Nikaragvos istorija

Nikaragvos istorija - tautų ir valstybių dabartinės Nikaragvos teritorijoje raida nuo seniausių laikų iki dabarties.

Ikikolonijinis laikotarpis 

Iki europiečių atvykimo XVI a. Nikaragvos teritorija priklausė dviem skirtingiems kultūriniams regionams. Vakarinės Nikaragvos pakrantės priklausė Centroamerikai, ir jų istorija buvo artimai susijusi su gretimo Salvadoro bei šiaurės vakarinės Kosta Rikos raida. Šią teritoriją I tūkst. pr. m. e. veikė Olmekų kultūra, o vėliau - Majų civilizacija. Tačiau skirtingai nei kituose Mezoamerikos regionuose, valstybiniai junginiai nesusiformavo. X a. ši Nikaragvos teritorija patyrė nauatlių kalbomis kalbančių tautų migracijas iš šiaurės, kurių metu atsikėlė nikarao indėnai. Jie, taip pat senieji teritorijos gyventojai subtiabai (šiaurėje) bei čorotegai (pietuose) sukūrė keletą smulkių valstybinių junginių, kuriuos ispanai vadino kasikatais ().

Rytinė Nikaragvos teritorija ikikolonijiniais laikais sudarė dalį Tarpinės Amerikos zonos. Čia svarbiausia indėnų tauta buvo bavinkai.

Kolonizacija 
Pirmasis europietis, pasiekęs Nikaragvos teritoriją buvo Kolumbas, kuris lankėsi 1502 m. 1522 m. konkistadoras Gil González Pereira su nedideliu būriu pasiekė vakarų Nikaragvą iš Panamos, kur rado klestinčias indėnų karalystes. Jis prisirinko aukso ir grįžo atgal, pavadindamas savo atrastą teritoriją Nikaragva. 

Netrukus Nikaragva buvo užpulta iš trijų pusių: González Dávila išsilaipino rytinėje pakrantėje, Francisco Hernández de Córdoba įžengė į kasikų žemes iš pietų, o Korteso siųstas Pedro de Alvarado - iš šiaurės. Konkistadorai pradėjo tarpusavio karus, kurie truko iki 1529 m. Jų metu sunaikinta vietinė indėnų civilizacija, indėnai paversti vergais, o žemė išdalinta tarp ispanų. 

Laimėtoju konkistadorų kare išėjo Pedrarias Dávila, kuris įtvirtino savo pozicijas naujai įkurtoje Leono gyvenvietėje.   buvo kolonizuota Ispanijos 1524 metais. 1538 m. Nikaragvos teritorijos priskirtos Naujosios Ispanijos vicekaralystei (nuo 1570 m. - jai pavaldžiai Gvatemalos generalkapitonijai). Nikaragva buvo atskira valda su sostine Leone.

Kadangi ispanus labiausiai domino vakarinė Nikaragvos dalis, rytinės pakrantės buvo dalinai užmirštos. Tai nuo XVII a. leido čia įsitvirtinti britams, kurie įsteigė neoficialią koloniją, žinomą kaip Moskitų krantas.

Nepriklausomybė ir Somosų šeimos valdymas 
1821 metais Nikaragva iškovojo nepriklausomybę ir prisijungė prie Suvienytųjų Centrinės Amerikos Provincijų. 1838 metais ji paliko šią federaciją ir 1854 tapo visiškai suverenia respublika.

Nikaragvos teritorija visada buvo labai strategiškai svarbi JAV interesams. Per Nikaragvą ėjo prekybinis kelias, kuriuo buvo siunčiami kroviniai į aukso kasybos vietas Kalifornijoje.

Nikaragvos politinė situacija ilgą laiką buvo palaikoma JAV – tiek pinigais, tiek karine parama. Nuo 1936 buvo palaikomas Somosų šeimos valdymas, nors jie padarė milžiniškos žalos tiek šalies gamtai, tiek žmonėms – buvo masiškai kertami miškai, dėl ko prasidėjo dirvos erozija, masiškai naudojami pesticidai, uždrausti beveik visur kitur pasaulyje. 1972 metais įvyko žemės drebėjimas, sugriovęs sostinę Managvą, ir palikęs be pastogės 500 000 gyventojų. Pusė tarptautinės paramos nusėdo Somosų šeimos sąskaitose, kas tapo pagrindiniu kairiųjų pažiūrų emigrantų – sandinistų (pagal generolo Sandino, kuris 1927–1933 m. kovojo partizaninį karą prieš amerikiečius, pavardę) pretekstu pradėti partizaninį karą šalies pakraščiuose. Sandinistams padėjo Kubos režimas, o netiesiogiai ir SSRS.

Sandinistų valdymas 
1979 Somosų šeima buvo nuversta ir į valdžią atėjo daugpartinė koalicija. 1984 metais prezidentu buvo išrinktas sandinistas Danielis Ortega, kuris konsolidavo valdžią ir pradėjo socialistines reformas. Tačiau jos kartu buvo lydimos ir pilietinio karo tarp sandinistų ir kontrarevoliucionierių, kuriuos finansavo JAV ir ypač prezidentas Ronaldas Reiganas.

1990 metais Nikaragvoje įvyko parlamento rinkimai, kuriuose sandinistai pralaimėjo dešiniųjų koalicijai. Tai baigė pilietinį karą.