraliteto. Prancūzija su Didžiąja Britanija taip pat kariavo kolonijose Šiaurės Amerikoje, kurių didžiąją dalį po karo Prancūzija prarado. 1763 m. vasario 10 d. šiedvi šalys pasirašė Paryžiaus taiką. Taika tarp Prūsijos, Austrijos ir Saksonijos buvo paskelbta Hubertusburgo sutartimi (1763 m. vasario 15 d.). Karą pabaigusios sutartys numatė taiką status quo ante bellum sąlygomis ir nenulėmė jokių teritorinių pokyčių Europoje.

Mirtis 
1774 m. balandžio 26 d., su meiluže Madam de Bari ir palyda vykdamas į Mažąjį Trianoną (), esantį Versalio soduose, karalius pasiskundė prastai besijaučiantis. Jis buvo perkeltas į Versalio rūmus, kur juo rūpinosi 6 gydytojai ir 6 chirurgai. Netrukus paaiškėjo, kad Liudvikas XV serga raupais. Gegužės 1 d. atvykęs Paryžiaus arkivyskupas neįleistas į jo kambarį, siekiant karaliaus neišgąsdinti. Gegužės 3 d. jis pats pasikvietė arkivyskupą. Gegužės 7 d. Liudvikas atliko išpažintį, jam suteiktas Paskutinis patepimas. Gegužės 10 d. Liudvikas XV mirė. Prancūzijos karalystės sostas atiteko Liudvikui XVI.

„Po mūsų – nors ir tvanas“ 
Liudvikui XV ar Madam de Pompadur dažnai priskiriama frazė „Po mūsų – nors ir tvanas“ (). Tačiau šis sakinys paprastai pateikiamas be konteksto: kalbėdamas apie „tvaną“, karalius turėjo omenyje ne revoliuciją, o Halio kometą, kurios pasirodymas buvo pranašaujamas 1757 m. Manyta, jog ši kometa sukėlė Tvaną, minimą Biblijoje. Biografo Mišelio Antuano teigimu, tai tebuvo karaliaus mokslinį išsilavinimą parodęs juodasis humoras. Kometai pro Žemę praskriejus 1759 m. balandį ji sulaukė daug dėmesio ir nerimo, bet jokio potvynio visgi nesukėlė.

Šeima ir vaikai 

1725 metų rugsėjo 5 d. Liudvikas vedė 7 metais vyresnę Mariją Leščinską, nuversto Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Leščinskio dukterį. Jie kartu susilaukė 10 vaikų:  
 Luiza Elžbieta (Louise-Élisabeth, 1727 m. rugpjūčio 14 d. − 1759 m. gruodžio 6 d.)
 Ona Henrietė (Anne-Henriette, 1727 m. rugpjūčio 14 d. − 1752 m. vasario 10 d.)
 Marija Luiza (Marie-Louise, 1728 m. liepos 28 d. − 1733 m. vasario 19 d.)
 Liudvikas Ferdinandas (Louis-Ferdinand, 1729 m. rugsėjo 4 d. − 1765 m. gruodžio 20 d.)
 Pilypas Liudvikas (Philippe-Louis, 1730 m. rugpjūčio 30 d. − 1733 m. balandžio 7 d.)
 Marija Adelaidė (Marie-Adélaïde, 1732 m. kovo 23 d. − 1800 m. vasario 27 d.)
 Viktorija Marija Luiza Teresė (Victoire-Marie-Louise-Thérèse, 1733 m. kovo 11 d. − 1799 m. birželio 11 d.)
 Sofija Pilypa Elžbieta Justina (Sophie-Philippe-Élisabeth-Justine, 1734 m. liepos 27 d. − 1782 m. kovo 3 d.)
 Marija Teresė Felicija (Marie-Thérèse-Félicité, 1736 m. gegužės 16 d. − 1744 m. rugsėjo 28 d.)
 Luiza Marija (Louise-Marie, 1737 m. liepos 15 d. − 1787 m. gruodžio 23 d.)
Liudvikas su įvairiomis meilužėmis taip pat susilaukė daugelio nesantuokinių vaikų (pavainikių), tačiau kiek – nežinoma.

Herbas

Galerija

Išnašos 
Pastabos

Šaltiniai

Literatūra

Nuorodos 

Prancūzijos karaliai
Navaros karaliai
Prancūzijos dofinai
Anžu hercogai
Prancūzijos Burbonai