V amžius

Penktasis mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 401 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 500 metų gruodžio 31 dieną.

Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis

Amžiai: IV amžius – V amžius – VI amžius

Įvykiai 

 304-439 – Kinijos šiaurėje gyvavo šešiolika penkių barbarų tautų valstybių.
 420-589 – Pietinių ir šiaurinių dinastijų laikotarpis Kinijoje.
 Nuo 434 m. Atila (lot. Attila) iki savo mirties 453 m. valdė tuo metu Europoje didžiausią imperiją, teritorijas nuo Vidurio Europos iki Juodosios jūros ir nuo Dunojaus iki Baltijos jūros.
 441 – hunai sunaikino Singidunumą
 450 – sarmatai laikė užėmę Singidunumą
 451 m. – Atila leidosi į šiaurę ir į vakarus telkdamas sąjungininkus iš barbarų genčių, įskaitant gepidus ir burgundus. Būtent hunai Europoje ligų sąrašą papildė raupais.
 451 m.  Rugsėjo 20 d. arba 22 d. įvyko Katalaunijos mūšis. Jame Romos imperijai su sąjungininkais pavyko pakirsti hunų galybę.
 454 m. –  po Atilos mirties bendražygiai gotai ir gepidai sumušė hunus mūšyje prie Nedao upės ir užėmė Panoniją, hunai pasitraukė į Juodosios jūros stepes.
 470 – ostrogotai iš Singidunumo išvijo sarmatus
 476 – federatų generolas Odoakras nuvertė Vakarų Romos imperatorių Romulą Augustulą ir tapo Italijos karaliumi.
 488 – gepidai užkariavo Singidunumą
 493 m. – ostrogotų karalius Teodorikas (475–526) užgrobė valdžią Italijoje.

Baltai 
 V a. – IX a. Vidurinysis geležies amžius.
 V a. – VI a. – Europoje įvykusios permainos – Romos ir gotų imperijų žlugimas, germanų genčių kraustymasis, hunų genčių judėjimas – paveikė ir baltų gentis. Jas pasiekia ateivių būriai, atnešę naujas tradicijas. Šis periodas svarbus etninei istorijai,- susidaro genčių sąjungos, davusios pagrindą Lietuvos valstybei.
 Baltų gentims svarbų prekybos vaidmenį ėmė vaidinti Dauguva ir Nemunas. Nemuno žemupyje ir Kauno apylinkėse atsiranda dirbinių, importuotų iš Padunojės, Skandinavijos ir Pareinės.
 Rytų lietuviai iki XII a. mirusiuosius laidojo nedegintus su įkapėmis. Užnemunėje iki VI a. mirusieji laidoti nedeginti iš akmenų krautų pilkapiuose, priskiriami jotvingiams. Vidurio Žemaitijos kapinynuose iki XII a. mirusieji laidoti daugiausia su karstais ir įkapėmis, vyrų kapuose aptinkama žirgo galvų.
 Dauguvos vidurupyje atsirado baltų-suomių kultūros ilgieji laidojimo kurganai (pilkapiai).
 425 m. Hunai pasirodė prie Vyslos žemupio, aisčiai irgi dalyvavo hunų žygiuose.
 Danų  vikingų karalius Frodis III [Fróði] besiruošdamas lemiamam mūšiui su hunais, pasiuntė prieš Švediją Olimarą, kuris nukariavo Aistiją ir Kuršą. (Saksas Gramatikas „Saxonis Gesta danorum“)
 Amž. viduryje Pajautos slėnio Kernavė buvo užpulta iš pietų atklydusių hunų klajoklių genčių, nuo slėnio ir aukštumos pusės apšaudyti iš lankų ir sudeginti. Po užpuolimo Aukuro kalno įtvirtinimai buvo atstatyti.
 V a. gyvenęs rašytojas Sidonius Apollinaris pateikė dalyvavusių 451 m. Katalaunijos mūšyje genčių sąrašą ir nurodė neurus.
 455 m. – Aisčiai dalyvavo hunų žygiuose, po Atilos imperijos žlugimo, pagal legendas, grįžo į tėvynę.
 Maždaug šiame amžiuje pradėjo formuotis Rytų baltų gentys.
 Žmonių gyventa jau ne tik Vilniaus Pilies kalno piliakalnyje, bet ir į pietvakarius nuo jo, Vilnios pakraštyje.
 Amžių sandūroje rentininės statybos Baltų žemėse pradžia. Žemdirbiai pradeda naudoti geležinį kaplį. Pradeda plisti antroji mirusiųjų deginimo papročio banga, Rytų baltuose vyrauja pilkapiai.

Dešimtmečiai ir Metai