Frydrichas II Didysis

Frydrichas II (; 1712 m. sausio 24 d. – 1786 m. rugpjūčio 17 d.) – karalius Prūsijoje (1740–1772), Prūsijos karalius (1772–1786) iš Hohenzolernų dinastijos. Frydricho II valdymo metu Prūsija ypač sustiprėjo, karalystėje įsigalėjo apšviestasis absoliutizmas. Jis tapo žinomas kaip Frydrichas Didysis () ir pavaldinių buvo pramintas Senuoju Fricu ().

Asmeninis gyvenimas 

Frydrichas II, kilęs iš Hohenzolernų dinastijos, buvo vyriausias išgyvenęs sūnus iš karaliaus Frydricho Vilhelmo I ir Sofijos Dorotėjos Hanoverės santuokos. Turėjo septynias seseris ir keturis brolius, iš kurių vienas mirė kūdikystėje.

Kronprinco ir jo šiurkščiojo tėvo santykiai buvo sudėtingi. 1730 m., prieštaraudamas tėvo nuostatoms, Frydrichas ryžosi pabėgti su draugu ir manomu meilužiu leitenantu Hansu Hermanu fon Kate į Prancūziją, kur jiems pažadėtas prieglobstis. Pagauti jie traktuoti kaip dezertyravę Prūsijos kariuomenės karininkai ir karinio tribunolo apkaltinti išdavyste. Jiedu buvo įkalinti Kiustrine. Vieną rytą netikėtai prikeltas Frydrichas buvo priverstas stebėti kompaniono egzekuciją. Po kiek laiko tėvas sušvelnino Frydricho laisvės apribojimus, o sūnus ėjo į kompromisus ir pakluso tėvo sprendimams, tačiau kronprinco tėvo žeminimai nesibaigė. 1733 m. Frydrichas priverstas vesti Braunšveigo-Liuneburgo hercogaitę Elžbietą Kristiną. Bet kokiu atveju, jokio susidomėjimo savo žmona Frydrichas nerodė ir su ja dažniausiai gyveno atskiruose dvaruose, tad vaikų nepaliko.

Frydrichas parašė politinių ir filosofinių traktatų. Buvo frankofilas, meno mecenatas, grojo fleita, parašė 121 sonatą fleitai ir basso continuo, keturis koncertus fleitai ir styginiams, keturias simfonijas, tris karinius maršus ir septynias arijas.

Užsienio politika

Austrijos įpėdinystės karas 

1740 m. spalio 20 d. mirus imperatoriui Karoliui VI, nors Prūsija buvo pripažinusi vadinamąją Pragmatinę sankciją, garantavusią Austrijos sosto paveldėjimą Marijai Teresei (tai padarė visi Šventosios Romos imperijos kurfiurstai, išskyrus Bavarijos elektorių Karolį Albertą), Frydrichas netrukus pareiškė pretenziją į Sileziją – vieną turtingiausių Habsburgų provincijų su išvystytomis kasybos ir audimo pramonėmis. Tai reiškė konflikto su Habsburgais provokavimą ir sąmoningą prohabsburgiškos Hohenzolernų pozicijos, įsivyravusios dar „Didžiojo Kurfiursto“ Frydricho Vilhelmo laikais, nutraukimą. Frydricho II pasiuntinys Vienoje Marijos Teresės vyrui Pranciškui Steponui pareiškė: „Mano suverenas pasiruošęs karalienę palaikyti savo iždu ir kariuomene. Kaip atlygio už paslaugą ir kompensaciją už prisiimtą riziką jis reikalauja Silezijos. Bet kas mažiau – nepriimtina“. Gruodžio 11 d. paskelbtas ultimatumas, reikalaujantis provincijos perleidimo Prūsijai. Nelaukęs atsakymo Frydrichas su kariuomene įžengė į Sileziją. Austrijai pasidavus, Breslau (dab. Vroclavas) sutartimi, pasirašyta 1742 m. birželio 11 d., visa Silezija, išskyrus Tropau (Opavą) Tešeną (Cešyną) ir Jegerndorfą (Krnovą) atiduota Prūsijai.

Septynerių metų karas 

Dviejų Silezijos karų metu 1740–1742 m., 1744–1745 m. (trečią ir paskutinį kartą 1756–1762 m.) Frydrichas II privertė Mariją Teresę visam laikui atsisakyti šios teritorijos. Frydrichas Didysis rengėsi dėl to galėjusiems kilti Prūsijos ir Austrijos nesutarimams toliau stiprindamas Prūsijos kariuomenę. 1756 m. sausio 16 d. su Didžiosios Britanijos karaliumi Jurgiu II sudaryta Vestminsterio konvencija. Didžioji Britanija, mainais į Frydricho II suteiktas saugumo garantijas Hanoveriui, pareiškė nefinansuosianti austrų pretenzijų į Sileziją. Ši konvencija 1756–1757 m. paskatino Mariją Teresę sudaryti sąjungą su Prancūzija ir Rusija. Matydamas prieš jį nukreiptą koaliciją, Frydrichas II 1756 m. rugpjūčio 29 d. peržengęs Saksonijos sieną pradėjo vadinamąjį Septynerių metų karą. Istoriografijoje paplitusi išvada, kad dėl bendro Austrijos, Rusijos, Prancūzijos ir Švedijos puolimo, Frydrichas II šį karą būtų pralaimėjęs, jei ne įvykius pakreipusi imperatorės Jelizavetos mirtis Rusijoje (1762 m. sausio 5 d.) ir aistringo Frydricho garbintojo Petro III įžengimas į Rusijos sostą. Petras III iškart pasiūlė paliaubas, rytuose palikdamas karo išsekintus austrus vienus. Sankt Peterburgo sutartimi 1762 m. balandžio 24 d. Rusija sudarė taiką ir grąžino visus užkariavimus. Švedijai neliko nieko kito, kaip tik Hamburgo sutartimi 1762 m. gegužės 22 d. nedelsiant sudaryti taiką status quo ante bellum sąlygomis. Taika tarp Prūsijos, Austrijos ir Saksonijos buvo sudaryta Hubertusburgo sutartimi (1763 m. vasario 15 d.). Ši sutartis nenulėmė jokių teritorinių pokyčių, nes patvirtino anksčiau sudarytas Breslau, Berlyno ir Dresdeno sutartis, kurios patvirtino Prūsijos teisę į visą Sileziją.

Abiejų Tautų Respublikos padalijimai 

Kartu su Rusija ir Austrija Frydrichas II kišosi į Abiejų Tautų respublikos vidaus reikalus. 1764 m. balandžio 11 d. sutartimi Jekaterina II ir Frydrichas II sutarė jos atžvilgiu vykdyti suderintą politiką, o sostą užtikrinti Stanislovui Augustui Poniatovskiui. Tačiau Lenkijoje ir Lietuvoje prasidėjusios reformos, o ypač generalinių muitų įvedimas labai skaudžiai atsiliepė Prūsijai, nes visos prekės, gabentos iš Rytų Prūsijos į Pamarį per Lenkiją, buvo apmokestinamos. Tai vertė Frydrichą II peržiūrėti politiką ir imtis veiksmų realizuoti dar 1752 m. surašytame testamente svarstytą Karališkosios Prūsijos, skyrusios Vakarų Pamarį nuo Rytų Prūsijos, prisijungimą. 1767 m. kartu su Rusija Prūsija Abiejų Tautų respublikoje organizavo tris konservatyvių bajorų konfederacijas. Pasinaudodamas Rusijos konfliktu su Austrija ir Osmanų imperija, Frydrichas II 1772 m. pasiūlė pirmąjį Abiejų Tautų respublikos padalijimą. Jo metu Prūsija, nors atsiplėšė mažiausiai (Pamarį be Gdansko), Vakarų Prūsiją bei Varmę (be Torunės ir Malborko), tai ją sustiprino bene labiausiai. Ji ne tik realizavo ilgai puoselėtą sumanymą sujungti Brandenburgą su Rytų Prūsija, bet, gavusi Vyslos žiotis, ėmė kontroliuoti Lenkijos prekybą su Vakarų Europa.

Frydricho II apšviestasis absoliutizmas 

Humanistinių pažiūrų Frydrichas II buvo labai suinteresuotas kultūros ir mokslo plėtojimu. Keletą mėnesių prieš užimdamas sostą jis buvo anonimiškai išleidęs knygą „Antimakiavelis, arba Kritinis esė apie Makiavelio valdovą“ (), kurioje, oponuodamas Makiaveliui, aiškino, koks turėtų būti valdovas. Jis išjuokė tradicinę monarchų prabangą bei rūmų gyvenimą ir teigė, jog valdovas privalo elgtis kaip valstybės „pirmasis tarnas“.
Po Septynerių metų karo jis ėmė atstatyti nuniokotą ūkį, skatinti šalies ekonominę raidą. Sausinamuose Oderio, Vartos, Neisės pelkynuose buvo kuriami nauji kolonistai, tiesiami kanalai, modernizuojamas žemės ūkis. Junkeriai didino savo žemes valstiečių žemių sąskaita, todėl mažėjo valstiečių ūkių, kaip mokesčius mokančių vienetų, skaičius. Siekdamas tai sustabdyti, 1749 ir 1764 m. Frydrichas II išleido įsakus, dradžiančius valstiečių nuvarymą nuo žemės. Pasipriešinus junkeriams, nebuvo įgyvendintas 1763 m. įsakas dėl baudžiavos panaikinimo Pamaryje. Tik valstybiniai valstiečiai 1777 m. gavo paveldėjimo į savo sklypus teises. Su prancūzų ekspertų pagalba Frydrichas II pertvarkė netiesioginių mokesčių sistemą, taip padidindamas valstybės pajamas. Frydricho II laikais Prūsijoje buvo sukurta moderni, įstatymus ir etiką gerbusi biurokratija. Samuelio fon Kokcejo pradėtomis teisinėmis reformomis uždrausti kankinimai, karaliaus kišimasis į bylas, tarnybų pirkimas. Buvo nustatyta lygybė prieš įstatymą ir teismo nuosprendžių nepriklausomumas, sukurta vientisa teismo instancijų, įkalinimo, baudžiamosios ir procesinės teisės sistema. Frydrichas II taip pat vykdė dideles kariuomenės, švietimo reformas, rėmė mokslą ir meną, propagavo visų pavaldinių pažiūrų ir sąžinės laisvę.

Išnašos 
Pastabos

Šaltiniai

Literatūra

Nuorodos 

</center>

Hohencolernai
Mecenatai
Prūsijos karaliai
Vokietijos masonai
Brandenburgo kurfiurstai