Lenkų kalba

Lenkų kalba (język polski, polszczyzna) – viena iš vakarų slavų kalbų, priklauso lechitų pogrupiui, kurią vartoja lenkai. Lenkų kalbai artimiausios yra kašubų ir polabų kalbos.

Ypatybės 

Tai trečia pagal kalbančiųjų skaičių slavų kalba (po rusų ir ukrainiečių).

Raštas lotyniškos abėcėlės pagrindu. Kalba turi nosinius garsus ą, ę. Dažniausiai kirčiuojamas priešpaskutinis skiemuo.

Tarmės 

 Didžiosios Lenkijos (wielkopolski) – Vakarų Lenkija
 Žemutinės Vyslos-Mazovijos (mazowiecki) – Centrinė Lenkija
 Mažosios Lenkijos (małopolski) – Pietų Lenkija
 Silezijos (śląski, Ślůnsko godka) – Pietvakarių Lenkija, neretai laikoma atskira kalba.
 Kresų dialektai (polszczyzna kresowa) – Lietuva, Latvija, Baltarusija, Ukraina

Abėcėlė 
Lenkų kalboje naudojamos 32 raidės. Trys papildomos raidės q v x gali pasitaikyti iš kitų kalbų paimtuose žodžiuose, jei paliekama originali rašyba. Ą, Ę, Ń ir Y niekada nebūna žodžio pradžioje, todėl didžiosiomis raidėmis užrašomos tik tada, kai visas žodis rašomas didžiosiomis raidėmis.

Fonologija 
 

Lenkų kalboje yra 8 balsiai (6 vadinami grynaisiais ir 2 – nosiniais), 22 priebalsiai (iš jų vienas nosinis) ir 2 pusbalsiai, užrašomi kaip j ir ł.

Gramatika 
 

Lenkų kalba gausiai kaitoma gramatiškai, žodžių tvarka sakinyje laisva. Įvardžiai sakinyje dažnai numanomi.

Daiktavardžiai turi 3 gimines (vyrišką, moterišką ir niekatrąją), turi 7 linksnius, kaip ir lietuvių kalboje.

Taip pat skaitykite 

 Senoji lenkų kalba

Nuorodos 
Bendros nuorodos:

 
 Lietuvių-lenkų ir lenkų-lietuvių kalbų žodynas su gramatika, tartimi, pašnekesiais.
 Lietuvos ir Lenkijos žodynas, glosbe
Žemėlapiai:
 Lenkais save laikančių asmenų paplitimas 1912 metais pagal apygardas, buvusiose Abiejų Tautų Respublikos (Žečpospolitos) žemėse, priskaičiuojant kašubus prie lenkų (lenkų etnografų sudarytas žemėlapis)

Slavų kalbos
Lenkų kalba