ולרי בטיס

וָלֶרי אליזבת בֶּטיס (באנגלית: Valerie Elizabeth Bettis; דצמבר 1919 – 26 בספטמבר 1982) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית מודרנית אמריקאית. היא הופיעה במחזות זמר, במופעי בלט וכרקדנית סולו.

ביוגרפיה 
ולרי בטיס נולדה ב־19 בדצמבר או ב־20 בדצמבר 1919 ביוסטון, טקסס. הוריה היו ולרי אליזבת בטיס (לבית מקארתי) ורויאל הולט בטיס. אביה נפטר כשהייתה בת שלוש עשרה, ולאחר מכן נישאה אמה ליוּ פְּריית'ר. ב־1943 נישאה בטיס לברנרדו סגל, שהיה אז המנהל המוזיקלי של הלהקה שלה; הנישואים הסתיימו בגירושים ב־1955. ב־1959 נישאה לארתור א' שמידט, שמת ב־1969. ב־26 בספטמבר 1982, בגיל 62, מתה בטיס במרכז הרפואי בית ישראל במנהטן.

קריירה 
ולרי בטיס פעלה הן כרקדנית מחול מודרני והן ככוריאוגרפית, לרוב בשני התפקידים כאחד באותה הפקה. היא נודעה בשל "רבגוניותה, נוכחותה הבימתית החיה, ותיאטרליות מרהיבה".

ראשית דרכה 
בטיס החלה ללמוד בלט בגיל 10 בעיר הולדתה, יוסטון, טקסס. בזמן לימודיה בתיכון, השתתפה בהצגות תיאטרון ובמחזות זמר של בית הספר שלה. היא למדה באוניברסיטת טקסס במשך שנה אחת בלבד, שם הייתה חברה באחוות קאפה אלפא תטא, ואז עקרה לניו יורק כדי ללמוד מחול מודרני תחת האניה הולם. היא הופיעה והשתתפה במסעי הופעות להקתה של הולם בין השנים 1937 ו־1940.

בשנת 1941 הקימה בטיס אנסמבל ריקוד משלה והחלה קריירה כרקדנית סולו. ריקוד הסולו שלה מ־1943 – The Desperate Heart – ששילב שיר באותו שם מאת ג'ון מלקולם ברינין, זכה להצלחה. מבקר המחול של הניו יורק טיימס, ג'ון מרטין, מנה אותו בין ההופעות המעולות ביותר של 1943. לואיס הורסט תיאר את The Desperate Heart כ"יצירת הסולו המשובחת ביותר בכל רפרטואר המחול המודרני של העשור הזה".

בַּלֶט 
בשנת 1947, יצרה בטיס כוריאוגרפיה ללהקת בלט. על ההפקה שלה לבלט "וירג'יניה סמפלר", בביצוע הבלט רוס דה מונטה קרלו, כתב מבקר "ניסוי מעניין ולא מוצלח". בשנת 1948 עיבדה, ביימה, ויצרה בטיס כוריאוגרפיה לרומן של ויליאם פוקנר "בשוכבי גוססת", תוך מיזוג משחק ומחול לכדי מחזה מחול. ג'ון מרטין, מבקר המחול של "הניו יורק טיימס", כינה אותו "יצירת אמנות סמכותית לחלוטין". דוריס הרינג מכתב העת Dance כתבה "רק אמנית עם תחושה עמוקה ביותר לתנועה ולדרמה הייתה יכולה לחולל את הפלאים שחוללה מיס בטיס עם החומר שהיה בידה." הניסיון הבא של בטיס ביצירת מחזה מחול, Domino Furioso, שבכורתו הייתה בפסטיבל המחול האמריקאי ב־1949, היה פחות מוצלח, וזכה לביקורות מעורבות: "אטרקטיבי" ו"קל לקלוט", כתבה הרינג הפעם, אבל גם "אם מיס בטיס לא תיזהר, עוד תדבר את כולנו למוות". להצלחה גדולה יותר זכתה בטיס בשנת 1952, כאשר יצרה כוריאוגרפיה לבלט המבוסס על המחזה של טנסי ויליאמס "חשמלית ושמה תשוקה". המבקרים תיארו את היצירה כ"מרתקת" וכ"יצירה מהממת ונפיצה".

מחזות זמר 
בטיס ניסתה את כוחה לראשונה במחזות זמר כאשר יצרה כוריאוגרפיה והופיעה ב־Glad to See You בשנת 1944. בשנת 1948 זכתה בפרס עולם התיאטרון על הופעתה ברביו Inside U.S.A., שרץ כמעט 400 הצגות בתיאטרון New Century ובתיאטרון Majestic. הופעתה ברביו Bless You All בשנת 1950 זכתה לשבחים בכתב העת לייף, הן על הריקוד והן על יכולות השירה שלה.

סרטים 
בטיס יצרה את הכוריאוגרפיה של הריקודים שרוקדת ריטה הייוורת' לשירים "Trinidad Lady" ו־"I've Been Kissed Before" (בסרט "Affair in Trinidad" משנת 1952), וכן של "ריקוד שבע הרעלות" (בסרט Salome מ־1953).

יצירות כוריאוגרפיה בולטות 
 1943 - The Desperate Heart
 1946 - Yerma
 1947 - Virginia Sampler
 1948 - As I Lay Dying
 1949 - Domino Furioso
 1955 - The Golden Round
 1958 - The Past Perfect Hero
 1959 - Closed Door
 1960 - Early Voyagers
 1964 - Songs and Processions
 1976 - Echoes of Spoon River

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

נשים אמריקאיות במאה ה-20
זוכי פרס דונלדסון
רקדניות אמריקאיות
כוריאוגרפיות אמריקאיות
אמריקאיות שנולדו ב-1920
אמריקאיות שנפטרו ב-1982