Imperatorius Henrikas II

Henrikas II Šventasis (, 973 m. kovo 6 d. Bad Abachas, Bavarija – 1024 m. liepos 13 d. Pfalc Grone prie Getingeno, Saksonija) – 1002-1014 m. Rytų frankų (Teutonų karalystės) karalius, 1014-1024 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius, 995–1004 m. ir 1009–1017 m. Bavarijos hercogas Henrikas IV.

Biografija 

Paskutinis iš Saksonijos Otonų Ludolfingų dinastijos. Bavarijos hercogo Henriko II sūnus. Žmona Kunigunda Liuksemburgietė, vaikų neturėjo.

Po tėvo mirties paveldėjo Bavarijos hercogystę. 1001 m. Otoną III lydėjo į Italiją, kur imperatoriaus ryžto dėka buvo išvengta romiečių sukilimo. Italijoje netikėtai mirus Otonui III užvaldė jo regalijas ir nužudė tikrąjį pretendentą Ekhartą Meisenietį. Karaliumi tapo daugiausia Mainco arkivyskupo Vigilio pastangomis, nes jo kandidatūrai priešinosi Vokietijos diduomenė.

1003-1018 m. kovėsi su Lenkijos karaliais, bet turėjo pakankamai įžvalgos ir neparėmė šv. Brunono kariais, kad neįsiveltų į karą su prūsais ar Lietuva 1009 m. Boleslovas I Narsusis padėjo Henriko broliui Brunui, siekusiam Bavarijos karūnos, bet buvo sumuštas. Bavarijos hercogu Henrikas paskyrė žmonos brolį Henriką Liuksemburgietį.

Italams išsirinkus savo karalių išžygiavo į Italiją, 1004 m. numalšino savo priešininkus Lombardijoje ir privertė jį vainikuoti geležine Italijos karaliaus karūna. Per žygį į Romą 1014 m. vasario 14 d. gavo imperatoriaus titulą. Padėjo popiežiui Benediktui VIII kovoti su Bizantija Apeninų pusiasalio pietuose.

Tramdydamas pasaulietinių kunigaikščių savarankiškumą rėmėsi abatais ir vyskupais, kurie tapo teritorijų valdytojais, atskaitingais karaliui. 1012 m. įsteigė Bambergo vyskupiją, kuri virto vienu svarbiausių viduramžių Vokietijos meno ir kultūros centrų. 1146 m. popiežius Klemensas II jį kanonizavo, šventė liepos 13 d. Vienintelis kanonizuotas Vokietijos valdovas.

Šaltiniai

Literatūra 
 Thietmar von Merseburg: Chronik (Ausgewählte Quellen zur Deutschen Geschichte des Mittelalters. Freiherr-vom-Stein-Gedächtnisausgabe, Bd. 9), Neu übertragen und erläutert von Werner Trillmich, Darmstadt 1957 (mehrere Neuauflagen).
 Die Urkunden Heinrichs II. und Arduins (Heinrici II. et Arduini Diplomata), herausgegeben von Harry Bresslau, Hermann Bloch, Robert Holtzmann u. a., Hannover 1900–1903 (Nachdruck 2001).
 Johann Friedrich Böhmer, Theodor Graff: Regesta Imperii II, 4. Die Regesten des Kaiserreiches unter Heinrich II., Wien u. a. 1971.
 Siegfried Hirsch: Jahrbücher des Deutschen Reiches unter Heinrich II., 3 Bde, Berlin 1862–75.
 Klaus Guth: Kaiser Heinrich II. und Kaiserin Kunigunde – das heilige Herrscherpaar. Leben, Legende, Kult und Kunst, 2. Aufl., Petersberg 2002.
 Stefan Hess: Zwischen Verehrung und Versenkung. Zum Nachleben Kaiser Heinrichs II. in Basel, in: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde 102 (2002), S. 83–143.
 Josef Kirmeier, Bernd Schneidmüller, Stefan Weinfurter, Evamaria Brockhoff (Hrsg.): Heinrich II. 1002–1024, Katalog zur Bayerischen Landesausstellung 2002. Augsburg 2002, ISBN 3-927233-82-X.
 Carl Pfaff: Kaiser Heinrich II. Sein Nachleben und Kult im mittelalterlichen Basel, Basler Beiträge zur Geschichtswissenschaft, Bd. 89, Basel/Stuttgart 1963.
 Wolfgang F. Reddig: Kaiser Heinrich II., Leben, Zeit und Welt, Bamberg 2002, ISBN 3-933469-10-4.
 Bernd Schneidmüller: Otto III. – Heinrich II.: eine Wende?, Sigmaringen 1997, ISBN 3-7995-4251-5.
 Stefan Weinfurter: Heinrich II., in: Bernd Schneidmüller/Stefan Weinfurter (Hrsg.): Die deutschen Herrscher des Mittelalters, Historische Porträts von Heinrich I. bis Maximilian I., München 2003, ISBN 3-534-17585-9.
 Stefan Weinfurter: Heinrich II. (1002–1024). Herrscher am Ende der Zeiten, Regensburg 2002, ISBN 3-7917-1654-9.

|-

|-

Liudolfingai
Šv. Romos imperijos imperatoriai
Vokietijos valdovai
Italijos karaliai
Bavarijos kunigaikščiai