Tibetiečių-mianmariečių kalbos

Tibetiečių-mianmariečių kalbų šeima, taip pat žinoma tibetiečių-mjanmų vardu, dar vadinta tibetiečių-birmiečių kalbomis, – dažniausiai laikoma Kinų-tibetiečių kalbų šeimos grupe. Yra šnekama daugelyje centrinės ir pietinės Azijos šalių: Mianmare, Kinijoje (Tibeto, Guidžou, Hunano regionuose), šiaurės Tailande, Vietname, Laose, šiaurės Nepale, Butane, vakarų Pakistane (Baltistane) ir įvairiuose Indijos regionuose.

Kalbų grupėje priskaičiuojama apie 350 kalbų, iš kurių labiausiai šnekama ir paplitusi – mjanmų kalba (apie 40 mln. šnekančiųjų), vartojama Mianmare. Apie 7 mln. Kinijos regiono Tibeto gyventojų ir kitų tautų šneka tibetiečių kalba ir jos dialektais.

Neseniai nyderlandų lingvistas George van Driem apgynė tibetiečių – mianmariečių kalbų iškėlimą į priekį, išstumiant kinų – tibetiečių kalbas iš aukštesniosios eilės statuso. Pagal jo siūlymą kinų kalba turi būti klasifikuojma kaip kalbų grupė tibetiečių – mianmariečių/sinų (kinų) – tibetiečių kalbų šeimoje. Tačiau šis pasiūlymas nebuvo plačiai pripažintas.

Klasifikacija 
Iki šiol buvo dvi pagrindinės klasifikacijos: Shafer‘io (1966) ir Benedict‘o (1971). Toliau pateikiama Benedict klasifikacija:

 Kukių – činų – nagų
 Aborių-Mirių-Daflų
 Bodų-Garų
 Mahi-kiranti
 Tibetiečių-kinaurų
 Čiangų (tangutų)
 Jingpo
 Lolų (Yi)-Mjanmų-Nasių
 Kajinų (karenų)
 Bajų
 Tudzia

Nuo tada, dauguma kalbų, prieš tai nepakankamai pagrįstų, gavo daugiau dėmesio dėl naujų gramatikų ir žodynų išleidimo. Visi šie atradimai atvedė prie naujo mokslinio darbo: Bradley‘io (1997) klasifikacija naujesnė ir įtraukia naujus duomenis.

Nepaisant to, nusistovėjusi ir visuotinai pripažinta klasifikacija neegzistuoja iki dabar.

Nuorodos 
 
 Ethnologue informacija

Išnašos 

Kinų-tibetiečių kalbos