Asteikiai

Asteikiai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 1 km į pietvakarius nuo Kūlupėnų ir 4 km į šiaurės vakarus nuo Kartenos, abipus  kelio, dešiniajame Minijos krante.

Per kaimą į Miniją teka dešinysis jos intakas – Vargučio upelis.

Istorija 

Kaimas susiformavo XVI a., pirmąkart paminėtas 1566 m. Kretingos valsčiaus inventoriuje. Vietovardis kilo iš asmenvardžio Asteikis daugiskaitinės formos.

XVI–XIX a. kaimui priklausė per 51 valaką žemės, iš kurios 30-34 valakų buvo dirbami. 1566 m. jame gyveno 46, 1572 m. – 25, 1771 m. – 43 valstiečių šeimos.

Asteikiai XVI–XIX a. turėjo savo kapines, veikusias kalvoje ties riba su Kūlupėnais.

XVIII–XIX a. kaimo žemių šiaurės vakarinėje, vakarinėje ir pietinėje dalyje įsikūrė Pipirų, Ruginių, Aukštkalvių ir Šatilgalio užusieniai (vienkieminiai kaimai), XIX a. antroje pusėje tapę savarankiškais kaimais.

1846 m. Kretingos parapijos Asteikių kaime buvo 29 dūmai. Panaikinus baudžiavą ir įkūrus luominę valstiečių savivaldą, 1861–1915 m. Asteikių kaimas su Asteikių užusieniu, Pipirais ir Šatilgaliu sudarė vieną kaimo bendruomenę, kuri priklausė Kretingos valsčiaus Daktarų seniūnijai.

Nuo XVIII a. Asteikiuose prie kelio  stovėjo Kretingos dvarui priklausanti karčema, minima Žemaičių vyskupo Motiejaus Valančiaus knygelėje „Palangos Juzė“. Štai ką knygos personažas Palangos siuvėjas Juozapas Viskantas pasakoja apie apsukrų jos nuomininką žydą: „Atėjęs į Asteikinę karčemą, sėdaus ir tariau: „Rendoriau, esmi kriaučius, patark man, kame galiu gauti darbo?“ Atsakė žydas: „Niu, ką aš galiu žinoti?“ Tai išgirdęs, brinkt pamečiau ant stalo jam pusę auksino. Tuokart tarė žydas: „Niu, dabar kas kitas, eik tamsta į Kūlupėnų sodą, ten žmonės Plioterio turtingi, užeik pas Stropaus, gausi ir darbą, ir uždarbę“.

Spaudos draudimo metais rusų valdžios pareigūnai 1900 m. pas Kazį Tamošauską aptiko 865 lietuviškus spaudinius, tarp kurių buvo 599 kalendoriai ir 100 elementorių.

1919 m. kaimas prijungtas prie Kartenos valsčiaus. 1923 m. jame buvo 46 ūkiai. 1934 m. senasis gatvinis kaimas išdalintas į vienkiemius. Stambiausi ūkininkai kaime buvo Griciai, Tamošauskiai, Žiaušiai, Butkai.

1945–1946 m. Gricių ir Jesevičių namuose veikė Kartenos progimnazijos klasės. Progimnaziją iškėlus į Karteną, Gricių name veikė Kūlupėnų pradinė mokykla, pieninė.

Pokariu kaime buvo įsikūrusi Kūlupėnų apylinkės vykdomojo komiteto administracija. 1947–1948 m. Kardo rinktinės partizanai už koloboravimą su okupacine sovietų valdžia nužudė Asteikių kaimo gyventojus, Kūlupėnų apylinkės pirmininkus Antaną Rindą, Petrą Katkų ir Antaną Viskontą.

1948 m. į Krasnojarsko kraštą buvo ištremti ūkininkai broliai Jonas ir Antanas Gricius (abu mirė tremtyje) bei jų sesuoį Magdalena Griciūtė, o 1951 m. į Tomsko sritį išvežta Petronėlė Rudienė su sūnumis Feliksu ir Kazimieru.

1949 m. Asteikių ir Šatilgalio kaimų valstiečiai buvo suvaryti į Asteikių kolūkį, kuris vėliau buvo prijungtas prie Kūlupėnuose įsikūrusio Vienybės kolūkio.

1994 m. kaime buvo įkurta Asteikių žemės ūkio bendrovė, 1999 m. – UAB „Asteikiai“, teikianti transporto paslaugas.

Gyventojai

Kultūros paveldas 
 Istorinių kaimo ribų šiaurės rytinėje dalyje, šiuo metu atsidurusių Kūlupėnų pietvakariniame pakraštyje, Klevų gatvės kairėje pusėje ir Vargučio upelio dešiniajame krante stūkso Asteikių senosios kapinės, vadinamos Marų kapeliais (XVI–XIX a.).
 Kapinių centrinėje dalyje nuo seno stovėjo Asteikių kaimo gyventojų lėšomis pastatyta koplytėlė, kurią jie atnaujino 1959 m. Ji buvo medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš priekio, su aklinu, ant dviejų kolonėlių paremtu frontonu ir trišlaičiu stogeliu. Frontone buvusi įrėžta koplytėlės atnaujinimo data: 1959 MK 27 D. Jos viduje stovėjo medinės, polichromuotos Marijos Sopulingosios, 2 angelų ir 2 apaštalų skulptūros, kurias XIX a. antroje pusėje sukūrė nežinomas Kūlupėnų apylinkės liaudies meistras. 1971 m. koplytėlė su skulptūromis paskelbta vietinės reikšmės dailės paminklu (unikalus kodas – 9542; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. DV1544).
 Buvusioje kryžkelėje kaimo jaunimas 1901 m. pastatė kryžių, vadinamą Karavyko arba Benediktiniu kryžiumi, skirtą krikščionybės jubiliejui paminėti. Jis buvo medinis, aukštas, su 2 kryžmomis (apatinė – ilgesnė). Šonus puošė pridėtiniai stilizuotų tulpių motyvo kiauraraščiai ornamentai, o viršūnės ir pečių galus – rutuliai. Prie viršutinės kryžmos buvo pritvirtinta koplytėlė su medine, polichromuota Šv. Benedikto skulptūra, o ties apatine kryžma prikalta medinė, polichromuota Nukryžiuotojo skulptūra. Prie stiebo apačioje kabėjo metalinė lentelė su įrašu: „1901 Milistos metuose jubiliejaus tas krizius statitas sodos Astekiu. Praszom atminti uz pundatorius“. Rekonstruojant kelią Kūlupėnai-Kartena, 1960 m. kryžius buvo perkeltas prie Stasės Macienės sodybos. Viršutinė jo dalis su trumpuoju skersiniu ir koplytėle sunyko, nulūžo, o vietoje medinės Nukryžiuotojo skulptūros buvo prikalta metalinė. Kryžius vertingas kaip Žemaičių kraštui būdingas XX a. pradžios nežinomo autoriaus kryždirbystės kūrinys. 1971 m. įrašytas į vietinės reikšmės dailės paminklų sąrašą (unikalus kodas – 9543; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. DV1545).
 Abipus kryžiaus nuo XX a. pradžios stovėjo 2 koplytėlės. Vienoje buvo Kristaus kalėjime skulptūra, o kitoje – Marijos Maloningosios ir 4 angeliukų skulptūrinė grupė. 1945 m. koplytėlės buvo nugriautos, o skulptūras išsaugojo Stasė Macienė. Jos lėšomis koplytėlės 1979 m. buvo atstatytos (meistrai Antanas Užuotas ir Ignas Endriuška). Abi vienodos, medinės, stačiakampės stačiasienės, vienkamarės, atviros iš priekio, su dvišlaičiais stogeliais ir ant 2 kolonėlių paremtais frontonėliais. 1987 m. Marijos Maloningosios su 4 angeliukais skulptūrinė grupė paskelbta vietinės reikšmės dailės paminklu DV4572 (unikalus kodas – 15503), o Kristaus kalėjime (Nazaretiečio) skulptūra – vietinės reikšmės dailės paminklu DV4573 (unikalus kodas – 15504).

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės