מידות טובות

מידות טובות (בלשון יחיד: מידה טובה) הן מידות בנפש המאפשרות להתהלך בדרכי מוסר. תיקון מידות, ולימוד וקניין של מידות טובות, נחשבים כטובת הכלל ולכן מוערכים כמטרה עיקרית בחיים או כעקרון יסודי של ההוויה. במוסר האנושי המעשי, מידה טובה היא נטייה לבחור במעשים בהתאם לאמות מידה מוסריות: סור מרע ועשה טוב. אדם שקנה מידות טובות ומורגל בהן נחשב כבעל מידות טובות. ההפך ממידות טובות הוא רשעות, או בינוניות, או קלות דעת.

המושג מידות טובות בלשונות שונות 
המושג "מידות טובות" קיים ברוב העמים וברוב לשונות.

בישראל המילה "מוסר" או הביטוי "הישר והטוב" או המושג "דרך ארץ" או המושג "גמילות חסדים" או צירוף המושגים "תורה, עבודה וגמילות חסדים" כוללים את כל המידות הטובות.

בסין העתיקה המילה 德 (טה) שימשה בהוראות של מוסר, מידות טובות, אופי מוסרי, כוח פנימי, יושר. קונפוציוס כינה את שלמות המידות במילה 仁 (רן), שפירושה אנושות, אורח חיים מוסרי, אהבת כל האדם, חסד, טוב לב, היעדר אנוכיות.

בלשון היוונית העתיקה המילה ἀρετή (ארטה) שימשה במשמעויות של טוב, אומץ, הצלחה, שגשוג, מצוינות, מידה טובה, ערך, אישיות. המילים אגאתוס (ἀγαθός) - טוב, ו-אסלוס (ἐσθλός) שימשו לתאר לוחמים מצליחים, או אנשים מצליחים ממוצא אצילי; ולאחר מכן, עם המילה קאלוס (καλός) - יפה: שימשו כתואר לאנשים בעלי מידות טובות. בשירה היוונית העתיקה לגיבורים כלילי מידות יוחסה התכונה σωφροσύνη (סופרוסיני): יישוב-הדעת ואישיות מצוינת.

הרומאים השתמשו במילה הלטינית virtus בהתייחס לכל "התכונות המעולות של גברים, כולל כוח פיזי, התנהגות אמיצה ויושר מוסרי".

המילה virtue ("סגולה") נכנסה ללשון האנגלית במאה ה-13. סמואל ג'ונסון פירשה במילונו במובנים: טוב מוסרי, מצוינות מוסרית ספציפית (מידה טובה), איכות מרפאה, יעילות רפואית, כוח לעשות, אומץ, מצוינות.

ביהדות

במקרא 
לפי התורה, המידות הטובות הנדרשות על מנת לעבוד את הקב"ה הן: יראת השם, ההליכה בדרכיו, אהבת השם, שלמות הלב, ושמירת כל המצוות. המידות הטובות הכרחיות כשלעצמן על מנת להיות צדיק, ומהוות אמצעי על מנת לדעת את המושכלות (דעת השם).

שלמות המידות היא להידמות לבורא יתברך בפעולותיו. הבורא יתברך נקרא צדיק כי עושה צדק, וכן נקראו הצדיקים. ונקרא חסיד על פי שמתנהג בחסידות, וכן נקראו החסידים. וציווה להידמות לו, שנאמר: .

דוד תיאר את האיש כליל המידות במזמור תהילים א, ושלמה את האִשָּׁה שלמת המידות במזמור "אשת חיל מי ימצא".

דוד העמיד את תרי"ג מצוות על אחת-עשרה מידות טובות: .

ישעיהו העמידן על שש: .

מיכה העמידן על שלוש: .

חזר ישעיהו והעמידן על שתים: .

בא חבקוק והעמידן על אחת: .

ספר משלי 
ספר משלי עוסק בחכמה ובמוסר. פירש המאירי שרומז בחכמה אל שלמות מעלות שכליות, ובמוסר אל שלמות מידות. ושלמות המידות תנאי לשלמות המעלות השכליות. ומאחר שרבים אינם יודעים את מעלות החכמה והמוסר, ספר משלי משבח את החכמה (תורה, הנהגת האדם והמדינה בדרכי מוסר) ומעלותיה, ומלמד מוסר. להלן סיכום קצר של מידות ואיך מתייחסות אל החכמה (לפי המשלים שבספר):

בספרות חז"ל 
רוב המידות הטובות לפי חז"ל מסוכמות במסכת אבות, כשכל חכם אומר בקצרה מהן עיקר המידות הטובות הנדרשות לפי תורתו. בפרק החמישי מתוארות ארבע מידות באדם, ארבע מידות בדעות, ארבע מידות בתלמידים, ארבע מידות בנותני צדקה, ארבע מידות בהולכי לבית המדרש, וארבע מידות ביושבים לפני חכמים. כך מתוארות ארבע מידות בדעות (אבות ה, יא):נוח לכעוס ונוח לרצות, יצא הפסדו בשכרו.

קשה לכעוס וקשה לרצות, יצא שכרו בהפסדו.

קשה לכעוס ונוח לרצות, חסיד.

נוח לכעוס וקשה לרצות, רשע.רבי יוסי אומר: התקן עצמך ללמוד תורה (אבות ב, יב). פירש רבי יונה גירונדי: התקן עצמך במידות טובות כדי שתלמוד את התורה ותגיע אל מעלת החסידות.

רבן יוחנן בן זכאי אמר לתלמידיו: צאו וראו איזוהי דרך ישרה שידבק בה האדם. רבי אליעזר אומר, עין טובה. רבי יהושע אומר, חבר טוב. רבי יוסי אומר, שכן טוב. רבי שמעון אומר, הרואה את הנולד. רבי אלעזר אומר, לב טוב. אמר להם, רואה אני את דברי אלעזר בן ערך מדבריכם, שבכלל דבריו דבריכם.

הלל אמר: "מה ששנוא עליך, לא תעשה לחברך, זו היא כל התורה כולה. והשאר – רק פירוש; לך ולמד!" ורבי עקיבא אמר: "ואהבת לרעך כמוך, זה כלל גדול בתורה".

במסכת פאה נאמר: "אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא: כיבוד אב ואם, וגמילות חסדים, והבאת שלום בין אדם לחברו; ותלמוד תורה כנגד כולם". מידות טובות אלו הן כנגד מידות רעות של עבודה זרה, גילוי עריות, שפיכות דמים, ולשון הרע.

רבי פנחס בן יאיר אמר: "תורה מביאה לידי זהירות, זהירות מביאה לידי זריזות, זריזות מביאה לידי נקיות, נקיות מביאה לידי פרישות, פרישות מביאה לידי טהרה, טהרה מביאה לידי חסידות, חסידות מביאה לידי ענווה, ענווה מביאה לידי רוח הקדש, וכו' ". על יסוד דבריו הרמח"ל חיבר את ספר המוסר "מסילת ישרים".

חכמי התלמודים השתדלו לבער מבני ישראל מידות רעות ונשחתות ולנטוע בליבם מידות טובות וישרות. לפיכך, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי גדושים במאמרים, פתגמים, אגדות והגדות בשבח מידות טובות ובגנות מידות רעות. במיוחד הדגישו את מעלות הכנסת אורחים, הצדקה, הענווה ושפלות רוח; וגינו את מידות הכעס, לשון הרע, וגסות-רוח. 

אמר רבי חמא ברבי חנינא: "מאי דכתיב 'אחרי ה' אלהיכם תלכו' – וכי אפשר לו לאדם להלך אחר שכינה? והלא כבר נאמר 'כי ה' אלהיך אש אוכלה הוא'; אלא להלך אחר מידותיו של הקדוש ברוך הוא: מה הוא מלביש ערומים, דכתיב 'ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם', אף אתה הלבש ערומים; הקדוש ברוך הוא ביקר חולים, דכתיב 'וירא אליו ה' באלוני ממרא', אף אתה בקר חולים; הקדוש ברוך הוא ניחם אבלים, דכתיב 'ויהי אחרי מות אברהם ויברך אלהים את יצחק בנו', אף אתה נחם אבלים; הקדוש ברוך הוא קבר מתים, דכתיב 'ויקבר אותו בגיא', אף אתה קבור מתים" (תלמוד בבלי, סוטה דף יד עמוד א). אבא שאול אומר: "אדמה לו מה הוא רחום וחנון אף אתה תהא רחום וחנון" (תלמוד ירושלמי, פאה א, א). הסביר המהר"ל: "אמנם מה שאמר דווקא הילוך אחר מידותיו לעשות חסד ולא לעשות משפט, כי אי אפשר שיהיה עושה משפט כמו שעושה ה' יתברך, רק גמילת חסד דבר זה ראוי אל הכל, אבל מידת המשפט אין יחוס משפט האדם אל משפט ה' יתברך, שהרי אפשר שיטעה האדם במשפט, ולכך עליו אין שייך לומר הלך אחר מידותיו".

להלן סיכום תמציתי של מידות טובות לפי ספר משלי ודברי חז"ל:

בהלכה 
הרמב"ם בהלכות דעות שבספר המדע מנה אחת-עשרה מידות טובות הנחשבות למצוות (חמש מצוות עשה ושש מצוות לא תעשה): להידמות לקב"ה בדרכיו, להידבק ביודעיו, לאהוב את רעים, לאהוב את הגרים, שלא לשנוא אחים, להוכיח, שלא להלבין פנים, שלא לענות אומללים, שלא להלך רכיל, שלא לנקום, שלא לנטור.

הרמב"ם הבחין בין הדרך הישרה, מידת חכמים, דעת ממוצעת, מידה בינונית שהיא רחוקה משני הקצוות ריחוק שווה ואינה קרובה לא לזה ולא לזה; לבין מידת חסידות, לפנים משורת הדין, מי שהוא מדקדק על עצמו ביותר ויתרחק מדעה בינונית מעט לצד זה או לצד זה (הלכות דעות, פרק ראשון, הלכות ד-ה).

הלכה ה

בספרות המוסר 
ספרות המוסר היהודית הרבתה לעסוק במידות ובתיקונן. ספרי מוסר נכתבו מתחילת תקופת הראשונים ועד ימינו.

מידת הענווה 
לפי חכמי המוסר, מידת הענווה היא מידתו של הקב"ה, ומידתו של משה רבינו, ויסוד לכל המידות הטובות. ביארוה בספרי המוסר, ובמיוחד עסק בה רבי משה קורדוברו. הוא פירטה לשמונה המידות הטובות הבאות (בספר "תומר דבורה"):
 להסתכל לצד מטה, להפחית עצמו ככל שיוכל, להשפיל ראשו מטה
 לחשוב תמיד מחשבות טובות
 שירצה את הכל, להיות תמיד נוח לבריות
 שיהיו אוזניו נוטות תמיד לשמוע הטוב, ושמע שווא או מגונה לא יכנס בהן כלל
 לא להסתכל כלל בשום דבר מגונה, ושתהיינה עיניו תמיד פקוחות להשגיח ולרחם על האומללים כפי כוחו
 להיות בלי חרון כלל ולהאריך אף אפילו לאותם שאינם הגונים, למלאות כל רצון ולהפיק כל שאלה ולהחיות כל נדכה, לעשות נחת-רוח לכל
 פנים מאירות וקבלת כל אדם בסבר פנים יפות
 פה מפיק מרגליות: תורה והפקת רצון טוב תמיד, לדבר טובה על הכל ולהוציא מפיו טובה וברכה תמיד

ונתן חמש תרופות להתרפא מחולי הגאווה ולהיכנס לשער הענווה:
 להרגיל עצמו להיות בורח מן הכבוד ככל שיוכל
 להרגיל מחשבתו להיות נבזה בעיניו
 לחשוב על עוונותיו תמיד ולרצות בטהרה ותוכחות וייסורים
 לכבד הנבראים כולם, אחר שיכיר בהם מעלת הבורא
 להרגיל עצמו להכניס אהבת בני אדם בליבו, ואפילו הרשעים, כאילו היו אחיו, ויותר מזה, עד שיקבע בליבו אהבת בני האדם כולם
מנחם מנדל לפין נתן את העצה הבאה:
 השתוקק תמיד ללמוד דעת מכל אדם להכיר חסרונותיך ולתקנם, שעל-ידי כך תלמד להסיח דעתך ממעלותיך וממומין שבחברך

ספרי מוסר דידקטיים 
לפי רבי שלמה אבן גבירול בספרו "תיקון מידות הנפש" העולם הגדול הולך על ד' טבעים (אויר, מים, אש, עפר) וכן העולם הקטן שהוא האדם על ארבע ליחות. לכל חוש מחמשת החושים ד' מידות כנגד ארבעת הטבעים, סה"כ עשרים מידות (ראה טבלה). הוא משבח את המידות הטובות ומסביר איך לרפא את המידות המגונות.

רבינו בחיי אבן פקודה כתב: "והתברר לי, כי שורשי המעשים שמתכוונים בהם לשמו יתברך הם מיוסדים על בר הלב וזוך המצפון. ואם יארע על הכוונה הפסד, לא יהיו המעשים מקובלים... ואומר "במה אקדם ה' אכף לאלהי מרום האקדמנו בעולות" וגומר (מיכה ו, ו), והייתה התשובה "הגיד לך אדם מה טוב ומה ה' דורש ממך" וגומר (שם, ח). ואומר "כי אם בזאת יתהלל המתהלל השכל וידוע אותי כי אני ה'" וגומר (ירמיהו ט, כג). ופירוש עניין התשובה הזאת, שצריך המתהלל להתהלל בהבנת דרכי והכרת חסדי, להתבונן בבריאתי ולהכיר גבורתי וחכמתי מתוך מעשי. וכל מה שהבאתי מן הפסוקים הם ראיות על חיוב מצוות הלבבות ומוסר הנפשות". על סמך זה חיבר את ספרו "חובת הלבבות" בעשרה שערים (שניים על המושכלות ושמונה על מידות טובות): שער הייחוד, שער הבחינה, עבודת הא-להים, הביטחון, ייחוד המעשה, הכניעה, התשובה, חשבון הנפש, הפרישות, אהבת הא-להים.

רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה חיבר את "ספר המעלות", המחלק את האנשים לשלושה חלקים: מעלת הנביאים, מעלת החכמים האמיתיים, ומעלת המון העם, ומספר את מידות כל חלק וחלק והנהגותיהם. כוונתו להעיר הנפש משנת העצלה ולהזהירה על ההתמדה בלימוד ולרדוף אחר המעלה העליונה שהיא מעלת החכמה, כי צריך האדם להשתדל בעולם הזה להשלים שכלו ולתקן מידותיו כדי שיזכה לעולם הבא. וייסד את ספרו על מאמרי חז"ל וצירפו בדברי פילוסופים, לקבל האמת ממי שאמרה.

ספר "מעלות המידות" לרבי יחיאל בן יקותיאל מן הענווים כולל את המידות הטובות הבאות: ידיעת הא-ל יתברך, אהבת האל-יתברך, יראת שמים, תורה וקיום מצוות, גמילות חסדים, צדקה, תפילה, ענווה, צניעות, בושת, אמונה, תמימות, רחמנות, רצון, שם טוב, יצר טוב, תשובה, חכמה, עושר, זריזות, הסתפקות, נדיבות, דרך ארץ, שלום.

ספר אורחות צדיקים, המבוסס במתכונתו על ספרו של רבי שלמה אבן גבירול, בנוי לפי מידות מנוגדות זו לזו: גאוה-ענוה, בושה-עזות, אהבה-שנאה, רחמים-אכזריות, שמחה-דאגה, זריזות-עצלות, נדיבות-ציקנות ועוד, והוא מסביר היכן יש להשתמש בכל אחת מהמידות.

המהר"ל מפראג חיבר את ספר "נתיבות עולם", המבאר שלושים ושתיים מידות טובות על יסוד ספר משלי ודברי חז"ל שבגמרא, החל מנתיב העבודה ועד לנתיב דרך ארץ, והקדים להם את נתיב התורה בהנהגת התורה, כי אם אין תורה אין דרך ארץ.

רבי משה קורדובירו ייסד את ספר המוסר "תומר דבורה" על הידמות האדם לקונו בשלוש-עשרה מידות עליונות של רחמים הרמוזות בפסוק: "מִי אֵל כָּמוֹךָ נֹשֵׂא עָו‍ֹן וְעֹבֵר עַל פֶּשַׁע לִשְׁאֵרִית נַחֲלָתוֹ לֹא הֶחֱזִיק לָעַד אַפּוֹ כִּי חָפֵץ חֶסֶד הוּא יָשׁוּב יְרַחֲמֵנוּ יִכְבֹּשׁ עֲו‍ֹנֹתֵינוּ וְתַשְׁלִיךְ בִּמְצֻלוֹת יָם כָּל חַטֹּאותָם תִּתֵּן אֱמֶת לְיַעֲקֹב חֶסֶד לְאַבְרָהָם אֲשֶׁר נִשְׁבַּעְתָּ לַאֲבֹתֵינוּ מִימֵי קֶדֶם" (מיכה ז, יח-כ), ובמידות הענווה, החכמה, הבינה, החסד, הגבורה, התפארת, נצח, הוד, יסוד, ומלכות.

רבי יהודה אריה ממודנה חיבר את ספר המוסר "צמח צדיק" בו מסביר בקצרה ארבעים מידות טובות או רעות, החל ממעלת האהבה בכלל ועד ליושר ודרך ארץ.

מנחם מנדל לפין חיבר את ספר המוסר והחינוך "חשבון הנפש" המלמד תיקון מידות במחשבה ובמעשה על יסוד שלוש-עשרה מידות טובות: מנוחת הנפש, סבלנות, סדר, חריצות, נקיות, ענוה, צדק, קימוץ, זריזות, שתיקה, ניחותא, אמת, פרישות.

הרב אברהם יצחק הכהן קוק עסק בבירורי מידות הנפש בפרק השלישי של ספרו "מוסר אביך". הוא מסביר שבירור מידות הנפש יש בו שני עניינים:

 עצם ידיעתו להבחין בהן בין טוב לרע, לחלקן על משמרותיהן, לישבן בנפש ולהלבישן עליו, ושיהיו מוכנות ברשותו בכל עת.
 הפרדת המידות ונסירתן (להעמיק לברר כל מידה בציור גמור ולדעת להפריד בין המידות שלא יטשטשו הגבולות ביניהן בגלל ציורים שטחיים שלהן).

בספרות העברית של ימי הביניים 

בספרות העברית של ימי הביניים חוברו ספרי מוסר עממיים העוסקים במידות, לרוב בצורה קלילה של משל מחורז או מקאמה. רוב הספרים חוברו כשמחבריהם היו בסביבות גיל שלושים וחמש, מה שנקרא אז זמן מחצית החיים (לפי תוחלת חיים ממוצעת באותה תקופה), אזי סופרים נהגו לעשות תשובה על משובות ימי נערותם ובחרותם, ולחבר ספר מוסר.ספר "מבחר הפנינים", המיוחס לרבי שלמה אבן גבירול והועתק לעברית על ידי רבי יהודה אבן תבון, הוא לקט אמרים בששים וארבעה שערים, החל משער החכמה ועד לשער המהירות. ככל הנראה חיברו בבחרותו בהשפעת הספרות הערבית.

רבי יוסף קמחי חיבר את ספר המשלים המחורזים "שקל הקודש" בעשרים ושניים שערים: החכמה, הענוה, הפרישות, הצניעות והבושת, הרחקת התאווה, הביטחון וייאוש התקווה באדם, המיתון והסבל, הסיפוק, החסד והצדק, הרש והשאלה, השתיקה ועת דבר נכוחה, האמת, החברים והחברה, בחינת האוהבים והתנצלותם ומחילתם, ההכרה וההנהגה, בהסתר הסוד, המלך, הכסילות והגאווה והאיוולת, הקנאה, החנף ולשון הרע ושכן רע, ביקור האוהבים והחולים והכבדים בביקור, חיבור המוסרים.

בסגנון דומה לסגנונו של רבי יוסף קמחי חובר ספר המוסר "יסוד היראה" בשמונה-עשר שערים: היראה, התפילה והעבודה, התורה והחכמה, ההכרה, הבושת והעזוז, הגאווה והענווה, הסבל, הצניעות, יצר הערווה, התאווה, ההסתפקות, החריצות, מעלת השתיקה והדיבור, העצה והסוד, הכבוד והשררה, המיתון והמהירות, הכבידות, האהבה והחברה.

רבי יצחק אבן סהולה חיבר את ספר המקאמות "משל הקדמוני" בחמישה שערים, המדמים חמישה כוחות פנימיים, כנגד חמשת החושים, אשר על השכל אל נכון להשיבם: במהלל השכל והחכמה, במהלל התשובה, במהלל העצה הנכונה, במהלל הענווה, במהלל היראה הנוראה. כל שער ושער מחולק לשני סדרים: האחד מקשה והשני מחבר ומתרץ. הוויכוחים מעוטרים בדמויות אנושיות ובדמויות של בעלי-חיים המקיימים אורח-חיים יהודי.

בחסידות 
לפי הבעש"ט, הרע הוא רק מדרגה תחתונה שבטוב, וכשהוא נתקן אזי הוא נעשה טוב גמור. הטוב והרע אינם שני הפכים, אלא מהות אחת. כשאותה מהות במדרגות התחתונות קוראים לה "רע", וכשהיא במדרגות העליונות קוראים לה "טוב". טוב הוא מה שקרוב אליו יתברך. רע הוא מה שרחוק ממנו יתברך. לפיכך, אין כל הבדל שורשי ומהותי בין מידות טובות לבין מידות רעות, אלא כל מידה ומידה שבאדם, בשעה שהיא שקועה בגסות ובקטנות קוראים לה "רעה", ובשעה שהיא מזדככת ומתרוממת קוראים לה "טובה". כשהאדם מעלה את מידותיו, מחשבותיו, רגשותיו, ורצונותיו, הרי הוא "משבר את המידות ומקריבן כולן לקב"ה". הטוב המוסרי הוא שפע אצילי הנובע ממקור הנשמה האלוהית שבאדם, שעל ידו מצרפים ומזקקים את כל המידות שבאדם עד שהן נעשות שמימיות. החסידים עמלים להפוך כל מידה אנושית שבנפשם למידה אלוהית.

תורת המידות היא נקודת החיים של החסיד. החסידות היא מידה טובה ותורה. במידה שאדם נוהג בחסידות, הוא מרגיל עצמו לעשייה נכונה. הבא להיטהר נותנים לו טעימה מכל מידה טובה ונכונה. רוב שבחי צדיקים סובבים על טוב טעם ודעת במידות: במידות טובות ובמידות תרומיות. החסידות מלמדת את המידות הטובות של זריזות, אמונה, ביטחון, שמחה, ונאמנות. החמודה שבמידות החסידות היא השמחה. השמח לא יתייאש לעולם. לא זו היא מידה טובה שאדם מקיימה כל עיקרה כלפי חוץ. אין מידה שאי אפשר להגביהה דרגה אחת למעלה בקודש. כך, לדוגמה, לא כל לשון "אני" מעידה על יהירות ותקיפות. "אני" של אחריות ונאמנות הלב - מידה טובה היא. לעולם חייב האדם להיות אדון המידה, ולא שתהא המידה שולטת בו. בעל המידות הוא אדון על מידותיו. לפיכך, החסיד האמיתי מתון, בעל מזג ממוזג. היהודי הפשוט הוא אוצר של יראת שמים ומידות טובות.

לפי החסידות, השפלת האדם מתוך הטפת מוסר אינה מידה חינוכית, אלא הסגולה להרמת מידותיו של האדם היא הרמת מעלתו בעיני עצמו. לפיכך, על מנת להזכיר לאדם כי הוא בן למקום ונשמתו חצובה ממקום גבוה, המשל החסידי המעיט בדוגמאות מבעלי-חיים, ואף בדוגמאות ממלכים ומבני מלכים כמצוי אצל חכמי האגדה, והירבה בנפשות פועלות של מלאכים, שרפים, ואופני קודש. המלאך שימש יצור-מופת לאדם. המלאכים הנבראים מכל דיבור ודיבור של האדם, הם יצורי חזונו, המוכנים ומזומנים מששת ימי בראשית ללמד את בני האדם תורה ודרך ארץ, מוסר ומידות טובות.

פרט וכלל, לפי מושגי החסידות, אינם עניין של יחיד כנגד רבים, אלא הפרט הוא כלל ממש, שהרי זה וזה שרויים באינסוף, ובו אין כלל סוף. כל אחד מהצדיקים החסידים שיקף מידה טובה אחת. כך, לדוגמה, רבי לוי יצחק מברדיצ'ב היה התגלמותה של אהבת ישראל, רבי זוסיה ענווה שלבשה בשר ודם, רבי משה לייב מסאסוב רחמנות חיה, רבי אברהם המלאך - מלאך בצורת אדם, רבי אלימלך מליז'נסק פרישות בדמות הגוף, רבי פנחס מקוריץ האמת בת רמ"ח איברים.

אין מידה טובה מן הענווה והצניעות. הגאווה שטות. הענווה משורש החכמה. הענווה היא סייג לחכמה ועטרת לאמת, עצם החיות שמקורה באינסוף. העניו שרוי באינסוף ומקושר למקור החיים. משה רבינו היה מוטבע בתכלית המידות הרעות וכבש את מידותיו לתכלית הטוב האנושי והיה בעל המעלה האפשרית באדם, והיה עניו מכל אדם. אין השכינה שורה אלא על בעל המידות הרעות שנכבשו על ידו ונעשה עניו גמור, כל אחד לפי הדרגה שלו.

בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג

בספר השירים הסיני 
ספר השירים הסיני העתיק, שעריכתו מיוחסת לקונפוציוס, כולל שירים בשבח אנשים או נשים בעלי מידות טובות (במיוחד מלכים עתיקים שבמידותיהם הטובות שמרו על טבעם כתואם את צו השמיים, הסדר המוסרי המוכתב מלמעלה, ולפיכך הביאו ברכה לעמם), ושירי תלונה על אנשים שמידותיהם אינן טובות. כך השיר הראשון שבספר מתאר אִשָּׁה כלילת מידות (להלן הבית הראשון): קוֹל עוֹפוֹת-מַיִם שָׁר שָׁר

עַל הָאִי אֲשֶׁר בַּנָּהָר,

מָה נָאוָה הָעַלְמָה הַבָּרָה,

אִשָּׁה טוֹבָה לָאִישׁ הַיָּקָר.

בקלאסיקה של המסמכים 
בקלאסיקה של המסמכים נאמר שמידה טובה של המושל נראית בממשלתו הטובה, ובתמיכת הממשלה בעם; אם המושל דבק בכנות בדרך של מידות טובות, העצות המוצעות לו תהיינה נבונות, והביקורת הבונה שיקבל תהיה הרמונית. בכתובים של שאנג נאמר שאין מודל קבוע למידה טובה, אלא התייחסות עילאית למה שטוב מקנה לה את המודל שלה.

בכתובים של יו (ההתייעצויות של גאו-יאו) מנו את תשע המידות הטובות הבאות (המוצגות בתמידות אצל פקיד ממשלה טוב):

 סבר פנים יפות וכבוד
 נחישות ונעימות
 בוטות והתחשבות
 נאותות למשול עם זהירות רוחשת כבוד
 צייתנות ונועזות
 ישירות ועדינות
 קלילות והבחנה
 תעוזה וכנות
 גבורה וצדק

קונפוציאניזם 
הקונפוציאניזם דרך חיים המיוחסת לחכמת הקיסרים הסינים העתיקים יאו ושון, שנמסרה על ידי חכמי ה-רו (מלומדים) ובאמצעות כתבים עתיקים, וחודשה על ידי קונפוציוס. במאמר המיוחס לקונפוציוס נכתב: "מהמלך ועד לפשוטי העם, הכל צריכים לראות את תיקון עצמם כעיקר".

ארבע המידות הטובות העיקריות 
לפי קונפוציוס ומנציוס ארבע המידות הטובות העיקריות (בהתאמה לעונות השנה אביב, קיץ, סתיו, חורף) הן:
 רֶן (仁 ): אנושות, אורח חיים מוסרי; הצגת הטבע האמיתי של האדם, בהתאם לדרך ארץ, על יסוד סימפתיה לאחרים; אהבת כל האדם, חסד, טוב לב, היעדר אנוכיות.
 יִי (義) - צדק, שיקול-דעת מוסרי, מה שנכון לעשות.
 לִי (禮) - טקסים, תקינות טקסית, נימוסים, הליכות עולם, סדר חברתי נאות, דרך ארץ.
 גִ'י (智) - חכמה, הבנת בני אדם, דעת המידות הטובות של רן, יי, לי.

על הזיקה בין אנושות (רן), צדק (יי), וסדר חברתי (לי), אמר קונפוציוס: "אנושות מאפיינת את האדם. להרגיש חיבה טבעית לקרובי משפחתנו זה הביטוי הנעלה ביותר של אנושות. צדק הוא ההכרה מה צודק ונכון. לכבד את אלו הערכיים יותר מאיתנו זה הביטוי הנעלה ביותר של צדק. מידת הרגשות שעלינו להרגיש לקרובי משפחתנו, ודרגות הכבוד שעלינו לרחוש לאנשים ערכיים, מכוננים את הצורות וההבחנות של הסדר החברתי".

כשתלמידיו של קונפוציוס שאלוהו על רֶן (仁 ), הוא השיב להם תשובות שונות בהתאם למידותיהם, ביניהן התשובות הבאות (מלוקטות מהמאמרות, ספר 12):
 לכבוש את עצמך ולשוב לדרך ארץ (לִי 禮). אל תביט על מה שאינו הגון, אל תקשיב למה שאינו הגון, אל תדבר דברים שאינם הגונים, אל תעשה שום תנועה הנוגדת את ההגינות.
 כשאתה מחוץ לעירך, להתנהג לכולם כאילו אתה מקבל אורח גדול. להעסיק אנשים כאילו אתה עוזר לעבודת קודש. לא לעשות לאחרים מה שאינך רוצה שיעשו לך. אזי לא יתלוננו עליך בארצך ובמשפחתך.
 להיות זהיר ואיטי בדיבור. כשאדם מרגיש את הקושי שבעשייה, היאך הוא יכול להיות בלתי-אם זהיר ואיטי בדיבורו?
 לאהוב את כל האנשים.
לדעת מנציוס, יסודן של ארבע המידות הטובות ברגשות טבעיים המצויים אצל כל אדם: רגש השתתפות בצער הבריות זה אנושות (רֶן 仁), רגש בושה או סלידה זה צדק (יִי 義), רגש של יראת כבוד זה דרך ארץ (לִי 禮), רגש של נכון ושגוי זה חכמה (גִ'י 智). לפיכך, אם אדם יחפש את ארבע המידות הטובות, ימצא אותן; ואם יזניח, יאבד אותן.

שו גאן ביקר שליטים בורים, הסבורים שהם אנושיים, חכמים, נעלים, ורואים נכוחה, ומתנשאים בארבע המידות (של רן, יי, לי, ג'י), שכביכול כבר השיגו, על שאר האנשים. הוא הדגיש שמידת הענווה חשובה כארבע המידות הטובות העיקריות, והיא זו המאפשרת חשבון-נפש ולימוד של מידות טובות מאנשים אחרים.

מידות טובות נוספות 
הכתבים הקונפוציאנים העתיקים גם מדגישים את חשיבות המידות הטובות הבאות:
 ג'וֹנְג (忠) - מצפון; נאמנות לצו השמיימי, לטבע האמיתי של האדם, לעקרון כללי, לדרך שהנחילו המלכים-חכמים העתיקים, לדברי חכמים, לסדר החברתי הנאות, לתפקידים החברתיים, לעשות מלאכתו כמיטב יכולתו, ל"אני" האמיתי, לאנשים אחרים.
 שִׁן (信) - אמון, אמינות, כנות, התאמה בין הדיבור לבין המחשבות, הרגשות והמעשים; דיבור בהתאם למציאות הדברים. מידה החשובה במיוחד בין חברים.
 שׁוּ (恕) - אמפתיה, אלטרואיזם, התחשבות באחרים; מה ששנוא עליך, אל תעשה לחברך.
 גִ'ינְג (敬) - רצינות, יראת כבוד.
 הֵא (和) - הרמוניה, שלום.

דונג ג'ונגצו הוסיף את המידה הטובה של אמינות (שִׁן 信) לארבע המידות העיקריות, ומאז הן מכונות "חמש המידות הטובות הקבועות" (ווצ'אנג).

שלוש מידות טובות אוניברסליות, מי שיודע אותן, בין באופן טבעי בין על ידי לימוד, יודע לתקן את עצמו:

 חכמה - אהבת הלימוד
 טוב לב - תרגול במרץ
 אומץ - לדעת להתבייש

שתי מידות טובות נעלות מצויות אצל חכמים, וקשות להשגה:
 צֶ'נְג (诚) - תום, אמת, אמיתיות, כנות טבעית.
 צ'וֹּנְג-יוֹּנְג (中庸) - מרכזיות פשוטה: איזון פנימי, התבוננות פנימית, רגשות נכונים, סדר מוסרי אוניברסלי.

עצות היאך לתקן מידות 
קונפוציוס הסביר פעמים רבות לתלמידיו מהן מידות טובות והיאך להתהלך בדרך של מידות טובות. כך, לדוגמה, אמר (המאמרות, ספר ראשון, 8):
 החזק בנאמנות (ג'וֹנְג 忠) ובאמינות (שִׁן (信) כעקרונות יסוד.
 בל יהיו לך חברים שאינם טובים כמוך (בנאמנות ובאמינות. כלומר היה זהיר בבחירת חבריך).
 כשטעית, אל תפחד לתקן את טעויותיך (לא לתקן טעויות זו גם טעות).

צנג צו, תלמידו של קונפוציוס ששובח על כיבוד אב ואם שלו, אמר על ין יואן, בחיר תלמידיו של קונפוציוס, שהצטיין בשקדנותו ועמל בכל כוחו לתקן את טעויותיו ומשהכיר בטעות שעשה מעולם לא חזר עליה שוב: "ברוך כישרונות, אך שואל את חסרי היכולת; יש בו הרבה, אך שואל את אלו שיש בהם מעט; יש בו, אך נראה כאילו אין בו; מלא אך נראה ריק; נעלב אך לא עולב; פעם היה לי חבר שהקדיש עצמו לדרכים אלו" (המאמרות, ספר שמיני, 5).

עצה אחרת של קונפוציוס בתיקון מידות: ""כשאנו רואים אנשי מידות, עלינו לחשוב היאך להשתוות עליהם. כשאנו רואים חסרי מידות, עלינו להתבונן פנימה ולבחון את עצמנו" (מאמרות, ספר רביעי, 17). שון דזה הסביר: "כשאתה רואה דבר טוב, עליך לכבדו ולחקור את עצמך אם יש לך את המידה הטובה הזו אם לאו. כשאתה רואה דבר רע, עליך להיות מודאג ולבחון את עצמך אם יש בך את המידה המגונה הזו". לפיכך, הוא הסיק: "מי שמבקר אותי וצודק הוא מורי, מי שמצדיק אותי וצודק הוא חברי, מי שמחניף לי אינו הגון כלפי".

החכם הנאו-קונפוציאני צ'ן צ'ון הגדיר מידה טובה (טֶה 德 ) כהישג אמיתי של יגיעה (יגעת ומצאת תאמין).

עיקר היגיעה הוא בלימוד כדי לתקן עצמו.

קונפוציוס אמר לאחד מתלמידיו: "שי, אני רוצה ללמוד מאחרים כדי לתקן את עצמי. אם למדתי מאחרים ולא תיקנתי את עצמי, בשביל מה ללמוד מהם?"

דרגות באנשי מידות 
מנציוס הגדיר את הדרגות הבאות באנשי מידות (ספר מנציוס, ספר שביעי, חלק שני, פרק 25):
 אדם המוצא חן בעינינו נקרא אדם טוב.
 אדם שהטוב בלבו נקרא אדם אמיתי.
 אדם שלגמרי טוב נקרא אדם יפה.
 אדם שטובו השלם מאיר הוא מה שנקרא אדם גדול.
 כשאדם גדול השפעתו גורמת לשינוי גדול לטובה, הוא נקרא חכם.
 כשחכם נשגב מבינתנו הוא נקרא איש-רוח.

טאואיזם 
הטאואיזם דרך חיים מיסטית שמקורה בדרום סין. על-פי לאו דזה, טאו (道), הדרך, הוא עקרון כללי נעלם שבאמצעותו כל הדברים מתהווים. טה (德), סגולה, מידות טובות, זה מה שכל בריה כאינדיבידואל השיגה מטאו. כלומר, מידות טובות הן טאו ספציפי כשטבוע בדבר. האן פיי דזה הסביר: "טה פירושו שלמות של האישיות. כלומר, להשיג טה זה לתקן את מידותיו". טה זה המאפיינים הייחודיים האמיתיים של כל בריה, סגולתה, מידותיה הטובות שלה-היא.

לאו טצו הגדיר את איש הטאו, מי שמידותיו באמת נובעות מהדרך, כך (ספר הדרך והסגולה, 8):האיש הטוב ביותר הוא כמו מים,

המים טובים, מועילים לכל ואינם מתחרים עמם.

הוא גר במקומות נמוכים שכולם בזים.

לכן הוא כה קרוב לטאו.

במגוריו הוא אוהב את הארץ.

בלבו, הוא אוהב מה שעמוק.

בקשריו, הוא אוהב אנושות.

במילותיו, הוא אוהב נאמנות.

בממשלה, הוא אוהב סדר.

בעסקיו, הוא אוהב מיומנות.

במעשיו, הוא אוהב דייקנות.

מאחר שאינו מתחרה, אין טענות כנגדו.לאו דזה הדגיש שלושה אוצרות של הדרך (ספר הדרך והסגולה, 67): אהבה עמוקה לכל הבריות, מקור הגבורה; צניעות וזהירות או פשטות, מקור הנדיבות; לא להעז להקדים את העולם או ענווה, מקור הנהגת העולם. המידה הטובה (טה) היא סגולה לא מודעת. מידה טובה גדולה נראית כמו עמק (ריק), מידה טובה מרחיקת-לכת נראית בלתי מספקת, מידה טובה איתנה נראית לא יציבה (ספר הדרך והסגולה, 44). סגולה מודעת נובעת מהיעדר טאו (ספר הדרך והסגולה, 38):איש מידה טובה נעלה אינו מודע למידתו, ובדרך זו מחזיק בה.

איש מידה טובה בינונית לעולם אינו חדל מלהשגיח על מידתו, ובדרך זו מאבד אותה.

איש מידה טובה נעלה לא נוקט פעולה, ואין לו מניע נסתר לעשות כן.

איש מידה טובה בינונית נוקט פעולה, ויש לו מניע נסתר לעשות כן.

איש של אנושות נעלה נוקט פעולה, ואין לו מניע נסתר לעשות כן.

...

לפיכך, רק כאשר טאו אובד, דוקטרינת מידה טובה נעלה מופיעה.

כשמידה טובה נעלה אובדת, דוקטרינת האנושות מופיעה.

הבדלים בין קונפוציאניזם וטאואיזם 
קונפוציוס דגל בלימוד ודעת. לאו דזה העדיף לא להוסיף חכמה ולא לרכוש ידע. קונפוציוס החשיב את המעשה המוסרי. לאו דזה העריך אי-עשייה פעילה. אצל קונפוציוס התכלית: לשוב לאנושות (רֶן 仁) על ידי דרך ארץ (לִי 禮). אצל לאו דזה התכלית היא לשוב לחיים של פשטות, שלווה, וטהרה.

החכם ואנג בי סבר שהטאואיזם אינו סותר את הקונפוציאניזם, ובפירושיו הראה קוים מקבילים בין שתי הדרכים.

החכם הקונפוציאני האן יו הסביר את ההבדל בין מידה טובה (סגולה) לפי קונפוציוס לבין מידה טובה לפי לאו דזה. לשם כך הגדיר את ההגדרות הבאות:
 אהבה אוניברסלית נקראת אנושות (רן).
 לממש אותה נכון נקרא צדק (יי).
 להתהלך לפי אנושות וצדק נקרא דרך (טאו).
 להיות שמח בחלקו מבלי להיות תלוי בדברים חיצוניים נקרא מידה טובה (טה).

לדעתו, אנושות וצדק הם ערכים, בעוד דרך ומידה טובה אין להם תוכן כשלעצמם. לפיכך, מה שקונפוציוס קרא דרך ומידה טובה כרוך באנושות וצדק. לעומת זאת, מה שלאו דזה קרא דרך ומידה טובה נעדרים אנושות וצדק, ועל-כן אינם דרך ומידה טובה כלליים, אלא דעה פרטית.

נאו-קונפוציאניזם 
חכמים נאו-קונפוציאנים ביארו את הכתבים הקונפוציאנים העתיקים לעומק, תוך יצירת מושגים חדשים ואימוץ אלמנטים מהטאואיזם ומהצ'אן-בודהיזם, על אף שהתנגדו לדרכים אלו. הם למדו את עקרונות הדברים, הדגישו את נחיצותן של רצינות וכנות; ואת חשיבות ספריהם של מנציוס ודזה-סה, ובהשראתם ביארו את חמש המידות הטובות הקבועות ואת שאר המידות. המידות הטובות קיבלו משמעויות חדשות:
 רֶן (仁 ): ללא פניות, מודעות, זרעים יוצרים, הרצון לצמוח, אחד היוצר גוף אחד עם שמים וארץ, עקרון שכלי כללי של יצירה ויצירה מחדש, מאפיין השכל ועקרון האהבה.
 יִי (義): כושר שיפוט שכלי והחלטה התואמת למה שנכון.
 לִי (禮): רצינות של השכל, איפוק, קישוטים יפים - והכל בהתאם לעקרון שמיימי.
 גִ'י (智): לדעת לגמרי שהנכון נכון ושהשגוי שגוי.
 שִׁן (信) - אמיתות מהתחלה ועד סוף.

הם הבחינו הבחנות דקות בין מידות טובות הדומות זו לזו. לדוגמה:
 הרֶן (仁) ספונטני. האלטרואיזם (שׁוּ 恕) מתורבת. הרן טבעי. אלטרואיזם דורש מאמץ. הרן אינו מחושב ואין לו כוונה. האלטרואיזם מחושב ויש לו כוונה. (ג'ו שי)
 נאמנות (ג'וֹנְג 忠) ואמינות (שִׁן 信) קרובות לתום (צֶ'נְג (诚). נאמנות ואמינות פירושן להיות אמיתי, ותום פירושן להיות אמיתי. אולם, להיות אמיתי בתום בא בטבעיות, ואילו להיות אמיתי ב-נאמנות וב-אמינות מגיע בביצוע משימה. כשמשווים בין תום לבין נאמנות ואמינות, תום היא דרך השמיים, בעוד נאמנות ואמינות דרך אדם. כשמשווים בין נאמנות ואמינות, נאמנות היא דרך השמיים, בעוד אמינות דרך אדם. (צ'ן צ'ון)

ספרו של צ'ן צ'ון, "מונחים נאו-קונפוציאנים מוסברים", המסביר את מהותה של כל מידה ומידה, נחשב למסר האולטימטיבי של הנאו-קונפוציאניזם.

באנתולוגיה הנודעת "מחשבות על דברים קרובים" ג'ו שי ולו צו-צ'יין העבירו את העצות הבאות לתיקון מידות:
 כשאדם מתחיל ללמוד, עליו לדעת להיכן לכוון את מאמציו. לאחר שהתחיל ללמוד, עליו לדעת במה הוא מוכשר.
 לקנות נאמנות ואמינות בתוך עצמו, זו הדרך להתקדם במידות טובות.
 קניין מידות טובות נהיה גדול באמצעות הלימוד. הוא תלוי בידיעת הדברים והמעשים של חכמים ואנשי-מידות קודמים. נדרש לחקור את מעשיהם ולראות את יישומם, ולבחון את דבריהם ולגלות את מחשבותיהם. על האדם להבין את הדברים האלו ולתפוס את משמעותם כדי לקנות מידות ולתקן את מידותיו.
 מי שהוא חסר פניות וצודק, זה מפני שהוא בעל-מצפון ואלטרואיסטי. אם אדם מתקדם במידות טובות, הוא יהיה בטבעיות בעל-מצפון ואלטרואיסטי. שהמידות האלו לגמרי מפותחות, הוא יהיה חסר פניות וצודק.
 התלמידים כיום לומדים כמו מטפסי הרים. כל עוד השביל מאוזן ופנוי, הם מדלגים. כשהם מגיעים לנקודה מסוכנת, הם מיד עוצרים. מה שנדרש לעשות זה להיות איתנים ונחושים ולהמשיך בהחלטיות ובאומץ.
 מי שיודע ללמוד יאהב ללמוד. מי שאוהב ללמוד, יבקש ללמוד. מי שיבקש ללמוד, יצליח בתלמודו. עבור הקדמונים ללמוד היה דרך חיים.
 תיקון עצמי דורש רצינות, עיסוק בלימוד תלוי בהרחבת הידע.
 כשעוסקים בלימוד, עלינו להתכוון אל הדרך; ובלהיות איש, עלינו להתכוון להיות חכם.
 למד באופן מקיף, חקור בדייקנות, חשוב בזהירות, בחן בבהירות, ותרגל ברצינות. לימוד המזניח את אחד מהדברים האלה איננו לימוד.
ג'ו שי כתב: "לכל אורך עיסוקו של אדם בדברים, אין נקודה בה עקרונות מוסריים אינם נוכחים. אף על פי שאינו יכול לדעת את כולם, ככל הנראה שמע עיקרים גדולים. הנקודה החשובה היא להוציא לפועל בנמרצות מה שכבר ידע, ולהתאמץ להתהלך מעבר לזה. בדרך זו הוא מסוגל להתהלך מהקרוב לרחוק, מהגס לדק,  באופן שיטתי ומסודר, ותוצאה ניכרת ניתנת להשגה מדי יום".

בספרות העממית 
הספרות העממית הסינית גדושה בפתגמים, אגדות וסיפורים בשבח מידות טובות. להלן מקצת פתגמים סינים על מידות טובות:
 הימנע מכל מידה רעה, התהלך בכל מידה טובה
 התהלכות במידה טובה זו עליה תלולה; התנהגות במידה רעה זו תהום פעורה
 מידה טובה היא יסוד האושר; מידה רעה אות האומללות
 מידה טובה המתורגלת כדי שתיראה אינה מידה טובה אמיתית; מידה רעה שחוששים פן תיראה היא מידה רעה אמיתית
 מי שמידותיו הטובות עולות על כישרונותיו הוא אדם גדול; מי שכישרונותיו עולים על מידותיו הטובות הוא אדם בינוני

ביוון העתיקה 
המשמעות של המידה הטובה בפילוסופיה ובתרבות היוונית היא המצוינות, ארטה (ἀρετή). המצוינות איננה מאפיין רק של בני אדם, אלא של כל דבר שיש לו פעולה שייחודית לו. למשל, סכין יהיה מצוין כאשר הוא חותך בצורה הטובה ביותר, ועין כאשר היא רואה בצורה הטובה ביותר. לפיכך בפילוסופיה היוונית השאלה מהן המידות הטובות של האדם כרוכה בשאלה מהי הפעילות (ἔργον) הייחודית לאדם, שאותה הוא יכול לקיים באופן מצוין.

המידות הטובות הקלאסיות 
ארבע המידות הטובות הקלאסיות מיוחסות לסוקרטס ונלמדו בדיאלוגים של אפלטון:
 חכמה (σοφία) - שכל ישר, תבונה, חכמה מעשית.
 אומץ־לב (ἀνδρεία): עוז, כוח, סיבולת, יכולת להתמודד עם פחד ואי-ודאות.
 מתינות (σωφροσύνη): איפוק, שיקול-דעת, שליטה עצמית.
 צדק (δικαιοσύνē): איזון בין שכל, רוח ותיאבון, באדם ובעיר; הרמוניה בנפש ובעיר, לא להזיק לזולת ולחיות בהתאם לחוקי העיר.
המידות הטובות הן הנושא של רבים מן הדיאלוגים האפלטונים המוקדמים. כך, למשל, "כרמידס" דן במתינות, "קריטון" בצדק, ו"לכס" באומץ הלב. בדיאלוג "אותיפרון" מופיעה מידה טובה חמישית: האדיקות. הדיאלוגים "פרוטגורס" ו"מנון" עוסקים במידות טובות באופן כללי, תוך שאלה האם ניתן ללמדן.

לדעת הפילוסופים הסטואיים, מידות טובות הן הדבר היחיד שהוא טוב באופן מוחלט עבור בני אדם. תורת המוסר הסטואית היא אודימוניסטית, כלומר השאיפה העליונה בה היא האושר. המידות טובות הן התנאי ההכרחי והמספיק לאושר. מידות טובות נובעות מהתאמה בין הרצון והטבע. המידות הטובות העיקריות הן חכמה, צדק, אומץ־לב ומתינות, ומהן נגזרות מידות טובות נוספות. חכמה היא המידה הטובה העיקרית המאחדת את כולם. צדק הוא חכמה חברתית. אומץ־לב הוא חכמה במצבים קשים. מתינות היא החכמה של הכרעת דעת נכונה.

המידות הטובות האריסטוטליות 
אריסטו חילק בין מידות טובות אינטלקטואליות של מחשבה והגיון: חכמה (תאורטית), מדע, הבנה אינטואיטיבית, זהירות (חכמה מעשית), מלאכה; לבין מידות טובות אתיות הממתנות תיאבון, יצרים ורגשות.

ב"אתיקה הניקומכאית" שלו, הוא הגדיר מידה טובה אתית כנקודה שבין חוסר לעודף תכונה מסוימת.נקודת הסגולה הגדולה ביותר נמצאת לא באמצע המדויק, אלא בשביל הזהב, שאינו בהכרח האמצע המדויק בין שני קצוות מנוגדים. כפי שאומר אריסטו ב"אתיקה הניקומכאית": "בזמנים הנכונים, על הדברים הנכונים, כלפי האנשים הנכונים, למטרה הנכונה, ובדרך הנכונה, הוא מצב הביניים והטוב ביותר, וזה ראוי לסגולה."
לדוגמה, נדיבות היא מידה טובה בין שני הקצוות של קמצנות ובזבזנות. דוגמאות נוספות כוללות: אומץ בין פחדנות לטיפשות, וביטחון עצמי בין זלזול עצמי ויוהרה. לפי אריסטו, מידה טובה היא הצטיינות בלהיות אנושי.

למידה טובה ארבעה מאפיינים:

 היותה אמצע, ואמצע ביחס לתכונותיו של האינדיבידואל.
 דורשת החלטה מעשית נכונה בהתאם לנסיבות.
 דורשת הבנה מה העקרונות המוסריים הנכונים ואיך להשתמש בהם במצבים שונים.
 נקנית בפעילות על ידי הרגלים נאותים. 

מידות לא טובות נובעות מהיעדר שליטה עצמית (אקרסיה - ἀκρασία) הבא לידי ביטוי בפזיזות או בחולשת הרצון. תאווה וכעס מביאים לאקרסיה. 

לפי אריסטו ישנן הדרגות הבאות בקניין מידות טובות:

 אנקרטס (ἐγκρατής) - מרוסן: נאבק ומצליח לכבוש את יצרו. בד"כ עושה טוב כאיש בעל מידות טובות, אך אינו בעל מידות טובות.
 ספודיוס (σπουδαῖος) - רציני: חפץ במה שבאמת טוב, מבחין נכון ורואה את האמת בכל דבר.
 פרונימוס (φρόνιμος) - נבון, זהיר: איש מוסר, הרואה את האמת בכל דבר, מהווה בעצמו אמת-מידה, ומייעץ לאנשים עצות-מוסר מעשיות חכמות.

ברומא 
המילה 'מידה טובה' בלטינית, virtus, היו לה משמעויות של גבריות, כבוד, הערכה וחובה אזרחית כאזרח וחייל כאחד. סגולה זו הייתה רק אחת מני מידות רבות אשר רומאים בעלי אופי טוב היו צפויים להדגים ולהעביר לדורותיהם, במסגרת ה-mos maiorum, מנהגים קדומים שהגדירו את מושג ה"רומאיות". הרומאים הבחינו בין תחומי החיים הפרטיים והציבוריים, ולפיכך נחלקו גם המידות הטובות בין אלו ששויכו לתחום חיי המשפחה הפרטיים (כפי שחיו ולימדו אבות המשפחה - Pater familias), לבין אלו שנדרשו מאזרח רומי מצטיין.

רוב התפיסות הרומיות של מידות טובות הואנשו בדמויות אליליות. המעלות הרומיות העיקריות: 

אבונדנטיה  - שפע, שגשוג (Abundantia) - האידיאל של מספיק מזון ושגשוג לכל חלקי החברה

אוקטוריטס  - סמכות רוחנית (Auctoritas) - תחושת מעמדו החברתי של האדם, הנבנית באמצעות ניסיון, חובה אזרחית ויצרנות. מידה זו נחשבה לחיונית ליכולתו של שופט שלום לאכוף חוק וסדר

קומיטס (Comitas) - הומור - נימוס, אדיבות, פתיחות וידידותיות

קונסטנטיה (Constantia) - התמדה או אומץ - סיבולת צבאית, כמו גם יכולת התמדה נפשית וגופנית מול קשיים

קלמנטיה  (Clementia) - רחמים - עדינות והיכולת להניח בצד עבירות קודמות

דיגניטאס (Dignitas) - כבוד - תחושת ערך עצמי, כבוד עצמי אישי והערכה עצמית

דיסציפלינה  (Disciplina) - משמעת - חיונית למצוינות צבאית; מרמזת גם על דבקות במערכת המשפט, וקיום החובות האזרחיות

פידס (Fides) - נאמנות והוגנות - אמון הדדי ויחסי גומלין הן בממשלה והן במסחר (ענייני ציבור); להפרת אמון היו משמעויות משפטיות ודתיות

פירמיטאס (Firmitas) - עיקשות- תעצומות נפש, היכולת לדבוק במטרה ללא ספק

פרוגליטס (Frugalitas) - חסכנות - חסכנות ופשטות באורח החיים, הסתפקות בקיים ובמצוי

גרביטאס  (Gravitas) - רצינות - מתן חשיבות לכל עניין, אחריות ורצינות

הונסטס (Honestas) - מכובדות - הדימוי והכבוד שאדם מציג כחבר מכובד בחברה

הומניטס  (Humanitas) - אנושיות - עידון, התנהגות כבן-תרבות

חריצות (Industria) - חריצות או פעלתנות - עבודה קשה, יצרנות

אינוסנסיה (Innocencia) - תמימות, חוסר אנוכיות - עשיית חסד; נתינה ללא ציפייה להכרת תודה או לרווח אישי, אי-השחתה המידות; הימנעות ממתן כוח והשפעה במשרות ציבוריות כדי להגדיל את הרווח האישי

לאטיטיה (Laetitia) - שמחה או עליזות - הכרת תודה (לרוב על פתרון משבר)

נוביליטאס (Nobilitas) - אצילות - אדם בעל מראה נאה, ראוי לכבוד, בעל מעמד חברתי מוערך; אצילות מלידה

יוסטיטיה  (Justitia) - צדק - שיוך ערך מוסרי לפעולה

פייטאס  - מילוי חובה, צייתנות - כיבוד הסדר הטבעי: מבחינה חברתית, פוליטית ודתית. כולל רעיונות של פטריוטיות, מילוי מחויבות אדוקה לאלים, וכיבוד בני אדם אחרים, במיוחד במונחים של יחסי פטרון ולקוח הנחשבים חיוניים לחברה מסודרת

פרודנטיה  -משנה זהירות - ראיית הנולד, חוכמה ושיקול דעת אישי

סלובריטס  - בריאות - בריאות כללית וניקיון, מגולמת באלוהות סאלוס

סווריטס - נוקשות - שליטה עצמית, הנחשבת קשורה ישירות לסגולת הרצינות

וריטאס - אמת - יושרה וכנות ביחס אל אנשים אחרים. נחשבת למקורן של כל המידות הטובות

וירטוס  - גבריות - גבורה, מצוינות, אומץ, אופי וערך עצמי

להלן דוגמאות למנהגים ומעשים מפורסמים של רומאים הנובעים ממידות טובות:
 ענווה: כשהיו שולחים שר צבא למלחמה, והיה שב מנצח, היו מכבדים אותו בשלושה דברים: כל העם היה יוצא לקראתו בשמחה, היו שמים אותו על עגלה נהוגה מארבעה סוסים וכל העם היה מלווים אותו אחריו, וכל שבויי המלחמה היו קשורים מאחורי העגלה; ומבזים אותו בשלושה דברים: היו שמים על העגלה נבזה וחדל-אישים שבעיר להורות לו כי כל אדם יוכל להגיע לדרגתו אם ייטיב מעשיו, הנבזה היה מכהו על הלחי כמה פעמים ואומר לו: אל תתגאה כי אני אדם כמוך ואתה אדם כמוני ואולי גם אני אגיע למעלתך, וביום ההוא כל אדם היה רשאי לחרפו ולגדפו ולא היה נענש על כך.
 התמדה: ליקורגו תיקן לעמו חוקים ונימוסים אשר היה קשה לקיימם. העם חפץ שישנה את החוקים, ומאחר שידע כי החוקים נכונים לקיום המדינה, אמר להם: אלך להתפלל שאוכל לשנות את החוקים כרצונכם, ועתה הישבעו לי לקיימם כהוויתם עד שובי. נשבעו לו כל העם. הלך מאתם ולא חזר.
 חברות: מלך סיציליה גזר מיתה על איש, פיטיאה שמו, ונתן לו שמונה ימים לצוות לביתו ולסדר את עסקיו, בתנאי שיימצא איש שיכנס בעדו לבית הסוהר ויתחייב שיותז ראשו תחתיו אם לא ישוב. פיטיאה שלח לקרוא לחברו הטוב דאמוני וסיפר לו את צורכו. הלך דאמוני למלך והתחייב שיסירו את ראשו אם פיטיאה לא ישוב כעבור שמונה ימים. נתנוהו בבית הסוהר, והעם היה מצחק על ההתחייבות של דאמוני. כעבור שמונה ימים פיטיאה שב. כראות המלך אהבה עצומה ונאמנה כזו, מחל לפיטיאה וחנן אותו, לבלתי להפריד בין שני חברים אוהבים כאלה.
 שלום: אפילוטו וליסטיקו היו גיבורי-חיל חשובים, האויבים וצוררים זה לזה. פעם קם אפילוטו בחצי הלילה והלך למבצרו של אויביו יחידי ובלי נשק, חיבק ונישק את אויבו, ביקש ממנו סליחה ומחילה על כל מה שחטא נגדו ומחל על כל מה שליסטיקו חטא נגדו וקרא לו לשלום. כרע ליסטיקו לפניו ובכה, ויבכו שניהם אומרים זה לזה: סלח לי אחי. עשו שלום ביניהם ומאז היו לאוהבים נאמנים כל ימיהם.

בפילוסופיה הסטואית הרומאית 
לדעת החכמים הסטואיים, הטוב היסודי הוא רוח השוקד על האמת, יודע ממה לסור ומה לעשות, קובע ערך הדברים לא לפי הדמיון ההמוני כי אם לפי טבעם הנכון, רוח הצדק והיושר. הם חילקו את המידות הטובות לשלוש מדרגות:

 השמחה, השלום, שלוות המדינה
 סבלנות בייסורים וכבישת הכאב
 התהלכות בענווה, חזות פני אדם כאיש ישר ומנהגו כאיש משכיל

הם הבחינו בין זהירות, המסדרת את החשקים והתעובים למושאים ראויים, לבין החכמה, שלמות הנפש, הכוללת את כל המידות הטובות, אמת המידה של מצוינות סטואית. 

קיקרו הגדיר את ארבע המידות הטובות הקלאסיות/סטואיות ("על החובות", ספר ראשון, 15):

 תפיסה מלאה והתפתחות נבונה של האמת.
 שמירת החברה האזרחית, תוך מתן הגון לכל אדם את חלקו הראוי, ומילוי מלא של החובות.
 גדלות וחוזק של רוח אצילית ובלתי מנוצחת.
 סידור ומתינות בכל מה שנאמר ונעשה, יסוד המתינות ושליטה עצמית.

לדעת מוסניוס רופוס, האדם נולד עם נטייה טבעית למידות טובות, הן אנשים והן נשים מסוגלים להבין מידות טובות.

הפילוסוף והמדינאי הרומאי סנקה עסק במידות טובות במכתבי מוסר, בספריו על החסדים, ובמאמרים. הוא חקר מה הם הצדק והיושר, האם דרך אחת או דרכים רבות להם, והאם מידות בני־אדם טובות לפי טבעם או משתכללות על ידי לימודים. להלן דוגמאות לעצותיו היאך לתקן מידות:
 אם חכם אתה, או: למען תחכם, השתדל ברוב מרץ ובכל כחך להגיע למידות טובות. אם יש דבר מעכב אותך, השתחרר ממנו או זרה אותו הלאה.
 התרחק ככל אשר תוכל מן העקמומיות ומן הדברים הנפתלים. תום ויושר ראויים לבעל מידות טובות.
 לקלקול מידותינו גורם מה שאין אנחנו צופים על ימי החיים אשר חלפו עלינו. על מה שבדעתנו לעשות לעתיד, אנחנו חושבים – וגם זה רק לפרקים – ועל מה שכבר עשינו אין אנחנו חושבים כלל, אף על פי שהעצה והמזימה לעתיד נובעת ממה שקדם בעבר.
 אין לך דבר גרוע למידות טובות כהישיבה באיזה בית משחק. בעוד שאנחנו משתעשעים, נקל יותר לחטאים לזחול אל קרבנו. התאמין כי אספר? אני חוזר ביתר אהבת בצע, ביתר תשוקת כבוד, ביתר תאבנות, ביתר אכזריות וחסרון אנושיות – אחרי ששהיתי בין אנשים!
 המידות הטובות ודאי מוצאות משכן במקום שיש התאם ואחדות, והגרועות – במקום שיש בו מחלוקת.
 אינך צריך להיות שווה לרעים, בעבור שהם הרבים, ולא שונא את הרבים, בעבור שהם שונים ממך. התכנס לתוך עצמך ככל האפשר. התהלך עם אנשים, אשר יוכלו להשפיע על מידותיך לטובה; קבל לחברים את אלה, אשר תוכל לפעול לשבחם. כן נעשים אנשים גומלים זה לזה, ובעוד הם מלמדים, הם לומדים.
 כל מידה טובה שאתה צריך לרכוש, בקרבך היא.
 בכל דבר המוטל בספק, מידה טובה אנושית היא לנטות לצד זכות.
 מידות טובות צריכות לדרבן מעורר, לפעמים לרסן עוצר.
 כל מידה טובה מיוסדה במידה שנותנים לה קצב, אך את אומץ־הרוח המוחלט אין להגדיל, גם לא את הביטחון העז ולא את האמת והאמונה החזקה. הכי משלימים את השלם? אם להשלמה הוא צריך, הלא היה חסר. כן גם הצדק והיושר, אם להשלימם אתה יכול, היו לקויים. כן גם תמים־דרך אינו צריך מטעם זה להוספה על מידתו הטובה, בהיותו כבר תמים, וכן הנאה והנכון והמתאים לחוק, הלא גבולים מסוימים להם.
 כלל גדול הוא לכל מידה טובה, תועלת הפרט קשורה בטובת הכלל.
 כל המידות הטובות הן מתאימות עם השכל; הדברים השכליים הם ישרים ובהיותם ישרים הם גם שווים ביניהם. אחרי השכל נמשכים גם פעליו, לכן גם הם שווים ביניהם. בהיותם דומים לשכל המוליד אותם הם גם דומים זה לזה. המעשים שווים בערכם במידה שהם ישרים ונכונים, אבל כמובן מתפרדים ומשתנים הרבה לפי החומר השונה.
 אם במועצת הסינאט הכל מסכימים לדעה אחת, לא נוכל לומר: זה מסכים לדעה יותר מחברו. הרי הכל מסכימים בדרך אחת. כן גם על המידות הטובות אני אומר: כולן מסכימות לטבע; ועל ענייני אושר החיים: כולם כפופים לטבע.
 שכר כל המידות הטובות בהן בעצמן הוא. אין עושים טוב כדי לקבל פרס; די שכר הוא לאדם לדעת שעשה את הישר. כשאני מכיר טובה, אין זה למען יתפעל איש החסד מהנהגתי וינעם לו לעשות עמדי עוד חסדים, כי אם כדי שאעשה אני דבר נעים ויפה מאד. אני מכיר טובה, לא בעבור שהוא דבר מועיל, כי אם בעבור שהוא חביב עלי.
מרקוס אורליוס, אשר למד את מידותיו הטובות מחיי אביו, כתב: "קשוט עצמך באותן המידות שהן כולן בגדר היכֹולת שלך: בתום ויושר, בסבלנות, בהרחקת התענוגים, בעזיבת תלונה על הגודל, בהסתפקות, בלב טוב, בדעה חופשית, בפשטות, במיעוט שיחה בטֵלה, ברוממות הנפש. האינך מרגיש, כמה מדות טובות יש להתנאות בהן, אשר לא תוכל להתנצל, שאינך מסוגל ומוכשר להן? ואתה נשאר מרצונך למטה מהשׁלֵמוּת הדרושה. הכי תאמר, כי מתוך חסרונות טבעיים הנך נאלץ להיות נרגן, קמצן, חָנף, מתלונן על גופך, מתרפס ומתפאר בתהילת שווא, ולהטריד נפשך בכל אלה? אני נשבע לך, שאינו כן, ושהיית יכול כבר להשתחרר מהחסרונות האלה".

בדתות

נצרות 
בנצרות, שלוש המעלות התאולוגיות הן אמונה, תקווה ואהבה, רשימה שמקורה באגרת הראשונה אל הקורינתיים: "וְעַתָּה שְׁלָשׁ־אֵלֶּה תַעֲמֹדְנָה הָאֱמוּנָה וְהַתִּקְוָה וְהָאַהֲבָה" (פרק 13, פס' 13). אותו פרק מתאר את האהבה כגדולה מבין השלושה, ובהמשך מגדיר את האהבה כ"סבלנית... חביבה... לא מקנאה, או מתרברבת, או יהירה, או גסה" (פרק 13, פס' 4–8).

בברית החדשה מוכרות סגולות נוספות, כגון ב"פרי רוח הקודש": "לעומת זאת, פרי הרוח הוא אהבה, שמחה, שלום, סבלנות, טוב לב, נדיבות, נאמנות., עדינות ושליטה עצמית. אין חוק נגד דברים כאלה" (האיגרת אל הגלטיים, פרק ה, פס' 22–23).
בשנת 410 לספירה, אורליוס פרודנטיוס קלמנס  מנה שבע "סגולות שמימיות" בספרו 'פסיכומאכיה' ('קרב נשמות') שהוא סיפור אלגורי של התנגשות בין מידות טובות למעלות. סגולות אלו (שנקראו מאוחר יותר שבע המידות הטובות) הן:
 צניעות
 מתינות
 צדקה
 חריצות
 סבלנות
 טוב לב
 ענווה

תומאס אקווינס מיזג בין האתיקה של אריסטו לבין התאולוגיה הנוצרית, בין ארבע המידות הטובות הקלאסיות (זהירות, צדק, אומץ, מתינות) לבין שלוש המעלות התאולוגיות (אמונה, תקווה, אהבה). הוא דן לפרטי פרטים והסביר תאולוגית את שבע המידות הטובות ומידות הקשורות אליהן בחלק השני של ספרו "מכלול התאולוגיה".

בימי הביניים והרנסאנס היו מספר מודלים של חטא, המפרטים את שבעת החטאים הקטלניים ושבע המידות הטובות המנוגדות להם.

ספר המוסר הנוצרי "פרחי המידות הטובות", שחובר באופן אנונימי באיטליה במאה ה-14, כולל שלושים וחמישה פרקים על מידות טובות ומידות רעות לסירוגין. כל מידה כוללת הגדרה, המקושרת לתכונתה של חיה, אוסף אמרים, וסיפור מעשה. הספר היה מספרי המוסר הפופולריים ביותר באירופה במשך מאות שנים. הוא עובד והותקן על ידי רבי יהודה אריה ממודנה לספר המוסר העברי "צמח צדיק".

אסלאם

בפילוסופיה הדתית של ימי הביניים

דנטה 
המשורר האיטלקי דנטה אליגיירי עסק במידות טובות בספרו הפילוסופי "המשתה". לדעתו, לאדם אין גדולה יותר מאשר פעולת מידתו הטובה, מצוינותו-הוא; והרגל במידה טובה, בין אינטלקטואלית בין מוסרית, אינו נמהר, אלא נדרש לקנותו ולתרגלו.

הוא כתב על מידת הנדיבות ("המשתה", ספר ראשון, פרק שמיני):
 מידת הנדיבות מתאפיינת בשלושה דברים: נתינה לרבים, נתינת דברים מועילים, ונתינה מבלי שמבקשים.
 על מידה טובה להיות שמחה בכל מעשה. אם אינה שמחה בנתינה ובקבלה, אינה לא מוכנה ולא שלמה.
 על מידה טובה להיטיב דברים תמיד.
 על פעולת המידה הטובה לקנות חברים, כי חיינו זקוקים לחברים, ותכלית מידה טובה שחיינו יהיו שלמים.
 על פעולת מידה טובה להיות חופשית ולא כפויה.

לדעת דנטה, אך על פי שנדרש לאהוב כל מידה טובה שבאדם, יש לאהוב הכי הרבה את מה שהכי אנושי, וזה מידת הצדק, כי שוכנת בחלק הרציונלי או האינטלקטואלי של האדם, כלומר ברצון. כל מידה טובה, המביאה ברכה לאדם במעשיו, בעיקרון שורשה אחד. מידה טובה היא לבוש יפה המתגורר רק באמצע. במקום בו יש מידה טובה, יש אצילות.

"גן העדן", חלקה השלישי של יצירתו השירית הגדולה "הקומדיה האלוהית", עוסק במידות טובות ובמושכלות. הוא בנוי על סמך ארבע המידות הטובות הקלאסיות/קרדינליות ושלוש מידות טובות תאולוגיות (שבע המידות הטובות). הספירות של גן העדן, שביצירתו, מקושרות למידות טובות באופן הבא:
 ספירה ראשונה: ירח - נפשות ההפכפכים, חסרון באומץ.
 ספירה שנייה: כוכב חמה - נפשת השאפתנים, חסרון בצדק.
 ספירה שלישית: נוגה - נפשות האוהבים, חסרון במתינות.
 ספירה רביעית: שמש - נפשות החכמים, מופת למידת הזהירות.
 ספירה חמישית: מאדים - נפשות לוחמי האמונה, מופת למידת האומץ.
 ספירה שישית: צדק - נפשות המלכים הצדיקים, מופת למידת הצדק.
 ספירה שביעית: שבתאי - נפשות ההוגים העיוניים, מופת למידת המתינות.
 ספירה שמינית: כוכבים קבועים - נפשות הקדושים, מופת למידות האמונה, תקווה, ואהבה.

בתפיסת האבירות האירופאית של ימי הביניים והרנסאנס 

במאה השמינית, לרגל הכתרתו ל"קיסר הרומאים" , פרסם קרל הגדול רשימה של סגולות אבירים:

סיפורים פנטסטיים אודות עלילות גבורה של אבירים ובשבח מידותיהם הטובות היו הספרות העממית הפופולרית באותה תקופה, מה שבא לידי ביטוי באפוסים הרואיים וברומנסות, כגון "שירת רולאן", "שירת אל סיד", "מות ארתור", וכיוצא בהם. ברומנסה "סר גאווין והאביר הירוק", סר גאווין, אביר המשקף את שלמות חמש המידות טובות של האבירות: חברות, נדיבות, צניעות, נימוס, ורחמנות, נכשל באתגר שהעמיד האביר הירוק, מה שמגלה את החולשה המוסרית של עולם האבירות ושל האנושות כולה.

צ'וסר תיאר את רוח האבירות במבוא ליצירתו "סיפורי קנטרברי": היה אביר, איזה איש,

משלצלוח החיש,

כה אהב אבירות,

אמת, כבוד, נימוס וחירות.

כה ראוי במלחמת אדונו,

בה רכב, אין עוד מלבדו,

בין בעולם הדתי בין באלילי,

ובכל מקום החשיבוהו ערכי.

...

והוא נודע לתהילה.

היו בו גבורה גם חכמה,

וכשפחה צייתנות.

מעולם לא אמר דברי לצות,

בכל חייו, יהיה מה שיהיה,

היה באמת אביר מושלם נעלה.

בתקופת הרנסאנס 

בתקופת הרנסאנס עולם האבירות המשיך להתקיים בעיקר בספרות. בהשראת עולם האבירות על מידותיו הטובות, חוברו האפוסים העיקריים של הרנסאנס: "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, "ירושלים המשוחררת" מאת טאסו, ו-"מלכת הפיות" מאת אדמונד ספנסר; יצירות שחיברו את המידות הטובות של עולם האבירות למידות הטובות הקלאסיות.

ספנסר חיבר את "מלכת הפיות" במטרה ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות ובמשמעת עדינה. המידות מואנשות לדמויות, וכל ספר עוסק במידה טובה כללית, תוך תיאור הרפתקאות של דמות ראשית, אחד מאבירי השולחן העגול שנדרש לבצע משימה כדי לתקן את מידתו, והרפתקאות של דמויות אחרות, עד להשלמת המשימה שהוטלה עליו. ספנסר השלים ששה ספרים בהתאמה למידות הבאות:
 קדושה - אמת, יסוד כל המידות הטובות.
 מתינות - מידה טובה בין אדם לעצמו.
 צניעות - מידה טובה בין איש ואשה.
 חברות - מידה טובה בין אדם לחברו.
 צדק - מידה טובה של החברה.
 דרך ארץ - מידה טובה של תיקון הלשון.
לדוגמה, האביר של הספר הראשון מסמל איש המחפש קדוּשה, משימתו לשחוט את דרקון החטא; הוא מודרך על ידי אונה, המסמלת אמת; נאבק בטעות ומנצחה בעזרת אמת, אך מופרד ממנה על ידי תחבולות ארכימאגו, המסמל צביעות, ונופל לדואסה, המסמלת אמונה שקרית, מובל על ידיה לבית הגאווה, ממנו הוא בקושי מצליח להימלט; אונה מוגנת על ידי אריה, הכח השכלי; שניהם מתגברים על קורסקה, אמונה עיוורת, ועל אבסה, אמונות טפלות; אונה מאוימת על ידי סאנס לויי, היעדר חוק, וניצלת על ידי סאטירים, אנושות פרימיטיבית; בינתיים האביר נשבה על ידי אורגוליו, גאווה דתית, ולוציפרה, גאווה ארצית, וניצל על ידי אונה והנסיך ארתור, המסמל חסד שמיימי; הוא כמעט נופל קרבן לענק, המסמל ייאוש, ומאבד את גבורתו וביטחונו המוסרי; אונה לוקחת אותו לבית הקדושה, שם הוא עושה תשובה ומתחזק על ידי אמונה, תקווה, וצדקה; חי חיי הגות ומתחזק לקראת ביצוע משימתו; הוא מצליח לשחוט את דרקון החטא, ומתוגמל בנישואין לאונה.

לאחר "דון קישוט", הרומן הסאטירי השנון של סרוואנטס על עולם האבירות, אנשים כבר לא נתנו אמון בסיפורי-אבירים, וספרות האבירים הרומנסית ירדה מגדולתה.

בהומניזם של הרנסאנס והבארוק 
 
ההומניסטים שבו למידות הטובות הקלאסיות של אפלטון, אריסטו, ורגיליוס, קיקרו, סנקה, ואחרים; פירשו אותן מחדש בהתאמה, פחות או יותר, לאמונה הדתית, תוך דגש על מידות טובות אזרחיות ותיאוריות פוליטיות חדשות.

לאונרדו ברוני 
ההיסטוריון לאונרדו ברוני הגדיר מידה טובה כנטייה קבועה של השכל, הרגל שנקנה על ידי תרגול ארוך ומשמעת מנטלית. הוא הבחין בין מידות טובות מוסריות העוסקות במעשים ונטיות, לבין מידות טובות אינטלקטואליות העוסקות בלימוד האמת. לדעתו, יש חמש מידות טובות אינטלקטואליות: חכמה, ידע, זהירות, הבנה, ואמנות. ויש הרבה יותר מידות טובות מוסריות: לכל תשוקה טבעית של האדם יש מידה טובה המתנגדת לה. לפיכך, מידות טובות מוסריות דורשות מאמץ.

מידה טובה, אינטלקטואלית או מוסרית, היא של הנפש. לנפש האדם שני חלקים: רציונלי ואי-רציונלי. את החלק האי-רציונלי יש לתקן כשהוא טועה, לרסן כשהוא נהיה יומרני, לעורר כשהוא עצל, לנחם כשהוא מוטרד. המידה הטובה נקניית על ידי תרגול של שמירת האמצע בין רגשות בחלק הזה של הנפש. המידות הטובות לא קיימות באופן טבעי או קדם-טבעי, אלא יש התאמה טבעית לקבלן ולהביאן לשלמות על ידי תרגול והרגל. לדוגמה, כשם שאדם נעשה בנאי על ידי בנייה, ומוזיקאי על ידי נגינה, כך נעשה צודק על ידי מעשים צודקים, ואמיץ על ידי מעשים אמיצים.

אושר הוא פעילות התואמת מידה טובה שלמה בחיים שלמים.

מתיאו פאלמיירי 
המדינאי איש האשכולות מתיאו פאלמיירי חיבר את היצירה "על החיים האזרחיים" (1429), העוסקת במעלות של האזרח האידיאלי. היצירה כוללת ארבעה דיאלוגים בין שלושה מלומדים פלורנטינים, המבוססים על "תורת הנאום" של קווינטיליאנוס ו"על החובות" של קיקרו. הספר הראשון עוסק בחינוך ילדים ונערים באופן המשפר את היכולת האנושית להיטיב לאחרים ולחברה; הספר השני במידות הזהירות, האומץ והמתינות; הספר השלישי במידת הצדק החשובה במיוחד עבור החיים האזרחיים; והספר הרביעי במה שמועיל. חיי האדם מצויים במתח בין שני קטבים: מידה טובה ותועלת, שלעיתים תכופות סותרים זה את זה.

פטריצי 
הפילוסוף האיטלקי פרנצ'סקו פטריצי מסיינה היה המקדם הראשי של המסורת ההומנית של "פוליטיקה של מידות טובות". הוא חיבר את הספרים הארוכים "על ייסוד רפובליקה" (1471) ו"על המלכות וחינוך מלכותי" (1484). הוא הבחין בין הרודן השולט באופן לא צודק ומתייחס לאזרחיו כעבדים, לבין המלך המוביל את אזרחיו לאושר באמצעות מידתו הטובה. המלך משתמש בשכל ובמידה טובה, הרודן בכוח ובשררה. הרודן משעבד ושנוא. המלך משחרר ואהוב על עמו.

ממשל המלך מתקבל ברצון כהיותו צודק, וממשל צודק דורש מושלים ראויים לשבח. על המלך לחבק את כל האזרחים, לעשות עמם חסד ולכבדם, להיות אנושי ונגיש, ולשמוח בחברתם. עליו לגמול לאנשים בהתאם לערכם המוסרי, לשפר בהתמדה את כולם, על המידה הטובה להיות אמת-המידה של כל הדברים. 

על המלך לכבד את החוק ולציית לו, לתת דוגמה אישית. אחרת, אין זה צודק שידרוש מאחרים מה שאינו דורש מעצמו. לדעת פטריצי, מה שמגביל את כוחו של המלך אינם החוק או אמצעים חוקתיים, אלא שיקול-דעתו הזהיר מה הוא יכול לעשות היטב ומה מגבלותיו. לפיכך, עליו להיות זהיר ביותר, ולהשאיר את הדת לאנשי-הדת ואת החקיקה האזרחית למחוקקים. למרות זאת, עליו להשגיח על המחוקקים שלא יעבירו חוקים שהם פתח למחלוקת יותר מאשר לצדק, ולמונעם מחידושים מיותרים. על הצדק המלכותי להיות אצילי, מתון, אנושי, וחנון.

על המלך לדעת איך לקנות מידות טובות, ובמיוחד את מידת הזהירות. כדי לכונן מלך, פטריצי המליץ שמוריו יהיו אנשי מוסר, שחברי ילדותו יהיו הגונים ומכובדים, ושברגעי הפנאי יהיה בחברת מלומדים. חינוכו צריך להיות מבוסס על לימודים הומנים: דקדוק, שירה, היסטוריה, רטוריקה, ופילוסופיה של המוסר; ולצידם דיסיפלינות מועילות, כגון מתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה, אסטרונומיה, וגאוגרפיה. יותר מכל עליו להימנע מחברת חנפנים, מלשינים, רכלנים, ומדברי לשון הרע.

ממידותיו הטובות של המלך, פטריצי ציין את מידות ההגינות, נינוחות, אומץ, צדק, חברות, ובעיקר את מידת האנושיות: מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך, ואהבת לרעך כמוך, מהות האדם.

יוסטוס ליפסיוס 
הפילוסוף הפלמי יוסטוס ליפסיוס חיבר שני ספרים פופולרים על מידת ההתמדה (קביעות). הוא הדגיש שלא מוזיקה ולא יין, לא שינה ולא טיולים, מסוגלים לרפא את מחלות השכל (היותו לא מיושב בדעתו), אלא החכמה וההתמדה. התמדה פירושה "חוזק קבוע וצודק של השכל, שאינו עולה ולא יורד בהשפעת מקרים חיצוניים". חוזק הכוונה לאיתנות שאינה נובעת מדעה, אלא משכל ישר. ונבדל מעיקשות הנובעת מגאווה, ולפיכך מדעה. התמדה היא תולדה של סבלנות, ושל רוח נמוכה לסבול דברים. כי מידה טובה שומרת על האמצע, ושוקלת דברים במאזני השכל הישר: הבנה ושיפוט אמיתיים של דברים אנושיים ואלוהיים.

גרסיאן 

הסופר והפילוסוף הספרדי בלטסר גרסיאן עסק במידות טובות, תוך הבחנות שנפש האדם המודרני הרבה יותר מורכבת מזו של האדם הקדום, ושהחברה המודרנית אנוכית. לדעתו, על מנת ליצור חכם בתקופה המודרנית, נדרשת יותר תבונה מאשר כדי ליצור שבעה חכמים בימי קדם; ועל מנת להתמודד עם אדם אחד בתקופה המודרנית נדרשים יותר משאבים מאשר ההתמודדות עם אומה שלמה בימי קדם. הגותו היא צירוף של תיקון מידות על בסיס מידת הזהירות עם רצון להצליח חברתית (מעין שילוב בנוסח מקורי של סנקה, מקיאוולי, ומידות אביריות תוך הבנה פסיכולוגית עמוקה של נפש האדם). להגותו הייתה השפעה גדולה על פילוסופים מודרניים, כגון לה רושפוקו, וולטר, ניטשה, ושופנהאואר.

להלן עיקרים נבחרים מתומצתים של הגותו (על פי ספרו "אמנות הזהירות" המלמד איך ליצור אדם טוב):
 השתדל להשיג מצוינות. שפר עצמך מדי יום: בחייך הפרטיים, בעבודתך, עד שתהיה בריה שלמה. אז יזהוך עם טעם מעודן, בינה משכילה, שיקול-דעת בוגר, ורצון נחוש. אדם, הנבון בדיבורו, והזהיר במעשיו, מקובל, ואפילו רצוי, בחוג הצר של הנפשות הכי נעלות.
 אין שלטון גדול יותר מאשר לכבוש את עצמך, את רגשותיך, זה מקור ניצחון רצונך. על האדם לדעת להמתין. עליך למשול בעצמך, בטרם תוכל למשול באחרים. התאם עצמך לנסיבות. אל תמהר להאמין או לאהוב. בגרות יודעת להמתין לאמינות.
 מצא את מידתך הטובה ביותר. דע את מידתך הטובה העיקרית והשתמש בה.
 אין יופי שאינו מעושה, ולא מידה טובה שאינה נראית פראית בלי ברק השכלול. מה שמלוטש משפר את הרע ומשלים את הטוב.
 הדרך הטובה ביותר להשיג מזל טוב היא השימוש הטוב במידה טובה ובתשומת-לב, שהרי אין אושר גדול יותר מאשר זהירות, ולא עליבות גדולה יותר מחיפזון.
 פעל רק כשאתה משוכנע שאינך בלתי זהיר. מחשבה זהירה היא כתר ההגיון ובית הזהירות. היה זהיר, ולא יותר מדי פיקח. פעל בנועזות אך בזהירות. אנשים זהירים הם לצד השכל, לא הרגש. דבר בזהירות ובבהירות ובנעימות. כלכל מעשיך בתבונה. שמור על תועלתך. אל תשתמש תמיד בכל כישרונותיך או בכל כוחותיך. במובן הזה: החצי גדול יותר מהשלם. עתודה היא סימן ההיכר של יכולת.
 תמיד היה במצב של נתינה לאחרים. מי שמושל, זוכה לקרדיט גדול, אם הוא נותן, אם הוא עושה טוב. זכות-היתר של המושל יכולתו לעשות יותר טוב מכולם. תן יחס טוב בשפע. ועשה זאת ברוח נעלה. לאדם הגדול אסור להיות קטנוני במעשיו.
 זו מידה טובה גדולה בחיים לדעת לסרב לאחרים, ואוצר גדול יותר לדעת לסרב לעצמך. כל הגזמה מזיקה, במיוחד בהתמודדות עם אנשים.
 חשוב היטב על הדברים. יותר מכל: על מה שהכי חשוב. למד להיות חרוץ ונבון. האדם הנבון מבצע בזריזות מה שחשב ברוגע. הנבון מקדים לעשות מה שהכסילים מאחרים לעשות. התייחס לדבר קל כאילו הוא קשה, ולדבר קשה כאילו הוא קל.
 למד להסתדר עם כולם. היה למדן עם עם הלמדנים, וצדיק עם הצדיקים. שים לב למאפיינים של הבריות והתאם עצמך אליהם. דע לסבול כסילים.
 עסוק עם אנשים שפיהם וליבם שווים. הסיבה הטובה ביותר לבטוח באנשים כאלה היא חוש האחריות שלהם, כי גם בוויכוחים הם מתנהגים בכבוד לזולת. עדיף להתחרות באנשים אחראים, מאשר להצליח עם אנשים רשעים. התרחק מאנשים שאינם מקיימים את התחייבותם, כי חסרה להם מידה טובה - האוצר של יושרה. הבחן בין אנשי מילים לאנשי מעשה. אל תטעה באנשים. אל תשתעבד לרושם הראשוני. המילים שוות כשהן מגובות במעשים.
 שכר מידה טובה - המידה הטובה. עונש מידה רעה - המידה הרעה.
 טוב לדעת איך לקנות חברים. החבר הוא אני שני. כל חבר הוא טוב ונבון לחברו.
 נהג בחבריך, כאילו עלולים להפוך לאויביך. ולהפך, השאר לאויביך פתח לפיוס.
 הימנע מיריבות. אל תתחרה עם מי שאין לו מה להפסיד. איש החסד האדיב והיקר לעולם רודף שלום.
 התבונן פנימה. דברים הם לעיתים רחוקות כפי שנראים. האמת מגיעה תמיד אחרונה.
 עשה, ועשה שייראה. דברים אינם מתקבלים לפי מה שהם, אלא לפי מה שנראים. להצטיין ולדעת איך להראות זאת, זה להצטיין פעמיים. חיצוניות נאה היא ההמלצה הטובה ביותר לפנימיות מושלמת. אל תראה דברים שאינם שלמים. תמיד התנהג כאילו אחרים צופים בך.
 הנח דברים לעצמם. במיוחד כאשר הים - אנשים, חבריך, מכריך - סוער. אין תרופה טובה יותר למבולבלים מאשר להניח להם לתקן את עצמם.
 לך היישר אל הטוב שבכל דבר. קווה למשהו.
 אל תנהג עצמך על פי מה שאויבך אמור לעשות. הטיפש לעולם לא עושה מה שהזהיר מצפה שיעשה. אם טעית, אל תחזור על טעותך.
 סבול כשמתלוצצים עליך, אבל אל תתלוצץ על אחרים. אל תעריך את מי שלעולם לא חולק עליך. אל תיתן פרס לחנופה. החשב זאת לכבוד כשמבקרים אותך, במיוחד על ידי אלו המדברים רע על אנשים טובים.
 אל תחיה רק בעבורך ולא רק בעבור אנשים אחרים. אל תהיה רק יונה. אל תהיה כל כך טוב באופן המאפשר לאחרים להיות רעים. היה חצי נחש וחצי יונה, לא מפלצת, אלא מופת.
 אל תדבק בדעה אחת. מתן את דעותיך. הסתפק במעשים, השאר את הדיבורים לאחרים.
 רוח נעלה היא מהדרישות העיקריות של הגבורה, כי היא מלהיבה כל סוג של גדולה. באלוהים הכל אינסופי, הכל עצום; ולפיכך על הגיבור להיות דגול ונפלא, כך שכל מעשיו ומילותיו יכולים להתלבש בהוד טרנצנדנטי.
 שלושה דברים יוצרים פלא, והם המתנות המוחלטות של החירות: תבונה פורה, שיקול-דעת עמוק, וטעם נכון ונעים. תפיסה מהירה היא מתנה גדולה, אך גדול יותר לחשוב היטב ולהבין את הטוב.
 מידה טובה היא שרשרת השלמויות, מרכז האושר. היא עושה אותך זהיר, קשוב, שקול, נבון, חכם, אמיץ, משכיל, שלם, מאושר, מקובל, אמיתי ... גיבור אוניברסלי. כשרון וגדולה תלויים במידה טובה, ולא במזל. רק מידה טובה שלמה כשלעצמה. היא עושה את האנשים לאהובים בחייהם, ולבלתי נשכחים לאחר מותם.
גרסיאן העמיק וסיכם את הגותו ברומן האלגורי "המבקר" (1651), מסע ברחבי אירופה של שני אנשים בעלי מידות טובות: קריטילו, איש ביקורתי זהיר ומנוסה, ואנדרניו, איש טבעי אימפולסיבי ותמים, בדרך אל אי האלמוות. מהמשפטים המפורסמים שבספרו: "כבד את עצמך, אם רצונך שאחרים יכבדוך".

בשירה האנגלית המודרנית 
מידות טובות הן נושא מרכזי בשירה האנגלית, מה שבא לידי ביטוי ביצירות של גדולי משורריה: שייקספיר, מילטון, וורדסוורת'.

מחזותיו האחרונים של שייקספיר עוסקים במידות טובות: "מידה כנגד מידה" בצדק (ובתפקידים השונים של דת ומלכות), "קוריולנוס" בגבורה (ביחס למידות האמת והשלום), "טימון איש אתונה" בחסד (ומגבלותיו בחברה האנושית האנוכית), "פריקלס" בצניעות (של בחורה חסודה), "סימבלין" בנאמנות ואמת, "אגדת חורף" בתשובה (חרטה, תיקון, פיוס, והתחדשות), ו-"הסערה" בחכמה או בשלמות המידות.

ג'ון מילטון עסק במידות טובות באופן כללי באפוס "גן העדן האבוד", מדגיש את חירותו של האדם כתלויה בבחירה חופשית בכיבוש יצרו וציות לבוראו. קודם לכן חיבר את המסכה "קומוס", מחזה פסטורלי אגדי העוסק במידות טובות. בהשראת "מלכת הפיות" של ספנסר, מילטון הכליל ב"קומוס" את המידות הטובות למידה טובה אחת, שמשמעויותיה מתינות, צניעות, מצפון. כך סיכם את "קומוס": בני אדם, החפצים להיות משוחררים,

אהבו מידה טובה, רק היא לבדה בת-חורין,

היא יכולה ללמד היאך להעפיל

גבוה יותר מאשר ניגון אציל;

ואם המידה הטובה חלשה,

השמים יתכופפו לעזרתה.

ויליאם בלייק ב"שירי תמימות וניסיון" כלל את המידות האנושיות-א-להיות בארבע מידות טובות עיקריות: חמלה, רחמנות, שלום, ואהבה; כשאהבה המידה הטובה הגדולה בכולן ומכילה את שלוש המידות הטובות האחרות. מידות אלו הן מידות של תמימות. אולם בעולם של ניסיון, עולם ירוד ביחס לעולם של תמימות, מידות אלו מידרדרות ונהיות מידות טובות רציונליות כנגד מידות לא טובות של אכזריות, קנאה, אימה, וחשאיות; ואינן אלא כיסוי לאנוכיות ולצביעות. שייקספיר שם דברי ביקורת דומים בפיו של טימון איש אתונה:חובה, יראת פחד,

דת, הסכמה, צדק, אמת,

כיבוד אב ואם, מנוחת-לילה, ושכנות,

חינוך, נימוסים, אמנויות, ומסחר,

מעמדות, טקסים, מנהגים, וחוקים,

מתדרדרים לסתירותיכם ההרסניות,

ומתאפשר לסבל קיום!ויליאם וורדסוורת' הדגיש בשיריו את המידות הטובות של חובה, התבוננות פנימית, תקווה, ושמחה. וורדסוורת' האמין שחירות אמיתית מבוססת על אמונה מוסרית ועוסקת בעיקר בחובות מוסריות. לדעתו, החיים הם מלחמה בין טבעו הנעלה של האדם, זה המוסרי והרוחני, לבין טבעו השפל, זה הבהמי והחושני. הוא תיאר את איש המידות בשירו " אישיותו של הלוחם המאושר".

בפילוסופיה של עידן הנאורות

בנאורות הסקוטית 
פילוסופים של הנאורות הסקוטית עסקו בפילוסופיה של המוסר, והחשיבו מידה טובה כעיקרון רציונלי נאור. השכל הוא מה שהמבדיל בין אדם לחיית-פרא, ומאפשר את תגלית האמת. הם הבינו את עיסוקם כ"מדע חדש של האדם" המשמש בסיס לפילוסופיה של המוסר.

ג'יימס ביטי 
המשורר ופילוסוף המוסר ג'יימס ביטי סבר שמידות טובות והאמת הם בעלי החשיבות הגדולה ביותר, ומניחות את היסוד לאושר האנושי. הוא הבחין בין אתיקה ספקולטיבית העוסקת בטבע וביסוד טובו של האדם, כלומר של מידה טובה אנושית (כללית), לבין אתיקה מעשית העוסקת בטבע וביסוד של מידות טובות מסוימות, או חובות. הוא הגדיר מידה טובה: "איכות, או הלך-רוח, או הרגל, המתאימה לאדם כדי לענות לתכליתו: לחיות כפי שיוצר טבעו התכוון שיחיה ויהיה". האדם נוצר לשתי תכליות: מעשה וידע. המעשה תכלית אצילה יותר, כי האושר תלוי במה שעושים ולא במה שיודעים.

כל אדם מאשר מעשים הנראים לו טובים וצודקים, שראוי לעשות; ולא מאשר מעשים אחרים, כי מחשיב אותם לרעים ושגויים, שאין לעשותם. המצפון הוא שמבחין בין מידה טובה (מוסרית) למידה רעה, בין טוב מוסרי לרע מוסרי, בין חובתנו לבין מה שסותר את חובתנו. המצפון הוא תכונה של טבע רציונלי, ולא מצוי אצל חיות-פרא. זהו המצפון המאפשר לאדם מידה טובה, וכתוצאה אושר (בלי מידה טובה יצורים רציונליים לא יכולים להיות מאושרים).

מעשה נחשב ללא מוסרי כשנראה כהופעה של כוונה פושעת, ומוסרי כשנראה כהופעה של כוונה טובה. הכוונה שבלב היא הקובעת. השיפוט המוסרי של אדם את התנהגותו-הוא נקרא מצפון, ואת הטוב או הרע הכללי נקרא כושר מוסרי או חוש מוסרי. העדפת מידות רעות על פני מידות טובות היא הוכחה ללב רע, שראוי לגנות. המצפון עולה על היצרים הגופניים ואמור לשלוט בהם; קדוש יותר מהטעם האסתטי; וחשוב יותר מדעות מדעיות. כלומר, מצפון הוא הכושר הנעלה ביותר של האדם.

מאחר שהמצפון עקרון נעלה המסדר את טבע האדם, המעשה המוסרי הוא התכלית בעבורה האדם נוצר. מידה טובה היא מה שהמצפון מאשר. רגשות פושעים יוצרים תאוות, ונדרש מאמץ גדול להתגבר עליהם. דברים נעימים, המוצאים חן בעינינו, לעתים תכופות מתגלים כמלכודת, ונדרשת תשומת-לב מתמדת להישמר מהם. האנשים הטובים ביותר נופלים להפרת חוק, ובעקבותיה אצל אדם טוב באה חרטה עם עוגמת נפש. חיים של מידה טובה הם חיים של ענווה ומלחמה, ובכל זאת ככלל אלו החיים המאושרים ביותר. כשם שהמידה הטובה היא הטוב העיקרי של אינדיבידואלים, כך עליה להיות הטוב העיקרי של החברה.

יש שלושה סוגים של מידות טובות: גופניות, כגון בריאות, כוח, מהירות; אינטלקטואליות, כגון גאונות, למדנות, חריפות, הומור, רהיטות; מוסריות, כגון מתינות, צדק, חסד, אמונה. הישגים גופניים או אינטלקטואליים, אף על פי  שמהנים, או אפילו מעוררי הערצה, אינם ערכיים כשלעצמם, גם לא שווים כלל, אלא אם מקדמים טוב מוסרי. אם אנו מתאמצים כדי לשפר את עצמנו, כי אנו מחשיבים זאת לחובתנו, ומאחר שיש ביכולתנו להועיל, אנו פועלים באופן מוסרי.

עקרון המיצוע בין קצוות של אריסטו נכון באופנים רבים, אך איננו עקרון אוניברסלי. כך אהבה לאלוהים, ורצון טוב לאיש, לא יכולים להיות רעים על ידי הגזמה, כי לעולם אינם מוגזמים.

המידות הטובות המוסריות המסוימות מתחלקות לשלושה סוגים:

 אמונה - חובות של האדם כלפי אלוהים
 מידות טובות חברתיות - חובות בין אדם לחברו
 חובות האדם לעצמו (להתרחק מן הבטלה, להיות מתון, לשמור על בריאותו, ולהשתפר אינטלקטואלית, וחשוב מכך - מוסרית)
מידה טובה מוכרת על ידי איזה רגש נעים, הנובע מידיעת תכונות או מעלות שבנו, או מראייתן אצל אחרים.

מידה טובה לעולם איננה מושלמת ביחס לחוק האלוהי.

בספרות העברית החדשה 

תחילתה של הספרות העברית החדשה במחזה "לישרים תהילה" מאת הרמח"ל, העוסק במידות טובות. דמויות המחזה הן האנשה של מידות טובות: תהילה, יושר, שכל, סבלנות, מחקר, משפט; ושל מידות רעות: המוניות, רהב, תרמית, סכלות, תאווה. ההמון מחשיב את המידות הרעות לטובות: "כִּי עֵין בְּשָׂרִים הֵמָּה, עַל־כֵּן אֱמֶת בִּדְבַר־כָּזָב יָמִירוּ". ובהתבססו על ראיה שטחית חיצונית, קשה לו לתקן את מידותיו, "כִּי כַאֲשֶׁר נָקֵל הוּא לוֹ לָלֶכֶת אַחַר כְּזָבִים אוֹ מַרְאֵה עֵינַיִם, קָשֶׁה בְּעֵינָיו כֵּן אוֹתָם הָנִיחַ לִמְשׁוֹךְ בְּעֹֹל בִּינוֹת, בִּמְסִלּוֹת דָּעַת". לפיכך, הוא אינו נותן את תהילה ליושר בן אמת, שהובטח לו ושהיא הוגנת לו, כי אם לרהב, המסמל את השחצנות המתהדרת. יושר מתבודד עם חבריו שכל, המעודדו לכבוש את יצרו ולשלוט ברוחו, ומחקר, התר בחזיונות הטבע את פלאי תבונות הבריאה, ומשתוקק לחיים פשוטים וישרים:רוֹעֶה עֲדָרָיו נַעַר

אֵין מִמְּנָת חֶלְקוֹ טוֹבָה בָּאָרֶץ,

כָּל מַחְשְׁבוֹת לִבּוֹ תִּשְׁפַּלְנָה שָׁבֶת,

בַּל תַּחֲמוֹד נַפְשׁוֹ בִּגְדוֹלוֹת לֶכֶת,

כִּי אִם רְעוֹת צֹאנוֹ אֶל עֵין הַמָּיִם,

וּלְפִיו חֲלָבָם קַחַת,

יַבִּיט כְּצֵאת אָדֹם מִקָּדִים שָׁמֶשׁ,

מַעְיָן אֲשֶׁר נֶאְמָנוּ

מֵימָיו וְלֹא יִכְזָבוּ,

יָשׁוּר בְּלֵב שָׂמֵחַ,

הָלוֹךְ וְנַגֵּן מִתְהַלֵּךְ אֶל רֶגֶל

צֹאנוֹ כְּמַרְעִיתָם, עֵינָיו יִבְחָנוּ

עִשְּׂבוֹת הֲרָרָיו, אַף שִׂפְתוֹתָיו שֶׁבַח

אֶל־יוֹצְרָם תַּבַּעְנָה.

אַשְׁרָיו וּמַה טּוּבוֹ, כַּמָּה יִמְתָּקוּ

לוֹ כָּל־יְמֵי חַיָּיו, כַּמָּה יַרְגִּיעַ!לבסוף, השקר והרחב מתגלה בכוח המשפט. ההמון מתחרט על שלא הלכו אחר השכל. ומתגלה ערך היושר וחשיבותו באמת והיות התהילה נאוה לו לבדו.

בעקבות הרמח"ל הסופר אברהם מאפו חיבר את "אהבת ציון", רומן היסטורי המתרחש בימי המלכים אחז וחזקיהו והנביא ישעיהו. כתב מרדכי רבינזון: "זרע המוסר ואהבת-הצדק, שזרעו הנביאים במשך מאתים שנה, כבר נשא אז פרי-ברכה, ורבים מבני יהודה הצטיינו במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענוה וחביבות. אולם בקריה גדולה ורבת-עם כירושלים לא חסרו אז, כמובן, גם חנפים, צבועים, רוקמים מזמות-פשע ופועלי-און, מאפו מתאר לנו אפוא את תחבולותיהם ומעלליהם הרעים של חרשי-המשחית הללו, החודרים על ידי שקר וערמה למעונות ישרים ומשכנות מבטחים ומנקרים כתולעת באשרם של התמימים. הם יסכסכו הורים ובנים אלה באלה, יפרידו בין ידידים וישלחו מדנים בין אוהבים ואהבותיהם. אולם אחרית רשעים היא מרה, וסופו של הצדק לנצח". גיבורי הרומן, אמנון ותמר, צעירים וישרים, יפים בחזותם, נוחים ועדינים בהליכותיהם ואוהבים נדיבות, שירה ורוממות. אהבתם נוסדת על מעלת רוחם.

המשורר חיים נחמן ביאליק, במידת-מה ממשיך דרכם של הרמח"ל ומאפו, חיבר על אנשי-המידות הצנועים את השיר "יהי חלקי עמכם" (להלן שורותיו הראשונות):יְהִי חֶלְקִי עִמָּכֶם, עַנְוֵי עוֹלָם, אִלְּמֵי נָפֶשׁ,

רֹקְמֵי חַיֵּיהֶם בַּסֵּתֶר, צְנוּעֵי הָגוּת וַעֲלִילָה,

חֹלְמִים נַעֲלָמִים, מְמַעֲטֵי דְבָרִים וּמַרְבֵּי תִפְאָרֶת;

גְּנוּזָה חֶמְדַּת רוּחֲכֶם בְּתוֹכֲכֶם כִּפְנִינָה בְקַרְקַע יַמִּים,

וּסְגֻלּוֹתֵיכֶם, כְּגַרְגְּרֵי יַעַר, בְּחֶבְיוֹן צְלָלִים תִּפְרֶינָה.

לְבַבְכֶם – הֵיכַל הַקֹּדֶשׁ, וְשִׂפְתֵיכֶם – שְׁעָרָיו הַסְּגוּרִים,

שׁוֹעִים – וְלֹא הֻגַּד לָכֶם, נְגִידֵי רוּחַ – וּבַל-יְדַעְתֶּם,

אֳמָנֵי הַשְּׁתִיקָה הַיָּפָה וְכֹהֲנֵי דִמְמַת אֱלֹהִים,

לֹא-תִשְׁלֹט עֵין זָר לְעוֹלָם בְּחַג נַפְשְׁכֶם וּבְאֶבְלָהּ;

אוֹר אֶחָד לְעֵינְכֶם תָּמִיד, אוֹר שָׁקֵט וְנוּגֶה,

וּבַת-שְׂחוֹק אַחַת, רַבַּת בִּינָה וּסְלִיחָה, לְשִׂפְתֵיכֶם,

לִפְקֹד בָּהּ, בְּלִי הַכְרֵעַ כַּף, אֶת-כָּל-הַבָּא לִקְרַאתְכֶם:

המידה הטובה החשובה ביותר 
להלן דעות שונות מסודרות בסדר כרונולוגי:
 שלמה: כי טובה חכמה מפנינים, כל חפצים לא ישוו בה.
 חבקוק: וצדיק באמונתו יחיה.
 הרקליטוס: מתינות (σωφροσύνη) זו המידה הטובה הגדולה ביותר.
 דזה-סה: ב-תום (诚) הכל נעשה נכון.
 קסנופון: שליטה עצמית (ἐγκράτεια) זה היסוד של כל המידות הטובות.
 אריסטו: גבורה היא המידה הטובה הראשונה במעלה, המאפשרת את שאר המידות הטובות.
 מנציוס: אנושות/חסד (仁) הוא שכלו של האדם.
 אפיקורוס: זהירות היא היסוד של כל הדברים והדבר הטוב ביותר.
 קיקרו: הכרת תודה אינה רק המידה הטובה הגדולה ביותר, אלא אב לכל המידות.
 רבי אלעזר בן ערך: לב טוב.
 מרקוס אורליוס: צדק המקור המקיים את כל שאר מידות הטובות.
 הירונימוס: מישהו שאל מדוע צדק גדול יותר מכל שאר המידות? שאר המידות גורמות נחת-רוח למי שמחזיק בהן. צדק אינו גורם נחת-רוח למחזיק בו, אלא לאחרים.
 אוגוסטינוס: ענווה היא היסוד של כל המידות הטובות. לפיכך, בנפש בלי ענווה, לא יכולות להיות מידות טובות אלא במראה בלבד.
 רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה: מידת הנדיבות היא מידת הצדיקים השלמים, והיא מידה נכבדת מעולה ורוחנית, והיא ראש מעלת האדם מלבד מעלת החכמה.
 רבי מנחם המאירי: העושר שהוא ההסתפקות הוא ראש לכל המידות המעולות.
 רבי משה קורדובירו: הענוה ראש לכל המידות הטובות.
 רבי יהודה אריה ממודנה: מידת אהבה המעולה והחשובה היא שורש ויסוד ומפתח לכל המעלות כי כולן תחילתן היא האהבה.
 רמח"ל: מה שעשתה חכמה עטרה לראשה עשתה ענוה עקב לסוליתה, כי כל החכמה כולה לא יערכנה, וזה ברור.
 הרב אברהם יצחק הכהן קוק: הענוה תכלית כל הטוב האמיתי.

ראו גם 
 ספר משלי
 מסכת אבות
 תיקון המידות
 רן (קונפוציאניזם)
 פרוטגורס (דיאלוג אפלטוני)

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים 
 
 קטגוריה: תכונות באתר ויקיציטוט

הערות שוליים 

אתיקה
מוסר
פילוסופיה סינית
פילוסופיה