אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד (1904)

אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד הייתה קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני, כלי השיט האחרונים מסוג זה שנבנו בגרמניה. הסדרה כללה את דויטשלנד, האונייה המובילה, הנובר, פומרן, שלזיין ושלזוויג-הולשטיין. האוניות היו דומות מאוד לאלו של סדרת בראונשווייג הקודמת, אך עם שריון חזק יותר וסוללה משנית מסודרת מחדש. הם נבנו בין 1903 ל-1908, והושלמו לאחר השקתה של אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט ב-1906. כתוצאה מכך, הם התיישנו לפני שנכנסו לשירות. למרות זאת, האוניות זכו לשירות נרחב בצי הים הפתוח, המערך הימי העיקרי של גרמניה, עד סוף שנות ה-1900 ותחילת שנות ה-1910, כאשר הן שימשו להכשרה, שכללה הפלגות מעבר לים.

לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, הצי הגרמני אימץ אסטרטגיה של פשיטות על החוף הבריטי, אשר חמשת אוניות הסדרה תמכו בהן. מבצעים אלו הגיעו לשיאם בקרב יוטלנד ב-31 במאי - 1 ביוני 1916, שבו כל חמש האוניות השתתפו בפעולה, למרות נחיתותן הבולטת מול הדרדנוטים הבריטיות. בלי קשר, הם התערבו כדי להגן על סיירות המערכה הגרמניות המוכה מפני סיירות המערכה הבריטיות, ואיפשרו להם להימלט. בפעולות הלילה המבולבלות, פומרן טורפדה והוטבעה על ידי משחתת בריטית. לאחר הקרב, ארבע האוניות ששרדו הוצאו משירות הקו הקדמי ושימשו להגנת החוף עד אמצע 1917. לאחר מכן, הנובר לבדה נשארה בשירות סיור, בעוד השאר שימשו כאוניות מגורים או ספינות אימונים. לאחר תבוסתה של גרמניה, הסכם ורסאי התיר לצי שלאחר המלחמה לשמור על מספר אוניות מערכה ישנות להגנת החוף, כולל ארבע אוניות הסדרה דויטשלנד.

דויטשלנד נגרטה בשנים 1920–1922, אך השאר עברו מודרניזציה וחזרו לשירות פעיל באמצע שנות ה-20. פעילותם שיקפה את אלה של התקופה שלפני המלחמה, כולל הפלגות אימונים מעבר לים ותמרוני צי נרחבים. הנובר הושבתה ב-1931 והייתה אמורה להפוך לאוניית מטרה, למרות שזה מעולם לא נעשה. בסופו של דבר היא נגרטה בשנים 1944–1946. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נשארו בשירות עבור חובות הכשרה עד שנות ה-30 של המאה ה-20 בקריגסמרינה מהתקופה הנאצית. שתי האוניות זכו לפעילות מוגבלת במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל הפגזת כוחות פולנים במהלך הפלישה לפולין בספטמבר 1939 וכיבוש דנמרק והפלישה לנורווגיה באפריל 1940. שתי האוניות הוטבעו לקראת סוף המלחמה.

תכנון 

בשנת 1900, ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של , הבטיח את העברת חוק הצי השני, תיקון לחוק הצי הראשון משנת 1898. החוק הקודם דרש כוח כולל של 19 אוניות מערכה עד 1 באפריל 1904, אשר הושג עם חמש אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך, אך החוק החדש הגדיל את צי הקרב המתוכנן לסך של 38 אוניות. האוניות הראשונות - סדרת בראונשווייג - הציגו את תותחי ה-28 ס"מ (11 אינץ'), סימן עלייה משמעותית בכוח האש לעומת אוניות המערכה הגרמניות הקודמות. הפיקוד הימי התכוון לבנות עשר אוניות מערכה מסדרת בראונשווייג, החל משנת הכספים 1901 עם שתי ספינות שייבנו בשנה, אבל בסופו של דבר הם בנו רק חמש. במהלך בניית סדרת בראונשווייג, סדרה של שיפורים קלים שולבו בעיצובים הבאים. עד שהחלה העבודה על הכלי השני של שנת הכספים 1903, שהפך ל-SMS דויטשלנד, הוכן עיצוב שהשתנה משמעותית יותר.

בוצעו סדרה של שינויים בסוללות המשניות והשלישוניות למה שהפך לסדרת דויטשלנד, הספינה המובילה של המחלקה החדשה. המעצבים זרקו את צריחי הכנפיים של בראונשווייג אשר שימשו עבור כמה מהתותחים המשניים שלהם; הצריחים דרשו מבני תמיכה שהורדתם חסכה משקל ואיפשרה למתכננים למקם את הסוללה המשנית כולה בתוך קזמטים בסידור יעיל יותר. הסרת הצריחים שחררה מקום בסיפון ששימש להוספת זוג נוסף של תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') והניח את הסט הקדמי של ארבעה תותחים בחרך ירי מוגן. דויטשלנד ואחותה הנובר תוכננו לשימוש כספינות דגל של הצי ושייטת, בהתאמה, שדרשו מקומות לינה נוספים. אחרי דויטשלנד, שעירבה סטים של דוודי צינורות אש ודוודי צינורות מים, ארבעת אוניות הסדרה הנותרות קיבלו סט אחיד של דוודי צינורות מים. אלה היו קלים יותר, והחיסכון במשקל הועבר למתווה השריון בצורה של חגורת שריון מעט עבה יותר וסיפון עליון מחוזק.

העיצוב של דויטשלנד זכה לביקורת בגרמניה בזמן בניית האוניות, שכן המגמה בכל הציים הגדולים הצביעה על אוניות מערכה חמושות בסוללות תותחים גדולים; ואכן, העבודה על מה שיהפוך לתכנון של אוניות המערכה דרדנוט מסדרת נסאו כבר החלה ב-1903. טירפיץ התעקש לבנות את אוניות סדרת דויטשלנד בגלל שהם היו העיצוב הגדול ביותר שיכל להתאים בתשתית הימית הקיימת של גרמניה, ובעיקר תעלת הקייזר וילהלם. הרחבת התעלה ושיפור מתקני הנמל יהיו יקרים מדי וטירפיץ ביקש להימנע ממאבק תקציבי נוסף עם הרייכסטאג זמן קצר לאחר קבלת חוק 1900. כתוצאה מכך, האוניות מסדרת דויטשלנד התיישנו כמעט מיד על ידי כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906.

מאפיינים כלליים 

אוניות הסדרה היו באורך  בקו המים ואורך כולל של . הייתה להם רוחב של  ושוקע של  קדימה. הדחק האוניות היה  בתפוסה סטנדרטית, והדחק של עד  במעמס מלא. גוף האוניות נבנה עם מסגרות פלדה רוחביות ואורכיות, אליהן רותקו לוחות גוף פלדה. גוף האוניות היה מחולק לשנים עשר תאים אטומים למים, אם כי לפומרן היו שלושה עשר תאים. גוף האוניות כלל תחתית כפולה שעמדה על 84 אחוז מאורך האונייה.

מאחר שדויטשלנד והנובר הושלמו כספינות דגל, היה להם מבנה-עילי מוגדל מאחור כדי לאכלס את מטות הפיקוד הגדולים יותר שהם נשאו בדרך כלל. לדויטשלנד היה מגדל ניווט קדמי גדול יותר ששילב עמדת בקרת אש מרכזית; פומרן קיבלה את אותו מגדל ניווט, אבל לשלוש האוניות האחרות היו מגדלים קצרים יותר ללא חדר בקרת האש. לכל חמשת אוניות הסדרה הותקנו תרנים צבאיים קצרים שעליהם מוטות מציתים שהיו מצוידים בצמרות נקודתיות. האוניות טופלו פחות בקלות מאשר אוניות סדרת בראונשווייג הקודמת, למרות שהן סבלו מהגה פחות מסומן. הגובה המטאצנטרי שלהם היה . ההיגוי נשלט באמצעות הגה כיוון יחיד.

צוותי האוניות מנו 35 קצינים ו-708 מלחים. כשאחת מהם הייתה ספינת דגל, הצוות תוגבר במטה אדמירל. סגל של מפקד שייטת כלל 13 קצינים ו-66 מלחים, בעוד שלמפקד פלגה היו צוות של 2 קצינים ו-23 מלחים. לאחר שהפכה לספינת אימונים ב-1935, הצוות של שלזיין מנה 29 קצינים ו-559 מלחים, בתוספת עד 214 צוערים. שלזוויג-הולשטיין הייתה שונה במקצת; הצוות שלה כספינת אימונים מנה 31 קצינים ו-565 מלחים ועד 175 צוערים. דויטשלנד ואחיותיה נשאו כמה כלי שיט קטנים יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, דוברה אחת של אדמירל, שני שיגורים, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות. הסירות טופלו עם זוג מנופים גדולים באמצע הספינה; בדויטשלנד המנופים שלה היו ממוקמים יותר קדימה מאשר שאר אוניות הסדרה.

מכונות 
דויטשלנד ואחיותיה צוידו בשלושה מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת שכל אחד הניע גל הנע; הצירים החיצוניים היו בעלי שלושה להבים ובקוטר של 4.80 מ' (15 רגל 9 אינץ'), בעוד שהציר המרכזי השתמש במדחף בעל ארבעה להבים בקוטר של 4.5 מ' (14 רגל 9 אינץ'). כל מנוע הוצב בחדר המכונות שלו. בדויטשלנד הותקנו שמונה דוודי צינורות מים ושישה דוודי צינורות אש, אך שאר הכלים קיבלו שנים עשר דוודי צינורות מים, כולם מופעלים בפחם. אלה חולקו לשלושה חדרי דוודים, שכל אחד מהם הוכנס לארובה.

המנועים של דויטשלנד דורגו בהספק של 16,000 כוחות סוס (11,768 קילוואט), בעוד שארבעת מנועי האוניות האחרים דורגו ב-17,000 כוחות סוס (12,503 קילוואט). מהירות התכנון של כל האוניות הייתה 18 קשרים (33 קמ"ש), אם כי בניסויים כל חמשת האוניות עלו על שני הנתונים, דויטשלנד הגיעה ל-17,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט) עבור 18.4 קשרים (34.4 קמ"ש) ושאר אוניות הסדרה עם 17,696 עד 19,330 כוחות סוס (13,015 עד 14,217 קילוואט) עבור 18.5 עד 19.1 קשרים (34.3 עד 35.4 קמ"ש). שלזוויג-הולשטיין הייתה האונייה המהירה ביותר הסדרה בניסויים שלה.

דויטשלנד תוכננה לשאת 700 טון (690 טון ארוך) של פחם והאוניות האחרות יכלו לשאת 850 טון (840 טון ארוך), אם כי חללים אחרים יכולים לשמש כאחסון דלק, מה שהגדיל את קיבולת הדלק ל-1,540 טון (1,520 טון ארוך) עבור דויטשלנד ו-1,750 טון (1,720 טון ארוך) עבור ארבעת האוניות האחרות. זה סיפק טווח מקסימלי של 4,800 מיילים ימיים (8,900 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). ההספק החשמלי סופק מארבעה גנרטורים טורבו שסיפקו 260 קילוואט (350 כוחות סוס) כל אחד ב-110 וולט.

חימוש 
האוניות נשאו את אותה סוללה ראשית כמו סדרת בראונשווייג הקודמת. החימוש העיקרי כלל ארבעה תותחי 28 ס"מ SK L/40 תותחים מהירים בצריחים תאומים המופעלים הידראולית. הצריחים הוצבו על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. צריחי ה-DrL C/01 אפשרו לתותחים להנמיך ל-4 מעלות ולהגביה ל-+30 מעלות, מה שאיפשר טווח מרבי של . התותחים ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של . אחסון התחמושת הסתכם ב-85 פגזים לכל תותח.

הסוללה המשנית הייתה מורכבת מ-14 תותחי 17 ס"מ SK L/40 מהירי ירי, שכולם היו מותקנים בקזמטים. חמישה הוצבו משני הצדדים בסיפון העליון והארבעה הנותרים מוקמו סיפון מעל במבנה העל, אחד בכל פינה. התותחים ירו פזים במשקל  במהירות לוע של . תותחים אלו נבחרו מכיוון שהם השתמשו בפגז הגדול ביותר שניתן לטפל בו בצורה סבירה ללא מכונות. התותחים יכלו להגביה ל-22 מעלות, מה שאפשר טווח מרבי של 14,500 מ' (15,900 יארד). קצב האש שלהם היה בערך ירייה אחת כל תשע עד עשר שניות, וכל תותח סופק עם 130 פגזים.

להגנה מפני סירות טורפדו, הספינות נשאו סוללה שלישונית של 22 תותחים מהירי ירי 8.8 ס"מ SK L/35. אלה הונחו בקזמטים בספונסרים, בחבקים במבנה העילי או בתושבות פתוחות. התותחים ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של , וניתן להגביה אותו ל-25 מעלות לטווח מקסימלי של 9,090 מטר (9,940 יארד). הקצאת התחמושת לכל תותח הייתה 130 פגזים. על האוניות הותקנו זמנית ארבעה תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ'), אך אלה הוסרו במהירות.

הם גם היו חמושים בשישה צינורות טורפדו 45 ס"מ (17.7 אינץ'), ו-16 טורפדות. הצינורות הונחו כולם מתחת לקו המים, אחד בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בכל צד רוחב. הטורפדות הללו היו באורך 5.15 מ' (16.9 רגל) ונשאו ראש נפץ במשקל 147.5 ק"ג (325 פאונד) TNT. היה ניתן להגדיר אותם בשתי מהירויות לטווחים שונים. במהירות 26 קשרים (48 קמ"ש), לכלי הנשק היה טווח של 3,000 מטר (9,800 רגל). במהירות מוגברת של 31 קשרים (57 קמ"ש), הטווח הצטמצם ל-1,500 מטר (4,900 רגל).

שריון 
אוניות הסדרה היו מצוידות בשריון מוצק של קרופ. לדויטשלנד היה סידור מעט שונה בחגורת השריון ובמצודה במבנה העילי. החגורה של דויטשלנד הייתה בעובי  בקו המים והצטמצמה ל- בקצה התחתון. חגורות השריון של האוניות האחיות שלה הוגדלו בעובי ל- בקו המים והצטמצמו עד  בקצה התחתון. בכל חמש האוניות, קטע השריון הזה השתרע מהברבטה הקדמית לאחורית. בשני קצוות, החגורה צומצמה ל-100 מ"מ (3.9 אינץ'). בכל האוניות, החגורה הייתה מגובה בשכבת טיק בעובי 80 מ"מ (3.1 אינץ'). מעל החגורה הייתה רצועת שריון שהגנה על תותחי הקזמטים; על דויטשלנד, זה היה בעובי , בעוד שבארבע האוניות האחרות השריון היה בעובי 170 מ"מ. לכל אוניות הסדרה הותקנו סכרי שעם, נוהג מקובל באותה תקופה שנועד למנוע הצפה בלתי מבוקרת במקרה של פגיעות פגזים.

לכל חמש האוניות היה סיפון משוריין בעובי . הסיפון השתפע כלפי מטה בצדדים כדי להתחבר לקצה התחתון של חגורת השריון, מה שסיפק שכבה שנייה להכיל שברי פגזים מפגיעות שחדרו לחגורה. הקטע המשופע היה בעובי 97 מ"מ (3.8 אינץ') בחלקי החרטום והירכתיים שבהם החגורה הייתה דקה יותר, והצטמצמה ל-67 מ"מ (2.6 אינץ') מאחורי החלק הראשי של החגורה. המגדלים הקדמיים שלהם היו מוגנים על ידי דפנות בעובי  בצדדים ו-80 מ"מ על הגגות, בעוד שבמגדלי הניווט האחוריים היו דפנות שריון בעובי  בצדדים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו דפנות משוריינות בעובי  וגגות בעובי 50 מ"מ (2 אינץ'). הברבטות שהחזיקו את הצריחים היו משוריינות בפלדה בעובי .

שינויים 

אוניות הסדרה שונו מספר פעמים במהלך הקריירה הארוכה שלהם. שינויים בתרני הספינות בוצעו בין השנים 1909 ל-1914, והם כללו החלפת עמדות עבור זרקורים והוספה של משטח נקודתי סגור לחלוטין לתורן הקדמי. בשלזיין ובשלזוויג-הולשטיין התקינו שמונה דוודי נפט במקום שמונה דוודי פחם בסוף 1915. שניים מתותחי 8.8 ס"מ של דויטשלנד הוסרו בסוף 1916 וזוג תותחי נ"מ 8.8 ס"מ הותקנו במקומם. החל משנת 1917, חלק מהאוניות החלו להתפרק באופן חלקי או מלא, כך שניתן היה להשתמש בתותחים על החוף במהלך המלחמה. דויטשלנד פורקה לחלוטין מנשקה בסוף 1917 ושלזוויג-הולשטיין צומצמה לארבעה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 וארבעה תותחי 8.8 ס"מ SK L/30 בלבד בשנת 1918. שלזיין חומשה מחדש באופן דומה לתפקידי אימון.

כאשר האוניות הוחזרו לשירות פעיל בתחילת שנות ה-20, הן קיבלו שורה של מודרניזציות ושינויים בחימושן. הנובר, שלא פורקה מנשקה, נשאה את הסוללה המקורית שלה של תותחי 28 ס"מ ותותחי 17 ס"מ, למרות שסוללת תותחי 8.8 ס"מ הצטמצמה לשמונה תותחים בלבד עד שהופעלה מחדש ב-1921. כל ששת צינורות הטורפדו שלה הוסרו באותו זמן. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין עברו מודרניזציה באמצע שנות ה-20, שכללו התקנה מחדש של תותחי ה-28 ס"מ שלהם, אבל במקום תותחי 17 ס"מ הם קיבלו כל אחת 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, יחד עם שמונה תותחי 8.8 ס"מ כמו הנובר. הותקנו להם תרני חזית צינוריים גדולים, בעלי צמרות נקודתיות גדולות. בשלזיין שתי הארובות הקדמיות שלה מוזגו, בעוד שלזוויג-הולשטיין שונתה באופן דומה ב-1928.

ב-1930 וב-1931 שונו האוניות שוב. על הנובר הותקנו זוג צינורות טורפדו 50 ס"מ (20 אינץ') מעל קו המים וארבעה תותחי 8.8 ס"מ שלה הוחלפו בתותחי נ"מ 8.8 ס"מ. הותקן עליה תורן צינורי כמו של אחיותיה, וספונסוני החרטום שלה צופו. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין איבדו שניים מתוך תותחי ה-15 ס"מ, קיבלו ארבעה מתוך צינורות הטורפדו 50 ס"מ, והחליפו את כל תותחי ה-8.8 מ"מ שלהם לארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ. לשתי האוניות היה עוד זוג של תותחי 15 ס"מ אשר הוסרו ב-1935; שלזיין קיבלה ארבעה תותחי נ"מ 2 ס"מ (0.79 אינץ') באותה תקופה ושלזוויג-הולשטיין קיבל ארבעה תותחים בשנה הבאה. בשנת 1936, שלזוויג-הולשטיין הסירה את הספונסונים שלה. כחלק מהפיכתה לספינת אימונים, ושלזיין הסירה את דוודי הפחם שנותרו לה בשנת 1938 וחדר הדוודים הפך לחלל מגורים וחדר הדרכה עבור הצוערים. הקליטה מחדר הדוודים הוסרה, ונותרו רק שתי ארובות ישרות.

לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, שתי האוניות עברו סדרה של שינויים בחימוש שלהן, במיוחד בסוללות הנ"מ שלהן. שלזוויג-הולשטיין קיבלה עוד שמונה תותחי 2 ס"מ באותה שנה. בפברואר 1940, שלזיין קיבלה ארבעה תותחי נ"מ 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') L/83. באפריל עשרה תותחי 15 ס"מ הנותרים הוסרו, בעוד שלזוויג-הולשטיין איבדה שלושה משלה. באוגוסט, נלקחו משלזיין תותחי 3.7 ס"מ כדי לחזק את ההגנה נגד מטוסים של המבורג ושלזוויג-הולשטיין פורקה כמעט לחלוטין מנשקה, והשאירה רק את תותחי ה-28 ס"מ שלה. בשנה שלאחר מכן, שלזיין קיבלה ארבעה תותחי 8.8 ס"מ, ארבעה תותחי 3.7 ס"מ, ושלושה תותחי 2 ס"מ. עד 1943, הנובר הוחזרה לתפקידה המתוכנן כספינת מטרה, שכלל הסרת רוב המבנה העילי שלה ואת כל התותחים שלה, למרות שהצריחים נשארו. לשלזיין הוחזרו תותחי ה-3.7 ס"מ באותה שנה, וב-1944, נוספו זוג תותחי בופורס 4 ס"מ (1.6 אינץ'), יחד עם עוד 16 תותחי 2 ס"מ, מה שהביא את הסכום הכולל לעשרים תותחים. מאוחר יותר באותה שנה, תותחי ה-8.8 ס"מ הוחלפו בשישה תותחי נ"מ 10.5 ס"מ, סוללת תותחי ה-4 ס"מ הוגדלה לשבעה או עשרה תותחים, וסוללת ה-2 ס"מ שלה שונתה לשמונה עשר או עשרים ושניים תותחים. שלזוויג-הולשטיין הייתה בשיפוץ כדי להיות מאובזרת באופן דומה, אך העבודה לא הושלמה לפני טביעתה; היא הייתה אמורה לקבל שישה תותחי 10.5 ס"מ, עשרה תותחי 4 ס"מ, ועשרים ושישה תותחי 2 ס"מ בנוסף לארבעה תותחי 3.7 ס"מ.

אוניות הסדרה

היסטוריית שירות 

אחרי שדויטשלנד נכנסה לשירות ב-1906, היא החליפה את אוניית המערכה קייזר וילהלם השני כספינת הדגל של הצי, תפקיד שמילאה עד 1913, כאשר הדרדנוט פרידריך דר גרוסה תפסה את מקומה. עם כניסתן לשירות של שאר אוניות הסדרה, צי הבית אורגן מחדש כצי הים הפתוח ב-1907. כלי השיט הוקצו לשייטת אוניות המערכה הראשונה ולשייטת אוניות המערכה השנייה במהלך תקופה זו, ובסופו של דבר רוכזו בשייטת השנייה יחד עם שלוש אוניות מסדרת בראונשווייג בתחילת שנות ה-1910 כאשר אוניות הסדרות נסאו והלגולנד מילאו את שורות השייטת הראשונה. הנובר שימשה כספינת הדגל של שייטת I ואחר כך כספינת הדגל של סגן מפקד שייטת II.

הקריירות של האוניות בזמן השלום היו די חסרות אירועים, והורכבו בעיקר מאימוני צי שגרתיים. תרגילי השייטת והצי התקיימו בדרך כלל באפריל ומאי מדי שנה, שיוט צי גדול בדרך כלל נערך לאחר מכן בחודשים יוני ויולי, ולאחר מכן הצי התאסף לתמרונים בקנה מידה גדול מדי שנה בסוף אוגוסט וספטמבר. הפלגות הצי הגדולות יצאו בדרך כלל למים הנורווגיים יחד עם היאכטה של קייזר וילהלם השני, אם כי בשנים 1908 ו-1909, הצי יצא להפלגות ארוכות אל האוקיינוס האטלנטי, ביצע ביקורים בספרד, האיים הקנריים והאיים האזוריים. אלה הגיעו בהתעקשותו של מפקד הצי דאז, הנסיך היינריך, שחזה את הצורך לפעול במרחקים גדולים יותר. במהלך הפלגת הקיץ ביולי 1914, הצי נשאר מחוץ לנורווגיה בגלל משבר יולי שהביא לתחילת מלחמת העולם הראשונה.

מלחמת העולם הראשונה 
לאחר תחילת המלחמה, אימץ הצי הגרמני אסטרטגיה של פשיטות על החוף הבריטי כדי לנסות למשוך חלקים מהצי הגדול הבריטי כדי שיהיה ניתן להביס אותם בנפרד. סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה ערכו את הפשיטות בעוד סיירות המערכה של צי הים הפתוח עמדו מנגד לתמיכה; אלה כללו את הפשיטה על ירמות' בנובמבר 1914, הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בדצמבר, והפגזת ירמות' ולואוסטופט באפריל 1916. כל חמשת אוניות הסדרה פעלו עם הצי במהלך תקופה זו, אם כי הקרב הצפוי לא התממש במהלך המבצעים הללו. בעוד שלא ניהלו פעולות צי, ספינות השייטת השנייה סיירו גם בשפך נהר האלבה כדי לתמוך בכוחות הקלים שהגנו על המפרץ הגרמני; הם גם ערכו תרגילי הדרכה בבטיחות היחסית של הים הבלטי. בפברואר 1915, דויטשלנד הפכה לספינת הדגל של שייטת II.

בסוף מאי 1916 תכננו הגרמנים מבצע נוסף להוצאת הצי הבריטי, שהביא לקרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני. במהלך המבצע פיקד על האוניות קונטר-אדמירל פרנץ מאובה. בהיותן איטיות משמעותית משאר טור הקרב הגרמני, ספינות השייטת השנייה לא ראו כל פעולה בשלבים הראשונים של הקרב. לקראת סוף קרב הציים בערב 31 במאי, חמשת אוניות הסדרה נחלצו לעזרתם של סיירות המערכה הפגועות של קבוצת הסיור I, כאשר מאובה הציב את ספינותיו בינם לבין מקביליהם בצי סיירות המערכה הבריטיות. בחושך ההולך וגובר, התקשו הגרמנים להבחין במטרותיהם ולא הצליחו לקלוע פגיעה כלשהי; הבריטים הצליחו לפגוע שלושה פגזים באוניות דויטשלנד. פומרן נאלצה לזמן קצר לצאת מהטור. לאחר מכן ניתק מאובה את אוניותיו, וסיים את ההתנגשות היחידה שלהם עם אוניות הראשה הבריטיות במהלך הקרב. כשהצי הגרמני נסוג בלילה, תפסה השייטת השנייה עמדות לכיוון החלק האחורי של המערך הגרמני. כוחות קלים בריטיים התעמתו שוב ושוב עם הצי הגרמני, ובאחת מפעולות הלילה הללו, פומרן נפגעה מטורפדו מהמשחתת אה"מ אונסלאוט, אשר פוצץ את אחד ממחסני התחמושת שלה והשמיד את האונייה.

הניסיון הגרמני ביוטלנד הוכיח שלפרה-דרדנוטים לא היה מקום בפעולת צי עם דרדנוטים, ולכן אוניות הסדרה בילו את שארית 1916 בשירות הגנת החוף באלבה ומדי פעם במצרי דנמרק. באוגוסט 1917 פורקה שייטת אוניות המערכה השנייה ורוב האוניות נשלחו לתפקידים משניים, כשהן פורקו חלקית מנשקם כדי לשחרר תותחים לשימוש בחוף. דויטשלנד ושלזוויג-הולשטיין הפכו לספינות מגורים שלזיין שימשה כספינת אימונים. הנובר נשארה בשירות פעיל לשמירה במצרים.

בין מלחמות העולם 

בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמה, הצי צומצם באופן משמעותי על ידי הסכם ורסאי, שאיפשר לגרמנים לשמור על שש אוניות מערכה מסדרות בראונשווייג ודויטשלנד, ועוד שתיים במילואים. דויטשלנד הוצאה משירות ב-1920 ונגרטה עד 1922, אך שלושת אוניות הסדרה האחרות נשמרו על ידי הצי שלאחר המלחמה, שאורגן מחדש כרייכסמרינה. כל שלוש האוניות עברו מודרניזציה רבה בתחילת שנות ה-20 כדי להכין אותן לשירות פעיל. הנובר הייתה האונייה הראשונה בסדרה שחזרה לשירות, ב-1921, והפכה לספינת הדגל של הצי, תפקיד שהיא החליפה עם בראונשווייג. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נותרו מחוץ לשירות עד אמצע העשור, אז נכנסו לשירות מחדש; שלזוויג-הולשטיין הפכה לספינת הדגל בשיבוץ מחדש שלה בשנת 1926. הנובר עברה מודרניזציה מחדש בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר ששלזיין נכנסה לתפוס את מקומה.

לאורך שנות ה-20, האוניות לקחו חלק בשגרת אימונים דומה לזו של השנים שלפני המלחמה, כולל אימונים לאורך כל השנה והפלגות אימונים ארוכות טווח שהגיעו עד הים התיכון. האוניות יצאו לעיתים קרובות למים הנורווגיים, כפי שעשו תחת הממשלה הקיסרית. הנובר הושבתה בספטמבר 1931 ולא ראתה שירות נוסף, אם כי היו תוכניות להמיר אותה לספינת מטרה. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין נשארו בשירות פעיל עד תחילת שנות ה-30, אך עד 1933, נכנסה לשירות הסיירת הכבדה החדשה דויטשלנד, וכך שלזיין הוצאה משימוש כדי להפוך לספינת אימונים ייעודית. שלזוויג-הולשטיין עברה בנייה מחדש דומה בשנים 1935–1936. שתי האוניות בילו את שארית העשור בהכשרת צוערים ימיים, כולל מסע ממושך לצפון ודרום אמריקה עבור שלזיין בשנים 1936–1937. במהלך תקופה זו, עברה גרמניה לשליטתם של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית, אשר קבעו אסטרטגיית חימוש מחדש ומדיניות חוץ אגרסיבית שהובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939.

מלחמת העולם השנייה 

שלזוויג-הולשטיין יצאה לעיר החופשית דנציג בסוף אוגוסט 1939, ועגנה ליד המחסן הצבאי הפולני בווסטרפלאטה בבוקר 1 בספטמבר. היא פתחה באש על הבסיס בווסטרפלאטה, וירתה את היריות הראשונות של מלחמת העולם השנייה. המתקפה הגרמנית הראשונית נהדפה, והובילה לקרבות קשים שבהם תמכה שלזוויג-הולשטיין במשך השבוע לאחר מכן, והגיעה לשיאה בכניעת חיל המצב הפולני ב-7 בספטמבר. מאוחר יותר באותו החודש הצטרפה שלזיין לאחותה בהפגזת עמדות פולניות לאורך החוף, כולל האזור המבוצר הל. האוניות חזרו לתפקידי אימון לאחר המערכה הפולנית, ובתחילת 1940 שימשה שלזיין כשוברת קרח בים הבלטי.

שלזוויג-הולשטיין ושלזיין השתתפו לאחר מכן בכיבוש דנמרק ובפלישה לנורווגיה, בהתאמה, באפריל 1940. אף אחד מכלי השיט לא השתתף בפעולה במהלך המבצעים. לאחר מכן, שלזוויג-הולשטיין שוב הוצאה משירות הקו הקדמי ושימשה כספינת אימונים, בעוד שלזיין חזרה לתפקידיה לשבור קרח. במרץ 1941 ליוותה שלזיין את שולות המוקשים באזור הבלטי. לאחר שחזרה ממבצע זה בסוף החודש, היא הפכה לספינת אימונים נייחת בגוטהאפן. שלזוויג-הולשטיין הופעלה מחדש לזמן קצר בתחילת 1942 לשירות שוברי קרח באזור הבלטי, ובמאי היא התנגשה בטעות בספינה טרופה במפרץ ריגה, ונאלצה לחזור לגוטנהאפן לצורך תיקונים. לאחר מכן צומצמה הספינה לתפקידי אימון.

הנובר נגרטה בברמרהאפן בין 1944 ל-1946. באמצע 1944, חימוש הנ"מ של שלזיין ושלזוויג-הולשטיין חוזק במידה ניכרת כדי לאפשר להם לשמש כספינות הגנה אווירית בנמל גוטנהאפן. שלזוויג-הולשטיין הותקפה על ידי מפציצי RAF בדצמבר 1944, ולמרות שהיא שקעה במים רדודים, עדיין ניתן היה להשתמש בנשק שלה. לאחר שריפה שהשביתה את האונייה לצמיתות, הצוות שלה נשלח לחוף כדי לסייע בהגנה על מרינבורג. שלזיין סיפקה תמיכה באש לחיילים גרמנים בסביבת גוטנהאפן בין 15 ל-21 במרץ 1945. באפריל הועברה שלזיין לשווינמינדה כדי לחדש את אספקת התחמושת שלה וכן לפנות 1,000 חיילים פצועים מהחזית. ב-3 במאי היא פגעה במוקש מחוץ לסווינמונדה; למחרת היא הוצתה על ידי הצוות שלה במים רדודים. שתי האוניות נגרטו במקומן לאחר המלחמה.

קישורים חיצוניים 

אוניות מערכה גרמניות
אוניות מלחמה גרמניות במלחמת העולם הראשונה
סדרות של אוניות מערכה