Maroko politinė sistema

Maroko politinė sistema yra konstitucinė monarchija, turinti gerai išvystytus vidaus saugumo ir tradicinius monarchijos institutus, bet silpnas politinių partijų ir parlamento struktūras. Maroko politinė sistema charakterizuojama, kaip neribotomis karaliaus teisėmis į vyriausybę su minimaliomis premjero ir įstatymo leidybos teisėmis, bei silpna teisine sistema. Šalyje draudžiama kritiškai pasisakyti apie karalių, jo šeimą, monarchijos koncepciją, karaliaus pajamas ir Maroko teises į Vakarų Sacharą.

Valstybės vadovai

Konstitucija 
Pagrindines Maroko karalystės teises užtikrina konstitucija, kurią pirmą kartą išleido karalius Hasanas II–is 1962 m. 1970 m. pagrindiniai įstatymo tekstai buvo pakeisti, o 1972 m. buvo išplėstos parlamento ir premjero teisės. Šių pataisų dėka 1996 m. buvo suformuotas dviejų rūmų parlamentas, o rinkėjai gavo teisę labiau įtakoti renkant šalyje valdžios institutus. Remiantis konstitucijos 2 straipsniu, Maroko karalius yra religinis šalies valdovas ir aukščiausias tautos atstovas, šalies vieningumo simbolis, tvirtumo garantas, bei valstybes gyvybingumo simbolis. Karalius yra pagrindinė figūra šalies valdyme ir marokiečių gyvenime, o monarchija neša pagrindinį politinės valdžios krūvį.

Vykdomoji valdžia 
Šalies premjerą skiria karalius, kuris yra vykdomosios valdžios vykdytojas. Premjeras vadovauja Ministrų Tarybai, kuri prižiūri visus valstybinius reikalus. Vyriausybės vadovas formaliai turi teisę savarankiškai parinkti ministrus, bet pagrindinius ministrus skiria karalius. Pvz.: 1997 m. karaliaus paliepimu premjerui Abdarrachmanui Jusufui suformuoti vyriausybę, galiausia pats karalius parinko ministrus. Visi ministrai atsiskaito karaliui. Be to karalius turi teisę valdyti šalį, išleisti įsakymus, ką jis ir padarė 1965–1977 m., kai sustabdė konstituciją ir paleido vyriausybę. Paskutiniu metu karalius vyriausybę formuoja iš technokratų, nesurištų su politinėmis partijomis ir organizacijomis.

Parlamentas 
Maroko parlamentas egzistuoja nuo 1956 m. 1996 m. pakeitus konstituciją, 1997 m. buvo suformuotas dviejų rūmų parlamentas: Tarybų rūmai su 270 vietomis ir Atstovų rūmai su 325 vietomis. Deputatai į Tarybų rūmus renkami devyneriems metams per netiesioginius rinkimus pagal sąrašą iš miesto ir kaimo Tarybų, Prekybos rūmų, pramonės, verslo profesinių sąjungų. Į Atstovų rūmus visi deputatai renkami penkeriems metams paskelbus visuotinius rinkimus. Parlamentas priima metinį biudžetą, kurį pasiūlo karalius, tvirtina ministrų kabinetą, svarsto vyriausybės pasiūlytus įstatymų projektus, sudaro įvairius komitetus ir pan.

Politinės partijos ir visuomenės demokratizavimo procesai 
Maroke egzistuoja daug partinė sistema, o pagrindinės politinės partijos yra susijungusios į koalicijas. Autoritarinis Hasano II-jo režimas rėmėsi tik trimis: Liaudies Judėjimo (), Konstitucinės Sąjungos () ir Liaudies–Demokratine () partijomis, o 2007 m. rugsėjo 7 d. rinkimuose jau dalyvavo daugiau nei trisdešimt partijų:

2007 m. rugsėjo 7 d. rinkimų rezultatai

Maroko teisinė sistema 
Maroko teisinę sistemą sudaro kelios teisinės sistemos, kurių pagrindinė yra islamo. Jau nuo ankstyvojo Viduramžio, Maroko visuomenė rėmėsi šariatu ir vietoj tradicinio teisėjo buvo Kadi (). Pagrindinės Maroko religinės–juridinės sunitinės pakraipos mokyklos seka Madhhab mokymu, pavadinto Imamo Maliko ibn Anaso (Malik ibn Anas ibn Malik ibn 'Amr al-Asbahi) () vardu. Žydų bendruomenės gyvenimas reglamentuotas žydų įstatymais, berberų, kurie priklauso islamo visuomenei, įstatymai grindžiami genčių, o užsieniečių – Europos valstybių įstatymai. 

Iki 1900 m. šalyje buvusiems diplomatams, užsienio prekeiviams negaliojo Maroko įstatymai. Šalį valdant prancūzams galiojo prancūziški ir islamiški teisės kodeksai. Dabar Maroko teisinė sistema turi musulmoniškų, tradicinių genčių ir prancūziškų teisės įstatymo kodeksų. Kaimuose kasdieninius ūkio, santuokos, turto paveldėjimo klausimus sprendžia tradiciniai bendruomenės įstatymai. Didžioji dalis prekybos, administravimo įstatymo kodeksų Marokas perėmė iš Prancūzijos teisės kodeksu, o asmeninį musulmonų statusą apsprendžia šariato teismas.

Maroko teisinė sistema susideda: vietiniai teismai, esantys kiekvienoje bendruomenėje ar rajone, regioniniai teismai, apeliaciniai teismai ir Aukščiausias teismas Rabate. Egzistuoja dar ir karinių teismų sistema. Valstybės pareigūnų piktnaudžiavimus tarnyba prižiūri Aukščiausieji teisingumo rūmai. Teisėjo pareigas gali eiti tik Maroko pilietis, teismo kalba – arabų, teismo procesą dažniausiai veda vienas teisėjas.

Žmogaus teisių pažeidimai 
1970–1980 m. žmogaus teisiu pažeidimai Maroke buvo pasaulio visuomenės dėmesio centre. Politinių teisių šalyje nebuvimas privedė prie represijų, areštų ir politinių kalinių skaičiaus augimo. Daugelis Maroko gyventojų jautė baimę prieš valdžią ir nežinojo savo teisių. 1990 m. miestuose suaktivėjus žmogaus teisių judėjimo organizacijoms, Karalius Hasanas II–sis suformavo žmogaus teisių Konsultacinę tarybą, o 1993 m. vyriausybė įkūrė Žmogaus teisių ministeriją, kuriai vadovauti buvo paskirtas, žinomas kovotojas už žmogaus teises, Omaras Azimanas (Omar Azziman). Nuo 1997 m. Omaras Azimanas vadovavo įkurtai Teisingumo ministerijai.

Išnašos 

Maroko politinė sistema