מקסין אלברו

מקסין אלברו (באנגלית: Maxine Albro;  20 בינואר 1893 - 19 ביולי 1966) הייתה ציירת, ציירת קיר, ליטוגרפית, אמנית פסיפס ופסלת אמריקאית. היא הייתה אחת האמניות המובילות באמריקה, ואחת הנשים הבודדות שהוזמנו במסגרת פרויקט האמנות הפדרלי של ה-New Deal, שבו הועסקו גם ג'קסון פולוק, מארק רותקו ואחרים.

ביוגרפיה 
אתל מקסין אלברו נולדה ב-1893 באיירשייר, איווה, בתם של פרנק אלברו, סוחר תבואה ומוכר פסנתרים, וקורדליה מיד. היה לה אח גדול, פרנסיס, ואח צעיר, הרולד. היא בילתה חלק מנעוריה באסתרוויל, איווה. היא גדלה בלוס אנג'לס.  משפחת אביה הגיעה מאנגליה והתיישבה ברוד איילנד לפני שעברה מערבה, ואבותיה של אמה היו ממוצא אירי-אנגלי.

ב-28 במרץ 1938, אלברו נישאה לעמית האמן פארקר הול בפימה, אריזונה.  הם עברו לכרמל, קליפורניה, ויחד הם חזרו למקסיקו פעמים רבות במהלך חייהם.

אלברו הייתה חברה בקונגרס האמנים האמריקאי, חברה באגודת אמני קיר בקליפורניה, מועדון האמנות של קליפורניה ובאגודה לאמנות כרמל.

אלברו הייתה בת 73 כשמתה בלוס אנג'לס ב-1966.

קריירה 
בשנת 1920, היא עברה לסן פרנסיסקו לאחר שסיימה את התיכון ועבדה כאמנית מסחרית, ולאחר מכן נסעה לפריז כדי ללמוד באקדמיה במשך שנה. לאחר שחזרה לארצות הברית, אלברו למדה בבית הספר לאמנויות יפות בקליפורניה מ-1923 עד 1925.  שנה לאחר מכן, היא נרשמה לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.  בתחילת שנות ה-20 היא התגוררה בברלינגאם, קליפורניה. בשנת 1927, היא ביקרה לראשונה במקסיקו, שם למדה ציור פרסקו עם פבלו או'היגינס, אחד מעוזריו של דייגו ריברה, ובסופו של דבר הכירה את דייגו ריברה.

החל משנת 1925, אלברו הציגה את יצירותיה בתערוכת האמנות השנתית של סן פרנסיסקו והשפיעה על אמנים אחרים לנסוע למקסיקו, זכתה לתהילה מקומית כ"דייגו ריברה הקטן" והובילה למספר הזמנות פרטיות בשנים 1929 ו-1930, כולל החווה הספרדית. בשנת 1931, אלברו הציגה תערוכה גדולה בעיר ניו יורק, בהתאם לרנסאנס האמנות המקסיקנית המודרנית שטופחה בגלריות של העיר. התצוגה הראשונה שלה כללה 30 ציורים ו-30 רישומים, שזכתה לתהודה חיובית.

אלברו הייתה אחת הנשים הבודדות שהיו חלק מפרויקט האמנות הפדרלי של מינהל העבודות, תוכנית שנוצרה בזמן ה"ניו דיל" של הנשיא פרנקלין רוזוולט. בעקבות שיעור האבטלה הגבוה בתקופת השפל הגדול, תוכניות אמנות אלו נדרשו להעסיק אמניות, מה שהפך את התקופה הזו לראשונה בהיסטוריה שבה נשים התקבלו לעבודה ללא אפליה בארצות הברית. ההזמנה הראשונה שלה הייתה עבור אחד מציורי הקיר במגדל קויט.

לאורך שנות ה-30, אלברו ביצעה הזמנות רבות במסגרת התוכנית הפדרלית, כולל פסיפס בקולג' למורים של מדינת סן פרנסיסקו בשנת 1936, מעל הכניסה לוודס הול בפינה הדרום-מזרחית של הייט וביוקנן. אף אחד מהאמנים שעבדו על הפסיפסים, מעולם לא יצר אמנות במדיום הזה, ווהממשלה נאלצה לשכור אמן פסיפס איטלקי שלימד אותם איך לשבור שיש כדי ליצור חלקי פסיפס ולקבע אותם. הפסיפס נעלם בתהליכי השיפוץ של הקמפוס.

מחוץ ליצירות האמנות שהוזמנו עבור מבני ציבור, ציירה אלברו ציורי קיר בבתים פרטיים רבים, כולל הכניסה והחצר של בית סלדון ויליאמס בברקלי, קליפורניה, שתוכנן על ידי ג'וליה מורגן והושלמה ב-1928.

סִגְנוֹן 

​
סגנונה האמנותי של אלברו מתואר כ"נקי, בהיר וברור עם הצורות המעוגלות החזקות של עידן זה, המתארות לעיתים קרובות את הנשים של מקסיקו, במיוחד אלה של אזור טהואנטפק באואחאקה."

ב-1934 כתב ה-Literary Digest על ״קליפורניה״ של אלברו, והשווה אותה לשאר ציורי הקיר שצוירו בתוך מגדל קויט: ״העשיר והחי ביותר הוא הקיר שציירה מקסין אלברו, המשקף את השדות שטופי השמש, השופעים של קליפורניה, ואת הצמיחה של פירות ותבואה שבהם.״

ניתן למצוא את העבודות של אלברו במוזיאון לאמנות אמריקאית של סמיתסוניאן, במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA), הגלריה הלאומית לאמנות, המוזיאון הלאומי לאינדיאן האמריקאי, מגדל קויט בסן פרנסיסקו, מוזיאוני האמנויות היפות של סן פרנסיסקו. ובגלריות שונות ואוספים פרטיים.

אלברו הפכה למנהיגה בתנועת ציורי הקיר בקליפורניה והייתה אחת הנשים הראשונות שהגיעו לעמדה כה בולטת. עבודתה הודגשה גם על ידי ציורים וליטוגרפיות רבות, שהופכות לפריטי איסוף נדירים ובעלי ערך. למרות שהתמחתה במוטיבים ספרדיים ומקסיקנים, היא גם ציירה נופים וסצינות רחוב בהשראת מסעותיה בעולם.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

ציירות אמריקאיות
ילידי 1893
נפטרים ב-1966