Petras Klimas

Petras Klimas (1891 m. vasario 23 d. Kušliškiuose, Kalvarijos valsčius – 1969 m. sausio 16 d. Kaune) – Lietuvos teisininkas, istorikas, publicistas, redaktorius, diplomatas, užsienio reikalų ministras, Vasario 16-osios akto signataras.

Biografija 
Gimė stambaus ūkininko šeimoje. Mokėsi Liudvinavo pradžios mokykloje, Marijampolės gimnazijoje, dalyvavo tautiniame išsivadavimo judėjime. 1908 m. leido slaptą mokinių laikraštėlį, kurį susekė žandarai ir iškėlė politinę bylą. Su keturiais draugais iš gimnazijos pašalintas, bet Suvalkų Aukštieji teismo rūmai, Valstybės Dūmos atstovui Andriui Bulotai ginant visus teisiamuosius, išteisino. Grąžintas į gimnaziją, ją baigė 1910 m.

1914 m. baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą ir liko jame dirbti. Aktyviai bendradarbiavo liberaliame „Aušrinės“ laikraštyje, pasirašinėdamas straipsnius Vabalėlio slapyvardžiu.

1915 m. atvyko į Vilnių. Pirmojo pasaulinio karo metais tapo Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti centro komiteto nariu. Rusams pasitraukus liko Vilniuje, 1916 m. lapkričio mėn. vokiečių suimtas tėviškėje, kaltintas kurstymu rengti ginkluotą sukilimą ir proklamacijų dėl Lietuvos nepriklausomybės platinimu; tris mėnesius kalintas.

Ištrūkęs vėl pasinėrė į politinę veiklą. 1917 m. rugsėjo 18-22 d. vykusioje Lietuvių konferencijoje išrinktas į Lietuvos Tarybą, tapo jos sekretoriumi, vėliau generaliniu sekretoriumi. „Lietuvos aido“ pirmasis redaktorius. Redagavo 1917 m. gruodžio 11 d. ir 1918 m. vasario 16 d. pareiškimus, parodė diplomatinius sugebėjimus taikydamas 1918 m. vasario 16 d. išvakarėse suskilusią Lietuvos Tarybą. 1918 m. gruodžio mėn. su Augustino Voldemaro vadovaujama Lietuvos delegacija dalyvavo Paryžiaus taikos konferencijoje vykusiose derybose.

Nuo 1919 m. gyveno Kaune, pradėjo dirbti Užsienio reikalų ministerijoje, Užsienio reikalų ministerijos viceministras, ministras. 1920 m. taikos derybose su Sovietų Rusija atliko sekretoriaus pareigas, o 1921 m., tarpininkaujant Tautų Sąjungai, kartu su kitais lietuvių delegacijos nariais derėjosi su Lenkija. 1922 m. vasario mėn. buvo Lietuvos vyriausybės delegacijos, dalyvavusios Genujos konferencijoje, narys, rengė dokumentus dėl rytinės Lietuvos sienos.

1920–1923 m. Aukštuosiuose kursuose ir Lietuvos universitete dėstė Lietuvos istoriją.

1921 m. liepos 7 d. vedė Bronę Mėginaitę – Juozo Tumo-Vaižganto sesers Severijos dukrą. Šis ryšys suartino P. Klimą su Vaižgantu, tarp jų užsimezgė bičiulystė, atsispindėjusi jo gausioje korespondencijoje.

1923 m. rugsėjo 15 d. tapo nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Italijoje. 1925 m. gegužės 20 d. paskirtas nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Prancūzijoje. Čia jis dirbo su lietuvių kilmės poetu Oskaru Milašiumi. 1925 m. liepos 17 d. įgaliotasis ministras įteikė kredencialus, t. y. akreditavimo arba įgaliojamuosius raštus, kaip pirmasis Lietuvos pasiuntinys Prancūzijoje. P. Klimas taip pat buvo akredituotas ir Belgijoje, Liuksemburge, Ispanijoje bei Portugalijoje.

1939 m. spalio 5 ir 11 d. Paryžiuje dalyvavo Lietuvos, Latvijos ir Estijos pasiuntinių posėdžiuose dėl SSRS politikos siekių Baltijos valstybėse. 1939 m. lapkričio 2 d. Paryžiuje susitiko su Broniumi Balučiu bei Stasiu Lozoraičiu ir sudarė slaptą memorandumą užsienio reikalų ministrui Juozui Urbšiui, kuriame svarstė Lietuvos vyriausybės pasitraukimo į užsienį galimybes. Diplomatą giliai sukrėtė pranešimai apie 1940 m. birželio 14 d. ultimatumą ir birželio 15 d. Raudonosios armijos įvedimą į Lietuvą.

Vokiečių kariuomenei artėjant prie Paryžiaus, kartu su Prancūzijos vyriausybe pasitraukė į Bordo, vėliau į Vichy miestelį. Visa didžiulė, Paryžiuje esanti jo biblioteka, baldai, rūbai, indai buvo išgrobstyti.

Baltijos šalis įjungus į Sovietų Sąjungą, P. Klimas 1940 m. rugpjūčio 4 d. įteikė notą Prancūzijos užsienio reikalų ministrui, kurioje prašė nepripažinti Lietuvos okupacijos.

1941 m. pavasarį Klimų šeima apsigyveno Grase, Pietų Prancūzijoje. 1943 m. rugsėjo 18 d. gestapas suėmė P. Klimą. Kelis mėnesius buvo kalinamas Prancūzijos, Belgijos, Vokietijos ir Lenkijos kalėjimuose, vežiojamas vagonuose ir marinamas badu. 1944 m. kovo 19 d., išsekintas bado, atvežtas į Kauno kalėjimą ir paleistas.

Kaune apsigyveno Vaižganto gatvėje, savo svainės Barboros Mėginaitės-Lesauskienės namuose. Artėjant Raudonajai armijai, liko Lietuvoje. Aštuonis mėnesius dirbo prof. Tado Ivanausko ūkyje, kur 1945 m. rugsėjo 19 d. suimtas NKVD. Jam iškelta byla už memorandumo (jį buvo numatyta persiųsti į Vakarus) prancūzų kalba rengimą, kuriame keliama Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo mintis. Taip pat buvo kaltinamas už rašytą protestą Prancūzijos vyriausybei dėl SSRS 1940 m. akcijos Lietuvoje, už ryšių su Vichy vyriausybe palaikymą ir dalyvavimą Lietuvos pasiuntinių konferencijoje Romoje. Nuteistas 10 metų Sibiro kalėjimo Sibiro lageryje. Kalėjo Čeliabinsko srityje, kur intelektualas dirbo žemkasiu, dailide. 

Praradęs sveikatą, 1954 m. sausio 1 d. grįžo į Lietuvą. Kaune vėl gyveno pas B. Lesauskienę. Kamuojamas ligų, sunkių praeities išgyvenimų, ilgėdamasis šeimos, kuri liko Paryžiuje, dvasiškai nepalūžo, vėl pradėjo rašyti. 

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba 

Daug dėmesio skyrė naujausios Lietuvos istorijos tyrinėjimams, kaupė medžiagą ir apie krašto priešistorę, valstybingumo ir Rusijos valdymo laikotarpius. Remiantis P. Klimo tyrinėjimais apie lietuvių daugumos gyvenamą teritoriją, tapo galimas Lietuvos valstybės etnografinių sienų nustatymas.

Svarbiausios knygos: „Lietuva, jos gyventojai ir sienos” (1917 m.), „Lietuvos valstybės kūrimasis iki Vyriausybei susidarius” (1918 m.), „Lietuvos senobės bruožai” (1919 m.), „Le gouvernement de Kowno“ (prancūzų k., 1919 m.), „Muravjovo laikmetis Lietuvos žemės ir žemininkų istorijoj“ (1920 m.), „Istorinė Lietuvos valstybės apžvalga” (1922 m.), „Lietuva, jos gyventojai ir sienos” (1923 m.), „Iš mano atsiminimų“ (1990 m.), „Lietuvos diplomatinėje tarnyboje 1919–1940“ (1991 m.) ir kt.

Bendradarbiavo leidiniuose: „Aušrinė“, „Praeitis“, „Naujoji Romuva“. Pasinaudodamas Jono Jablonskio medžiaga, parašė mokykloms vadovėlių, skaitinių: „Lietuvių kalbos sintaksė“ (1919 m.), „Skaitymai lietuvių kalbos pamokose“ (1919 m.). Rinko medžiagą apie lietuvių tautos etnografinį plotą, bandė nustatyti jo ribas.

Atminimo įamžinimas 
 1993 m. Aleksote jo vardu pavadinta gatvė.
 1998 m. balandžio 24 d. prie namo Žaliakalnyje (J. Vaižganto g. 26) atidengta memorialinė lenta.
 1999 m. išleistas pašto ženklas (dail. Jokūbas Zovė).

Bibliografija 
 Petras Klimas: valstybininkas, diplomatas, istorikas, kankinys (sud. Albertas Gerutis). – Cleveland: Viltis, 1978.
 Petras Klimas. Iš mano atsiminimų. – Vilnius: Lietuvos enciklopedijų redakcija, 1990.
 Petras Klimas. Lietuvos diplomatinėje tarnyboje 1919–1940 m. – Vilnius: Mintis, 1991.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Virginija Skučaitė. Geležinės rankos kirčiai // Kauno diena, 2008-02-15
 Virtuali paroda, Petras Klimas – Lietuvos diplomatas ir istorikas, likęs ištikimas savo idealams.
 Petras KLIMAS (1891–1969) | lrs.lt

Literatai teisininkai
Vilniaus konferencijos dalyviai
Vasario 16 akto signatarai
Lietuvos užsienio reikalų ministrai
Lietuvos užsienio reikalų viceministrai
Lietuvos ambasadoriai Belgijoje
Lietuvos ambasadoriai Prancūzijoje
Lietuvos ambasadoriai Italijoje
Lietuvos ambasadoriai Ispanijoje
Lietuvos istorikai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos publicistai