משימתו של אייראנון

מְשִׂימָתוֹ שֶׁל אַיְירָאנוֹן או מַשְׂאַת נַפְשׁוֹ שֶׁל אַיְירָאנוֹן (באנגלית: The Quest Of Iranon) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1921 ופורסם לראשונה במגזין הגליאון ב-1935. עלילתו סובבת אחר נווד צעיר וזהוב-שיער בשם אייראנון המשוטט ברחבי ארץ החלומות בחיפוש אחר איירה, ממלכת מולדתו האבודה, בעודו שר שירים על יופי ופאר בפני כל האנשים הקודרים וקשי היום בהם הוא נתקל לאורך מסעותיו.

עלילה 
הסיפור נפתח עם הגעתו של אייראנון, צעיר זהוב-שיער משוח במור ולבוש בגלימה סגולה העוטה על ראשו זר-גפן, לעיר האבן עשוית הגרניט הקרויה טלות', שתושביה ידועים כטיפוסים קודרים וזעופים המגלים עניין רק בעבודתם ותו לא. עם בואו מכריז הלה בפניהם כי, . הוא טוען להיותו בן המלך ויורש העצר של אותה עיר, ומבקש מהמקומיים שיתירו לו לחיות ביניהם כדי שיוכל לשיר עבורם. למרות מזגם הנוקשה מעוררת הצעתו את סקרנותם, והם מציעים לו להישאר עמם למשך זמן-מה.

למחרת היום, עם זאת, מגיע אחד הארכונים לבקר באורווה בה לן אייראנון במהלך הלילה, ודורש ממנו להתלוות עמו אל חנותו של את'וק הסנדלר, בכדי שיהפוך לשולייתו. כאשר אייראנון מסרב לכך בתואנה כי הוא וירטואוז אשר נועד לשיר את שירי אמנותו, משיב הארכון כי אנשי טלות' מוכרחים לעמול בקושי רב במשך כל חייהם כפי שמכתיבים חוקי העיר. הוא מציב בפניו את הברירה להתייצב בפני את'וק או לעזוב את העיר עד לשקיעת השמש.

בצאתו מהאורווה מטייל אייראנון המדוכדך בין הרחובות האפורים והעגמומיים עד שהוא פוגש בילד קטן היושב לצדו של הנהר החוצה את העיר. הלה מזדהה בפניו בתור רומנוד, וטוען כי על אף שנולד לאנשיה הקשים של טלות', עדיין מקוננת בליבו התקווה לראות במו עיניו את ארצות היופי הרחוקות אודותיהן שמע במעשיות ובשירים. הוא מספר לו על עיר רחוקה בשם אונאי, עליה למד רק מפי שמועות, הידועה כמקום נפלא ונוראי בעת ובעונה אחת, שאנשיה רוקדים לצלילי הלאוטות מדי לילה, והיא אף עשויה להיות, הלכה למעשה, איירה האבודה, אחריה מחפש אייראנון, היות שעזב אותה לפני זמן כה רב וייתכן כי שמה השתנה מאז.

אייראנון נענה להצעתו בשמחה, ועם שקיעת השמש יוצאים השניים לדרכם. מסעם הקשה ומלא התלאות נמשך שנים רבות, אולם הלה מעולם לא חדל ממנהגו לשיר אודות חלומותיו, ורומנוד, אשר הפך כבר לאיש מבוגר, נהג להקשיב לקולו הנעים מדי ערב, משום שבדרך פלא שמר אייראנון על נעורי נצח, ולא הזדקן אף ביום אחד.

לילה אחד, עם זריחתו של הירח המלא, הגיעו השניים לפסגת הר ממנה יכלו להשקיף על אורותיה הבוהקים של העיר אונאי. באותו הרגע ידע אייראנון כי לא הייתה זו איירה, מולדתו האבודה, אולם אנשי המקום אכן נהגו להנות ולרקוד לצלילי המוזיקה כפי שהשמועות אמרו, ואף השליכו עליו פרחים בשמחה כאשר החל לשיר עבורם על חלומותיו, כך שהחליט להישאר בה לעת-עתה.

בחלוף השנים, עם זאת, דעכה תהילתו של אייראנון בקרב אנשי העיר, ותשומת לבם עברה לידי הבדרנים החדשים שהביא המלך מארצות המדבר. רומנוד הפך לאיש זקן זה מכבר אשר חדל להקשיב לשירתו של אייראנון, ויום אחד מת בשינתו. בעצב רב בכה הלה על קברו של חברו בעודו נזכר באותו יום בו פגש אותו כילד על גדת הנהר, בטרם עזב את אונאי והמשיך בחיפושיו אחר איירה.

נראה כי אייראנון נועד לשוטט בדרכים לנצח על אף שחלפו שנים רבות מאז החל את מסעו, אם כי עדיין נותר צעיר. בכל אשר הלך, עם זאת, פגש רק באנשים שחלפו על פניו וצחקו בלעג לשירתו. באחד הימים נתקל ברועה צאן זקן אשר שמר על כבשיו בסמוך למדרון תלול שצנח לביצה טובענית. כאשר שאל אותו על איירה ענה לו האיש כי אכן שמע אודות העיר לפני שנים רבות מפיו של ילד אשר חשב את עצמו לבן מלוכה, על אף שהיה למעשה בנו של קבצן, ונתקף לעיתים בחלומות מוזרים עליהם נהג לשיר. אולם לאחר שהפך למושא ללעג וקלס בקרב אנשי עירו ברח הילד כדי לחפש אחר קהל אחר, ובמהלך מסעותיו נהג לשיר אודות ארצות רחוקות וממלכות דמיוניות שאינן קיימות, בדומה לאיירה.

עם רדת הלילה וצאת הכוכבים נכנס אייראנון, כעת אדם זקן ותשוש אשר ראה את האמת, אל תוך הביצה הטובענית בעודו מביט מעלה בהיסח דעת, כאילו הצליח לחזות במו עיניו בעיר הדמיונית איירה אשר התגלתה למבקריה רק בחלומותיהם. הסיפור תם באמירה כי .

דמויות 
 אייראנון – פייטן המשוטט ברחבי ארץ החלומות בחיפוש אחר מולדתו האבודה הקרויה איירה. ידוע בשל מראהו האקסצנטרי והבולט, קרי שיערו הזהוב והארוך הגולש אל כתפיו, גלימה סגולה אותה הוא לובש בקביעות, וזר גפן הנח על ראשו. לכל אורך מסעותיו ארוכי השנים משוכנע אייראנון כי הוא בנו של המלך אשר שלט באיירה, וכי יישאר צעיר לנצח, אולם לבסוף הוא פוגש ברועה צאן זקן המנפץ את אשליותיו ומספר לו שהוא למעשה בנו של קבצן, ובתור ילד קטן סבל מחולי נפשי ומחלומות משונים אשר הולידו בו את האמונה כי היה נצר לשושלת מלוכה ארוכה אשר שלטה בממלכה דמיונית בשם איירה, שלדבריו, מעולם לא הייתה קיימת. באותו הרגע מבחין אייראנון כי הוא כבר אדם זקן מאוד, ומחליט להתאבד בשקיעה בחול טובעני.
 רומונד – ילד קטן המתגורר בעיר טלות', שתושביה ידועים באורח חייהם הקשה ובאמונתם החריפה בעבודה מאומצת. הוא נופל בקסמיו של אייראנון לאחר שהשניים נפגשים על גדת הנהר החוצה את העיר, והלה מבקש להצטרף לחיפושיו בטענה כי שמע על עיר מסתורית אשר עשויה להתגלות כמושא כמיהתו, איירה האבודה. במהלך מסעותיהם ארוכי השנים גדל רומונד לכדי אדם מבוגר, ולבסוף נפטר במהלך שינתו לאחר ששתה יתר על המידה, ונקבר באונאי.

השראה 
הסיפור משויך לקבוצת יצירות שכתב לאבקרפט בתקופה בחייו בה הושפע רבות מעולמו הספרותי של ה, על אף שאינו מקביל לאף אחד מכתביו באופן מדויק. לאבקרפט תיאר את הסיפור באחד ממכתביו, .

עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט

מעגל החלומות 
עלילת הסיפור מתרחשת במימד פרי המצאתו של לאבקרפט הידוע בשם , פרט הנלמד מתוך שמות המקומות הרבים בהם הוא נוקב לאורכו, כגון סארנאת' הרומזת לסיפורו האבדון שהגיע לסארנאת', לומאר המוזכרת בסיפורו פולאריס, וכיוצא בזאת. אולם בעוד שמרבית הסיפורים המשתייכים לסדרה זו מציגים דמויות מתוך העולם האמיתי אשר נכנסות לעולם החלומות במהלך שנתן, או כאלו שנמצאות בתוכו דרך קבע, מעמדו של הסיפור הנוכחי אינו ברור לגמרי משום שגיבורו, אייראנון, חולם לשוב לעיר מולדתו, וכאשר מגלה שמעולם לא הייתה קיימת, מחליט להתאבד. הדבר מהווה מעין גרסה הפוכה לעלילת הסיפור סלפאיס, שגיבורו מת בעולם האמיתי רק כדי לברוח לתוך עולם החלומות המציע לו נחמה בדמות זיכרונות ילדותו האבודים, בעוד שהגיבור הנוכחי מת בעולם החלומות לאחר שהוא מאבד בעל כורחו את אחיזתו באשליות הקיימות רק בדמיונו.

ביקורת 
מבקר הספרות ס. ט. ג'ושי תיאר את הסיפור בתור היצירה הפנטסטית היפה ביותר מבין כל עבודותיו של לאבקרפט אשר נכתבו תחת השפעת צל עולמו הספרותי של הלורד דנסאני. הסופר  כינה את היצירה בתור . לדבריו, הסיפור סובל מאותה נימה של רחמים עצמיים המופיעה בסלפאיס, וכי לאבקרפט ניסה לטעון באמצעותו שטיפוסים בעלי טעם מעודן ורגישות אמנותית, כמוהו, צריכים לקבל רשות מהחברה להעביר את חייהם בחוסר מעש ובחלימה בהקיץ, בדומה לאייראנון.

מהדורות 
הסיפור פורסם לראשונה במגזין הגליאון בחודשים יולי ואוגוסט ב-1935, ופעם נוספת במגזין  ב-1939, על אף שנדחה על ידי עורכיו מספר שנים קודם לכן, כאשר ביקש לאבקרפט להוציאו לאור בתום כתיבתו. לאחר הדחייה תכנן לאבקרפט לפרסמו בכתב העת השמרן אותו ערך ופרסם באופן עצמאי, אולם כתב את הסיפור ב-1921 ולא פרסם את הגיליון הבא של כתב העת עד ל-1923, אז כבר גמר אומר בדעתו שלא לפרסמו. מאז הודפס הסיפור בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לחמש שפות: צרפתית, גרמנית, פינית, איטלקית ופורטוגזית.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

ה.פ. לאבקרפט
ספרי 1935