כלכלת תשומת הלב

כלכלה עוסקת באופן שבו עושים שימוש במשאבים שיש בהם מחסור. קשב או תשומת לב הוא מצב שבו המודעות מתמקדת במרכיב מסויים על חשבון מרכיבים אחרים שבסביבה. כלכלת קשב עוסקת במצב שבו אנשים מוצפים במידע מיותר שגורם לקושי בריכוז תשומת הלב, בגלל עומס קוגניטיבי שאותו יוצרת בכוונת מכוון תעשיית הפרסום.  

המציאות הווירטואלית מושכת את תשומת הלב. אנשים מסתכלים שוב ושוב בטלפון, מתמכרים למשך זמן ארוך לשיתופים, למסרים מיידיים ולהתראות ועקב כך נוצר מחסור ביכולת הקשב שלהם. מצב זה מפריע ברמה האישית "לרצות את מה שהאדם רוצה לרצות", מאיים על המבנים החברתיים ומחליש את הדמוקרטיה.  

הכוח המעצב את האינטרנט הוא הפירסום. בעיקר ברשתות החברתיות מושקעת מומחיות רבה בריתוק כל האנשים למשך כל הזמן למסכים, באמצעות יצירת ריגושים  שליליים כגון כעס, פחד, גועל. הנסיון מלמד כי רגשות אלה גורמים לעוררות ולמעורבות, שהם טובים לצורך פרסום. האינטרס של תעשיית הפרסום הוא לשכנע ברעיונות (גם אם הם לא נכונים) ולעודד לפעולה (רכישת מוצרים).  

את המונח כלכלת תשומת הלב או כלכלת קשב טבע לראשונה בסוף שנות ה-60 הכלכלן ואיש מדע המדינה הרברט סיימון שאיפיין את עומס המידע כבעיה כלכלית. כשהאינטרנט התפתח המושג הזה הפך פופולרי במיוחד בגלל החווייה החדשה שהאינטרנט יצר, שבמקום מחסור במידע שהיה בעבר נוצר כעת שפע של תכנים זמינים מיידית. הכמות הזאת הפכה את המחסור בתשומת לב לגורם מגביל בצריכת מידע.

ניר איל hooked

כלכלת קשב

פרק 2

הרשתות החברתיות לא מספקות מידע אלא מעודדת התעניינות ומעורבות engagement

כמות גדולה מאוד של מידע הופכת את המידע למעמסה ומפזרת את תשומת הלב. בעבר היה מחסור במידע. אנשים רצו לדעת יותר ויכלו להקדיש תשומת לב לפרטים חדשים. בימינו אנחנו מוצפים במידע ועסוקים בלברור מה מתוך גודש התעבורה רלוונטי לנו.

פרק 3

ככל שהמידע נהיה רב מדי תשומת הלב מצטמצמת. קיים בימינו שטף של מידע בלתי נחוץ ומבלבל שפוגע ביכולת שלנו לבור את הבר מן התבן. 

פרק 5

פרסומות בימינו לא מספקות מידע אלא עוסקות בשכנוע. למעשה כל התקשורת מעוצבת כדי לשכנע את המשתמשים להישאר צמודים לטלפון, להיות מעורבים, לעשות לייק, לשתף, להגיב וככלל לבצע פעולות לפי האינטרס של המפרסם.

מערכות התקשורת מתוכננות כדי למשוך תשומת לב למשך זמן ממושך את מספר האנשים הרב ביותר, וכיוון שהתחרות על תשומת הלב של המשתמשים גדולה ביותר, הן מעוצבות להעביר מסרים ברמה הנמוכה ביותר האפשרית, כשהן מנצלות את הפגיעות הקוגניטיבית שתבועה בטבע האנושי.

עוגיות‏ cookies הן אמצעי ליכולת של המפרסמים לעקוב אחרי המשתמשים וגם לכוון אותם כדי שיבחרו מוצר או ב רעיון שהם רוצים למכור.

קליקבייט גם הוא אמצעי למשוך את תשומת ליבנו באופן מניפולטיבי

פרק 6

תשומת לב משמעה להאיר זרקור מחשבתי אל אירוע אחד מתוך שלל האירועים שמסביב.

להוסיף לפרק 6: "לרצות מה שאנחנו רוצים לרצות"

פרק 7

functional destruction

הסחת דעת פונקציונאלית נוצרת מהתראות שהמערכות שולחות לנו. היא גוזלת זמן וכוחות נפש.

אמצעי נוסף הוא הטבעת המידע שהממשלה לא רוצה שישימו

אליו לב במידע מושך תשומת לב כגון רכילות וקשקשת.

פרק 8

אדם רוצה לחיות חיים שמבטאים את הערכים החשובים ביותר שלו, לתת משמעות לסיפור חייו. הטכנולוגיה גורמת הסחת דעת מעולם ערכים זה, לטובת מעורבות הצטיינות,  פירסום ברשתות החברתיות. הרעיון הראשוני בכפתור לייק היה להעניק חיזוק חיובי אבל כולם הפרסום הפך את המשאבים האלה לנתונים במאגר מידע אודות המשתמשים ואמצעי מניפולציה.

אווירה שמעוררות הרשתות החברתיות בעיקר כעס זעם מוסרי הרגשה שהצד השני עשה משהו שאסור לעשות.

הזעם הזה נוטה להיות ויראלי מתסיס רגשות של ההמון ומייצר אווירה של אוכלוקרטיה שלטון ההמון עריצות הרוב במקום משפט צדק.

פרק 10

הרשתות החברתיות כל מטרתן היא למשוך את תשומת הלב, לכוון אותה לפי האינטרסים של המפרסמים ולהסיט אותה מההתעניינויות אחרות. בכך הן מאיימות באופן אישי על כל אחד על כל התארגנות וגם על המערכות הארציות והבינלאומיות. הפצת השנאה והקיטוב מפוררת את החברה ומאיימת על הדמוקרטיה. המטרה למשוך את תשומת לב המשתמשים פוגעת ביכולת שלהם לנהל מערכת תקינה מבחינה פוליטית

פרק 12 איך יוצאים מה מצב

צריך שהטכנולוגיה תתפתח בהתאם לצרכים של החברה האנושית. הערכה מחדש של הטבע והמטרה של פרסום. פרסום צריך לתמוך בצרכים של האנשים ולא לפתות אותם בניגוד לאינטרסים שלהם, לטובת המפרסמים.

יש לאפשר מניעה של פעולת קצירת תשומת הלב. 

החברות צריכות להעדיף שיקולים אתיים על פני שיקולים מסחריים. אולי אפשר למסות חברות שלא עומדות בדרישות האתיות. 

אפשר גם לכתוב שבועות מעצבים שהם יישבעו לה כמו שבועית היפוקרטס של הרופאים.

הטכנולוגיה משפיעה על תשומת הלב שלנו.
בשנות ה-70 של המאה העשרים  היתה כווונה לספק לצופים תוכניות ומידע ללא עלות כספית. באולפני הטלוויזיה עשו זאת באמצעות פרסומת. הצופים התכוונו לצפות בתוכניות הטלויזיה ולשם כך היו חייבים להיחשף גם לפרסומות. תשומת הלב שלהם היא המוצר שהטלוויזיה סיפקה למפרסמים ואלה שילמו עליה לטלוויזיה. כך, באמצעות הצפייה בפרסומות, קיבלו הצופים תוכניות טלוויזיה בלי שיצטרכו לשלם עליהן בכסף.

הרשתות החברתיות בתחילת דרכן אימצו מהטלוויזיה את אותה הטכניקה ופעלו באותו אופן. הן סיפקו חינם מידע שהמשתמשים היו מעוניינים בו, תמורת תשומת הלב שלהם. כך פועל גוגל למשל שמספק לנו את google maps וכך גם וואטסאפ ופייסבוק. הם מציגים לנו פרסומות ולכן אנחנו לא מתבקשים לשלם על השימוש. אבל במשך השנים פותחה טכנולוגיה חדשה שמעניקה לחברות האלה אפשרות נוספת, שלא היתה קיימת בטלוויזיה של שנות ה-70: תוך כדי כך שהצופים נאלצים לבהות בפרסומות, המפרסמים למדו לצבור אודות הצופים האלה מידע רב, ביג דאטה. המידע הזה מושג באמצעות בדיקת A/B שמראה מה האפשרות העדיפה מִבּחינה עסקית מבין שתי אלטרנטיבות. כך מתאפשר לחברות האלה לייצר פרסומות תפורות לפי המידה, כלומר כל צופה מקבל פרסומת שמתאימה בדיוק לו. בכך מוגבר כוח השיכנוע של המפרסמים ויש סיכוי גדול יותר להגדלת המכירות.

עניין נוסף שרלוונטי לנושא תשומת הלב הוא הנטייה האנושית לשים לב לדברים, גם בניגוד לרצון. למשל אנשים ינעצו עיניים כשמתרחשת בסביבתם תאונה. הנטייה לנהוג כך היא גנטית. היצרנים של כלכלת תשומת הלב יודעים על הנטייה הזאת ומשתמשים בה כדי למשוך את תשומת הלב של המשתמשים לפי הצרכים של המפרסמים. אנשים מתמכרים לדברים שמושכים את תשומת ליבם. ההתמכרות הזאת מאפשרת למפרסמים לעשות מניפולציות על הקהל שלהם ואף לגרום בפועל לשינוי התנהגות