Žemaičių tarmė

Žemaičių tarmė () – lietuvių kalbos tarmė, kurią daugiausia vartoja žemaičiai, gyvenantys Lietuvos vakarinėje dalyje (Žemaitijoje). Kartais žemaičių yra laikoma savarankiška baltų kalba, kuri turi atskirą kalbos kodą. Kartu su aukštaičių tarme, ji yra viena pagrindinių lietuvių kalbos tarmių, skirstomų į smulkesnes patarmes. Lietuvių kalbos instituto išleistoje knygoje „Lietuvių kalbos tarmių chrestomatija“ teigiama, jog lietuvių kalbos tarmės į aukštaičių ir žemaičių kalbotyros darbuose yra skirstomos nuo seno. Tokio paties skirstymo laikomasi ir Z. Zinkevičiaus bei kitų dialektologų darbuose (t. p. žr.). Žemaitiškai kalbančiųjų skaičius yra ~0,5 mln.

Krikštijant Žemaitiją, nė vienas dvasininkas, atvykęs į Žemaitiją kartu su karaliumi Jogaila, negalėjo susikalbėti su žemaičiais, todėl pats karalius Jogaila mokė žemaičius apie katalikybę, taigi jis gebėjo bendrauti žemaitiškai.

Žemaičių ir aukštaičių arealų riba vedama per liniją Vegeriai–Kruopiai–Bubiai–Pakapė–Šiluva–Raseiniai–Vadžgirys–Eičiai–Lauksargiai–Juknaičiai–Sausgalviai.

Klasifikacija

Išorinė 
Yra nesutariama dėl žemaičių idiomo statuso. Iki lietuvių bendrinės kalbos susiformavimo žemaičių kalbos sąvoka buvo vartojama labai dažnai. Kita vertus, daugelis lietuvių dialektologų ją laiko tarme. Tačiau kai kurie kalbininkai (Juozas Pabrėža ir Aleksas Girdenis) bei kai kurios visuomeninės organizacijos (pvz., Žemaičių kultūros draugija) ir spaudos leidiniai vietoje „žemaičių tarmės“ nuosekliai vartoja „žemaičių kalbos“ sąvoką arba „žemaičių tarmės“ ir „žemaičių kalbos“ (abiem atvejais suprantamas kaip žemaičių tarmių visumą) sąvokas naudoja kaip sinonimiškas. Žemaičių tarmei nuo 2010 m. yra suteiktas ISO 639-3 kodas, nurodantis kalbos statusą.

Vidinė 
Skiriamos trys žemaičių patarmės (arba tarmės):
 Šiaurės, arba telšiškių bei kretingiškių („dounininkų“),
 Pietų, arba raseiniškių bei varniškių („dūnininkų“),
 Vakarų, arba klaipėdiškių („donininkų“).

Šiaurės žemaičiai skirstomi į telšiškius (Telšiai; rytinė patarmės dalis) ir kretingiškius (Kretinga; vakarinė patarmės dalis). Skiriamoji ypatybė – trumpųjų balsių u, i asimiliacija. Telšiškiai juos derina prie tolesnio skiemens: jei skiemuo ar galūnė yra siauri, visur kamiene bus tariami siauri u, i, jei plati, minėtieji balsiai bus paplatinti iki o, ė, plg. puskubilis, poskobėlė „puskubilio“. Kretingiškiai u, i platina visais atvejais, plg., poskobėlis, poskobėlė. Kretingiškiai skirtingai nuo visų likusių žemaičių (kartu ir nuo lietuvių kalbos) išsaugo baltišką galūnę -tj, -dj prieš užpakalinius balsius -a, -o, -u, pvz., kretingiškiškai: medis, medē, mediou; svetīs, svetē, svetiou, telšiškiškai medis, medē, medžiou; svetīs, svetē, svečiou, lietuviškai medis, medžiai, medžiui; svetys, svečiai, svečiui. Bet veiksmažodžiuose tariama vienodai: matiau „mačiau“, pjodiau „pjudžiau“, inkšto „inkščiu“. Skirtingai šiaurėje tariami ą, ę variantai, šiuo atveju, išskiriami ir mažeikiškiai, tarantys ō, ė̄ (ōžouls „ąžuolas“, skė̄st „skęsta“), vietoj kretingiškių ou, ėi (oužouls, skėist) ir telšiškių on, ėn (onžouls, skėnst).

Pietų žemaičiai skirstomi į raseiniškių (Raseiniai; pietinė ir šiaurrytinė patarmės dalis) bei varniškių (Varniai; šiaurinė patarmės dalis). Skiriamoji ypatybė – dvigarsių am, an, em, en tarimas. Raseiniškiai išlaiko senovinį baltišką tarimą, pvz., langs „langas“, kan „ką“, lenk, sprensk „spręsk“; varniškiai juos siaurina kaip ir kiti žemaičiai, t. y. taria om, on, ėm, ėn: longs „langas“, kon „ką“, lėnk „lenk“, sprėnsk „spręsk“.

Vakarų žemaičiai smulkiau į šnektas neskirstomi.

Istorija 

Pasak Antano Salio, žemaičių tarmė nuo lietuvių kalbos turėjusi atsiskirti ~XV a. (pagal junginių *tj ir *dj raidą). Panašios nuomonės laikėsi Zigmas Zinkevičius ir didelė dalis kitų kalbininkų. Žemaičių tarmės savitumą jie laikė kuršių kalbos substrato įtaka. Aleksas Girdenis atsiskyrimo datą nukėlė į kur kas senesnius laikus, maždaug XIII a., dar prieš susidarant Lietuvos valstybei, o vėliau, remdamasis archeologu Adolfu Tautavičiumi, pritarė minčiai, jog jau IV–V a. būta žemaičių genčių sąjungos, savitų papročių, ir, greičiausiai, kalbos. Pasak Girdenio, baltų kalbų skilimas į lietuvių, latvių ir žemaičių vykęs panašiu metu, o bendros lietuvių prokalbės nebuvę. Žemaičių kalba/tarmė atsiradusi ne jai nutolus nuo lietuvių kalbos, bet priešingai, amžių bėgyje ji supanašėjo su lietuvių kalba.

Žemaičių tarmė yra gerokai modernesnė už aukštaičių, t. y. daugiau nutolusi nuo baltų prokalbės. Didžiausią įtaką tam padariusi kuršių kalbos giminystė ir substratas; šiaurės žemaičiai yra tiesioginiai pietų kuršių asimiliantai.

Fonetika

Ou, ėi / uo, ie 
Nuo aukštaičių tarmės žemaičių visų pirma skiriasi rytų baltų garsų *ọ̄ ir *ẹ̄ tarimu:
 Vietoje aukšt. uo, ie žemaičiai taria trejopus garsus (pagal tai tarmė skirstoma į patarmes): šiaurinė dalis – ou, ėi [ọu, ẹi], pvz., douna 'duona', doud 'duoda', pėins 'pienas', žėids 'žiedas'; pietinė – ū, ī, pvz., dūna 'duona', dūd 'duoda', pīns 'pienas', žīds 'žiedas' (nuo etnonimo žydas skiriasi priegaide), vakarų – ō, ė̄: dōna 'duona', dōd 'duoda', pė̄ns 'pienas', žė̄ds 'žieda'. Ankstesnėje K. Jauniaus-A. Salio tarmių klasifikacijoje dvibalsio uo atitikmenims iliustruoti žemaičiai buvo praminti dounininkais, dūnininkais ir donininkais (iliustruojant žodžio duona tarimą).
 Vietoje aukšt. o, ė žemaičiai taria dvibalsius uo, ie, pvz., bruolis 'brolis', uors 'oras', tieus 'tėvas', vies 'vėjas'.

Tiesa, yra išimčių:
 Daugiausia skoliniuose lieka uo ir ie: miests 'miestas', sviets 'svietas, pasaulis', Lietova 'Lietuva', biesos 'biesas, velnias', ciels 'cielas, ištisas, visas', prietelis 'prietėlius, draugas', Dievs 'Dievas', nieks 'niekas', avietė, siela, sielvarts, vairuotuos 'vairuotojas', sausuolis; išlieka priesaga -ien-: bruolienė 'brolienė', oušvienė, ūšvienė 'uošvienė', aviena, kamiens 'kamienas', blakstiens 'blakstiena', Botkienė 'Butkienė'. Patiekalų pavadinimuose -ien- paprastai virsta -yn-: lapīnė 'lapienė', kuopūstīnė 'kopūstienė'.
 Kai kuriuose žodžiuose (ypač, priešdėlinės darybos) vietoje uo ir ie lieka u arba i: nubongas 'pabaigtuvės', nulopa 'lupena', prišgema 'priešgyna', priongis 'prieangis', kamulīs 'kamuolys', vuokītis 'vokietis', sūdis 'suodžiai', Jūzaps, Juzaps 'Juozapas', lītos 'lietus', naujīna 'naujiena', 'prīšās 'priešais', kinuo 'kieno', kumet 'kuomet', tūjau 'tuojau'.
 Pasitaiko žodžių, kur priešingai – aukšt. ū, u, uo, au virsta ou, o y – ėi: pouks 'pūkas', soupoutė 'sūpuoti', špoulė 'špūlė', joukoutė 'juokauti', vėišnė 'vyšnia', plousts 'plaustas', šėinoutėis 'šienauti'.

 Ai, ei 

Dvibalsius ai, ei žemaičiai linkę vienbalsinti į ā, ē.

 Galūnėse vienbalsinami praktiškai visur, išskyrus Tauragės, Eržvilko ir Raseinių apylinkes: arklē 'arkliai', ronkā 'rankai', matē 'matei', matā 'matai', senē 'seniai', panašē 'panašiai', gerā 'gerai';
 Kamieno viduryje trumpinimas priklauso nuo šnektos. Nuosekliai trumpinami žodeliai kāp? 'kaip?', tāp, tēp 'taip' bei priesaga -ait-: Juonātis 'Jonaitis', Grėgātis 'Grigaitis', Jėnkauskātė 'Jankauskaitė', mergātė 'mergaitė', Mažātē 'Mažaičiai'; nors yra išimčių žemaitē 'žemaičiai', tarnaitė, jaunėkaitis 'jaunikaitis'.
 Taip pat trumpinama vākā 'vaikai', rēkals 'reikalas', svēks 'sveikas', ētė 'eiti', lēstė 'leisti', sklēstė 'skleisti'.
 Kitur tarimas įvairuoja – labiausiai dvibalsiai trumpinami Rietavo, Endriejavo, Veiviržėnų, Priekulės, Švėkšnos, Kvėdarnos, Šilalės apylinkėse. Gali būti kālis 'kailis', māšos 'maišas', gāštė 'gaišti', sēlės 'seilės', pēlis 'peilis', pēk 'peikia', vēz 'veizi, žiūri', lāks 'laikas'. Tiesa, tokie trumpinti dvibalsiai išlieka vis vien ilgesni už paprastą ilgą balsį, tad skiriasi rāta 'raito' nuo 'rato', bāsos 'baisus' nuo 'basas'.
 Apie Karklę, Kalotę, Plikius sutrumpėjęs ā tariamas su ryškiu o atspalviu (t. y., beveik vōks 'vaikas', dōkts 'daiktas').

 U, i 

Trumpųjų balsių u ir i tarimas būna įvairus:
 Dauguma žemaičių juos taria kaip o [ọ] ir ė [ẹ]: lopo 'lupu', blosa 'blusa', mėšks 'miškas', rodė 'rudi', rogē 'rugiai';
 Pietrytiniame pakraštyje (Kražiai, Kelmė, Tauragė, Pagramantis, Skaudvilė, Kurtuvėnai) šie balsiai tariami kaip aukštaičių, tik kiek plačiau [u̱, i̱]: druskas 'druskos', visas 'visos', maitina 'maitino';
 Dvigarsių ur, ul, il, ir, ui pirmieji dėmenys prailgėja: pėršts 'pirštas', dėrb 'dirba', moils 'muilas', zoikis 'zuikis', sėlkė 'silkė', goldė 'guldė', porvs 'purvas';
 Dvigarsių um, un, in, im pirmieji dėmenys neilgėja: stumtė 'stumti', jungtė 'jungti', skintė 'skinti', jimtė 'imti';
 Nemakščių–Viduklės šnektoje pirmas dvigarsių dėmuo dvibalsinamas, jei kirščiuojamas tvirtapradiškai: duond 'dunda', kuolti 'kulti', dierb 'dirba', salduoms 'saldumas', kuormis 'kurmis'.

Galūnėse iš pralietuviškųjų ilgųjų *ū ir *ī kilę balsiai lieka siauri: laukus, vīrus, vėsus 'visus', dalgis, baisi; o iš trumpųjų u ir i virsta o ir ė: naktės 'naktis', alos 'alus', ausės 'ausis', sūnos 'sūnus', vėsė 'visi', akės 'akis'.

Šiaurės žemaičių telšiškių ir kretingiškių patarmės skiriasi pagal kamieno u ir i ilginimą:
 Kretingiškiai nuosekliai linksniuojant ir asmenuojant išlaiko pailgintus balsius: lopo-lopi-lop ('lupu-lupi-lupa'), skoto-skoti-skot ('skutu-skuti-skuta'), rėšo-rėši-rėš ('rišu-riši-riša'); poskobėlis-poskobėliou-poskobėli ('puskubilis-puskubiliui-puskubilį'), kėnē-kėniu-kėnėms ('kinis [lizdas]-kinių-kiniams'). Tuo tarpu pas telšiškius balsių ilgumas kaitaliojasi – prieš siauruosius balsius (i, y, ie, u, ū, uo) pailgėja, o prieš plačiuosius lieka trumpi, pvz., su tais pat žodžiais: lopo-lupi-lop, skoto-skuti-skot, rėšo-riši-rėš, puskubilis-poskobėliou-puskubili, kėnē-kiniu-kėnėms. Tai vadinama regresyvine balsių asimiliacija.

 Am, an, em, en 
Žemaičiuose dvibalsių am, an, em, en pirmasis dėmuo susiaurėja į o [ọ] ir ė [ẹ]: somtis 'samtis', ronka 'ranka', pėmpė 'pempė', lėnta 'lenta', lėngvā 'lengvai', gėmbė 'gembė', spongoulės 'spanguolės'; ši fonetinė taisyklė išlaikoma ir dalyje skolinių: cėntros 'centras', ruožončios 'rožančius', plėnts 'plentas', bėndzins 'benzinas', kalėnduorios 'kalendorius'.

Šie dvibalsiai nepakinta tokiais atvejais:
 Kai istoriškai dvibalsio dėmenys buvo skirtinguose skiemenyse: tamsta (<tamista), dėrbam (<dirbame), darbams (<darbamus), tam (<tamui), geram (<geramui). Tik anas visuotinai virsta į ons;
 Intarpinių veiksmažodžių esamajame laike: gend, glemb, lend, senk, tenk, renk ('genda', 'lenda', 'senka', 'tenka', 'renka');
 -sta formos esamojo laiko veiksmažodžiuose: sēst/senst 'sensta', temst 'temsta';
 Bendratyse ir iš jų padarytuose kamienuose: gīventė-gīvenso-gīvenk, vemtė-vemso-vemk, semtė-semso-semk;
 Kai kuriuose naujuose skoliniuose: banks 'bankas', trants 'trantas, kledaras', anglos 'anglas', tanks 'tankas'.

Pietų žemaičiai varniškiai šiuos dvibalsius taria kaip šiaurės žemaičiai, o raseiniškiai – kaip aukštaičiai. Tuo tarpu riboje ties Kuršėnais, Užvenčiu, Šiaulėnais, Karklėnais tariama sumtis 'samtis', rūmstis 'ramstis', dūntis 'dantys', žents 'žentas', lempa.

 Nosiniai garsai 

Nosiniai garsai ą ir ę žemaičių areale tariami skirtingai:
 Pačius seniausius pralietuviškus an ir en junginius išlaikę pietų žemaičiai (Pagramantis, Kražiai, Kelmė, Eržvilkas, Nemakščiai – čia tariami jau ir bendrinėje kalboje nunykę nosiniai garsai kunsnis 'kąsnis', dransus 'drąsus', tan 'tą', rensti 'ręsti', išgerans 'išgeriąs', žansis 'žąsis', kan 'ką';
 Centrinėje, pagrindinėje arealo dalyje (Telšiai, Varniai, Laukuva, Tverai, Rietavas, Luokė, Šilalė) nosinis garsas kartais tarimas, tačiau balsis susiaurėja į o ir ė: žonsės [žọ̃nsẹ̀s], konsnis [kộnsnis], dronsos, ton 'tą', kon 'ką', sergons 'sergąs', skėnstė 'skęsti', grėnžtė 'gręžti'.
 Areale Urkuvėnai–Šaukėnai–Užventis–Vytogala–Vaiguva balsis sutrumpėja iki u ir i: žunsis, kunsnis, drunsus, skinsti, grinžti;
 Arealo šiaurėje (Skuodas–Ylakiai–Mosėdis–Darbėnai ir Akmenė–Klykoliai–Vegeriai–Sablauskiai–Papilė) balsis virsta į dvibalsius ou ir ėi, o nosinis garsas nebetariamas: žōsės, kōsnis, drōsos, skė̄stė, grė̄žtė.

Vakarų Žemaitijoje nosiniai garsai neišlikę, nors vietomis balsį kiek pakeičia (griežtė 'gręžti', spiestė 'spęsti').

Galūnėse ą ir ę nosiniai garsai tariami kaip sutrumpėję balsiai: darba 'darbą', diedė 'dėdę', dėrbė 'dirbę', laukės 'laukęs'.

Nosiniai ų ir į:
 Didžiojoje dalyje arealo tariami kaip ir bendrinėje kalboje: skūstė 'skųsti', līstė 'lįsti', kuokiū 'kokių', grīžtė 'grįžti';
 Didelėje dalyje šiaurės Žemaitijos nosinis garsas išlikęs vardažodžių daugiskaitos kilmininko kirčiuotose galūnėse: žuoliūn 'žolių', vākūn 'vaikų', mažūn 'mažų', vėsūm 'visų', akiūm 'akių', kažkokiūn 'kažkokių';
 Pietų ir vietomis vidurio Žemaitijoje tariami išlikę nosiniai garsai: skunsti/skunstė 'skųsti', linsti/linstė 'lįsti', grinžti/grinžtė 'grįžti', siunsti/siunstė 'siųsti';
 Nekirčiuotose galūnėse nosinio garso nebelieka, o balsis sutrumpėja: karviu 'karvių', bruoliu 'brolių', nakti 'naktį', dideli 'didelį'.

 Priebalsiai 
Žemaičiuose mažiau nei aukštaičiuose naudojamos afrikatos č ir dž: Prokalbėje buvę garsai *tj ir *dj (*jautjai, *gaidjai), tačiau žemaičių tarmėje po jų ėjęs balsis a supriešakėjo ir virto e (*jautjei, *gaidjei), dėl to nesusidarė afrikatos. Dabar tariama jautē ('jaučiai'), gaidē ('gaidžiai'), pontē ('pančiai'), žemaitē ('žemaičiai'), t. p. medems ('medžiams'), žuodems ('žodžiams'). Kituose linksniuose afrikatų tarimas priklauso nuo šnektos: rytų Žemaitijoje jos išlieka (jaučė 'jaučio', žalčė 'žalčio', jaučiu 'jaučių', žalčiu 'žalčių', jaučiūs 'jaučiuose', žalčiūs 'žalčiuose'), o einant į vakarus ir šiaurę visai nunykta (jautė, žaltė; jautiu, žaltiu; jautiūs, žaltiūs). Ypač vakaruose netariamos ir veiksmažodžių bei prieveiksmių afrikatos: keito ('keičiu'), aud ('audžia'), snaudat ('snaudžiate'), skaitiau (skaičiau), platē ('plačiai'), saldiau ('saldžiau'). Afrikatos išlieka žodžio kamienuose (kuoplīčė 'koplyčia', sokčios 'sukčius', pečios 'pečius', džiaugsmos 'džiaugsmas', bočioutė 'bučiuoti', džiuovėn 'džiovina') ir garsažodžiuose (čėrkštė 'čirkšti', džīrintė 'džyrinti', džingt).

Retai vartojami baltų kalboms nebūdingi garsai f, ch, h. Senesniuose svetimkilmiuose žodžiuose jie dėsningai keičiami atitinkamai į p, k ir g. Pvz., tilipuons ('telefonas'), puortėgrapėjė ('fotografija'), pabrėks ('fabrikas'), napta ('nafta'), Peliksis ('Feliksas'); kalats ('chalatas'), karaktuorios ('charakteris'), kirurks ('chirurgas'), kuors ('choras'), pukteris ('fuchteris, vėtomoji'); gektars ('hektaras'), gimnos ('himnas'), gerps ('herbas'), Gitleris ('Hitleris'), bogalteris ('buhalteris'), armuonėjė ('armonika', iš harmonija, h visai pranyksta).

Prieš balsius žodžio pradžioje neretai pridedamas priebalsis: prieš i, ie, e – j (pvz., jimtė 'imti', jied 'ėda', jimblioutė 'imlioti'), prieš o, a – v (vuožka 'ožka', vuobols 'obuolys', vašuoklis 'ašoklis', vagorklos 'agurkas', Vuonelė 'Onelė').

Žodžio viduryje esant priesagai ar junginiui ni dažnai prisideda papildoma n: bažninčė ('bažnyčia'), piningā ('pinigai'), kninga ('knyga'), žanintėis ('ženytis'), ninkštīs ('nykštys'), Ringa ('[[Ryga]'), ginsla ('gysla'). Pasitaiko ir kitų priebalsinių intarpų: krėkštuols ('krištolas'), suodnos ('sodas'), drūkts ('drūtas'), ekspalts ('asfaltas').

Kartais priebalsiai nunyksta: ondou ('vanduo'), nakuotė ('nakvoti'), tuora ('tvora'), šalkalvis ('šaltkalvis'), kiaupienė ('kiaulpienė'), vel’s ('velnias').

Priebalsis r dažname žodyje tariamas minkščiau, nei kitur Lietuvoje: griaudē ('graudžiai'), sriaunos ('sraunus'), kriaun ('krauna'), kriautovė ('krautuvė').

 Galūnių redukcija 
Žemaičių fonetikai būdinga galūnių redukcija: trumpieji nekirčiuoti balsiai žodžių galūnėse išnyksta – kerp ('kerpa'), lėp ('lipa'), neš ('neša'), gers ('geras'), sens ('senas'), tievs ('tėvas'), vėins ('vienas'), ons ('anas'), o jei yra j – ši irgi redukuojama: kraus ('kraujas'), naus ('naujas'), važiou ('važiuoja'), juo ('joja'), klausinie ('klausinėja'). Tačiau trumpa nekirčiuota galūnė išlieka, jei kitų žodžių analogiškose formose ji kirčiuojama: pėiva ('pieva'), ėiva ('ieva'), šėrdės ('širdis'), mīli ('myli'), biegi ('bėgi').

Trumpas balsis galūnėje išlieka, jei yra sunkiai ištariama priebalsių samplaika: mažos ('mažas'), daržos ('daržas'), tėkros ('tikras'), suodnos ('sodas'), miešlos ('mėšlas'), rausvos ('rausvas').

Labiausiai galūnės redukuojamos šiaurės ir vakarų Žemaitijoje, kur didžiausias kirčio atitraukimas į žodžio pradžią. Ten faktiškai vos girdima galūnės užuomina: smetuona 'smetoną', laivelė 'laivelio', gaudė 'gaudė'.

 Kirčiavimas 
Dauguma žemaičių (visi šiaurės, didžioji dalis vakarų ir pietų žemaičių varniškių) visuotinai atitraukia kirtį į žodžio pradžią – kirtis atitraukiamas nuo trumpos ar ilgos tvirtagalės galūnės į bet kokio ilgumo pirmą skiemenį: bãisos ('baisùs'), kãlbi ('kalbi̇̀'), šàka ('šakà'), tė̀krā ('tikrai̇̃'), jóukās ('juokai̇̃s'), árklīs ('arklỹs'), pàžastu ('pažastų̃').

Kirtis galūnėje lieka tik tvirtapradžiuose skiemenyse: šimtáms ('šimtáms'), kėtám ('kitám'), mergúoms ('mergóms'); kitur skiriasi nuo bendrinės lietuvių kalbos: sakáu ('sakaũ'), matā́ ('matai̇̃'), stuovíes ('stovė̃s'), ašarúos ('ašarõs'). Taip pat kirtis neatitraukiamas žodžio viduryje: kepòrė ('kepùrė'), kontrī̃bė ('kantrỹbė'), žemãitis, pakláusė.

Pietų Žemaitijoje kirčio atitraukimas labiau niuansuotas: pačiuose pietuose (Šilutė, Eržvilkas, Vainutas, Tauragė, Pagramantis) kirčiuojama beveik taip, kaip bendrinėje kalboje (gīvà, pūgà, rasà, ragũ, mažũos), Raseinių krašte atitraukiamas iš trumpos galūnės į gretimą ilgą skiemenį, o Kelmės krašte – iš trumpos galūnės į priešpaskutinį bet kokio ilgumo skiemenį (gī̃va, pū̃ga, bet ragũ, mažũos).

Greta kirčio atitraukimo žemaičiams būdingas ir kirčio nukėlimas – t. y., žodis įgyja dar vieną, silpniau išreikštą kirtį: vė̀štà, vī̃rā́, kàrkvabãlis, pàtuorē̃s, o kartais atsiranda net 3, 4 ar 5 kirčiai: sèptī̃ni̇̀, pàbõngà, mòzė̀kõntùs, nàbàpri̇̀gi̇̃rdi̇̀.

Žemaičių priegaidės labai aiškios, ryškios, geriausiai skiriamos iš visų lietuvių tarmių.

Žemaičiai (ypač, šiaurės) turi ryškią laužtinę priegaidę, atsirandančią dažniausiai vietoje lietuvių kalbos tvirtapradės priegaidės. Garsai laužtine priegaide tariami tvirtai, ryškiai, bet ne tęsiami: garsas kyla, tada staiga nutrūksta, o paskui baigiamas žemiau ir silpniau. Tokia priegaidė yra latvių, danų kalbose. Pvz., vī̂rs, bjaurē̂, gîerė. Tvirtagalė priegaidė irgi kiek skiriasi, ir labiau tiktų vadinama tęstine priegaide. Žodžiuose su atitrauktiniu kirčiu dažnai atsiranda tęstinės priegaidės atmaina – vidurinė priegaidė.

 Morfologija 

 Dviskaita 
Žemaičiuose gana gerai išlikęs dviskaitos vartojimas, ypač, įvardžiuose:

Pietinės šnektos vietoj vedo, ved(v)ė jau, matyt, gana seniai turi modo, modvė / mudu, mudvi formas, naujai pasidarytas pagal mums, mūsų pavyzdį arba tiesiog pasiimtas iš gretimų aukštaičių. Dabar jos gana sparčiai plinta į šiaurę ir į vakarus. Dviskaita dar gana plačiai naudojama veiksmažodžių asmenavime, dabar jau rečiau, bet naudojama ir linksniuojant vardažodžius.

isai gyvai tebevartojama veiksmažodžių dviskaita, bet ir įvardžių, net dalyvių dviskaita yra pakankamai ryški ir stipri, pvz.: vedo ētav ('mudu einame'), vedvė keikav, keikavuos ('mudvi keikiame, keikiamės'), jodo ētatav ('judu einate'), jodvė keikatav, keikatavuos (kai kur keikataus) ('judvi keikiate, keikiatės'), daug rečiau: do lito ('du litus, du litai'), do vyro ('du vyrus, du vyrai'), dvė gražė mergė ('dvi gražios mergaitės, dvi gražias mergaites'), do geroujo vāko ('du geruosius vaikus, du gerieji vaikai'), vedo abodo esav tėn bovosio ('mudu abudu esame ten buvę'). Kiek dažniau vardažodžio dviskaita pasakoma galininko reikšme: toro do lito, bet do litā – nadėdelis pėnings.

 Daiktavardis 

Žemaičių tarmėje ryškiai apnykusios yra daiktavardžio ketvirtoji ir penktoji linksniuotės. Visi ketvirtosios linksniuotės daugiskaitos ir kai kurie vienaskaitos linksniai turi pirmosios linksniuotės galūnes. Žemiau pateiktos visos linksniuotės:

 I linksniuotėnoms ('namas'), vīrs ('vyras'), veln’s ('velnias'), medis ('medis'), arklīs ('arklys')

{| class="wikitable" style="font-size:90%;"
| colspan="6" bgcolor="#DEB678" style="text-align:center;"| Daugiskaita
|-
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"| Linksnis
| bgcolor="#DEB678" style="text-align:center;"| -ā
| bgcolor="#DEB678" style="text-align:center;"| -ā
| bgcolor="#DEB678" style="text-align:center;"| -ē
| bgcolor="#DEB678" style="text-align:center;"| -ē
| bgcolor="#DEB678" style="text-align:center;"| -ē
|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Vard.
| nomā| vīrā| velnē| medē| arklē|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Kilm.
| nomū| vīru| velniū| mediu| arkliū|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Naud.
| nomams| vīrams| velnems| medems| arklems|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Gal.
| nomus| vīrus| velnius| medius| arklius|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Įnag.
| nomās| vīrās| velnēs| medēs| arklēs|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Viet.
| nomūs| vīrūs| velniūs| mediūs| arkliūs|-----
| bgcolor="#ddffdd" style="text-align:center;"|Šauk.
| nomā| vīrā| velnē| medē| arklē|}

 II linksniuotėvėišnė ('vyšnia'), varlie ('varlė'), pīlė ('antis'), diedė ('dėdė'), rasa ('rasa'), muorka ('morka')

 IV linksniuotė'''Sūnos ('sūnus')

 Oficialus vartojimas 
Skuodo rajono savivaldybės taryba vienintelė Lietuvoje savo darbo reglamente 2007 m. įteisino žemaitišką tarmę, kuria kalbama Tarybos posėdžių metu. Raštvedyba ir toliau tvarkoma lietuvių kalba.Skuodiškiai politikuos žemaitiškai 2007-06-30, ve.lt

 Žemaitiška literatūra 
Pirmosios žemaitiškos nuotrupos aptiktinos Jono Lasickio „Žemaičių dievų“ sąvade (XVI a.), pvz., Luibegeldai per mare porire sekles gillie skaute = Luibė gelda per marę periria sėklas = gilės skiautė „Prastas luotas atplukdo per jūrą sėklas = gilės kiautas“.

Žemaitybės gausiai sutinkamos jau pirmojoje lietuviškoje knygoje – Mažvydo „Katekizme“. Tai pirmasis rašytinis žemaičių paminklas. Jo pratarmėje vartojami žodžiai jautei ('jaučiai'), kraus ('kraujas'), padiek ('padėk'), deve ('davė'), duk ('duok'), pule ('puolė'). Anot Zigmo Zinkevičiaus, Mažvydas, pagal jo tarmę, buvo kilęs iš pietų Žemaitijos (apie Gardamą, Švėkšną, Žemaičių Naumiestį). Žemaitybių aptinkama 1574 m. Volfenbiutelio postilėje, S. M. Slavočinskio verstame giesmyne (Giesmės, tikėjimui katolickam priderančios, 1646 m.).

XVIII a. svarbiausias žemaitiškas leidinys – Bonaventūro „Kristaus gyvenimo“ vertimas iš lenkų kalbos „ZIWATAS PONA YR DIEWA MUSU JEZUSA CHRISTUSA“ (1759 m.). Jo vertėjas kilęs iš pat pajūrio žemaičių, rašė Kretingos tarme. Žemaitiškai skelbti 1794 m. sukilimo atsišaukimai, likęs Mykolo Karpavičiaus pamokslo iš lenkų kalbos vertimas („Koznius Mykolo Krupavičiaus“).

XIX a. svarbus žemaitiškai literatūrai – tuo metu šiuo idiomu leista daug knygų ir vertimų. Ne vieno autoriaus bandyta žemaičių kalbą įtvirtinti kaip bendrinę. Žemaitišką poezijos rinktinę išleido iš Laumių kilęs poetas Antanas Klementas. XIX a. žemaitiškai rašė dūnininkai Dionizas Poška, Simonas Stanevičius, Silvestras Teofilis Valiūnas, Liudvikas Adomas Jucevičius, Kalikstas Kasakauskis. Tuo tarpu donininkų patarme rašė Jurgis Pabrėža, Simonas Daukantas, Motiejus Valančius. Pabrėža savo veikaluose ilguosius balsius nuosekliai žymėjo dvigubomis raidėmis (żydaa – 'žiedai', cybóóly – 'cibuliai, svogūnai'). Pabrėža pasižymėjo tuo, kad siekė sukurti tokią literatūrinę kalbą, kuri tiktų tik žemaičiams, tuo tarpu kai kurie kiti rašytojai (pvz., Valančius) žemaičių tarmę gretino prie aukštaičių, ir siekė, kad ji būtų suprantama visiems. Daukantas pradžioje rašė beveik išskirtinai žemaitiškai, bet vėliau irgi ėmė derintis prie aukštaičių.

1855 m. Juozas Čiulda parengė lenkišką gramatiką „Trumpi samprotavimai apie žemaičių kalbos taisykles“, tačiau ji taip ir nebuvo išleista savu laiku (tik 1993 m.). Jis rašė gimtųjų Plungės apylinkių šnekta.

XIX a. pab. – XX a. pr. lietuvių bendrinė kalba imta kurti aukštaičių tarmės pagrindu, tačiau Žemaitijoje išliko rašančių savaip. 1925 m. Telšiuose pradėtas leisti žurnalas „Žemaičių prietelius“, kuriame spausdinta ir žemaitiškai parašytų tekstų. 1940 m. pradėta leisti ir „Žemaičių žemė“. Juose savo poetinius ir prozinius tekstus rašė įvairūs autoriai – labiausiai reiškėsi Stasys Anglickis, Petras Genys. 1938 m. išleista žemaitiškos poezijos antologija „Žemaičiai“. Be šiųdviejų autorių ten taip pat spausdintas žemaitiškas Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės tekstas. Kiti antologijos autoriai rašė bendrine kalba, su žemaitiškais intarpais.

Po Lietuvos nepriklausomybės vėl imtasi plėtoti žemaitišką literatūrą. 1991–1993 m. leistas laikraštukas „A mon sakaa?“ (kaip Žemaičių kultūros draugijos leidinys). Vėliau imtas leisti atkurtas žurnalas „Žemaičių žemė“ (redaktorė Danutė Mukienė), kur greta bendrinės kalbos tekstų spausdinti ir žemaitiški.

Žemaitiškai knygų ar poezijos rinkinių yra parašę Edvardas Rudys, Teklė Džervienė, Viktorija Daujotytė, Apolinaras Petras Bagdonas, Teresė Ūksienė, Gražina Daukontienė, Juozas Elekšis, Aleksas Girdenis, Stasys Jonauskas, Danutė Ramonaitė-Mukienė, Vaclovas Pocius, Dalia Tamašauskaitė-Markavičienė, Nijolė Rimkienė, Ignas Raudonis, Algirdas Kazragis, Teklė Kryževičiūtė, Ona Mileikienė.

2008 m, išleista Skuodo krašto literatų rinktinė So meilė tievėškē, 2015 m. mokomoji knygelė vaikams Cīrulielis''.

Taip pat skaitykite 
 Žemaitiškoji Vikipedija

Išnašos

Nuorodos 

 ISO 639-3 kodas 
 
 
 
 Vikipedėjė Žemaitėškā
 Žemaitiškos rašybos pagrindai

 Žemaičių kalbos pamokos internetu

Žemaitija
Lietuvių kalbos tarmės
Baltų kalbos