איסור פדיון בכור בהמה טהורה

איסור פדיון בכור בהמה טהורה הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, לפיה אין לפדות בכור בהמה טהורה מכיוון שהוא קודש להקרבה כקרבן על המזבח.

מקור וטעם המצוה 
מקור האיסור בספר במדבר:

בספר החינוך באר שהקדשת הבכור מחנכת את האדם לענווה, מכיוון שאחר שבהמת האדם ממליטה עלולה למלא את ליבו גאווה, והוא עלול לשכוח שה' מחיה את הכל. טעם נוסף: כדי לזכור את הנס של מכת בכורות.

כמו כן המצווה מלמדת שבכל הבריות יש קדושה, ובכך שאדם מקדיש את בכור בהמתו מתגלה הקדושה. ולכן אסור לפדותו כיוון שאז ייעוד המצווה לא יתקיים.

טעם נוסף, משום שהבכור מסמל את הדור הבא, ומתוך שהאדם מקדיש את בכור בהמתו לה', הוא לומד להמשיך את הקדושה גם לשאר חייו בשגרת החולין.

דיני המצוה 
הרמב"ם פוסק שכשם שאין פודים את הבכור, כך אין הכהן יכול למכרו בעודו תם (שאינו בעל מום) כיוון שהוא ראוי ומיועד להיות קורבן. אמנם, אם נפל בו מום ואינו ראוי להקרבה - מותר למכרו, והוא נחשב כחולין. אמנם, חכמים גזרו שלא למכור אותו בשוק אלא בבית.

המצווה נוהגת בארץ ישראל בין בזמן שבית המקדש קיים ובין בזמן שלא. שנאמר: . נחלקו התנאים האם בכור שנולד בחוץ לארץ חייב במצוות בכור - לדעת רבי ישמעאל אינו חייב ולדעת רבי עקיבא דורשים את הפסוק - ממקום שאתה מביא מעשר, אתה מביא צאן ובקר - כלומר, רק בכורות שנולדו בארץ ישראל קרבים למזבח אבל בכורות שנולדו בחוץ לארץ הרי הם כחולין. הרמב"ם פסק כרבי עקיבא.

כולם חייבים במצווה כולל כהנים ולויים, וגם להם אסור לפדות את בכורות צאנם ובקרם.

העובר על המצווה ופדה בהמה טהורה - הבהמה עומדת בקדושתה והוא עבר על לאו, אבל לא לוקה, מכיוון שזה לאו שאפשר לעבור עליו בלי מעשה.

בימינו 
בזמן שאין בית מקדש, יש צורך לחכות שיפול מום בבכור כדי שקדושתו תפקע, ואסור למוכרו לפני כן. על מנת למנוע חשש שבעליו של הבכור ייכשל בשימוש בו לפני שנפל בו מום, נפסק להלכה שיש למכור לנוכרי את קנה הנשימה והוושט של אם הבכור לפני המלטתו, וכך לא חלה קדושת בכור על הבכור שנולד לה.

ראו גם 
 בכור בהמה טהורה
 מעשר בהמה

קישורים חיצוניים 
 מצוות לא לפדות בכור בהמה טהורה באתר ויקיטקסט.
 מתנות כהונה מן החי, פניני הלכה.

הערות שוליים 

פרשת קרח
תרי"ג מצוות
מתנות כהונה
בכורות
קורבנות ביהדות