פרובינציית וסטפאליה

פרובינציית וסטפאליה (בגרמנית: Provinz Westfalen) הייתה פרובינציה של ממלכת פרוסיה והמדינה החופשית פרוסיה מ-1815 עד 1946. בתורה, פרוסיה הייתה המדינה הגדולה ביותר של הקיסרות הגרמנית בין השנים 1871–1918, של רפובליקת ויימאר מ-1918 עד 1933, ושל גרמניה הנאצית מ-1933 עד 1945.

הפרובינציה הוקמה והוענקה לפרוסיה בקונגרס וינה בשנת 1815, לאחר המלחמות הנפוליאוניות. היא שילבה כמה שטחים שהיו שייכים לפני כן לפרוסיה עם שורה של טריטוריות אחרות שהיו בעבר נסיכויות עצמאיות. האוכלוסייה כללה אוכלוסייה גדולה של קתולים, התפתחות משמעותית עבור פרוסיה, שהייתה עד אז כמעט כולה פרוטסטנטית. הפוליטיקה של המחוז בראשית המאה ה-19 ראתה את הציפיות המקומיות לרפורמות פרוסיות, הגברת השלטון העצמי וחוקה שנבלמה במידה רבה. המהפכות של 1848 הובילו להתפרצות הפעילות הפוליטית במחוז, אך כישלון המהפכה התקבל בהתנגדות מועטה.

לפני המאה ה-19, כלכלת האזור הייתה בעיקרה חקלאית ועניים כפריים רבים היגרו לחו"ל כדי למצוא עבודה. עם זאת, מסוף המאה ה-18, תעשיות כריית הפחם ועיבוד המתכת של חבל הרוהר בדרום המחוז התרחבו במהירות, והפכו למרכז המהפכה התעשייתית בגרמניה. הדבר הביא לגידול מהיר באוכלוסייה ולהקמת מספר ערים חדשות שהיוו את הבסיס לאזור העירוני הרוהר המודרני. זה גם הוביל להתפתחותה של תנועת פועלים חזקה, שהובילה כמה שביתות גדולות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.

לאחר מלחמת העולם השנייה, המחוז שולב עם החלק הצפוני של פרובינציית הריין והמדינה החופשית ליפה כדי ליצור את המדינה הגרמנית המודרנית נורדריין-וסטפאליה.

היסטוריה מוקדמת

הקמה ומבנה 
נפוליאון בונפרטה ייסד את ממלכת וסטפאליה כמדינת חסות של האימפריה הצרפתית הראשונה ב-1807. למרות שנקראה על שם האזור ההיסטורי של וסטפאליה, היא הכילה בעיקר שטחים הסיאניים, אנגריים ואוסטפאליים ורק חלק קטן יחסית מאזור וסטפאליה. לאחר כיבושו מחדש של האזור על ידי הקואליציה השישית ב-1813, הוא הוכנס לניהול .

רק בקונגרס וינה בשנת 1815 נוצרה פרובינציית וסטפאליה. למרות שפרוסיה החזיקה זמן רב בשטחים בווסטפאליה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לא הסתיר את העובדה שהיה מעדיף לספח את ממלכת סקסוניה כולה.

המחוז הוקם מכמה טריטוריות:
 אזורים בווסטפאליה תחת שלטון פרוסיה מאז 1800 (נסיכות מינדן והרוזנויות מארק, ראוונסברג וטקלנבורג)
 הנסיכויות-בישופויות מינסטר ופאדרבורן, שנרכשו על ידי פרוסיה בשנים 1802–1803; עם זאת, החלקים הצפוניים ביותר של בישופות מינסטר, שהייתה עצומה מבחינה גאוגרפית, הפכו לחלק מממלכת הנובר או הדוכסות הגדולה של אולדנבורג
 רוזנות לימבורג הקטנה, שנרכשה ב-1808
 חלקי נסיכות זאלם שסופחו לצרפת ב-1810 והחלק הדרומי של דוכסות ארנברג נרכשו על ידי פרוסיה ב-1815 בקונגרס וינה
 דוכסות וסטפאליה, שהושמה תחת שלטון פרוסי בשנת 1816 בעקבות קונגרס וינה
 הנסיכויות של בית זיין-ויטגנשטיין של הוהנשטיין וברלבורג, יחד עם נסיכות נסאו-זיגן (ב-1817)
ב-1816 הועבר מחוז אסן לפרובינציית הריין.

למחוז החדש היה שטח של 20,215 קמ"ר. הקמת וסטפאליה ופרובינציית הריין השכנה סימנה מעבר כלכלי ודמוגרפי מכריע למערב עבור פרוסיה. זה גם סימן הרחבה משמעותית של מספר הקתולים בפרוסיה, שעד כה היו פרוטסטנטיים כמעט בלבד. בתחילת השלטון הפרוסי, היו במחוז כ-1.1 מיליון תושבים, מתוכם 56% היו קתולים, 43% פרוטסטנטים ו-1% יהודים.

עם הקמת המחוז הונהגו המבנה המנהלי החדש שנוצר במהלך הרפורמות הפרוסיות. ההתאגדות המנהלית של המחוז במדינה הפרוסית בוצעה בעיקר על ידי Oberpräsident הראשון, לודוויג פון וינקה. הפרובינציה חולקה מנהלית לשלושה Regierungsbezirke ("מחוזות ממשלתיים"): ארנסברג, מינדן ומונסטר. גבולות המחוז שונו מעט ב-1851 ובמהלך רפובליקת ויימאר.

באופן כללי, הממשל הפרוסי התמקד ביישור המוסדות הפוליטיים והממשל, אך מבחינה משפטית הם היו שונים. ברוב חלקי וסטפאליה, חוקי המדינה הכלליים למדינות פרוסיה (PrALR) היו הבסיס הבסיסי של החוק. עם זאת, בדוכסות וסטפאליה ובשתי נסיכויות זיין-ויטגנשטיין נשמרו המסורות המשפטיות האזוריות הישנות עד להכנסת ה-Bürgerliches Gesetzbuch (קוד חוק אזרחי) ב-1 בינואר 1900.

תגובה להקמת המחוז 

הקמת המחוז עוררה תגובות שונות באזור. באזורים שכבר היו בשליטה פרוסית, כמו מינדן-ראוונסברג ורוזנות מארק, נחגגה החזרה לקשר הישן שלהם עם פרוסיה. בזיגרלנד, הקבלה של השלטון הפרוסי הוקל על ידי העובדה שהפרוטסטנטיות הייתה הדת העיקרית. אזורים קתולים, כמו הנסיכויות-בישופויות לשעבר של מינסטר ופאדרבורן ודוכסות וסטפאליה, היו סקפטיים במיוחד כלפי האדונים החדשים. האצולה הקתולית, שמילאה תפקיד מוביל בבישופויות הישנות, הייתה עוינת בעיקר. עשרים שנה לאחר הקמת הפרובינציה, כינה יקוב ונדיי את התושבים הרייניים והווסטפאליים Musspreußen ("צריך-להיות-פרוסי").

בפועל, שילוב האזור במדינה הפרוסית התמודד עם מספר בעיות. ראשית, לאיחוד המינהלי התנגדו בתי האצולה. אצילים אלה, ששלטו בנסיכויות קטנות משלהם לפני המלחמות הנפוליאוניות, שמרו על פריבילגיות מיוחדות משלהם גם ב. הם שמרו על מידה מסוימת של שליטה או פיקוח על בתי ספר וכנסיות. הבעיה העיקרית השנייה לאיחוד הייתה שאלת פדיון זכויות האצולה על ידי האיכרים במסגרת שחרור האיכרים. למרות שהתקבל חוק ב-1820 שאפשר פדיון באמצעות דמי שכירות כספיים, היו גם תקנות בודדות ומוזרויות באזורים רבים. השחרור נותר שנוי במחלוקת עד 1848 וגרמה לסכסוכים משמעותיים בתקופת הלנדטאגים המחוזיים בתקופה שלפני 1848, מאחר שגופים אלו נשלטו על ידי האצולה הקרקעית. אי הוודאות סביב הבעלות על הקרקע היו גורם להתקוממויות כפריות בתחילת המהפכות של 1848. בטווח הארוך יותר לא התממש החשש שהאיכרים יגורשו מאדמתם על ידי אחוזות גדולות. במקום זאת, שני המחוזות המערביים של פרוסיה נותרו האזורים עם המספר הנמוך ביותר של אחוזות גדולות.

דבר אחד שתרם בתחילה לקבלה של פרוסיה היה מדיניות הרפורמה שמטרתה כינון "סדר אזרחי". הדבר היה כרוך ביצירת מערכת ניהול וצדק צפויה, זכויות ניהול עצמי לקהילות, שחרור היהודים ושחרור הכלכלה מגילדות. המעמד הבורגני המשכיל (Bildungsbürgertum), פרוטסטנטי וקתולי כאחד, הכירו בכך שהממשלה הפרוסית היא המנוע העיקרי לשינוי. בטווח הארוך יותר, לשילוב של טריטוריות שונות כל כך למחוז אחד היו השלכות על זהות ותפיסה עצמית. לאורך המאה ה-19 תמיד נשארה תודעה לעברם של הטריטוריות הישנות, אך לצד זאת התפתחה גם תפיסה עצמית וסטפאלית (שאומנה על ידי הממשלה הפרוסית). זה בא לעיתים קרובות בתחרות עם התודעה הלאומית הגרמנית המתפתחת.

דיון חוקתי ותקופת השיקום 
וסטפאלים בורגנים כמו  ובנדיקט ולדק היו בעלי תקווה במיוחד לפרסום חוקה. בעיתונים כמו Rheinisch-Westfälischen Anzeiger ו-Hermann, השאיפה לחוקה התבטאה בבירור מלכתחילה. טיוטות חוקות הוצאו על ידי זומר וארנולד מאלינקדורף מדורטמונד. משתתפים נוספים בדיון כללו את אדם שטורק ופרידריך פון הוול. גישה אופטימית זו השתנתה עם תחילת תקופת השיקום, כאשר התבררה העדר חוקה לאומית וצנזורה על העיתונות. דיטריך וילהלם לאנדפרמן, שלימים היה חבר הרייכסטאג, כתב כתלמיד בית ספר ב-1820, שזה לא היה בגלל "המריבות הפתטיות של הנסיכים" שאנשים נלחמו ב-1813, אלא כדי ש"צדק וחוק יצטרכו להיות הבסיס לחיים הציבוריים וגם לאזרחות".

להקמת פרלמנטים מחוזיים בשנת 1823 הייתה השפעה מועטה על הביקורת, מכיוון שלא היו להם סמכויות חקיקה מרכזיות. לא הייתה להם זכות להעלות מיסים, לא היו מעורבים בניסוח חוקים, והיו להם רק תפקידי ייעוץ בנושאים חשובים. הנציגים לא הורשו לדון בעניינים מנהליים והפרוטוקול שלהם היה נתון לצנזורה.

הפרובינציאללנדטאג הראשון  נפגש בבית העירייה של מינסטר ב-1826. אחוז ההצבעה הגבוה מלמד שלמרות כל ההגבלות, הבורגנות ראתה בלנדטאג פורום להבעת דעותיהם (למעמדות הנמוכים לא הייתה זכות הצבעה). הברון פום שטיין בתור הלאנדמרשל הראשון (הקצין היושב ראש של הלנדטאג) לא הגביל את הדיון לעניינים מקומיים גרידא, ומתחת לפני השטח מילאה השאלה החוקתית תפקיד חשוב בדיונים בלנדטאג ב-1826 ובלנדטאג הבא ב-1828. הדבר התברר עוד יותר במהלך הלנדטאג של 1830/1831, כאשר פרנץ אנטון בראכט ואפילו הברון האציל מפירסטנברג קראו בגלוי לכינון חוקה לפרוסיה. השאלה איך צריכה להיראות חוקה כזו נדונה רבות. רוב האצילים, כולל פירסטנברג, ביקשו להחזיר את הסדר הישן, בעוד הבורגנות רדפה אחר רעיונות ליברליים מוקדמים. בכך נתמך ברכט על ידי התעשיין פרידריך הרקורט והמו"ל יוהאן הרמן ויפר בין היתר. חברים אחרים ב"אופוזיציה" כללו את ראש עיריית האגן, כריסטיאן דהלנקאמפ וראש עיריית טלגטה, אנטון בהמר. אפילו בקרב האצולה הקרקעית, היו תומכי הליברליזם, כמו גאורג פון וינקה.

פקודת המחוז (Kreisordnung) משנת 1827 חרגה גם היא בבירור מרעיונות היסוד של הרפורמים הפרוסים. היא קבעה בחירת מועצות מחוזיות שנמשכו בעצם ממעגל האצולה הקרקעית ונתנה לאנשי המחוזות רק זכות להציג את דעותיהם לעיון; המינוי היה שמור למלך. לא פחות בזמן היה הפקודה האזרחית המתוקנת (Städteordnung) משנת 1831, שהגבילה מאוד את זכות ההצבעה למועצות העיר וסיפק אורגני שלטון עצמי שהיו למעשה רק משרדים של השלטון המרכזי. פקודת העירייה (Landgemeindeordnung) הייתה דומה.

לקראת מהפכת 1848 

במהלך פורמרץ, התקופה שקדמה למהפכות הגרמניות של 1848–1849, לחשיבותה של השאלה החוקתית בווסטפאליה לא השתווה העניין באיחוד גרמניה, שהיה נמוך מאוד. ראש עיריית רהדה במינסטרלנד כתב ב-1833, "לפסטיבל המבאך ולצבעי הבורשנשאפט אין משמעות לתושבי הארץ הזו שוחרי השלום". התחושה הציבורית בזאוארלנד ובמינדן-ראוונסברג נראתה דומה. הלאומיות הגרמנית הפכה לכוח בווסטפאליה רק בשנות ה-40 של המאה ה-19. בעיריות רבות הוקמו מועדוני שירה, אשר טיפחו מיתוסים לאומיים. ההשתתפות הוסטפאלית בפסטיבל הבנייה של קתדרלת קלן וההתכנסויות לתמיכה ברמננדנקמל הייתה ניכרת. התפתחה מסה תוססת של עמותות ומועדונים.

בנוסף לאכזבה על כישלון הרפורמות המובטחות להתממש, מעצרו של הארכיבישוף של קלן קלמנס אוגוסט דרוסטה צו וישרינג ב-1837, במהלך "" הוביל לפוליטיזציה גדולה יותר של הקתוליות הווסטפאלית. העיתונאי הקתולי הליברלי, יוהאן פרידריך יוזף זומר, כתב "אירועים עכשוויים, כמו אלה של עשר השנים האחרונות, הסעירו את הווסטפאלי הצייתן ותרמו מידה לא קטנה להביא לסיום סוג של נמנום דתי". במקביל ראה זומר בתסיסה ההמונית בקשר לפרעות כמבשר של מהפכות 1848. "המדינה חייבת לוותר, בפעם הראשונה, רעידות כוח לפני מצב הרוח העממי". בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 התאחדו מעגלי הדיון של ליברלים, דמוקרטים ואפילו כמה סוציאליסטים.

בנוסף, הרפורמות האגרריות שהתקבלו לרעה על ידי קבוצות כפריות רבות, הובילו לאי שביעות רצון גוברת. לכך נוספו כמה יבול גרוע בשנות ה-40 של המאה ה-19, שגרמו לעלייה ניכרת במחיר המזון, במיוחד בערים. גם הייצור המסורתי עמד בפני משבר מבני חריף. תוצאה של המצב החברתי הקשה הייתה רמת ההגירה הגבוהה. בין 1845 ל-1854, כ-30,000 איש עזבו את המחוז, רובם לכיוון מעבר לים. כמעט מחצית מהאנשים הללו הגיעו מאזורי ייצור פשתן מוכי משבר בחלק המזרחי של וסטפאליה.

המהפכה של 1848–1849 בווסטפאליה 

בווסטפאליה היו תגובות מגוונות מאוד לפרוץ המהפכה ב-1848. השמאל הדמוקרטי של "חוג Rhede" חגג את בואו של עידן חדש ב-Westphälisches Dampfboot, "אנשי אירופה, המשוחררים מהסיוט המעיק, כמעט עצרו את נשימתם". כתב העת הרמן, שפורסם בהאם תמך בהכנסתו של עידן לוח שנה חדש, במודל של לוח השנה המהפכני הצרפתי. השמאל גם פנה לצרפת עבור התוכנית הפוליטית שלהם וקרא ל"עושר, חינוך וחירות לכולם". היו גם דעות מנוגדות, כמו זו של מפקח בילפלד ואחר כך חבר האספה הלאומית הפרוסית, שדיבר על "אירוע מביש", שבו ציפה "הפלשתי הפשוט" "שחוקה תטאטא את כל האומללות ואי השוויון מהעולם". הוא חשש במקום זאת מ"התמוטטות כל הסדר" ומ"הפרעה כללית".

לאחר שנודע בווסטפאליה על מהפכת פברואר בפריז ומהפכת מרץ באזורים שונים של גרמניה, כולל ברלין ווינה, פרצו מרידות כפריות בחלקים של וסטפאליה, במיוחד באזור זאוארלנד, ויטגנשטיין ופאדרבורן. חלק מבנייני הממשל של ארמון בורכהאוזן באולסברג הותקפו והמסמכים בפנים נשרפו, כשאנשים שרו שירי חופש. אחוזות הותקפו במקומות אחרים, גם, למשל בדולמן. המרד הכפרי הזה הובס במהירות על ידי הצבא. באזורי וסטפאליה שבהם החלה התיעוש לתפוס אחיזה, כמו מחוז מארק, הותקפו כמה מפעלים. בערים דובר על מינוי ממשלה ליברלית ואת ניצחון המהפכה נחגג כמעט בכל מקום במצעדים ובדגלים שחורים-אדומים-זהב. עם זאת, הייתה גם תנועה אנטי-מהפכנית, במיוחד בחלקים הפרוסיים הישנים של המחוז. במחוז מארק, זה התרכז סביב התעשיין פרידריך הארקורט, שקידם את דעותיו ב-Arbeiterbriefen המפורסם שלו (מכתבי עובדים).

בבחירות לאספה הלאומית הפרוסית ולפרלמנט של פרנקפורט, הנטיות הפוליטיות של המועמדים לא היו הגורם המכריע. במקום זאת, המוניטין שלהם בקרב האנשים שיחק תפקיד מרכזי במינוי שלהם. בזאוארלנד, אם כן, השמרן יוזף פון רדוביץ, הליברל/אולטרה-מונטניסט יוהאן פרידריך זומר והדמוקרטי קרל יוהאן לודוויג דהאם. נבחרו כולם. הווסטפאלים המובילים באספה הלאומית הפרוסית כללו את הדמוקרטים בנדיקט ולדק ויודוקוס טמה. בדיונים חוקתיים בברלין, וולדק וזומר מילאו תפקידים בולטים משמאל וימין בהתאמה. בפרנקפורט, נציגיה של וסטפאליה כללו את גאורג פון וינקה, גוסטב הפקן, והבישוף לעתיד וילהלם פון קטלר.

במחוז עצמו הוקמו מועדונים פוליטיים וכתבי עת מכל כיוון. הספקטרום נע בין חוברות קתוליות וליברליות ועד ל-Neue Rheinische Zeitung הרדיקלי של קרל מרקס. מגוון הדעות הפוליטיות היה מגוון כמו הנוף התקשורתי. עם זאת, קבוצות שמרניות כללו בדרך כלל רק קצינים ופקידים פרוטסטנטים של השלטון המרכזי. חריג בולט היה הגישה השמרנית של אנשים כפריים במילייה הלותרנית הפיאטיסטית של מינדן-ראוונסברג. הרוב המכריע של הבורגנות הפעילה פוליטית הצטרף למועדונים חוקתיים או דמוקרטיים. הליברלים ייסדו ארגון גג של אגודות חוקתיות במחוזות ריינלנד ווסטפאליה בקונגרס בדורטמונד ביולי 1848. במחוז ארנסברג לבדו קמו עשרים ושמונה אגודות כאלה עד אוקטובר. בשני המחוזות האחרים, מספר האגודות היה נמוך בבירור ובמינסטר האגודה המקומית הייתה מפוצלת על ידי סכסוכים פנימיים. החברות הדמוקרטיות הצליחו להגיע להסכמה רק בקונגרס בספטמבר 1848. במינסטר היו לאגודה הדמוקרטית המקומית לפחות 350 חברים. לתנועת העבודה, בדמות ה-Allgemeine Deutsche Arbeiterverbrüderung (אחוות הפועלים הגרמנית הכללית) היה מעט מאוד ייצוג בווסטפאליה, בהשוואה לחבל הריין. בהאם הייתה אגודת עובדים חזקה, שמילאה תפקיד מוביל במחנה הדמוקרטי ושמרה במקביל על מגעים עם ה-Arbeiterverbrüderung. בסך הכל, מספר האגודות הדמוקרטיות והרפובליקניות נותר נמוך משמעותית מהליברליות. בחלקים הקתולים של וסטפאליה התפתחו בתקופה זו גם הארגונים הראשונים של הקתוליות הפוליטית. אגודות פיוס הוקמו במקומות רבים, אך התמקדו באגודה בבירת המחוז.

בעתירות קראו קבוצות עובדים ונציגי הקהילה לנציגיהם לדבר בשם דרישותיהם באסיפות הלאומיות. בחודשים הבאים, ההתרגשות הפוליטית ירדה בצורה ניכרת. באזורים קתולים, בחירתו של יוהאן, ארכידוכס אוסטריה לעוצר (Reichsverweser) של האימפריה הגרמנית החדשה על ידי הפרלמנט של פרנקפורט התקבלה בהתלהבות רבה וחגיגות פטריוטיות נערכו בווינטרברג ובמינסטר, למשל. עם זאת, התגובה לבחירות אלה הראתה שההבדל בין קתולים לפרוטסטנטים בווסטפאליה היה גדול כתמיד. באזורים הפרוסיים הישנים נתפסה החובה לכונן אחדות וחירות כנוטלת יותר מכל על פרוסיה, ואילו בווסטפאליה הקתולית נתפסה הקמת הפרלמנט של פרנקפורט כצעד לקראת מדינה מאוחדת בהנהגה קתולית. לפיכך, הסכסוך בין תומכי הפתרונות המועטים או הגדולים יותר לשאלה הגרמנית הצטלב בהשתייכות דתית.

רק תחילתה של מהפכת הנגד הגבירה באופן ניכר את ההתרגשות הפוליטית. בחלקים רבים של וסטפאליה גבר כוחם של הדמוקרטים, בעוד שחוסר שביעות הרצון של האנשים מליברלים מהוססים כמו יוהאן זומר היה מורגש. לנוכח האיום על הישגי המהפכה, הדמוקרטים והמורדים החוקתיים החליטו לשתף פעולה, והגיע לשיאו ב"קונגרס לעניין ולזכויות של האספה הלאומית הפרוסית ושל העם הפרוסי" במינסטר ב-1848. לאחר פירוק האספה הלאומית הפרוסית ב-5 בדצמבר 1848, מועמדים דמוקרטיים כמו יוהאן מתיאס גירזה הצליחו לזכות בבחירות ללשכה התחתונה של הלנדטאג של פרוסיה. סופה של המהפכה בווסטפאליה הגיע עם התבוסה המקיפה של  ביוני 1849. כמה מהפכנים וסטפאלים, כמו טמה וולדק, היו נתונים מאוחר יותר לתביעות פוליטיות. בקיץ 1849, הדמוקרטים הווסטפאלים כבר החלו להגר לארצות הברית.

כלכלה וחברה

התקופה הטרום-תעשייתית 

בתחילת המאה ה-19 כבר הייתה וסטפאליה אזור מגוון מאוד מבחינה כלכלית וחברתית. החקלאות הייתה דומיננטית ובמקומות רבים היא עדיין התנהלה בדרכים מאוד מסורתיות ולא יעילות. ברוב האזורים, חוות קטנות ובינוניות היו הנפוצות ביותר. רק באזורי מינסטרלנד ופאדרבורן נפוצו מפעלים גדולים יותר. אזורים אלה, כמו גם Soest Börde, התאימו במיוחד לחקלאות. מאידך גיסא, החקלאות במינדן-ראוונסברג ובארץ ברגישס הדרומית לא הייתה פרודוקטיבית למדי. גם בתקופה הקדם-תעשייתית יצאו חלק מתוצרת חקלאית. בשר חזיר וסטפאלי היה מצרך יצוא ידוע, למשל. התיעוש עודד את שילוב הפעילות החקלאית עם מרכזי הייצור התעשייתי החדשים. הביקוש המוגבר הוביל להתרחבות גידול החזירים. דגנים שיוצרו במחוז היו חומר גלם חשוב לתעשיית הבירה שהתפתחה תחילה ברוהר ואחר כך במקומות אחרים. בדורטמונד לבדה היו יותר משמונים מבשלות בירה בודדות. השוק העצום של סחורות חקלאיות באזורי התעשייה הסמוכים גרם לכך שבחלקים הפוריים של המחוז הייתה החקלאות הענף הדומיננטי גם ב ושהיא נותרה סקטור כלכלי רווחי בכל מקום.

במקומות רבים, היבולים בתחילת המאה ה-19 לא היו מספיקים כדי לתמוך באוכלוסייה הגדלה. מספר האיכרים העניים וחסרי האדמה גדל. רבים מהם חיפשו הזדמנויות לעבוד מחוץ לאזורי הבית שלהם. סוחרים נודדים כמו ה-Kiepenkerl ו הפכו לסמל של האזור. בחלק הצפוני של המחוז, ה-Hollandgänger נסעו לעבוד בהולנד. רוכלים ממזרח וסטפאליה ומהנסיכות השכנה ליפה היגרו גם הם לעבודה. תרבות ה-Töddenhandel, שבו גברים היו מכינים פשתן בבית בחורף ואז נוסעים להולנד כדי למכור אותו בקיץ הבא, התפתחה מההולנדגנגר.

בתוך וסטפאליה, עלות העבודה הנמוכה אפשרה את הרחבת הייצור הפרה-תעשייתי, שיצר מוצרים לייצוא. ב"חגורת הפשתן של צפון-מערב גרמניה", שהשתרעה ממערב מינסטרלנד, דרך טקלנבורג, אוסנבריק ומיינדן-ראוונסברג ועד סקסוניה התחתונה המודרנית, התפתח הייצור הביתי לרמות פרוטו-תעשייתיות. בייחוד במינדן-ראוונסברג, לייצור פשתן טרום-תעשייתי היה תפקיד חשוב. הבד נקנה ונמכר על ידי Verleger (טרנספורטרים).

בדרום וסטפאליה, היה אזור כרייה ועיבוד ברזל גדול בזיגרלנד, חלקים מדוכסות וסטפאליה ובאזור זאוארלנד, שהשתרע על פני הגבולות הפרובינציאליים עד לארץ ברגישה ולאלטנקירכן. עפרות הברזל שהופקו בזיגרלנד הותכו במקומות כמו ונדנר הוטה והפכו למוצרים מוגמרים בחלק המערבי של האזור (למשל שרטוט חוטים באלטנה, איזרלוהן ולודןשייד, או מחטי תפירה באיזרלוהן). עסקים אלה שיתפו פעולה חלקית ואורגנו ברשת על ידי Reidemeisters. החלק הדרומי של הרוהר ייצא פחם לאזורים שכנים מימי קדם. Zeche Alte Haase ב-Sprockhövel היה פעיל מתחילת המאה ה-17, למשל.

תיעוש 

בתחילת המאה ה-19, חלקים מהמחוז היו האזורים הראשונים שראו את המהפכה התעשייתית בגרמניה והמחוז היה בין המוקדים הכלכליים של האימפריה הגרמנית. הסוף של המערכת הקונטיננטלית של נפוליאון פתח את האזור למוצרי תעשייה אנגליים. ייצור טקסטיל ביתי במיוחד לא הצליח להתחרות בכך בטווח הארוך ולבסוף נעלם מהשוק. הסבה לצורות ייצור תעשייתיות בבילפלד ובסביבתה אפשרה מעבר לנסיבות החדשות. Ravensberger Spinnerei, נוסדה בשנת 1854 על ידי הרמן דליוס, והייתה טחנת הפשתן הגדולה ביותר באירופה. בשנת 1862, "החברה לפעולה בייפלד לאריגה מכנית" (Bielefelder Actiengesellschaft für mechanische Weberei) נוסדה. הצלחתם של מפעלי טקסטיל היוותה לאחר מכן בסיס להקמת תעשיות ברזל ומתכת באזור. עם זאת, התעשייה הממוכנת החדשה לא יכלה להעסיק את כוח העבודה הזמין כמו תעשיית הקוטג'ים הישנה. באזורי הפשתן של וסטפאליה, העוני וההגירה אל מעבר לים מאזורים כפריים עלו בחדות בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19.

באזורי הברזל והמתכת בדרום מערב וסטפאליה, לתחרות התעשייתית מחו"ל היו בתחילה רק השלכות שליליות. כמה מפעלים פרה-תעשייתיים, כמו ייצור פח מתכת באולפה וסביבתה, נעלמו. הרסני יותר עבור נפחיות הכפר הישן ומפעלי מתכת פרטיים הייתה הקמתה של תעשיית מתכת מודרנית בווסטפאליה עצמה, המבוססת על פחם מחבל הרוהר. גורם מכריע לפיתוח Ruhrbergbau הייתה המצאת כריית longwall, שאפשרה את הסרת העפרות מבלי להסיר את שכבת פני השטח. היא הופעלה בפעם הראשונה בשנת 1837 באזור רוהר ליד אסן. בווסטפאליה, מכרה הפיר הראשון היה Zeche Vereinigte Präsident בבוכום, אשר נפתח ב-1841.

בשנת 1818, פרידריך הארקורט והיינריך קאמפ הקימו את Mechanische Werkstätten Harkort & Co, מפעל ברזל ממוכן, בווטר ובשנת 1826 באותו מקום הקימו את תנור השלוליות הראשון בווסטפאליה. מאוחר יותר, העבודות הועברו לדורטמונד, שם התפתחו ל-Rothe Erde. מפעלי ברזל נוספים הוקמו בהיסטן, ורשטיין, לונן (Westfalia Hütte), הרדה (Hermannshütte), האספה, בוכום, ומקומות נוספים. מפעלי הברזל החדשים הללו, המופעלים על בסיס פחם, היו פרודוקטיביים בהרבה מהמקבילות הטרום-תעשייתיות המבוססות על פחם.

תנאי מוקדם לפיתוח תעשייתי היה הרחבת תשתיות התחבורה. מסוף המאה ה-18, כבישים מהירים כפריים (Chaussee) החלו להיבנות, נהרות בחלק התחתון של הרוהר נעשו ניתנים לשיט לתנועת ספינות, ונבנו תעלות. יותר מכל, רכבות היו המנוע לפיתוח תעשייתי. בשנת 1847 השלימה חברת הרכבות קלן-מינדן קו מסועף מערב-מזרח מהריין אל הווזר. מסילת הרכבת אלברפלד-דורטמונד של חברת ברקיש-מרקיש הגיעה בעקבותיו ב-1849, ובאותה שנה הוקמה חברת הרכבות המלכותית ווסטפאלית.

אזורים כמו זאוארלנד, שחוברו לרשת הרכבות רק בשנות ה-60 או ה-70 של המאה ה-19, נותרו שוליים מבחינה כלכלית גם בעידן זה של צמיחה כלכלית. חלקים מסוימים של אזורים אלה חוו תהליך ניכר של דה-תעשייתיות. במקום זאת, במקומות רבים השתלטה היערנות, אשר מנקודה זו ואילך בוצעה באופן בר קיימא.

ככל שהתקדמה המאה ה-19, תעשיית כריית הפחם ברוהר התחזקה מתמיד. בשנות ה-50, Hermannshütte, Rothe Erde, Aplerbecker Hütte, Hörder Bergwerks- und Hütten-Verein, ו-Henrichshütte בהטינגן הוקמו. כתוצאה מכך, חלק מהאזורים הפרה-תעשייתיים בווסטפאליה הפכו לשוליים והצליחו להצליח רק על ידי התמקדות במוצרים מסוימים (למשל ייצור עופרת בהיסטן. עוד יותר מכרות בורות וחברות כרייה הוקמו באזור הרוהר בשנים הבאות, כמו Schalker Verein. יתרה מכך, מפעלים ותיקים צמחו למפעלים מסיביים עם כמה אלפי עובדים. עד אמצע המאה ה-19 לכל המאוחר, החלק הווסטפאלי של הרוהר היה בבירור המרכז הכלכלי של המחוז.

גידול אוכלוסייה ושינוי חברתי 

התעשייה המתפתחת משכה בתחילה מחפשי עבודה רבים, בעיקר מהחלקים החקלאיים והכלכליים של המחוז. מסביבות שנות ה-70 של המאה ה-19 אזל מלאי העובדים בתוך וסטפאליה וחברות משכו יותר ויותר עובדים מהפרובינציות המזרחיות של פרוסיה ומחוצה לה. המספר הרב של פועלים דוברי פולנית הקימו אגודות משלהם, איגודי עובדים וארגוני סיוע דתי, שפעלו בשפתם. במחוזות הכרייה התפתח פרופיל אוכלוסייה מסוים, אשר היה שונה משאר וסטפאליה במובנים מסוימים, כגון ניב (Ruhrdeutsch). ב-1871 היו במחוז וסטפאליה 1.78 מיליון תושבים, כ-14% יותר מאשר ב-1858. עד 1882, האוכלוסייה גדלה ביותר מ-20% והגידול מאז ועד 1895 היה גבוה באופן דומה. בעשר השנים שבין 1895 ל-1905 גדלה האוכלוסייה ביותר מ-30%, ועלתה על 3.6 מיליון. הצמיחה הגבוהה ביותר התרחשה במחוז ארנסברג, מרכז התעשייה הווסטפאלית. בין 1818 ל-1905 גדלה אוכלוסיית מחוזות מינסטר ומינדן בקצת יותר מ-100%, אך זו של ארנסברג גדלה ביותר מ-400%.

בכל האזורים המתועשים של וסטפאליה, אך בעיקר ברוהר, ההשלכות החברתיות של התיעוש היו משמעותיות. באזורים אלה הפך מעמד הפועלים לקבוצה החברתית הגדולה ביותר בהפרש מסוים. משמעות ההגירה הייתה שגידול האוכלוסייה לאורך זמן היה לא יציב. היצע הדיור לא היה מספיק, ובאזור הרוהר, דיירים ו היו נפוצים. תאגידים ביקשו לסתום את הפער הזה במידה מסוימת עם דיור חברה או יישובי עובדים. המניע הנסתר לכך היה יצירת כוח אדם שהיה נאמן לתאגיד ולא יעסוק בתנועת הפועלים.

גידול האוכלוסייה הוביל להתפתחותן של מספר עיירות וכפרים לערים גדולות. בעוד שלערים מסוימות, כמו דורטמונד ובוכום, הייתה מורשת אזרחית ארוכה להסתכל עליה, מקומות כמו גלזנקירכן ורקלינגהאוזן צמחו מכפרים קטנים למרכזים מרכזיים בתוך עשרות שנים. יישובים אחרים שהפכו לערים תעשייתיות מרכזיות כללו את ויטן, האם, איסרלון, לודנשייד והאגן (כיום בקצה אזור הכרייה), וכן את בילפלד.

חיים עירוניים 
מאפיין של ערי התעשייה הצומחות במהירות היה היעדרה הכללי של הבורגנות. מעמד הביניים היה חלש במיוחד. הערים התרכזו תחילה בתשתיות החיוניות ביותר, כמו דרכי אספקה, איסוף אשפה, תחבורה ציבורית, בתי ספר וכו'. תנאי ההיגיינה המשופרים הורידו באופן ניכר את שיעור התמותה, במיוחד בקרב ילדים. מגיפות כמו כולרה הפסיקו למלא תפקיד משמעותי. מצד שני, הגבולות של התפתחויות חיוביות אלו ברורות מהמשך השכיחות של שחפת, מחלות הקשורות לעבודה כמו סיליקוזיס, והעומס הכללי על הסביבה מהכרייה והתעשייה.

ערי התעשייה החדשות רכשו רק תשתית תרבותית, כמו מוזיאונים ותיאטראות מאוחר יותר. אלה התרכזו בערים הוותיקות, שהייתה להן מסורת אזרחית, ולא הופיעו במרכזי התעשייה החדשים שהוקמו רק ב. לא הייתה תנאי להשכלה גבוהה. אף על פי שהאוניברסיטאות של מינסטר ופאדרבורן הוקמו ב, אלו צומצמו ל"אוניברסיטאות משניות" עם היצע מוגבל בלבד של קורסים בתחילת השלטון הפרוסי. מינסטר הועלתה למעמד אוניברסיטה מלאה רק ב-1902. הקמת ההשכלה הגבוהה באזור הרוהר החלה באמת רק במהלך התרחבות ההשכלה הגבוהה בשנות ה-60.

בעיות חברתיות והתאגדות 
ההתרחבות המהירה של הכרייה והתעשייה באזור הרוהר בהקשר של המהפכה התעשייתית הביאה לשינוי דרסטי של החברה והכלכלה של המחוז ולגידול אוכלוסייה מסיבי. עם כניסתו של חוק הכרייה הכללי בשנת 1865, הסתיימו הפריבילגיות של ה"Bergknappen" ("כורים רגילים"), ולאחר מכן לא נבדלו הכורים משאר העובדים בזכויות העסקתם. בתחילה, הם הגיבו לירידת שכר, הארכת שעות ובעיות אחרות כרגיל, עם - דרך לא מוצלחת - עתירות למינהל הממשלתי. בהמשך, יותר ויותר הם החלו לאמץ את צורות הפעולה בהן השתמשו קבוצות עובדים אחרות.  התרחשה בשנת 1872, אולם היא הייתה מקומית, מוגבלת ולא מוצלחת.

בשנת 1889, הכעס העצור של העשורים הקודמים שוחרר , שבה השתתפו בערך 90% מ-104,000 הכורים שעבדו אז באזור. השביתה החלה בבוכום ב-24 באפריל ובאסן ב-1 במאי, אליהם הצטרפו באופן ספונטני עובדים רבים אחרים. הוקמה ועדת שביתה מרכזית. העובדים ביקשו שכר גבוה יותר, הנהגת יום עבודה של שמונה שעות ושינויים שונים נוספים. שנאמנותם הישנה של הכורים לסמכות לא נשכחה, מעידה על כך שוועדת השביתה שלחה נציגות לקייזר וילהלם השני. למרות שמתח ביקורת על השביתה, הוא הסכים לפתוח בחקירה רשמית של השביתות. מאחר שהאגודה המחוזית של דורטמונד לתחומי הכרייה הצביעה על נכונות לוויתורים, השביתה התפוגגה בהדרגה.

השביתה באזורי כריית הפחם של וסטפאליה והריין סיפקה מודל לכורים בזאוארלנד, בשדות הפחם של אאכן, ואפילו בשלזיה באותה שנה. יתרה מכך, השביתה הראתה בבירור שהארגון נחוץ כדי לקדם את האינטרסים של העובדים. ב-18 באוגוסט 1889 הוקם בדוטמונד-דורסטפלד מה שלימים נודע בשם "האיחוד הישן" ("Alte Verband"). איגוד הכורים הנוצרי נוסד ב-1894 ואיגוד פולני ב-1902. ה-Hirsch-Dunckersche Gewerkvereine החל בניסיונות ארגון בשנות ה-80, אך נותר חסר משמעות. ביחס להתאגדות, הכורים היוו מודל גם לקבוצות עובדים אחרות.

ב-1905 פרצה שביתה נוספת באזור בוכום, שהתרחבה לשביתה כללית של כל איגודי הכורים. בסך הכל השתתפו בשביתה כ-78% מהכורים באזור. למרות שבסופו של דבר היא נאלצה להתפרק, הייתה לה הצלחה עקיפה, שכן ממשלת פרוסיה נענתה לרבות מדרישות העובדים באמצעות תיקונים לחוק הכרייה הכללי. בשנת 1912, אגודת "האיחוד הישן", האיחוד הפולני ואיגוד הירש-דנקרשה חברו יחד לשביתה של שלושה איגודים, למרות שאיגוד הכורים הנוצרי סירב לתמוך. כתוצאה מכך, ההשתתפות בשביתה הגיעה לכ-60% בלבד. השביתה לוותה במרירות רבה והתפרעויות אלימות הביאו את המשטרה והצבא להתערב בסופו של דבר. השביתה התפרקה בסופו של דבר ללא הצלחה.

לצד הכורים השתתפו בתנועת העבודה גם פועלים וסטפאליים באזורים אחרים. בתעשיית המתכת פעולות אלו התמקדו במפעלים קטנים ובינוניים ותנועת העבודה לא הצליחה לבסס אחיזה בחברות הגדולות מסיבות שונות. בפרט, מעסיקים בתעשיית הברזל והפלדה הגנו על "מעמד אדון האחוזה" שלהם על ידי פיטורי עובדים לפי הצורך. זה התאפשר הודות למבנה הפנימי המובחן של חברות אלה, שהתנגד לביסוס תחושת מטרה משותפת כמו זו של הכורים.

תרבות פוליטית 
התרבות הפוליטית של וסטפאליה, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשינויים ארוכי הטווח בתוצאות הבחירות, הייתה קשורה קשר הדוק למבנה הדתי והחברתי של המחוז, אך גם לוויכוחים הפוליטיים של המחצית הראשונה של המאה ה-19. בפרט, הדת מילאה תפקיד מרכזי בווסטפאליה. כמו בשאר גרמניה הדבר הוביל להיווצרותם של מיליונים קתוליים וסוציאל-דמוקרטיים, שעיצבו רבות את חייהם של חבריהם "מהעריסה ועד הקבר". נטייה זו הייתה פחות בולטת בקרב הליברלים והשמרנים. ב-1 באוגוסט 1886, המחוזות והערים של וסטפאליה יצרו "איגוד פרובינציאלי", גוף שחבריו נפגשו מעתה בתור הלנדטאג הפרובינציאלי של וסטפאליה. מעתה והלאה, הלנדטאג כלל את נציגי המחוזות והערים, שנבחרו באמצעות הזיכיון הפרוסי התלת-מעמדי. הלנדטאג בחר בראש ממשלה למחוז, הידוע כ-Landeshauptman או "ראש המדינה" (Landesdirektor לפני 1889).

מפלגת מרכז 

במיוחד בעקבות ה-Kulturkampf, מפלגת המרכז (Zentrum), המבוססת על הדפוסים המסורתיים מתחילת המאה ה-19 והמהפכה של 1848, הפכה במידה רבה למונופול של הפוליטיקה בחלקים הקתולים של המחוז. המפלגה התמקדה בווידוי דתי ונתמכה ללא קשר למעמד החברתי על ידי פועלים קתולים, חקלאים, בורגנות ואצולה. וסטפאליה הייתה מרכז ליבה של המפלגה. המפלגה צמחה מתוך מפגש של פוליטיקאים בסוסט בשנות ה-60, כדי לדון בהקמת מפלגה פוליטית קתולית. תוכנית סוסט 1870 הייתה אחד המסמכים המייסדים של המפלגה. וילהלם עמנואל פון קטלר והרמן פון מאלינקרודט היו מהפוליטיקאים המובילים בהקמת המפלגה שהגיעו ממחוז וסטפאליה.

משנות ה-90 של המאה ה-19, הבדלים חברתיים הובילו להבדל אזורי ברור בתוך המפלגה. באזורים הכפריים בעיקר, מפלגת המרכז הייתה בדרך כלל שמרנית למדי ו"התאחדות האיכרים הוסטפאלית" הייתה בעל תפקיד משפיע. האגודה ייצגה בעיקר חקלאים בקנה מידה קטן ובינוני; האצולה הקרקעית נותרה בעלת השפעה גם בתקופת רפובליקת ויימאר ויכלה לדאוג לעצמה מבחינה פוליטית. בציבור הבוחרים של מינסטר-קוספלד, מישהו כמו גאורג פון הרטלינג (לימים שר-נשיא בוואריה והקנצלר הקיסרי) הוצב כמועמד מ-1903 עד 1912. באופן דומה, הקנצלר המאוחר פרנץ פון פאפן, שהשתייך לאגף הימני הקיצוני של המפלגה, הגיע מהכפר ורל והבסיס הפוליטי שלו היה במינסטרלנד.

מצד שני, בחלקים המתועשים של המחוז, הקתוליות החברתית הייתה חזקה מאוד. זרם זה היה חזק במיוחד ברוהר ובזאוארלנד. האיגודים הנוצרים שם היו בעיקר חזקים יותר ממתחריהם הסוציאל-דמוקרטיים. קתולים וסטפאלים כמו אוגוסט פייפר ופרנץ היטצה, ששניהם היו מנהיגי האגודה העממית לגרמניה הקתולית, היו אנשים בולטים שעסקו בפוליטיקה חברתית.

לצד החילון הגובר, המוקד החברתי של הקתוליות הפוליטית היה סיבה לכך שמפלגת המרכז איבדה תמיכה באזורי המעמד הבינוני במהלך רפובליקת ויימאר. בזאוארלנד, תמיכת המפלגה ב-1933 ירדה לכ-20% ממה שהייתה ב-1919. עם זאת, באזורים קתוליים היא נותרה בדרך כלל הכוח הפוליטי המוביל ונשארה המפלגה המובילה בשני ציבור הבוחרים של המחוז בבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1930.

סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים 

שליטתה של מפלגת המרכז בווסטפאליה הביאה לכך שהתנועות הליברליות, השמרניות והסוציאל-דמוקרטיות הוגבלו לווסטפאליה הפרוטסטנטית. לפיכך, סוציאל-דמוקרטים מובילים מוקדמים, כמו קרל וילהלם טלקה ווילהלם האסנקליבר, הגיעו מזאוארלנד הקתולית, אך החלו את הקריירה שלהם באזורים הפרוטסטנטיים הסמוכים.

מחוז מארק והאזור סביב בילפלד היו חממה מוקדמת של סוציאל-דמוקרטיה. במארק, אגודת העובדים הגרמנית הכללית של פרדיננד לסל (ADAV) וממשיכיה היו חזקים מאז הקמתה ב-1863. מעל לכל, טלקה היה אחראי להקמת סניפים מקומיים של המפלגה באיסרלון, האגן, גלזנקירכן, בוכום, מינדן ואוינהאוזן עד 1875. ה-ADAV התמזג עם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDAP) בשנת 1875 כדי ליצור את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (SAP), שלימים כונתה מחדש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDP). לאחר מכן, טלקה התמודד כמועמד הראשי של המפלגה בווסטפאליה. בבילפלד, לאישים כמו קרל סוורינג הייתה השפעה מהותית על החיים הפוליטיים מהאימפריה ועד לשנים הראשונות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.

לפני 1933, החלק הווסטפאלי של הרוהר לא היה בשום אופן "לב" של ה-SPD. למרות שה"איגוד הישן" הסוציאל-דמוקרטי היה איגוד העובדים הראשון, הוא היה חלש יותר מהאיגודים הנוצריים עד תחילת המאה, ובעקבות כך הוגש תיגר גם על ידי אגודת עובדים פולנית משמעותית. רק בחלקים פרוטסטנטיים של שדות הפחם, כמו דורטמונד, הצליחה ה-SPD להשיג כוח משמעותי בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. מנהיגי עובדי הכרייה, אוטו הואה ופריץ הוסמן היו מהסוציאל-דמוקרטים המובילים ברוהר.

ברוהר, ה-SPD הושפעה באופן ישיר עוד יותר מהמשברים של רפובליקת ויימאר מאשר מפלגת המרכז. חוסר אכזבה מגישתה של המפלגה למרד הרוהר ב-1920, ההיפר-אינפלציה בין 1921 ל-1923 והשפל הגדול בשנות ה-30 הביאו עובדים רבים לעבור לשמאל הקיצוני, תחילה לסינדיקליזם ואחר כך לקומוניזם. המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) כבר הייתה מפלגה המונית לפני השפל הגדול, בעוד ה-SPD נפלה ברקע.

ליברלים ושמרנים 
בערים צומחות כמו דורטמונד ובילפלד, שבהן הייתה בורגנות ניכרת ומעמד ביניים חזק יחסית, ה-SPD לא הצליחה לשלוט בנוף הפוליטי. זה נבע מהזיכיון הפרוסי התלת-מעמדי, שהעניק לעשירים כוח הצבעה לא פרופורציונלי בבחירות בפרוסיה, ותמיכת המעמדות הללו בתנועות הליברליות והשמרניות.

תנועות אלו משכו גם את בני מעמד הפועלים. בזיגרלנד, מעמד הפועלים הפרוטסטנטי נשאר זמן רב שמרנים או חסידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית של אדולף שטקר, אשר שילבה תוכנית נוצרית-ימין חזקה עם רעיונות פרוגרסיביים על עבודה וניסתה לספק אלטרנטיבה למצביעים הסוציאל-דמוקרטים המאוכזבים. שטקר נבחר לרייכסטאג בבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1881. המפלגות הסוציאליסטיות לא הצליחו להשיג דריסת רגל בזיגרלנד עד לתקופת רפובליקת ויימאר.

מינדן-ראוונסברג נותרה מעוז של המפלגה השמרנית הגרמנית עד לבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1912, כאשר ציבור הבוחרים של מינדן-ליבק עבר למפלגת העם הפרוגרסיבית הליברלית. דרום מחוז מארק הישן, במיוחד ציבור הבוחרים של האגן-שוולם, היה מעוז הליברליזם, במיוחד המפלגה הליברלית הגרמנית החופשית של יוגן ריכטר, שהחזיקה בהאגן-שוולם עד 1906. רוב המצביעים הליברלים והשמרנים עברו ל במהלך השפל הגדול.

מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר

מלחמת עולם ומהפכה 
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שררה בווסטפאליה אותה התלהבות לאומנית כמו בשאר גרמניה. בניגוד לספקנות שרווחה לגבי מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866 ומלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870, ההתלהבות התפשטה גם לחלקים הקתולים של המחוז ולמעמד הפועלים. המקומון בארנסברג רשם, לרגל ההתגייסות האוסטרו-הונגרית, "פתאום מישהו התחיל את השיר Deutschland, Deutschland über alles והקהל מיד הצטרף בהתלהבות... ככל שיותר חיילים צעדו ברחובות, באה לידי ביטוי אהדתם למונרכיה על הדנובה בעלת הברית והתלהבותם ללחימה באמצעות שירת שירים פטריוטיים. עצרות קולניות של המקומיים הביעו את התלהבותם. רק בשעת לילה מאוחרת השתתקו סוף סוף". דוחות דומים נרשמים מחלקים אחרים של המחוז. עם זאת, ההתלהבות הזו לא הייתה אוניברסלית. באזורים כפריים ובעיירות קטנות רווחה דאגה מהמלחמה ומהעתיד.

החוויה היומיומית של המלחמה, בעיקר השלב הקצר של האבטלה המשמעותית מיד לאחר פרוץ המלחמה, עליית המחירים והמחסור במזון בערי התעשייה במחצית השנייה של המלחמה, הרגיעו את ההתלהבות הראשונית. בהדרגה, המערכת הפוליטית הקיימת של המחוז החלה לאבד לגיטימציה. בתוך איגודי העובדים הסוציאל-דמוקרטיים וה-SPD, הביקורת על Burgfriedenspolitik (מדיניות הפסקת אש של המפלגה) הביאה להקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD) ב-1917. למרות שמספר החברים של ה-SPD ירדו באופן משמעותי בווסטפאליה, רק כמה ארגוני מפלגה מקומיים (כמו אלה בהאגן ושוולם) עברו למפלגה החדשה. מפלגת המרכז, ששלטה בווסטפאליה, תמכה במלוכה בכל כוחה עד הסוף, אך בקרב מצביעיה גברה עייפות המלחמה.

מתחילת 1918 גברה התסיסה החברתית בצורה ניכרת ונערכו שביתות רבות ברחבי המחוז. עם זאת, מהפכת נובמבר נוצרה על ידי כוחות חיצוניים. ב-8 בנובמבר 1918 הגיעו מלחים מורדים מצי הים הפתוח אל וסטפאליה ברכבת. הם הצטרפו בבילפלד, מינסטר, ועד מהרה ברחבי המחוז, אל הכוחות שהיו שם. בכל מקום הוקמו מועצות פועלים וחיילים, שתמכו בדרך כלל בממשלתו המהפכנית של פרידריך אברט ותמכו בהקמת דמוקרטיה פרלמנטרית. בווסטפאליה, חבריהם היו בעיקר תומכי המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות, אם כי בחלקים הקתולים של המחוז השתתפו גם כמה איגודים נוצריים. עם זאת, התמיכה הרחבה במהפכה דעכה במהרה, בהקשר של הבחירות לאספה הלאומית של ויימאר, מכיוון שהקתולים התנגדו ל"קולטורקמפף החדש" של השר אדולף הופמן (USPD). במקביל אף הייתה תמיכה מסוימת בהקמת "רפובליקה ריינית-וסטפאלית" עצמאית.

רפובליקת ויימאר 

בינואר 1919 החלו חלקים של מועצות הפועלים והחיילים הוסטפאליות להקצין. נערך מסע להלאמה של תעשיית הכרייה ותנועת שביתה נרחבת בחלקים הרייני והווסטפאלי של הרוהר. בימין הפוליטי החלו להיווצר במחוז יחידות פרייקור על פי קווי הפיקוד הכללי במינסטר. כשאלה החלו לנוע נגד השובתים, השביתה הגיעה לשיאה עם 400,000 משתתפים ברחבי שדות הפחם. כלפי חוץ, השקט הוחזר על ידי קרל סברינג, הסוציאל-דמוקרטי המוביל בבילפלד קומיסר המדינה הפרוסי, למרות שהוא לא ממש הפיג את המתח.

בתגובה ל-Kapp Putsch במרץ 1920, פרצו שביתות ומהומות כלליות בערי הרוהר, כולל בוכום, וטר, ויטן, הרנה, הלטרן והאגן. זה היה מרד הרוהר. הפועלים הצליחו נגד יחידות הפרייקור בכל מקום. העובדים היו בדרך כלל תומכים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), ואיגוד העובדים החופשי האנרכי-סינדיקליסטי של גרמניה (FAUD). לאחר כישלון הפוטש, העובדים לא התפרקו מנשקם. במקום זאת, רבים הצטרפו ל"צבא הרוהר האדום", שמנה עד 100,000 איש, ששלט ברוב חבל הרוהר והרחיב את שליטתו לתוך מינסטרלנד. למרות שסוורינג הצליח לשאת ולתת על הפסקת אש, נאספו חיילי צבא ופרייקור מכל גרמניה כדי להפיל את העובדים בכוח. בעקבות אבדות גבוהות, בעיקר מצד העובדים, התמוטט המרד ב-8 באפריל 1920. כחלק מהדמוקרטיזציה של פרוסיה, ההצבעה ללנדטאג הווסטפאלי שונתה לבחירות שוויוניות ב-1921.

הנורמליות הייתה קצרת מועד ברוהר, מאז החל כיבוש הרוהר על ידי כוחות צרפתים ובלגים ב-11 בינואר 1923. זה הוביל לקריאה לקמפיין של התנגדות פסיבית של ממשלת ויימאר, אבל בסופו של דבר ההתנגדות נשברה. העלויות של זה היו גורם תורם לתחילתה של היפר-אינפלציה. בתקופת ההיפר-אינפלציה, וסטפאליה הדפיסה קצת נוגלד ("כסף חירום") עם דיוקנאות של אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, הברון פום שטיין וסוס סקסוני, בערכים נקובים של עד 1 ביליון מארק. בפועל, רק המטבעות של 1921 שימשו בפועל כ-Notgeld. לשאר הגליונות היה "אופי מדליון".

לאחר הנהגת הרנטנמארק ב-1923, המצב הפוליטי והכלכלי במחוז התייצב במשך כמה שנים. עם זאת, בשנת 1928, סכסוך הברזל ברוהר והשבתה של 200,000 עובדים הראו עד כמה השלום שביר.

רפורמת הרייך והרפורמה המחוזית 
במהלך רפובליקת ויימאר, דיון על רפורמה לאומית של המחוזות (Reichsreform) הציב את קיומו של המחוז המדובר. בתגובה, ניסה הממשל המחוזי להשתמש בפולקלור ובהיסטוריה כדי לתת לגיטימציה לרעיון של "אזור וסטפאלי" היסטורי. הדבר הוביל לפרסום יצירה בשם Raums Westfalen במספר כרכים, החל משנת 1931, שעסקה בשאלה האם קיים בצפון מערב גרמניה "אזור ווסטפאלי", שהיה נבדל משאר האזור. המסקנה לא הייתה לגמרי ברורה. חלק מהאנשים היו בטוחים שליפה, אוסנבריק, חלקים מאולדנבורג ואזורים אחרים מחוץ למחוז שייכים ל"אזור הווסטפאלי" ההיסטורי.

במהלך הרפובליקה נמשך והתרחב תהליך היווצרות הקהילה והקמת ערים גדולות, שהחל ב-1875 עם מינסטר, והגיע לשיאו ב-1929 עם ארגון מחדש עירוני של אזור התעשייה הרייני-וסטפאלי. סדרה שלמה של מחוזות (למשל דורטמונד, הרדה ובוכום) בוטלו ושטחן הועבר לערים השכנות. הסדרים טריטוריאליים חדשים נוצרו עבור אנפה-רוהר-קרייס והעיר אוברהאוזן. בשנת 1920, "האגודה האזורית רוהר" נוסדה כארגון קהילתי לכל ערי הרוהר.

התקופה הנאצית 
כמו בשאר גרמניה, המפלגה הנאצית הייתה מפלגת שוליים חסרת חשיבות לחלוטין בווסטפאליה בבחירות של 1928. בארנסברג היא קיבלה רק 1.6% מהקולות. במהלך השפל הגדול, גדל מאוד כוחה של המפלגה, ובבחירות 1930 עלה קולה בארנסברג ל-14%. היו הבדלים משמעותיים בתמיכתם בין קבוצות דתיות ומעמדות חברתיים שונים. בבחירות במרץ 1933, המפלגה הנאצית השיגה ממוצע של 44% מהקולות ברחבי גרמניה, אך רק 28.7% במחוז מינסטר הקתולי ברובו, 33.8% בארנסברג עם דת מעורבת ו-40.7% במינדן הפרוטסטנטי ברובו.

התהליך הכללי של Gleichschaltung או "נאציפיקציה" בווסטפאליה לאחר 1933 לא היה שונה באופן משמעותי משאר גרמניה. הממשלה החדשה חילקה את המחוז לשני "גאו" (סניפי מפלגה אזוריים), שהיו האמצעי העיקרי שבאמצעותו היא שלטה באזור. למרות שהפרובינציה המשיכה להתקיים, שיטת הגאו החליפה אותו במידה רבה בפועל.

Gleichschaltung (נאציפיקציה) 
מיד לאחר תפיסת השלטון של הנאצים, פוטרו פוליטיקאים ועובדי מדינה שהיו קשורים למפלגת המרכז או ל-SPD. אלה כללו את ראש מחוז ארנסברג מקס קניג. כמה מחברי הלנדטאג הפרובינציאלי וראשי ערים, כמו קרל צוהורן במינסטר, קורט היינריך טגר בהרנה, וקונו ראבה בהאגן, הוסרו כי סירבו להניף את הדגל הנאצי מגגות בתי העירייה שלהם. הלנדשאופטמן פרנץ דיקמן (מפלגת המרכז) פוטר והוחלף בקרל-פרידריך קולבוב ונשיא המחוז יוהנס גרובובסקי (מפלגת המרכז) הוחלף גם הוא, בפרדיננד פון לונינק, מינוי יוצא דופן, מאחר שהיה חבר קתולי במפלגת העם הלאומית הגרמנית, ולא נאצי. הוא הצטרף למפלגה הנאצית לאחר מינויו והרקע הלא נאצי שלו סייע להבטיח את קבלת המשטר החדש בווסטפאליה. הוא הוחלף על ידי אלפרד מאייר ב-1938.

תומכי מפלגה ובעלי תפקידים רבים (בעיקר ממפלגות הפועלים) נעצרו והושמו במחנות ריכוז. אנשים באזורים רבים של וסטפאליה השתתפו בחרם על עסקים יהודיים ב-1 באפריל. לאחר 1 במאי 1933, נתפס המטה של איגודי העובדים החופשיים. בנהיים, ראש האיגוד המקומי התאבד לאחר מכן. ב-10 במאי 1933 היו שרפת ספרים בערי המחוזות, כולל מינסטר.

פיוס והתנגדות 

רוב האוכלוסייה השלימה בדרך כלל עם דרישות המשטר - רבות מהן בהתלהבות. האיגודים הנוצרים החזקים ביותר במחוז קיוו להימלט ממעמדם כארגונים חופשיים אסורים על ידי פרסום הצהרות כניעה למפלגה הנאצית והצטרפות לחזית העבודה הגרמנית.

המתנגדים הפעילים לנאציזם בווסטפאליה היו מיעוט קטן. מניע חזק לכך היה חברות דתית. כאלף כמרים קתולים נעצרו לפחות זמנית או הועמדו לדין. חלקם נשלחו למחנות ריכוז, שם מתו לפחות חמישה עשר. פיטוריו של נשיא המחוז פרדיננד ליניק ב-1938 והוצאתו להורג מאוחר יותר בקשר למזימת 20 ביולי היו ממניעים דתיים. זה מתועד גם בהצהרתו של המשפטן יוזף וירמר, שנולד בפאדרבורן וגדל בוורבורג, שהשיב לשופט רולנד פרייזלר במהלך המשפט בפני בית המשפט העממי, "אני... דתי עמוק ובשל מהאמונות הדתיות שלי נכנסתי לקליק הקונספירטיבי הזה". הדרשות של הבישוף של מינסטר קלמנס אוגוסט גראף פון גאלן בהתנגדות למסע המתת החסד הנאצי היו ידועות ברחבי גרמניה. גם כמרים פרוטסטנטים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז מסיבות דומות. באופן כללי במחוז הכנסייה הפרוסית של וסטפאליה, כנסיות פרוטסטנטיות היו מרותקות לקירכנקמפף בין ה"נוצרים הגרמנים" הפרו-נאצים והכנסייה המתוודת. בתחילה, נוצרים גרמנים שהיו קשורים קשר הדוק למשטר זכו ברוב הבחירות לכמרים וסינודליות, אך בשנת 1934 חבר ידוע בכנסייה המתוודה, קרל קוך, נבחר לראש מחוז הכנסייה.

ההתנגדות של חברי תנועות הפועלים הסוציאליסטיות והקומוניסטיות הייתה ברורה ממניעים פוליטיים. דורטמונד הייתה מרכזה של התנגדות קומוניסטית שהמשיכה להתחדש ברציפות למרות המעצרים. בתחילת 1945 עצר הגסטפו עשרים ושמונה קומוניסטים, שהוצאו להורג ביער ביטרמרק של דורטמונד, יחד עם עצורים ושבויי מלחמה נוספים בחודשים מרץ ואפריל. תומכי ה-SPD היו בדרך כלל פחות אסרטיביים, והתמקדו בשמירה על קשרים ישנים והחלפת מידע. הארגון המפוצל שלהם גרם לכך שהקבוצה הסובבת סביב פריץ הנסלר לא אותרה על ידי המשטרה החשאית עד 1937 בערך.

בדורטמונד ובערים וסטפאליות גדולות אחרות היו גם קבוצות של הפיראטים של אדלווייס, תנועת נוער לא רשמית שהתנגדה באופן פסיבי ואקטיבי ל.

רדיפת יהודים והמתת חסד 
בליל הבדולח, במהלך ה-9 בנובמבר 1938 ואחריו, נשרפו בתי כנסת ובמקומות מסוימים, כמו לונן, נרצחו אזרחים יהודים. האירועים במדבך מתועדים היטב. כמו בשאר גרמניה, הקהילה היהודית בווסטפאליה נהרסה כמעט כליל. בדורטמונד ב-1933 היו כ-4,000 יהודים, מתוכם 44 נפלו קורבן לצעדי הרדיפה השונים עד 1939. למעלה מאלף מתו בין 1940 ל-1945 במחנות ריכוז ועוד 200 מתו מתשישות בחודשים שלאחר תום המלחמה. חלק אחר מהאוכלוסייה היהודית הצליח לצאת מהארץ לפני 1941. בווסטפאליה כולה צנחה האוכלוסייה היהודית מסביבות 18,000 ב-1933 לקצת יותר מ-7,000 ב-1939. עד תחילת הגירוש השיטתי ב-1941 ירד המספר ל-5,800. נשיא המחוז אלפרד מאייר השתתף בוועידת ואנזה בתפקידו כמזכיר המדינה במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח. הגירושים החלו בווסטפאליה ב-10 בדצמבר 1941, בשילוח ממינסטרלנד. בילפלד וארנסברג הלכו בעקבותיהם כמה ימים לאחר מכן. עד סוף מרץ 1943 נותרו בווסטפאליה רק כ-800 יהודים. רובם היו ככל הנראה אנשים מוגנים בהקשר של חוקי המיזוג וה-Geltungsjuden. לאחר המלחמה רק מעטים מהם חזרו לאזור. אלה כללו את הנס פרנקנטל משמאלנברג, שכתב מאוחר יותר על קורותיו, ואת משפחתו של פאול שפיגל (לימים מנהיג המועצה המרכזית של יהודי גרמניה).

בבתי חולים ובבתי אבות בשליטה מחוזית ישירה, מספר ההרוגים בתוכניות המתת חסד היה גבוה. רוב החולים המבוגרים נהרגו מחוץ למחוז, במרכז להמתת חסד ברנדנבורג. ילדים נכי נפש נהרגו בנידרמרסברג שבאזור זאוארלנד, ב-LWL-Klinik Marsberg. בסך הכל, כ-3,000 חולים וסטפאלים היו מעורבים, מתוכם כ-1,350 הוכחו כי נהרגו במרכז להמתת חסד בהדמר. כולל קורבנות מאוחרים יותר, המספר הכולל של חולים וסטפאלים שנהרגו עשוי להיות כשלושת אלפים. עם זאת, למעט חריגים בודדים, הצליחה קרן ביתל למנוע את רצח מטופליה עד 1945.

מלחמת העולם השנייה 

מלבד המעבר לכלכלת מלחמה והכנסת תלושי מזון, העסקת שבויי מלחמה ועובדי כפייה בחקלאות, במפעלים ובמכרות הייתה השינוי הגדול הראשון שהביאה המלחמה למחוז. מחנות השבויים הגדולים ביותר היו שטלג VI-K (326 Senne) בשטוקנברוק ושטלג VI-A בהמר, אך היו כמה אחרים במחוז. על פי כמה הערכות, יותר מ-65,000 חיילים, רובם סובייטים, מתו בשטוקנברוק בלבד. יש הערכות דומות לגבי המר, אם כי מספר ההרוגים הרשמי שנרשם שם נמוך יותר.

המלחמה נגעה ישירות באוכלוסייה האזרחית של וסטפאליה לראשונה עם הפצצת הרוהר. מינסטר חוותה את ההפצצה הראשונה שלה ב-1940 והעיר הפכה ליעד להפצצות לילה קשות עוד לפני תחילת ההפצצות הנרחבות ב-1941. בסך הכל מתו בעיר למעלה מאלף בני אדם כתוצאה מהתקפות אוויריות. בבוכום מתו למעלה מארבעת אלפים ורק 35% מהמבנים שם שרדו מ-1939 עד 1945 ללא פגע. זה היה דומה מאוד בערים אחרות, לא רק ברוהר ובערים הגדולות, אלא גם באזורי שוליים. הערים זוסט ומסדה, למשל, נהרסו ברובן, ואפילו יישובים כפריים קטנים כמו פרדבורג סבלו מנזק עצום מהפצצות בעלות הברית. בלילה שבין 16 ל-17 במאי 1943, פרצו מפציצי RAF לנקסטר ("The Dambusters") במהלך מבצע נזיפה את הסכר של מאגר מהנה, וגרמו לשיטפון שהרג לפחות 1,579 בני אדם. נהיים נפגעה במיוחד עם למעלה מ-800 קורבנות, ביניהם לפחות 526 קורבנות במחנה לנשים רוסיות שהוחזק לעבודות כפייה.

לקראת סוף מרץ 1945 הגיעה המלחמה הקרקעית גם לשטח שבין הריין לווזר. נערכו קרבות קשים תכופים בין כוחות גרמנים ובעלות הברית. באזור המיוער סביב וינטרברג, מדבך ושמלנברג נערכו קרבות חי"ר עם אבדות כבדות במהלך חג הפסחא 1945. ההתנגדות התגלתה חסרת תועלת וב-1 באפריל, חיילים אמריקאים שהגיעו מדרום נפגשו עם חיילים בריטים וקנדים שהגיעו מצפון, והקיפו את הכוחות הגרמניים בתוך כיס הרוהר. ההתנגדות הגרמנית, שהייתה נחושה בתחילה למדי, הידלדלה במהירות. במהלך תקופה זו, הנאצים ביצעו מעשי זוועה שונים (הידועים בשם Endphaseverbrechen, "פשעים סופיים"), כמו הטבח ביער ארנסברג בוורשטיין ובאוורסברג. כניעת היחידות האחרונות של הצבא הגרמני ב-18 באפריל 1945 סימנה את סופה של מלחמת העולם השנייה בווסטפאליה.

פירוק המחוז 
לאחר מלחמת העולם השנייה, פרובינציית וסטפאליה הייתה חלק מאזור הכיבוש הבריטי. הגבול עם הסן היה גם הגבול בין אזור הכיבוש הבריטי והאמריקאי, ואילו המחוזות הוסטפאליים של זיגן ואולפה גבלו באזור הכיבוש הצרפתי. המטה של רשות הכיבוש הבריטית, "ועדת הפיקוח על גרמניה - המרכיב הבריטי", היה בבאד אוינהאוזן עד לאחר ועידת פוטסדאם באוגוסט 1945. ביולי 1945 הם מינו את רודולף אמלונקסן לאוברפרזידנט החדש של המחוז. כמו כן מונו ראשי ממשלה חדשים עבור ארנסברג, מינדן ומינסטר. בתחילת 1946 הוקמה אספה פוליטית חדשה, הפרובינציאלרט ("מועצת המחוז"), כדי לייעץ לממשל הצבאי ולאוברפרזידנט. חבריה מונו על פי תבנית קבועה ממכלול מפלגות שנוסדו לאחרונה או נוסדו מחדש מאז תום המלחמה. ל-SPD היו 35 חברים, ה- CDU 30, ה-KPD 20, המרכז 10 וה-FDP 5.

הבריטים ביטלו את המחוזות הפרוסיים באזורם ב-23 באוגוסט 1946 בהתאם להחלטה שהתקבלה על ידי הקבינט הבריטי ביוני 1946. וסטפאליה אוחדה עם החלק הצפוני של פרובינציית הריין לשעבר ויצרה את נורדריין-וסטפאליה. ב-1947 אוחדה המדינה החופשית ליפה לתוך נורדריין-וסטפאליה, והפכה לחלק ממחוז דטמולד. עוד לפני ביטול פרוסיה הרשמי ב-25 בפברואר 1947, המחוז נעלם מהבמה הפוליטית. לאחר ייסוד הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והעברת חוק היסוד ב-23 במאי 1949, הפכה נורדריין-וסטפאליה לאחת ממדינות הפדרציה החדשה.

קישורים חיצוניים 

מדינות וטריטוריות שהתפרקו ב-1946
פרובינציות פרוסיה