דרק פרפיט

דרק אנטוני פרפיט (בשם מלא באנגלית: Derek Antony Parfit 11 בדצמבר 1942  – 1 או 2  בינואר 2017) היה פילוסוף בריטי שהתמחה בזהות עצמית, רציונליות ואתיקה. הוא נחשב לאחד הפילוסופים האנליטיים החשובים והמשפיעים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.

פרפיט התפרסם ב-1971 עם פרסום מאמרו הראשון, "Personal Identity". ספרו הראשון, Reasons and Persons (1984), תואר כחיבור המשמעותי ביותר בפילוסופיה של המוסר מאז שנות ה-1800. ספרו השניOn what Matters (2011), זכה לתפוצה רחבה. מדובר בספר עב כרס שעליו שקד במשך שנים רבות והרעיונות הכלולים בו עוררו תגובות ודיונים עוד לפני פרסומו.

במשך כל הקריירה האקדמית שלו, פרפיט עבד באוניברסיטת אוקספורד, שם היה עמית מחקר בכיר אמריטוס במכללת All Souls עד יום מותו. הוא גם היה פרופסור אורח לפילוסופיה באוניברסיטאות: הרווארד, ניו יורק ורוטגרס.

בשנת 2014 הוא זכה בפרס רולף שוק "על תרומתו פורצת הדרך הנוגעת לזהות אישית, התייחסות לדורות הבאים וניתוח הסטרוקטורה של תיאוריות מוסריות".

ביוגרפיה 
פרפיט נולד בשנת 1942 בצ'נגדו, סין, בנם של ג'סי (לבית בראון) ונורמן פרפיט, רופאים שעברו למערב סין כדי ללמד רפואה מונעת בבתי חולים מיסיונרים. המשפחה חזרה לממלכה המאוחדת כשנה לאחר שפרפיט נולד, והשתקעה באוקספורד. פרפיט התחנך באיטון קולג', שם כמעט תמיד הצטיין בראש טבלת הדירוגים בכל מקצוע מלבד מתמטיקה. מגיל צעיר הוא שאף להיות משורר, אך הוא ויתר על קריירה בשירה לקראת סוף גיל ההתבגרות.

לאחר מכן למד היסטוריה מודרנית בייליול קולג', אוקספורד, וסיים את לימודיו ב-1964. בשנים 1965–1966 הוא היה עמית Harkness באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת הרווארד. במהלך המלגה הוא נטש את לימודי ההיסטוריה לטובת לימודי פילוסופיה.

פרפיט חזר לאוקספורד כדי להיות עמית ב-All Souls College, שם נשאר עד גיל 67, כאשר מדיניות הפרישה המחייבת של האוניברסיטה חייבה אותו לעזוב את המכללה וגם את הפקולטה לפילוסופיה. הוא שמר על מינויו כפרופסור אורח קבוע בהרווארד, אוניברסיטת ניו יורק, ובראטגרס עד מותו.

אתיקה ורציונליות

Reasons and Persons 
בספרו הראשון, Reasons and Persons (נימוקים ואנשים), פרפיט טען בזכות אתיקה לא־דתית כתחום מחקר חדש ופורה. הוא שאל שאלות לגבי פעולות נכונות או שגויות ונמנע ממטא-אתיקה, המתמקדת יותר בלוגיקה ובפילוסופיה של השפה.

בחלקו הראשון של הספר, פרפיט דן בתיאוריות מוסריות המביסות את עצמן. הוא התמקד בתאוריית ה"אגואיזם הרציונלי"  או "האינטרס העצמי של הרציונליות" (בקצרה: "S"), דוגמת הגותה של איין ראנד, ובשתי מערכות אתיות: השכל הישר ותוצאתנות. הוא העריך שאינטרס-עצמי נעשה דומיננטי במערב באלפיים השנים האחרונות, לעיתים קרובות "באותה המיטה" עם דוקטרינה דתית, שאיחדה בינו לבין מוסר. מכיוון שהאינטרס האישי מחייב אותנו תמיד להפוך את האינטרס האישי לדאגה הרציונלית העליונה שלנו ומנחה אותנו להבטיח שכל חיינו יהיו טובים ככל האפשר, האינטרס העצמי מציב דרישות נייטרליות מבחינה זמנית. לפיכך, יהיה זה לא רציונלי לפעול בדרכים שאנו יודעים שהיינו מעדיפים מאוחר יותר לבטל.

לדוגמה: זה יהיה לא רציונלי שילדים בני ארבע עשרה יקשיבו למוזיקה רועשת או שייעצרו בשל ונדליזם, אם הם ידעו שפעולות כאלה יגרעו משמעותית מהרווחה העתידית וממטרותיהם (כגון שמיעה טובה או קריירה אקדמית בפילוסופיה).

תאוריית האינטרס העצמי גורסת שזה לא רציונלי לבצע כל פעולות של הכחשה עצמית או לפעול לפי רצונות המשפיעים לרעה על רווחתנו. אפשר לשקול סופר שאפתן שרצונו העז ביותר הוא לכתוב יצירת מופת, אך בכך סובל מדיכאון ומחוסר שינה. פרפיט טוען שזה סביר שיש לנו רצונות כאלה שמתנגשים עם הרווחה שלנו, ושזה לא בהכרח לא הגיוני לפעול להגשמת הרצונות האלה.

מלבד הפנייה הראשונית לסבירות של רצונות שאינם תורמים ישירות לחייו הטובים, פרפיט יצר מצבים שבהם האינטרס העצמי מביס את עצמו בעקיפין - כלומר, הוא מציב דרישות שהוא מציג בתחילה כבלתי רציונלי. היא לא נכשלת בתנאים שלה, אבל היא כן ממליצה לאמץ מסגרת חלופית של רציונליות. למשל, זה יכול להיות האינטרס העצמי שלי להיות אמין להשתתף בהסכמים מועילים הדדיים, אף על פי שבשמירה על ההסכם אעשה מה שיהיה גרוע יותר עבורי, בהיותם שווים. במקרים רבים האינטרס האישי מורה לנו דווקא לא ללכת אחרי האינטרס האישי, ובכך מתאים להגדרה של תיאוריה שמביסה את עצמה באופן עקיף.(163-165)

On What Matters 
בספרו השני, On What Matters (על מה שחשוב) פרפיט טוען לריאליזם מוסרי, ומתעקש שלשאלות מוסריות יש תשובות נכונות ושקריות. יתר על כן, הוא מציע ששלוש ההשקפות הדומיננטיות בפילוסופיה המוסרית - דאונטולוגיה-קנטיאנית, תוצאתנות ואמנה חברתית (או חוזתנות) - מתכנסות לאותן תשובות לשאלות מוסריות.

בספר הוא טוען כי לאנשים אמידים יש חובות מוסריות חזקות כלפי העניים:"דבר אחד חשוב מאוד הוא הכישלון שלנו, האנשים האמידים, למנוע, כפי שיכולנו בקלות רבה כל כך, הרבה מהסבל ורבים ממקרי המוות המוקדם של עניי העולם. הכסף שאנו מבזבזים על בילוי בערב עשוי במקום זאת להציל אדם מסכן ממוות, עיוורון או כאב כרוני חמור. אם אנו מאמינים שביחס שלנו לאנשים העניים ביותר, איננו פועלים שלא כהלכה, אנו דומים לאלה שהאמינו כי מחזיקעם בעבדים בצדק.חלקנו שואלים כמה מהעושר שלנו, האמידים, צריך לחלק לאנשים העניים האלה. אבל השאלה הזו מניחה בטעות שהעושר שלנו הוא שלנו לחלוקה. העושר הזה הוא שלנו מבחינה חוקית. אבל לאנשים העניים האלה יש טענות מוסריות חזקות הרבה יותר לחלק מהעושר הזה. אנחנו צריכים להעביר לאנשים האלה [...] לפחות עשרה אחוז ממה שאנחנו מרוויחים."

ביקורת 
בספרו על טבע האדם, רוג'ר סקרוטון ביקר את השימוש של פרפיט בדילמות מוסריות כמו בעיית הקרונית והאתיקה של סירת ההצלה כדי לתמוך בדעותיו האתיות, וכתב, "ל'דילמות' אלה יש אופי שימושי של ביטול מהמצב כמעט כל דבר רלוונטי מבחינה מוסרית. מערכת יחסים וצמצום הבעיה לבעיה של חשבון בלבד." סקרוטון מאמין שרבים מהם מטעים; לדוגמה, הוא לא מאמין שחייבים להיות תוצאתיים כדי להאמין שנדרש מבחינה מוסרית למשוך את המתג בבעיית הקרונית, כפי שמניח פרפיט. במקום זאת הוא מציע שדילמות מורכבות יותר, כמו בחירתה של אנה קרנינה לעזוב את בעלה וילדה עבור ורונסקי, נחוצות כדי לבטא במלואן את ההבדלים בין תיאוריות אתיות מנוגדות, ומציע שהדאונטולוגיה חפה מהבעיות בתיאוריה של פרפיט.

זהות אישית 
פרפיט היה ייחודי בחקירותיו הקפדניות והמתמטיות כמעט על זהות אישית. במקרים מסוימים, הוא השתמש בדוגמאות כמו טלפורטציה (בהשראת "מסע בין כוכבים") כדי לחקור את האינטואיציות שלנו לגבי הזהות שלנו. הוא היה רדוקציוניסט, והאמין שמכיוון שאין קריטריון הולם לזהות אישית, אנשים אינם קיימים מלבד מרכיביהם. פרפיט טען שניתן לתאר את המציאות באופן מלא באופן לא אישי: לא צריך להיות תשובה נחרצת לשאלה "האם אמשיך להתקיים?" יכולנו לדעת את כל העובדות על המשך קיומו של אדם ולא נוכל לומר אם האדם שרד. הוא הגיע למסקנה שאנו טועים בהנחה שהזהות האישית היא מה שחשוב בהישרדות; מה שחשוב הוא דווקא יחס R: "מחוברות פסיכולוגית" (psychological connectedness; כלומר, של זיכרון ואופי) והמשכיות (continuity; שרשרות חופפות של מחוברות חזקה).

לטענת פרפיט, אינדיבידואלים הם לא יותר ממוח וגופים, אבל אי אפשר לצמצם את הזהות לשניהם. (פרפיט מודה שהתיאוריות שלו כמעט ואינן מתנגשות עם תיאוריות רדוקציוניסטיות יריבות בחיי היומיום, ושהשתיים מתנגשות רק בהצגת דוגמאות יוצאות דופן, אבל הוא מגן על השימוש בדוגמאות כאלה בטענה שהן מעוררות אינטואיציות חזקות אצל רבים מאיתנו.) זהות אינה נחרצת כפי שאנו מניחים לעיתים קרובות, אך במקום זאת נחישות כזו נובעת בעיקר מהדרך בה אנו מדברים. אנשים קיימים באותו אופן שבו קיימים אומות או מועדונים.

בעקבות דייוויד יום, פרפיט טען ששום ישות ייחודית, כמו עצמי, לא מאחדת את החוויות והנטיות של האדם לאורך זמן. לכן הזהות האישית היא לא "מה שחשוב" בהישרדות.

שאלה מרכזית של פרפיט היא: בהינתן הבחירה בין הישרדות מבלי לשמר את יחס R (מחוברות פסיכולוגית והמשכיות) לבין למות אך לשמר את יחס R דרך הקיום העתידי של מישהו אחר, במה היית בוחר? פרפיט טוען שהאחרון עדיף.

פרפיט תיאר את אובדן האמונה שלו בעצמי נפרד כמשחרר:

ביקורת על תפיסת זהות אישית 
עמיתו הרדוקציוני מארק ג'ונסטון מפרינסטון דוחה את התפיסה המכוננת של פרפיט בדבר הזהות עם מה שהוא מכנה "טיעון מלמעלה". ג'ונסטון טוען, "גם אם העובדות ברמה הנמוכה יותר [המרכיבות את הזהות] אינן חשובות כשלעצמן, העובדה שברמה הגבוהה יותר עשויה להיות חשובה. אם כן, לעובדות ברמה נמוכה יותר תהיה משמעות נגזרת. הם יהיו חשובים, לא בפני עצמם, אלא מפני שהם מהווים את העובדה ברמה הגבוהה יותר."

בכך, ג'ונסטון פועל לשמר את משמעות האישיות. ההסבר של פרפיט הוא שלא האישיות עצמה היא שחשובה, אלא העובדות שבהן מורכבת האישיות שמעניקות לה משמעות. כדי להמחיש את ההבדל הזה בינו לבין ג'ונסטון, פרפיט השתמש באיור של חולה פגוע מוחי שהופך למחוסר הכרה באופן לתי הפיך. החולה בהחלט עדיין חי אף על פי שעובדה זו נפרדת מהעובדה שלבו עדיין פועם ואיברים אחרים עדיין מתפקדים. אבל העובדה שהמטופל חי אינה עובדה עצמאית. היות המטופל חי, אף על פי שהוא בלתי מודע באופן בלתי הפיך, פשוט מורכב משאר העובדות. פרפיט מסביר כי מתוך ה"טיעון מלמטה" הזה אנו יכולים להכריע בערכם של הלב ואיברים אחרים שעדיין פועלים מבלי להקצות להם משמעות נגזרת, כפי שתכתיב נקודת המבט של ג'ונסטון.

העתיד ו"המסקנה הדוחה" 

בחלק הרביעי של "נימוקים ואנשים", פרפיט דן בחלופות לעתיד העולם (349-441).בחלק שכותרתו "אוכלוסיית יתר", פרפיט מבחין בין "תועלתנות ממוצעת" לבין "תועלתנות מוחלטת" כשכל אחת מהן מוצגת בשני ניסוחים.(386-387).
 תועלתנות ממוצעת:
 על פי "עקרון הממוצע הבלתי אישי" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה חייהם של אנשים, נעשים נעשים, הטובים ביותר".
 על פי "הגרסה הנהנתנית" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה יש את הסכום הנטו הממוצע הגדול ביותר של אושר, לכל חיים שחיים."
 התועלתנות הטוטאלית.
 "הגרסה ההדוניסטית של העיקרון הכולל הבלתי אישי" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר של אושר - הסכום הנקי הגדול ביותר של אושר מינוס אומללות."
 "העיקרון הכולל הלא-הדוניסטי הבלתי-אישי" - "אם דברים אחרים שווים, התוצאה הטובה ביותר היא זו שבה תהיה הכמות הגדולה ביותר מכל מה שהופך את החיים ראויים לחיותם".

אולם, מתוך התועלתנות הטוטאלית עולה מה שפרפיט מכנה "המסקנה הדוחה" (Repugnant Conclusion) או "פרדוקס התוספת גרידא" (Mere addition Paradox) לפיה, עולם שבו כמות עצומה של אנשים שכל אחד מהם מחזיק במידה זעירה של אושר (עולם Z) עדיף על כל עולם אחר בו יש כמות קטנה יותר של אנשים המחזיקים במידה גדולה יותר של אושר (עולמות A עד Y), כל עוד החיים בכל העולמות הם חיים ששווה לחיותם, וכל עוד סך כמות האושר ב-Z גדול מסך כמות האושר בכל אחד מהעולמות החלופיים.

החלת סטנדרטים תועלתניים מוחלטים (אושר מוחלט) על גידול אפשרי ורווחה באוכלוסייה מוביל למה למסקנה הדוחה ש"עבור כל אוכלוסייה אפשרית של לפחות עשרה מיליארד אנשים, כולם עם איכות חיים גבוהה מאוד, חייב להיות קצת הרבה אוכלוסייה גדולה יותר שאפשר להעלות על הדעת שקיומה, אם דברים אחרים יהיו שווים, יהיה טוב יותר, אף על פי שלחבריה יש חיים שבקושי שווה לחיות אותם" (388).

פרפיט ממחיש זאת בניסוי מחשבתי פשוט: דמיינו בחירה בין שני עתידים אפשריים. בעתיד A, עשרה מיליארד אנשים יחיו במהלך הדור הבא, כולם עם חיים מאושרים במיוחד, חיים הרבה יותר מאושרים משל כולם היום. בעתיד B, ישנם עשרים מיליארד בני אדם שחיים כולם, שאמנם מעט פחות מאושרים מאלה ב-A, אך עדיין מאושרים מאוד. תחת מקסום תועלת מוחלט עלינו להעדיף את B על פני A. לכן, דרך תהליך רגרסיבי של גידול אוכלוסין וירידה באושר (בכל זוג מקרים ירידה באושר עולה על גידול האוכלוסייה) אנו נאלצים להעדיף את Z, עולם של מאות של מיליארדי אנשים שבקושי שווה לחיות את חייהם על פני אי השוויון של A. גם אם אנחנו לא סבורים שהקיום יכול להועיל למישהו, עדיין עלינו להודות לפחות ש-Z לא יותר גרוע מ-A.

פרפיט טוען טיעון דומה נגד סטנדרטים של התועלתנות הממוצעת. אם כל מה שמעניין אותנו הוא אושר ממוצע, אנו נאלצים להסיק שאוכלוסייה קטנה ביותר, נניח עשרה אנשים, במהלך ההיסטוריה האנושית היא התוצאה הטובה ביותר אם נניח שלעשרת האנשים הללו (אדם וחוה ועוד) היו חיים מאושרים יותר ממה שיכולנו לדמיין.(420). לאחר מכן ניתן לשקול את המקרה של ההגירה האמריקאית. יש להניח שרווחת הזרים נמוכה מהאמריקאית, אבל הזר העומד להרוויח מאוד מעזיבת מולדתו. נניח גם שהאמריקאים נהנים מהגירה (לפחות בכמויות קטנות) כי הם מקבלים כוח עבודה זול וכו'. תחת הגירה מצבן של שתי הקבוצות טוב יותר, אבל אם עלייה זו מתקזזת על ידי גידול באוכלוסייה, אז הרווחה הממוצעת נמוכה יותר. לפיכך אף על פי שמצבם של כולם טוב יותר, זו לא התוצאה המועדפת. פרפיט טוען שזה פשוט אבסורד.

לאחר מכן פרפיט דן בזהותם של הדורות הבאים. בפרק 16 של "סיבות ואנשים" הוא טוען כי קיומו של האדם קשור קשר הדוק לזמן ולתנאי ההתעברות של האדם.(351)  הוא מכנה זאת "תביעת התלות בזמן" - "אילו [קיומו של] אדם מסוים לא היה יזום כשפועל הוא היה [ברחם], אז למעשה נכון שהוא לעולם לא היה קיים".(351)

מחקר של דפוסי מזג אוויר ותופעות פיזיות אחרות במאה ה-20 הראה שלשינויים קלים מאוד בתנאים בזמן T יש השפעות דרסטיות בכל עת לאחר T (ראו: אפקט הפרפר). השוו זאת למעורבות רומנטית של בני זוג לעתיד. כל פעולה שננקטת היום, בזמן T, תשפיע על מי שקיים לאחר מספר דורות בלבד. לדוגמה, שינוי משמעותי במדיניות הסביבתית הגלובלית ישנה את תנאי תהליך ההתעברות עד כדי כך שאחרי 300 שנה לא נולד למעשה אף אחד מאותם אנשים שהיו נולדים. זוגות שונים פוגשים זה את זה ומתעברים בזמנים שונים, וכך נוצרים אנשים שונים.

כך נוכל ליצור מדיניות הרת אסון שתהיה גרועה יותר עבור אף אחד, כי אף אחד מאותם אנשים לא יתקיים במסגרת המדיניות השונה. אם נשקול את ההשלכות המוסריות של מדיניות פוטנציאלית במונחים משפיעים על האדם, לא תהיה לנו סיבה להעדיף מדיניות תקינה על מדיניות לא תקינה בתנאי שהשפעותיה לא יורגשו במשך כמה דורות. זוהי בעיית אי-הזהות בצורתה הטהורה ביותר, כי זהותם של הדורות הבאים תלויה סיבתית, באופן רגיש מאוד, במעשיהם של הדורות הנוכחיים.

חיים אישיים 
ב-1982 פרפיט פגש את הפילוסופית ג'נט רדקליף ריצ'רדס  ומאז היו בזוגיות עד עד יום מותו. הם נישאו בשנת 2010. ריצ'רדס האמינה שלפרפיט הייתה תסמונת אספרגר.

פרפיט תמך באלטרואיזם אפקטיבי. הוא היה חבר ב- Giving What We Can והתחייב לתרום לפחות 10% מהכנסתו לארגוני צדקה יעילים.

פרפיט היה צלם נלהב שנסע בקביעות לוונציה ולסנט פטרסבורג כדי לצלם אדריכלות.

ביבליוגרפיה חלקית 
 1964: Eton Microcosm. Edited by Anthony Cheetham and Derek Parfit. London: Sidgwick & Jackson.
 1971: "Personal Identity". Philosophical Review. vol. 80: 3–27. 
 1979: "Is Common-Sense Morality Self-Defeating?". The Journal of Philosophy, vol. 76, pp. 533–545, October. 
 1984: Reasons and Persons. Oxford: Clarendon Press. 
 1992: "Against the social discount rate" (with Tyler Cowen), in Peter Laslett & James S. Fishkin (eds.) Justice between age groups and generations, New Haven: Yale University Press, pp. 144–161.
 1997: "Reasons and Motivation". The Aristotelian Soc. Supp., vol. 77: 99–130. 
 2003: "Justifiability to each person" (PDF). Ratio. 16 (4): 368–390. doi:10.1046/j.1467-9329.2003.00229.x.
 2006: "Normativity", in Russ Shafer-Landau (ed.). Oxford Studies in Metaethics, vol. I. Oxford: Clarendon Press.
 2011: On What Matters, vols. 1 and 2. Oxford University Press.
 2017: On What Matters, vol. 3. Oxford University Press.

קישורים חיצוניים 

 פרופיל, All Souls College, אוקספורד
 דרק פרפיט: ביבליוגרפיה . ביבליוגרפיה מלאה של כתבים.
 קבוצת הקריאה מטפסים על ההר של פרפיט על מרק PEA

הערות שוליים 

זוכי פרס רולף שוק
בוגרי איטון קולג'
סגל אוניברסיטת ניו יורק
בוגרי אוניברסיטת קולומביה
פילוסופים בריטים
בריטים שנולדו ב-1942
בריטים שנפטרו ב-2017