Kamakura laikotarpis

Kamakura laikotarpis (鎌倉時代 Kamakura jidai, 1185–1333 m.) – Japonijos istorijos laikotarpis, kurio metu šalį valdė Kamakuros šiogūnatas, kurį 1192 m. oficialiai įkūrė Kamakuroje Minamoto no Joritomo. Laikotarpis pasibaigė, kai 1333 m. imperatorius Go-Daigo laikinai atkūrė imperatoriaus valdžią su Ašikaga Takaudži, Nitta Jošisada ir Kusunoki Masašige pagalba.

Šiogūnatas ir Hōdžō regentystė 

Kamakura laikotarpiu įvyko perėjimas į žeme pagrįstą ekonomiką, o karinė galia susikoncentravo specializuotoje karių klasėje. Ponai reikalavo vasalų ištikimybės, o už tai duodavo žemės. Tos žemės savininkai turėjo vietinę karinę valdžią.

Kai Minamoto no Joritomo įsitvirtino valdžioje, vyriausybę įkurdino savo šeimos namuose Kamakuroje. Savo valdžią jis vadino bakufu (幕府, palapinės valdymas), bet kadangi imperatorius jam buvo suteikęs senovės aukštą karinį titulą Seii Tai-shōgun, jo valdžia vakarų literatūroje dažnai vadinama šiogūnatu. Joritomo valdė remdamasis Fudživara klano pavyzdžiu, turėjo administracinę tarybą Mandokoro (政所), vasalų tarybą (Mončūdžo) ir tyrimo tarybą Samurai-dokoro (侍所). Konfiskavęs žemės plotus vakarų ir centrinėje Japonijoje, Joritomo paskyrė prievaizdus (džitō) jiems tvarkyti ir policininkus (šugo) provincijoms. Kaip šiogūnas, Joritomo buvo abiejų grupių aukščiausias viršininkas. Tačiau Kamakura šiogūnatas neapėmė visos Japonijos, nors jis kontroliavo didelius žemės plotus, buvo stiprus pasipriešinimas prievaizdams. Režimas kariavo su Šiaurės Fudživara, bet niekada kariniu požiūriu visiškai nevaldė nei šiaurės, nei vakarų. Bet Joritomo 1189 m. nugalėjo Fudživara no Jasuhira ir šimtmetį trukęs šiaurės klestėjimas baigėsi. Senieji rūmai Kiote, vis dar valdė žemes jų jurisdikcijoje, o karinės šeimos šliejosi prie Kamakuros.

Nepaisant geros pradžios, Joritomo nesugebėjo užtikrinti savo šeimos ilgo valdymo. Vidiniai nesutarimai ilgai buvo Minamoto šeimoje, bet Joritomo atsikratė svarbiausių priešininkų. Kai jis staiga mirė 1199 m., jo sūnus Minamoto no Joriie tapo šiogūnu ir šeimos galva, bet jis nesugebėjo suvaldyti rytinių karių šeimų. XIII a. pradžioje Hōdžō Tokimasa iš Hōdžō klano, Taira šeimos, buvusios Minamoto sąjungininke 1180 m., šakos įkūrė šiogūnui regentystę. Regentas vadinosi Šikken, bet vėliau buvo sukurti panašūs titulai Tokuso ir Renšo. Regentas dažnai turėjo visus tris titulus. Valdant Hōdžō šiogūnas visiškai prarado galią.

Tarp Kioto ir Kakakuros atsirado nesutarimų, 1221 m. sukėlusių Džōkyū karą tarp atsiskyrusio imperatoriaus Go-Toba ir antro regento Hōdžō Jošitoki. Regentas lengvai laimėjo karą ir šiogūnatas pradėjo kontroliuoti imperatoriškuosius rūmus. Šiogūnato policininkai įgijo daugiau civilinių galių, o rūmai buvo priversti gauti šiogūno sutikimą visiems veiksmams. Nors rūmai prarado politinę galią, išlaikė žemės plotus.

Hōdžō regentystės laikais buvo pasiekta keletas administracinių pasiekimų. 1225 m. trečiasis regentas Hōdžō Jasutoki įkūrė Valstybės tarybą, leisdamas kitiems kariniams autoritetams juridiniu ir administraciniu požiūriu pasireikšti Kamakuroje. Ši taryba buvo geras kolektyvinės lyderystės pavyzdys. Patvirtinus karinį teisės kodeksą Goseibai Šikimoku 1232 m., matėsi perėjimas nuo rūmų į karinę visuomenę. Kai Kiotas rėmėsi 500 metų senumo Konfucianizmo principais, naujas kodeksas prisilaikė įstatymo raidės, pabrėžė policininkų ir prievaizdų pareigas, pateikė būdus spręsti žemės ginčus, bei nustatė valdžios paveldėjimą. Jis buvo aiškus ir trumpas, nustatė bausmes už jo straipsnių pažeidimus ir galiojo 635 metus.

Mongolų invazija 

Mongolų įsiveržimo sustabdymas labai svarbus įvykis Japonijos istorijoje. Japonijos ryšiai su Kinija nutrūko IX a. viduryje dėl Tang dinastijos nuosmukio ir uždaros Hejan rūmų politikos. Kai kurie prekybiniai ryšiai su pietų Song dinastija išliko, bet dėl Japonijos piratų jūros tapo nesaugios. Kai šiogūnatas nesidomėjo užsienio reikalais ir įgnoravo ryšius su Kinija ir Kogurio karalyste, 1268 m. atėjo žinia apie naują mongolų režimą Pekine. Jo lyderis Kublai chanas reikalavo, kad japonai mokėtų duoklę Juan dinastijai ir grasino represijomis jei jie atsisakys. Neįpratęs prie tokio tono Kiotas pareiškė apie Japonijos imperatoriaus dievišką kilmę, atmetė mongolų reikalavimus, išvijo korėjiečių pasiuntinius ir pradėjo ruoštis gynybai.

Po grasinimų mongolai pirmąkart įsiveržė 1274 m. Daugiau nei 600 laivų gabeno 23 tūkst. mongolų, kinų ir korėjiečių karių, ginkluotų katapultomis, lankais ir strėlėmis. Kovoje šie kariai grupavosi į glaustas eiles, o samurajai mėgo kautis vienas prieš vieną. Vietinės japonų pajėgos Hakatoje apsigynė vieną dieną nuo stipresnių pajėgų iš žemyno, o po to mongolus sunaikino staiga kilęs taifūnas. Kublai chanas suprato, kad dėl pralaimėjimo kalta gamta ir 1281 m. surengė antrą invaziją. Po septynių savaičių kovos šiaurės Kiūšiū, kol taifūnas vėl sunaikino mongolų laivyną.

Nors šintoizmo žyniai manė, kad už pergalę prieš mongolus reikia dėkoti "Dieviškam vėjui" (kamikadzė), invazija padarė didelį įspūdį šiogūnato lyderiams. Japonijoje sustiprėjo kinų baimė. Tačiau pergalė japonų kariams suteikė savo pranašumo jausmą, kuris išliko iki 1945 m. Kariai buvo taip pat įtikinti, kad šiogūnatas yra geriausia valdymo forma.

Mongolų invazija buvo nuostolis ekonomikai, kad būtų pasiruošta naujiems antpuoliams buvo uždėti nauji mokesčiai. Kilo nepasitenkinimas tarp tų, kurie tikėjosi atlygio už pagalbą kovoje su mongolais. Kadangi nebuvo duota žemės, išaugo mokesčiai ir gynybos išlaidos, šiogūnatas nusilpo. Be to dėl paveldėjimo šeimos žemės buvo dalinamos ir žemės savininkai turi vis dažniau skolintis pinigų. Roninų gaujos irgi kėlė grėsmę šiogūnato stabilumui.

Pilietinis karas 

Hōdžō šeima bandė sutramdyti chaosą, suteikdama daugiau galios įvairiems klanams. Bakufu susilpnino imperatoriaus autoritetą, leisdamas dviem imperatoriškosioms linijoms (Pietų rūmams ar jaunesniajai ir Šiaurės rūmams, kitaip vyresniajai) paeiliui užimti sostą. Metodas kelis kartus suveikė, kol sosto neužėmė imperatorius Go-Daigo iš Pietų rūmų. Naujas imperatorius bandė nuversti šiogūnatą ir jam pasipriešino savo sūnų paskirdamas įpėdiniu. 1331 m. šiogūnatas ištrėmė imperatorių, bet lojalistai, įskaitant Kusunoki Masašige, sukilo. Prie jų prisidėjo Ašikaga Takaudži, kurį šiogūnatas paskyrė numalšinti sukilimą. Tuo metu vienas iš rytų karo vadų Nitta Jošisada irgi sukilo ir šiogūnatas subyrėjo.

Po pergalės Go-Daigo bandė atkurti imperatoriaus valdžią ir konfucionistinę praktiką. Šių reformų laikotarpis vadinamas Kemmu restauracija, kai rūmų didikams buvo stengiamasi suteikti daugiau valdžios nei kariams. Tačiau tiesa buvo ta, kad sukilėliai norėjo atsikratyti Hōdžō šeimos, o ne paremti imperatorių. Ašikaga Takaudži susidėjo su Šiaurės rūmais pilietiniame kare prieš Pietų rūmus ir imperatorių Go-Daigo. Karas tarp rūmų truko 1336-1392 m. Karo pradžioje Go-Daigo buvo išvytas iš Kioto ir imperatoriumi tapo Šiaurės rūmų atstovas, pats Ašikaga Takaudži pradėjo naują šiogūnų liniją.

Japonijos istorijos laikotarpiai