Trofalaksis

Trofalaksis () - reiškinys, kai vienos gyvūnų rūšies bendruomenės nariai vienas kitą maitina perduodami maistą iš burnos į burną (stomodinis trofalaksis) ir iš anuso į burną (proctodinis trofalaksis). Reiškinys paplitęs bendruomeninių vabzdžių tarpe (skruzdėlės, termitai, bitės). Terminą 1918 m. sukūrė entomologas Viljamas Vyleris (William Morton Wheeler). Skruzdėlėse šį reiškinį 1923 m. detaliai aprašė Erichas Vasmanas (Erich Wasmann).

Skruzdėlyno nariai dalį nuryto maisto laiko savo gūžiuose ir, sutikę kitą skruzdėlę, juo pasidalija. Lygiai taip pat taip saugomu maistu maitina savo lervas. Tokio elgesio dėka skruzdėlyne lyg susidaro „bendruomeninis virškinimo traktas“. Termitai ir tarakonai praktikuoja proktodinį trofalaksį, kuris jiems yra gyvybiškai svarbus, kadangi šie vabzdžiai celiuliozę virškinami panaudodami endosimbiontes žarnyno bakterijas, kurios kiekvieno nėrimosi metu iš žarnyno pašalinamos. Proktodinio trofalaksio dėka jie atnaujina žarnyno endosimbiontų rinkinį. Toks trofalaksis nėra koprofagija.

Trofalaksio funkcijos:
 dalijimasis maistu
 efektyvesnis virškinimas, kai vabzdžiai minta celiuliozingu maistu, nes taip gaunamas smarkiai „pailgintas“ žarnynas.
 bendravimas - apsikeitimas bendruomenės signalinėmis medžiagomis (feromonais).

Trofalaksio analogai 
Trofalaksį primenantis elgesys būdingas ir stuburiniams. Pvz., vilkai ir laukiniai šunys, kai medžioja toli nuo guolio, grobį nuryja. Grįžę į guolį jie atryja dalį nurytos mėsos ir ja maitina jauniklius. Signalu atryti yra jauniklių elgesys - jie grįžusiam suaugusiajam laižo palei nasrus, kas sukelia atrijimą. Naminių šunų elgesys, kai jie laižo savo šeimininkų veidą, gali būti aiškinamas tuo, kad naminių šunų vystymasis kuriant naminius šunis kaip prijaukintus gyvūnus, pakito, ir dabar jie savo šeimininkus laiko lyg ir tėvais. Todėl laižydamo žmogaus veidą jie elgiasi kaip šunyčiai, kurie prašo juos pamaitinti.

Ekologija
Fiziologija