Maurice Maeterlinck

Morisas Meterlinkas (, pilnas vardas: , 1862 m. rugpjūčio 29 d. Gentas, Belgija – 1949 m. gegužės 6 d.) – belgų poetas, dramaturgas. Rašė prancūziškai. Už dramos kūrinius 1911 m. suteikta Nobelio premija.

Gyvenimas  

M. Meterlinkas gimė Belgijos uoste Gente, Flandrijos provincijos centre. M. Meterlinko tėvai buvo turtingi inteligentai. Dažni vizitai į muziejų, kurio direktorius buvo jo tėvas, nuo mažų dienų lavino būsimojo rašytojo fantaziją. Daug dvasingumo M. Meterlinkui davė ir mokymasis jėzuitų šv. Barboros koledže-internate.

1885 m. baigęs Gento katalikų universitetą, M. Meterlinkas tapo teisės mokslų daktaru, kurį laiką dirbo advokatu. Tačiau tarnybinė karjera buvo trumpa.

Didžiąją dalį gyvenimo M. Meterlinkas praleido Prancūzijoje, į kurią persikėlė iš Belgijos dar 1896 m. Nusipirko didžiulę Orlamondo pilį netoli Nicos. 1940 m. nenorėdamas gyventi okupuotoje šalyje, jis išvyko į JAV ir praleido ten septynerius metus, tačiau Orlamondą laikė savo nuolatine buveine.

Būdamas 60 m., rašytojas dar vis užsiiminėjo boksu, išliko aistringas dviratininkas ir automobilistas. Jis nepiknaudžiavo savo talentu ir turtais, tvarkė savo gyvenimą su reta valios jėga. Rašytojas mirė savo namuose Orlamonde.

Kūryba  

1889 m. M. Meterlinkas išleido simbolistinių eilėraščių rinkinį „Šiltnamiai“, vėliau dar dvi poezijos knygas: „12 dainų“ (1896) ir „15 dainų“ (1900).

1891 m. jis gavo pirmąjį apdovanojimą – Belgijos premiją – už pjesę „Septynios princesės“, tačiau jos atsisakė. Jo simbolistinėse pjesėse „Kunigaikštytė Melena“ (1889), „Nekviestoji viešnia“ ir „Aklieji“ (abi 1890), „Pelėjas ir Melisandra“ (1892) jaučiamas pesimizmas, nerimo atmosfera, jų herojai – likimo aukos.

Vieno teatrinio sezono pažiba tapo pjesė „Mona Vana“ (1902 m.), kurią parašė savo mylimajai, gyvenimo draugei, aktorei ir dainininkei Žoržetei Leblan, atlikusiai pagrindinius vaidmenis žymiausiose jo pjesėse.

Jo kūrybos viršūne yra laikoma pjesė-filosofinė pasaka „Žydroji paukštė“ (parašyta 1905 m., pirmąsyk pastatyta 1908 m.), pasakojanti apie amžinąją žmogaus laimės ir būties pažinimo simbolio – žydrosios paukštės – paiešką. Pjesė moko tikėti svajonėmis, ieškoti amžinosios palaimos ir, kaip dauguma simbolinio meno, diegia teisingą pasaulėžiūrą. Pjesė buvo ir lieka plačiai statoma visame pasaulyje. Be to, kaip ir kai kurios kitos pjesės, iš teatro buvo perkeltos į kiną ir televiziją.

Be dramų, M. Meterlinkas parašė nemažai esė. Ypač didelį dėmesį kritikai skyrė jo natūrfilosofiniams esė: „Bičių gyvenimas“ (1901 m.), „Gėlių išmintis (1907 m.), „Termitų gyvenimas“ (1926 m.), „Skruzdžių gyvenimas (1930 m.).

M. Meterlinko kūryba įvertinta visame pasaulyje. 1903 m. antrą kartą buvo apdovanotas Belgijos premija, 1911 m. buvo paskirta Nobelio premija – pirmas ir vienintelis belgų rašytojas, gavęs šią premiją. 1920 m. buvo išrinktas Prancūzijos akademijos nariu. Tačiau, kadangi akademiku galėjo tapti tik Prancūzijos pilietis, rašytojas nenorėdamas netekti Belgijos pilietybės, atsisakė šio vardo. Tais pačiais metais jis buvo apdovanotas Leopoldo ordino didžiuoju kryžiumi, 1932 m. rašytojui buvo suteiktas grafo titulas, 1939 m. Portugalija jį pagerbė Šv. Jokūbo kardo ordinu.

Dramaturgija  

M. Meterlinko teatras remiasi tam tikra filosofija, priešinga pozityvizmui. Jis tiki visomis paslaptimis, kurios nesipriešina modernių laikų žmogaus protui, ir sako, kad pažįstama sritis yra be galo maža. Jo teigimu, pradėję veikti, mąstyti, mes ją paliekame, pasijuntame esą tarsi kokioje naktyje. Dramaturgo vaidmuo kasdieniniame gyvenime buvo parodyti tas neapčiuopiamas jėgas. 

Daug vietos savo dramose jis skyrė tylai. Daugeliui jo pjesių būdinga paslaptinga pasakos atmosfera, veikėjai kalba trumpomis, bet reikšmingomis frazėmis.

Bibliografija 

 Serres chaudes (1889)
 La Princesse Maleine (1889)
 L’Intruse (1890)
 Les Aveugles (1890)
 Les Sept Princesses (1891)
 Pelléas et Mélisande (1892)
 Alladine et Palomides (1894)
 Intérieur (1894)
 La Mort de Tintagiles (1894)
 Aglavaine et Sélysette (1896)
 Le Trésor des humbles (1896)
 Douze Chansons (1896)
 La Sagesse et la destinée (1898)
 Ariane et Barbe-Bleue (1901)
 Sœur Béatrice (1901)
 La Vie des abeilles (1901)
 Monna Vanna (1902)
 Joyzelle (1903)
 L’Intelligence des fleurs (1907)
 L’Oiseau bleu (1908)
 La Mort (1913)
 Marie-Magdeleine (1913)
 L’Hôte inconnu (1917)
 Le Bourgmestre de Stilmonde (1919)
 Le Sel de la Vie (1919)
 Le Miracle de saint Antoine (1920)
 Le Grand Secret (1921)
 Les Fiançailles (1922)
 The Cloud That Lifted (1923)
 La Puissance des morts (1926)
 La Vie des termites (1926)
 La Vie de l’espace (1928)
 En Égypte, notes de voyage (1925).
 La Grande Féerie (1929)
 La Vie des fourmis (1930)
 L’Araignée de verre (1932)
 La Grande Loi (1933)
 Avant le grand silence (1934)
 La Princesse Isabelle (1935)
 La Grande Porte (1939)
 L’Autre Monde ou le cadran stellaire (1942)
 Jeanne d’Arc (1948)
 Bulles bleues (1948)

Lietuviškai 
 Sesuo Beatrisa, ir Nekviestoji viešnia / vertė J. Kutra. – Biržai: Mūza, 1924.
 Marija Magdelena / vertė Petras Vaičiūnas. – Kaunas: Universitas, 1928.
 Viduj / vertė Petras Vaičiūnas. – Kaunas: Antikvaras, 1938.
 Sesuo Beatrisa / vertė Petras Vaičiūnas. – Kaunas: Antikvaras, 1939.
 Žydroji paukštė ; Nekviestoji viešnia / vertė Dominykas Urbas. – V.: Alma littera, 1978, 2002.
 Pelėjas ir Melisanda / vertė Vytautas Bikulčius. – V.: Žara, 2020.

Kūrybos vertinimas  

Domėdamasis daugiausia dvasinio pasaulio reiškiniais, dramaturgas juos perteikia simboliniais vaizdais, dažnai panaudodamas flamandų folkloro motyvus, siužetus, pasakos alegorinę kalbą. M. Meterlinkas tyrinėja žmogų metafiziniu filosofiniu aspektu, ieško tragizmo priežasčių pačioje visatos sandaroje. Jo kūrinių herojai susiduria su lemtingomis meilės ir mirties galiomis, o ne su konkrečiomis socialinio-istorinio gyvenimo aplinkybėmis. Pamažu jam pavyksta dvasinės sferos reiškinius apvilkti juntamu, apčiuopiamu rūbu.

Matydamas gyvenimo dramatizmą ramybės ir išorinio neveiklumo būsenoje, M. Meterlinkas sukuria "statiškojo teatro” teoriją kurios principai pratęsiami Samuelio Beketo ir Ingmaro Bergmano kūryboje. Tokiose pjesėse nėra tradicinio siužeto ar psichologiškai motyvuotų charakterių; jų personažai įkūnija tam tikrą pasaulėjautą ar dvasinę būseną. Čia veiksmo impulsas glūdi ne vidiniuose personažų konfliktuose, o grėsmingoje fatališkoje jėgoje, paralyžiuojančioje žmogaus valią ir verčiančioje jį pajusti savo bejėgiškumą.

Palaipsniui dramaturgas atsisako “žmogaus-marionetės” ir dramose pradeda vaizduoti nebe žmogaus ir likimo, o asmenybės dvasinių pradų kovą. Taip pat parodydamas neribotas pažinimo galimybes, neigia žmogaus bejėgiškumą prieš būties paslaptis.

Išnašos

Šaltiniai 

M. Meterlinko išmintis Wikiquote

Žymiausi pasaulio rašytojai ir jų kūriniai 

„Visuotinė literatūra: trumpas literatūros kursas“. Aut. Aldona Mackevičienė, Vilnius 1998 m.

„Visuotinė lietuvių enciklopedija“, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, Vilnius, 2008 m.

Autoriaus biografija rasyk.lt

Belgijos rašytojai
Nobelio literatūros premijos laureatai
Bitininkai