Plūgas

Plūgas – geležinis padargas žemei arti.

Istorija 
Istorikai mano, kad plūgas išsivystė iš pavažinio arklo pirmaisiais mūsų eros amžiais Vidurio, Pietų ir Pietryių Europoje. Į Lietuvą, kaip ir į kitus Rytų Europos kraštus, kur ilgus amžius buvo ariama žagre, plūgas buvo atgabentas iš Vakarų Europos XVIII a. pabaigoje, kai buvo sukonstruotas ir patobulintas jo geležinis korpusas. Nuo XIX a. pradžios Lietuvos dvarininkai ėmė racionalesnės žemdirbystės, stengėsi trilaukę žemdirbystę pakeisti daugialauke. Daugiau buvo sėjama pašarinių žolių ir sodinama šakniavaisių. Tačiau žagre buvo sunku išplėšti dobilienas, o šakniavaisiams reikėjo giliau suarti žemę. Todėl tuo laiku Lietuvos dvaruose pradėta arti iš užsienio atvežtais geležiniais plūgais.

Valstiečių ūkiuose plūgai labai pamažu pradėjo plisti XIX a. anrojoje pusėje, o sparčiau – paskutiniajame to amžiaus ketvirtyje. Pirmieji plūgai buvo dirbami namie iš medžio, ketaus ir geležies (metalines dalis valstiečiai pirkdavosi). Tokių plūgų rodikliai ir rankenos buvo medinės, kelmas ir balnas – ketiniai, noragai geležiniai.

Klasifikacija 
Traktoriniai plūgai skirstomi:
 pagal paskirtį į:
 bendruosius
 specialiuosius
 krūmų-pelkių
 sodų
 miškų
 plantažinius
 pagal korpusų skaičių į:
 vieno,
 dviejų,
 trijų,
 t. t.
 pagal sujungimą su traktoriumi į:
 pakabinamuosius
 pusiau pakabinamuosius
 prikabinamuosius

 verčiamus
 hidrifikuotus

Darbinės dalys 

Verstuvinio plūgo darbinės dalys yra:
 korpusas
 noragas
 verstuvas
 pavaža
 stovas
 priešplūgis
 peilis
 armens gilintuvas (naudojamas rečiau)

Agrotechnikos reikalavimai 
Arimo gylis ir vagos plotis turi būti vienodas. Suartas dirvos paviršius turi būti lygus.

Žemės ūkio padargai