האיסור לקצור פאת השדה

האיסור לקצור פאת השדה הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות האוסרת לקצור את כל השדה או המטע. איסור זה הוא לאו הניתק לעשה, ואם הבעלים עבר וקצר את שדהו עליו לקיים את המצווה להשאיר ממנו חלק לעניים.

מקור האיסור 
מצווה זו נזכרה בתורה בשני מקומות:
 בפרשת קדושים:

 וכן בפרשת אמור באמצע תיאור המועדים:

דיני האיסור 

הקוצר את כל שדהו ולא משאיר אפילו שבולת אחת - עובר על האיסור. האיסור נוהג גם בעצים ולא רק בתבואת שדה. גם אם בעל השדה הוא עני - אסור לו לקצור את כל השדה.

לאו זה הוא לאו שניתק לעשה, כלומר במקרה שבעל השדה לא השאיר פאה בסוף שדהו, צריך לתת לעניים מהתבואה שכבר קצר. ובתלמוד נחלקו עד מתי יכול להפריש:

אין להניח פאה המשותפת לשני שדות, אפילו אם בשניהם גדל אותו סוג גידול, היות שהמצווה היא שיתוף העניים בכל שדה בפאה מיוחדת. גם אם השדות צמודים אבל יש ביניהם נחל או שביל או דבר אחר שחוצץ כך שאינם נחרשים ונקצרים כאחד, הם נחשבים כשני שדות וצריך להניח פאה לכל שדה. אבל במטע של אילנות, שביל או נחל אינו מפריד את המטע לשני חלקים, כי הם נראים כאחד, ורק אם היה גדר בין שני החלקים צריך להשאיר פאה מכל חלק בפני עצמו.

האיסור נועד לשמור את הפאה לעניים, ולכן במקום שבו לא נוהגים עניי ישראל לבוא לשדות כדי לקחת את הפאה - אין איסור לבעלים לקצור ולקחת את הפאה לעצמו: . לפי זה כתב הרמ"א שבימיו לא נוהגים להותיר פאה בשדה, כיוון שרוב העניים אינם יהודים.

ראו גם 
 פאת השדה
 מתנות עניים

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

מצוות לא תעשה