Lietuvos TSR

Lietuvos TSR arba Lietuvos SSR (piln. Lietuvos Tarybų Socialistinė Respublika) – okupuotos Lietuvos pavadinimas, taikytas 1940–1941 ir 1944–1990 m.

Formaliai viena iš Sovietų sąjungos respublikų, sudaryta okupacinės sovietų valdžios pagrindu.

Nuo 1945 m. teritorija ir sienos beveik sutapo su dabartinės Lietuvos Respublikos teritorija ir sienomis (su pakeitimais Baltarusijos pasienyje).

Istorija

Prielaidos 

1940 m. birželio Lietuvos okupacijos dingstį sudarė:

 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašytas Molotovo-Ribentropo paktas ir jo slaptieji protokolai. Tai užtikrino Vokietijai, kad sovietai negins sovietų besiruošiamos pulti Lenkijos, o slaptaisiais protokolais pasidalinta įtakos sferomis: taip Lietuva pateko į Vokietijos įtakos sferą.

 1939 m. rugsėjo 28 d. pasirašyta Sovietų sąjungos ir Vokietijos sienos ir draugystės sutartimi dar kartą pasidalinta įtakos sferomis: mainais į dalį Lenkijos teritorijos, Lietuva atiduota sovietų įtakai.

Besiremdami šiais svetimų šalių dokumentais, sovietai pradėjo įtakoti Baltijos valstybes: Savitarpio pagalbos sutartis sovietai pasirašė su Latvija (1939 m. rugsėjo 28 d.) ir su Estija (1939 m. spalio 5 d.).

1939 m. spalio 3 d. sovietai pareikalavo, kad ir Lietuva pasirašytų analogišką sutartį. Mainais į pasirašymą sovietai pasiūlė grąžinti Lietuvai Vilnių.

1939 m. spalio 10 d. Juozas Urbšys ir Viačeslavas Molotovas, įgalioti savo vyriausybių, pasirašė Lietuvos–Sovietų sąjungos savitarpio pagalbos sutartį ir Vilniaus bei Vilniaus krašto perdavimo Lietuvos Respublikai aktą.

Pagal sutartį Lietuvos strategines vietose atsirado keletas raudonosios armijos įgulų: Alytuje, Prienuose, Gaižiūnuose ir Naujojoje Vilnioje, viso 18786 raudonosios armijos kariai . Raudonoji armija (kuri formaliai dar nebuvo okupacinė, mat pasirodė abiejų valstybių susitarimu), neretai veldavosi į Lietuvos vidaus reikalus. Spalio 31 d. raudonoji armija nekviesta slopino lenkų antisemitines riaušes Vilniuje, grasino kištis ir į kitus panašius įvykius, jei Lietuvos valdžia nesiims rimtesnių priemonių dėl Vilniaus lenkų. Bet sovietų vyriausybė nenorėjo konfliktuoti su Lietuvos valdžia (kaip ir lietuviai nenorėjo konfliktų su sovietais). Spalio 19 d. V. Molotovas įsakė sovietų pasiuntiniui N. Pozdniakovui nutraukti bet kokią paramą ir pažadus Lietuvos kairiesiems. Maskva siekė teisėto Lietuvos prisijungimo, nenorėjo kompromituoti savo siekių.

Faktiškai tai reiškė Lietuvos nepriklausomybės praradimą. Tai matosi gruodžio 13 d. kai Lietuvos (kaip ir Latvijos bei Estijos) atstovas Tautų Sąjungoje, dėl sovietų karo prieš Suomiją, nebalsavo už sovietų pašalinimą iš organizacijos.

Spalio 10-osios sutartimi Lietuva atgavo ~7 tūkst. km² teritorijos, tačiau tai buvo tik penktadalis teritorijos, kurią sovietinė Rusija buvo pripažinusi Lietuvai 1920 m. liepos 12 d. taikos sutartimi. Lietuvai negrąžintos visos lietuviškos teritorijos užimtos sovietų.

1939 m. lapkričio 22 d. Antanas Smetona patvirtino 21-ąjį Lietuvos ministrų kabinetą, kuriam vadovavo Antanas Merkys. Ši vyriausybė išbuvo iki Lietuvos okupacijos 1940 m. birželio 15 d.

Okupacija ir aneksija 
1940 m. birželį sovietų kariai užpuolė Lietuvos teritoriją.

1940 m. liepos 21 d. pagal Maskvos scenarijų įsteigta : okupavus Lietuvą „išrinktas“ marionetinis Liaudies Seimas pirmojoje sesijoje pirmu klausimu, svarstydamas valstybinės santvarkos pakeitimą, Antanui Sniečkui pasiūlius, priėmė nutarimą „prašyti“ sovietų Aukščiausiąją Tarybą priimti  į Sovietų sąjungos sudėtį, nors savo rinkiminėse programose nei „Lietuvos darbo sąjunga“, nei pavieniai kandidatai tokios nuostatos nedeklaravo. Taip siekta formaliai įteisinti Lietuvos okupaciją bei aneksiją prie Sovietų sąjungos.

Nuo 1940 m. rugpjūčio 3 d. Lietuva pripažinta Sovietų sąjungos sudėtyje, t. y. aneksuota.

1940 m. rugpjūčio 25 d. Liaudies Seimo ypatingos sesijos metu patvirtinta  konstitucija (1936 m. gruodžio 5 d. sovietų konstitucijos analogas).

Antrasis pasaulinis karas 
Prasidėjus  Antrajam pasauliniam karui Lietuva jame nedalyvavo.

1941 m. į karą įsitraukė ir sovietai (tada Lietuva jau buvo okupuota). Nors 1939 m. Vokietija siūlė tada dar buvusiai Lietuvos Respublikai atsiimti Vilniaus kraštą. 1941 m. birželio 22 d. Hitleris pradėjo karą su sovietais.

1941 m. birželio 22–28 d. Lietuvos aktyvistai ir kitos patriotinės organizacijos suorganizavo Birželio sukilimą: suformuota Lietuvos vyriausybė, tačiau Vokietija jos nepripažino ir po 43 dienų veikimo išvaikė.

1941–1944 m. Lietuva buvo įtraukta į vokiečių Ostlando reichskomisariatą kaip Lietuvos generalinė sritis, valdoma civilinės administracijos. 1944 m. liepos–spalio mėn. sovietai užėmė Lietuvą antrą kartą.

Po Antrojo pasaulinio karo 

1944 m. sovietams vėl okupavus Lietuvą, iškart prasidėjo masinės Lietuvos gyventojų tremtys į Sibirą, kurios vykdytos iki 1953 m. Stalino mirties.

Tada uždrausti tautiškumo simboliai – tautinė trispalvė vėliava bei Tautiška giesmė ir kiti, už jų naudojimą žmonės buvo baudžiami. „ ūkio atkūrimo“ pretekstu sovietai skatino darbininkų ir kitų gyventojų migraciją į Lietuvą iš Rusijos ir kitų sovietinių respublikų; taip ketinta Lietuvą labiau integruoti į Sovietų Sąjungą ir plėtoti jos pramonę. Tada darbingi lietuviai buvo viliojami darbams Rusijos TFSR gilumoje, žadant visokeriopas įsikūrimo naujoje vietoje lengvatas.

Net ir nuslopinus Lietuvos partizaninį pasipriešinimą sovietai neužgniaužė judėjimo už Lietuvos nepriklausomybę – veikė persekiojamos pogrindinės disidentinės grupės, leidusios pogrindinę spaudą, katalikišką literatūrą.

Po tarptautinės konferencijos Helsinkyje, kur buvo pripažintos po II pasaulinio karo nusistovėjusios sienos, Lietuvos Helsinkio grupė per užsienio radiją paskelbė nepriklausomybės reikalavimą.

1972 m. po Romo Kalantos susideginimo kilo antitarybiniai jaunimo protestai ir kiti neramumai, vadinti Kauno pavasariu.

1978 m. balandžio 20 d. devintojo šaukimo  Aukščiausiosios Tarybos neeilinėje devintojoje sesijoje buvo priimta antroji  Konstitucija (1977 m. spalio 7 d. sovietinės konstitucijos analogas), kuri veikė iki sovietų žlugimo.

Sovietų žlugimas 
XX a. devintajame dešimtmetyje Sovietų sąjungą ištiko ekonominė krizė. 1985 m. Sovietų sąjungos vadovu tapo  Michailas Gorbačiovas, kuris pradėjo liberalias reformas (pvz. Pertvarką) ir baigė Šaltąjį karą. Tai paskatino antikomunistinių judėjimų suaktyvėjimą Sovietų sąjungoje, taip pat ir okupuotoje Lietuvoje.

1988 m. spalio 22-23 d. įkurtas Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis siekęs Lietuvos valstybingumo atkūrimo.

1989 m. rugpjūčio 23 d., minint 50-ąsias Molotovo-Ribentropo pakto, panaikinusio Baltijos valstybių nepriklausomybę, metines, įvyko Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio organizuotas Baltijos kelias – ~600 km susikibusių žmonių grandinė, sustojusi apjungti trijų Baltijos šalių sostines – Vilnių, Rygą ir Taliną. Akcija simbolizavo Lietuvos, Latvijos ir Estijos žmonių siekį atsiskirt nuo sovietų.

1990 m. kovo 11 d. Aukščiausioji Taryba-Atkuriamasis Seimas pasirašė Aktą dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo. Okupacinė  faktiškai nustojo egzistuoti. Kadangi Lietuvos okupacija bei aneksija visuomet buvo laikyta prieštaraujančia tarptautinei teisei ir laikyta niekine, formalaus išstojimo iš Sovietų sąjungos net nereikėjo.

Valdymas 

 buvo okupacinė sovietų teritorija, todėl svarbiausi nutarimai buvo priimami Maskvoje.

Būta ir vietinių valdžios organų. Aukščiausias vietinės valdžios organas –  Aukščiausioji Taryba, buvo imituojami rinkimai ketveriems metams, pagal principą: vienas deputatas dešimčiai tūkstančių gyventojų (deputatas „renkamas“ iš vieno iškelto kandidato). Tarp Aukščiausiosios Tarybos sesijų aukščiausias šalies valstybės valdžios organas buvo  Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas. Respublikos vyriausybė – Ministrų Taryba, atsakinga už įstatymų įgyvendinimą. 

Rajonuose, miestuose, gyvenvietėse ir apylinkėse vietinės valdžios organais buvo Darbo žmonių deputatų tarybos (vėliau Liaudies deputatų tarybos), kuriuos gyventojai „išrinkdavo“ 2 metų laikotarpiui. Rinkimai buvo tik formalūs – balsuoti buvo galima tik už vieną kandidatą, paskirtą komunistų partijos. Sovietų Aukščiausios Tarybos Tautybių taryboje   atstovaudavo 32 deputatai.

vadovai 
Vadinamieji LKP CK pirmieji sekretoriai:
 1940−1974 m. Antanas Sniečkus
 1974−1987 m. Petras Griškevičius
 1987−1988 m. Ringaudas Bronislovas Songaila
 1988−1990 m. Algirdas Mykolas Brazauskas

Suskirstymas 
 pradžioje buvo suskirstyta į apskritis.

Įvykdžius 1950 m.  rajonų reformą, apskritys panaikintos ir suformuoti mažesni 87 rajonai, pavaldūs 4 sritims. 1953 m. sritys panaikintos. 1954–1965 m. rajonai kelis kartus reformuoti, kol nusistovėjo 44 rajonai, išlikę iki pat sovietų žlugimo. Rajonai buvo skirstomi į apylinkes.

44  rajonai:

 Akmenės rajonas
 Alytaus rajonas
 Anykščių rajonas
 Biržų rajonas
 Ignalinos rajonas
 Jonavos rajonas
 Joniškio rajonas
 Jurbarko rajonas
 Kaišiadorių rajonas
 Kapsuko rajonas
 Kauno rajonas
 Kėdainių rajonas
 Kelmės rajonas
 Klaipėdos rajonas
 Kretingos rajonas
 Kupiškio rajonas
 Lazdijų rajonas
 Mažeikių rajonas
 Molėtų rajonas
 Pakruojo rajonas
 Panevėžio rajonas
 Pasvalio rajonas
 Plungės rajonas
 Prienų rajonas
 Radviliškio rajonas
 Raseinių rajonas
 Rokiškio rajonas
 Skuodo rajonas
 Šakių rajonas
 Šalčininkų rajonas
 Šiaulių rajonas
 Šilalės rajonas
 Šilutės rajonas
 Širvintų rajonas
 Švenčionių rajonas
 Tauragės rajonas
 Telšių rajonas
 Trakų rajonas
 Ukmergės rajonas
 Utenos rajonas
 Varėnos rajonas
 Vilkaviškio rajonas
 Vilniaus rajonas
 Zarasų rajonas
</div>

Išnašos 

 Lietuvos Liaudies Seimas (Stenogramos ir medžiaga), Vilnius: „Mintis“. 1985
 1978 metų  Konstitucija

Lietuvos TSR