צעדת המיליון

צעדת המיליון (באנגלית: Million Man March) הייתה צעדת מחאה שהתקיימה ב-16 באוקטובר 1995 באזור המול בוושינגטון, ארצות הברית, למען שוויון זכויות לשחורים. יוזם הצעדה היה לואיס פרחאן, והיא אורגנה על ידי מספר ארגוני זכויות אדם אמריקאים, בהם אומת האסלאם וסניפים מקומיים של NAACP. מטרת הצעדה הייתה להעלות למודעות הציבורית את המצב הכלכלי והחברתי של הקהילה האפרו-אמריקאית, וכן להגדיל את אחוזי רישום הבוחרים בקרב קהילות השחורים.

הצעדה שאבה השראה מהמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, שהתקיים ב-1963.

על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו. חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.

ארגונים פמיניסטיים טענו להדרת נשים בצעדה, ובשנת 1997 ארגנו צעדה דומה בשם "צעדת מיליון הנשים".

רקע
לאחר ניצחון המפלגה הרפובליקנית בבחירות לקונגרס ב-1994 חשו מנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית שהשחורים בארצות הברית מתמודדים עם פערים חברתיים וכלכליים שאינם זוכים להתייחסות מספקת. בין הבעיות נמנו שיעורי אבטלה גבוהים, שיעורי עוני גבוהים, עלייה בפשע ועלייה ביוקר המחיה.

מארגני האירוע פרסמו מאמרים שבהם נכתב כי רוב הבעיות של השחורים בארצות הברית נובעות משלושה גורמים עיקריים:  טיפול טרום-לידתי לקוי, פחות הזדמנויות בתחום החינוך, והורים חסרי עבודה. לדעתם, ממשלת ארצות הברית מתמקדת באכיפת חוק ותוכניות רווחה במקום לטפל בגורמים אלה, וקראו לשינוי מדיניות.

מטרה נוספת של הצעדה הייתה לשפר את התדמית התקשורתית של השחורים בארצות הברית, כנגד הסטריאוטיפים הגזעיים השליליים שרווחו אז בתקשורת ובתרבות האמריקאית. נואמי העצרת נבחרו כסמלים לאזרחות אחראית וחיובית.

תוכנית הצעדה

מוקד הצעדה היה בבמה שהוקמה ליד בניין הקפיטול. נאומים ופעילויות שונות תוכננו לשעות הבוקר, הצהריים ואחר הצהריים.

בין הנואמים נמנו דונלד מ. פיין, מרטין לותר קינג השלישי, רוזה פארקס, דורותי הייט, קורנל וסט, מאיה אנג'לו, ג'סי ג'קסון ולואיס פרחאן. כמו כן נאמו אורחי כבוד מגאנה, סנגל ומדינות נוספות מאפריקה ומהאיים הקריביים, והייתה הופעת רקדנים ומתופפים מהכפר קנקורה בבורקינה פאסו.

מרבית הנואמים קראו לאחדות בקרב הקהילות השחורות, וביקשו להשרות אווירה רוחנית על האירוע, או במילות אחד הנואמים "להגיע למצב של הרמוניה בין חברי הקהילה השחורה לאלוהים."

מארגני האירוע קיוו שיגיעו אליו מיליון משתתפים או יותר. על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו. חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.

השפעה
האירוע נחשב להצלחה, והוא מתואר על ידי אומת האסלאם במילים "יום מלא ברוח של אחווה, אהבה ואחדות כמו שלא נחוו אי-פעם בעבר על ידי שחורים באמריקה."

בעקבות הצעדה נרשמו כ-1.7 מיליון שחורים לפנקס הבוחרים, ורבים מהם התנדבו לפעילויות בארגוני זכויות האדם.

תגובות לצעדה בכלי התקשורת
כלי התקשורת הדגישו את מעורבותו של לואיס פרחאן בתכנון הצעדה. לפרחאן הייתה תדמית שלילית אצל אפרו-אמריקאים נוצרים, בשל התקרבותו לאסלאם, ואצל יהודים, בגלל אמירותיו האנטישמיות.

קבוצה של פמיניסטיות שחורות, בהן אנג'לה דייוויס וקימברלי קרנשו, הסתייגו מהצעדה, טענו שיש בה הדרת נשים ושהיא משקפת כמיהה לפטריארכיה ו"אפרטהייד מגדרי". לדבריהן, מקבץ נאומים של נשים בצהריים מסמל תמיכה בהפרדה מגדרית ומייצג את הטענה, הרווחת בקרב שחורים רבים, כי "מקומה של האישה בבית." בצעדה השתתפו מעט מאד נשים.

בשנת 1996 יצא לאור סרט הקולנוע "אוטובוס החיים" בבימויו של ספייק לי. עלילת הסרט מתארת את קורותיה של קבוצת אפרו-אמריקאים הנוסעים באוטובוס לצעדת המיליון.

צעדות דומות
בשנת 1997 התקיימה "", שאורגנה על ידי קבוצת הפמיניסטיות השחורות שטענו שבצעדת המיליון הייתה הדרת נשים.

בשנת 2000 התקיימה "צעדת מיליון האמהות" בה קראו להחמרת חוקי הפיקוח על מכירת והחזקת נשק בארצות הברית.

בעקבות צעדת המיליון התפרסם פרחאן בתוכניות התמיכה שקידם בשכונות עוני אפרו-אמריקאיות בכל ארצות הברית. ב-10 באוקטובר 2015 ארגן פרחאן צעדה נוספת בוושינגטון לכבוד יום השנה ה-20 לצעדת המיליון, תחת הכורת "Justice or Else". נאומו של פרחאן בצעדה זו היה שנוי במחלוקת. חלק מצאו בו ביטויים הומופוביים ופטריארכליים, ואחרים ראו בו נאום חיובי ומכונן. בצעדה זו נרשמה השתתפות דלה.

בשנת 2017 התקיים "מצעד הנשים". לטענת המארגנות היה זה יום ההפגנות הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בהשתתפות כ-3.3 מיליון בני אדם במספר מוקדים, ובהשתתפות 4.8 מיליון אישה ואיש ברחבי העולם במסגרת 673 הפגנות שונות.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

וושינגטון די. סי.: הפגנות
אי-אלימות
1995 בארצות הברית