פלורידה הספרדית

פלורידה הספרדית (בספרדית: La Florida) הייתה תביעת הקרקע העיקרית האירופית הראשונה וניסיון התיישבות בצפון אמריקה במהלך עידן התגליות האירופי. "לה פלורידה" היוותה חלק מהקפיטניה חנרל של קובה, מלכות המשנה של ספרד החדשה והאימפריה הספרדית במהלך הקולוניזציה הספרדית של אמריקה. בעוד שגבולותיה מעולם לא הוגדרו בצורה ברורה או רשמית, השטח היה בתחילה גדול בהרבה ממדינת פלורידה של ימינו, והשתרע על פני חלק גדול ממה שהוא כיום דרום מזרח ארצות הברית, כולל כל פלורידה של היום יחד עם חלקים מג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, ולואיזיאנה. תביעתה של ספרד לאזור עצום זה התבססה על מספר משלחות רחבות היקף שהתקיימו במהלך המאה ה-16. מספר משלחות, יישובים ומבצרים קטנים התקיימו במאה ה-16 ובמידה פחותה במאה ה-17; הם ננטשו בסופו של דבר עקב לחץ מההתרחבות ההתנחלויות הקולוניאליות האנגליות והצרפתיות, התמוטטות האוכלוסיות הילידיות והקושי הכללי להיות עצמאיים מבחינה חקלאית או כלכלית. עד המאה ה-18, שליטתה של ספרד בלה פלורידה לא השתרעה הרבה מעבר לקומץ מבצרים ליד סיינט אוגוסטין, סנט מרקס ופנסקולה, כולם בגבולות פלורידה של ימינו.

פלורידה מעולם לא הייתה יותר מאזור בלימה עבור ספרד ושימשה בעיקר כחיץ אסטרטגי בין ספרד החדשה (שגבולה הצפון-מזרחי הלא מוגדר היה אי שם ליד נהר המיסיסיפי), המושבות הקאריביות של ספרד והמושבות האנגליות המתרחבות מצפון. בניגוד למקסיקו ופרו, בפלורידה לא היה ניתן למצוא זהב או כסף. עקב מחלות ומאוחר יותר פשיטות של מתיישבי קרוליינה ובני בריתם האינדיאנים, האוכלוסייה הילידית לא הייתה גדולה דיה למערכת של עבודה חקלאית בכפייה, ולכן ספרד לא הקימה מטעים גדולים בפלורידה. חוות בקר גדולות של סיירים חופשיים בצפון מרכז פלורידה היו המפעל החקלאי המצליח ביותר והיו מסוגלים לספק לשווקים המקומיים והקובניים כאחד. ערי החוף פנסקולה וסנט אוגוסטינוס סיפקו גם נמלים שבהם יכלו ספינות ספרדיות שנזקקו למים או לאספקה לעצור ולספק מחדש.

החל משנות ה-30 של המאה ה-17, סדרה של משלחות מיסיון שהשתרעו מסנט אוגוסטין ועד לפלורידה סיפקה לסנט אוגוסטין תירס וגידולי מזון אחרים, והאפלאצ'ים שחיו בנציגויות נדרשו לשלוח עובדים לסנט אוגוסטין מדי שנה לבצע עבודות בעיר. המשימות הושמדו על ידי פושטי קרוליינה וקריק בסדרה של פשיטות מ-1702 עד 1704, הקטינו ופיזרו עוד יותר את האוכלוסייה הילידית של פלורידה והקטינו את השליטה הספרדית על האזור.

בריטניה השתלטה על פלורידה כחלק מההסכמים שסיימו את מלחמת שבע השנים ב-1763, והאוכלוסייה הספרדית היגרה ברובה לקובה. השליטה הקולוניאלית החדשה חילק את השטח למזרח ומערב פלורידה, אך למרות הצעות קרקע חינם למתיישבים חדשים, בריטניה לא הצליחה להגדיל את האוכלוסייה או את התפוקה הכלכלית, וסחרה בפלורידה חזרה לספרד לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית ב-1783. יכולתה של ספרד לשלוט או לשלוט במושבה המשיכה להישחק, ולאחר פלישות חוזרות ונשנות של כוחות אמריקאים נגד אנשי סמינול שהתיישבו בפלורידה, לבסוף החליטה ספרד למכור את השטח לארצות הברית. הצדדים חתמו על הסכם אדמס-אוניס ב-1819, וההעברה התרחשה רשמית ב-17 ביולי 1821, למעלה מ-300 שנה לאחר שספרד תבעה לראשונה את חצי האי פלורידה.

היסטוריה

הקמת פלורידה הספרדית 

פלורידה הספרדית הוקמה בשנת 1513, כאשר חואן פונסה דה ליאון תבע את חצי האי פלורידה עבור ספרד במהלך המשלחת האירופית הרשמית הראשונה לצפון אמריקה. טענה זו הוגדלה כאשר מספר מגלי ארצות (הבולטים בהם Pánfilo Narváez וארננדו דה סוטו) נחתו ליד מפרץ טמפה באמצע שנות ה-1500 ונדדו צפונה עד הרי האפלצ'ים ומערבה עד טקסס בחיפושים לא מוצלחים ברובם אחר זהב.

ב-8 בספטמבר 1565, אדמירל פדרו מננדס דה אבילס נחת עם קבוצת מתיישבים כדי לייסד את סנט אוגוסטינוס. הכומר פרנסיסקו לופס דה מנדוסה גריילס, הכומר של המשלחת, חגג את מיסת חג ההודיה הראשונה בשטח. המאחז הפרנציסקני הרשמי, Mission Nombre de Dios, נוסד בנקודת הנחיתה, אולי המשימה הראשונה במה שתהפוך לארצות הברית היבשתית. המשימה שירתה את הכפרים הסמוכים של המוקמה, קבוצת טימוקואה, והייתה במרכזה של מנהיגות חשובה בסוף המאות ה-16 וה-17. סדרה של משלחות הוקמו אז ברחבי פלורידה, ג'ורג'יה ודרום קרוליינה במהלך המאה ה-16; ופנסקולה נוסדה במערב פלורידה ב-1698, וחיזקה את התביעות הספרדיות על אותו חלק של הטריטוריה.

השליטה הספרדית בחצי האי פלורידה הוקלה מאוד בעקבות קריסת התרבויות הילידים במהלך המאה ה-17. כמה קבוצות אינדיאניות (כולל Timucua, Calusa, Tequesta, Apalachee, Tocobaga ואנשי Ais) היו תושבים ותיקים של פלורידה, ורובם התנגדו לפלישות ספרדיות לאדמתם. עם זאת, סכסוך עם משלחות ספרדיות, פשיטות של מתיישבים מקרוליינה ובני בריתם הילידים, ו(במיוחד) מחלות שהובאו מאירופה הביאו לירידה דרסטית באוכלוסיית כל העמים הילידים של פלורידה, וחלקים גדולים של חצי האי היו ברובם לא מיושבים עד תחילת המאה ה-17. במהלך אמצע המאה ה-17, קבוצות קטנות של קריק ופליטים אינדיאנים אחרים החלו לנוע דרומה לפלורידה הספרדית לאחר שאולצו לעזוב את אדמותיהם על ידי התיישבויות ופשיטות בדרום קרולינה. מאוחר יותר הצטרפו אליהם אפרו-אמריקאים שנמלטו מעבדות במושבות הסמוכות. המהגרים החדשים הללו – בתוספת אולי כמה צאצאים ששרדו של עמים ילידים בפלורידה – התאחדו בסופו של דבר לתרבות סמינול חדשה.

התכווצות פלורידה הספרדית 
היקף פלורידה הספרדית החל להצטמצם במאה ה-16, ומערכת המיסיון נזנחה בהדרגה עקב התרוקנות האוכלוסייה המקומית. בין מחלות, ניהול לקוי והוריקנים בתזמון שגוי, כמה ניסיונות ספרדיים להקים התיישבויות חדשות בלה פלורידה הסתיימו בכישלון. בהיעדר זהב או כסף באזור, ספרד ראתה בפלורידה (ובמיוחד בעיירה המבוצרת סיינט אוגוסטין) בעיקר חיץ בין המושבות המשגשגות יותר שלה מדרום וממערב לכמה מושבות יריבות שהוקמו לאחרונה באירופה מצפון. הקמת פרובינציית קרוליינה על ידי האנגלים ב-1639, ניו אורלינס על ידי הצרפתים ב-1718, ושל פרובינציית ג'ורג'יה על ידי בריטניה ב-1732 הגבילה את גבולות פלורידה על רקע התנגדויות ספרדיות. מלחמת אוזנו של ג'נקינס (1739–1748) כללה התקפה בריטית על סנט אוגוסטינוס ופלישה ספרדית לג'ורג'יה, שתיהן נהדפו. עם סיום המלחמה, הגבול הצפוני של פלורידה הספרדית נקבע בסמוך לגבול הצפוני הנוכחי של פלורידה של ימינו.

מעצמות אירופיות אחרות 
בריטניה השתלטה זמנית על פלורידה החל משנת 1763 כתוצאה מהמלחמה האנגלו-ספרדית כאשר הבריטים כבשו את הוואנה, הנמל העיקרי של מושבות העולם החדש של ספרד. השלום נחתם בפברואר 1763, והבריטים עזבו את קובה ביולי אותה שנה, לאחר שהעבירו את קובה לספרד תמורת פלורידה (גם האוכלוסייה הספרדית של פלורידה סחרה בעמדות והיגרה לאי). אבל בעוד שבריטניה כבשה את שטח פלורידה, היא לא פיתחה אותו עוד יותר. פלורידה הבריטית המאוכלסת בדלילות נשארה נאמנה לכתר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ועל פי תנאי הסכם פריז שסיים את המלחמה, השטח הוחזר לספרד ב-1783. לאחר סכסוך גבול דיפלומטי קצר עם ארצות הברית הצעירה, המדינות קבעו גבול טריטוריאלי ואיפשרו לאמריקאים ניווט חופשי בנהר המיסיסיפי על פי תנאי הסכם פינקני ב-1795.

צרפת מכרה את לואיזיאנה לארצות הברית ב-1803. ארצות הברית טענה שהעסקה כוללת את מערב פלורידה, בעוד ספרד התעקשה שהאזור אינו חלק מלואיזיאנה ועדיין שטח ספרדי. בשנת 1810 התערבה ארצות הברית בהתקוממות מקומית במערב פלורידה, ובשנת 1812 נקלט מחוז מובייל בטריטוריה האמריקאית של מיסיסיפי, וצמצם את גבולות פלורידה הספרדית לאלו של פלורידה המודרנית.

בתחילת המאה ה-19, המתיחות עלתה לאורך הגבול הבלתי נשמר בין פלורידה הספרדית למדינת ג'ורג'יה, כאשר מתיישבים התעמתו עם סמינולים על אדמה וציידי עבדים אמריקאים פשטו על כפרי סמינול השחור בפלורידה. מתחים אלו החריפו כאשר הסמינולים סייעו לבריטניה הגדולה נגד ארצות הברית במהלך מלחמת 1812 והובילו לפלישות צבאיות אמריקאיות לצפון פלורידה החל בסוף 1814 במהלך מה שנודע כמלחמת הסמינול הראשונה. כמו עם פלישות אמריקאיות מוקדמות יותר לפלורידה, ספרד מחתה על פלישה זו אך לא יכלה להגן על שטחה, ובמקום זאת פתחה במשא ומתן דיפלומטי המבקש העברה בדרכי שלום של קרקעות. לפי תנאי הסכם אדמס-אוניס משנת 1819, פלורידה הספרדית חדלה להתקיים ב-1821, כאשר השליטה בשטח הועברה רשמית לארצות הברית.

הערות שוליים 

האימפריה הספרדית
פלורידה: היסטוריה
אמריקה הצפונית: היסטוריה
ספרד: העת החדשה המוקדמת
אמריקה הצפונית: מושבות ספרדיות לשעבר