גבול אזרבייג'ן–ארמניה

גבול ארמניה–אזרבייג'ן הוא הגבול הבינלאומי בין ארמניה ואזרבייג'ן. לפי ההערכות המתייחסות לאורך הגבול ישנם הבדלים מ-996 קילומטרים ועד 1,007.1 קילומטרים.  הכבישים הבינלאומיים האירופים החוצים את הגבול הם: E002 ו-E117.

דה יורה הגבול תואם לגבול לשעבר בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן. הוא מורכב משני קטעים עיקריים: קו הגבול שבין ארמניה למובלעת נחצ'יבאן השייכת לאזרבייג'ן במערב סמוך למשולש הגבולות, טורקיה, אירן ואזרבייג'ן. והקטע הארוך יותר בין ארמניה לבין אזרבייג'ן במזרח היבשת. בנוסף, ישנן מספר מובלעות משני צדי הגבול, אולם הן אינן קיימות עוד אלא דה יורה בלבד. הגבול בין ארמניה ואזרבייג'ן נסגר בשנת 1991.

גאוגרפיה

החלק המערבי. 

בחלק המערבי, הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות בין ארמניה, אזרבייג'ן וטורקיה על נהר אראס, מתקדם יבשתית בכיוון דרום מזרח לאורך רכסי הרים שונים, כמו הרי זנגזור, עד למשולש הגבולות המערבי עם איראן על נהר אראס. בנוסף, המובלעת האזרבייג'נית קארקי הנמצאת ממש צפונית לגבול, אולם מאז מאי 1992, לאחר מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, קארקי נשלטת על ידי ארמניה, המנהלת את ה-19 קילומטרים רבועים כחלק ממחוז אררט  שלה.

החלק המזרחי 

בחלק המזרחי, הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות בין גאורגיה ארמניה ואזרבייז'ן ומשם ממשיך בכיוון כללי לכיוון דרום-מזרח, הוא מזגזג ליד ומסביב לנהר Voskepar, חוצה בדרך חלק ממאגר המים Joghaz. לאחר מכן הוא יוצר קשת קעורה רחבה לאורך רכס חנדזורות ויורד לרכס מיאפור. בהמשך הוא עובר במקביל לחוף המזרחי של ימת סוואן לאורך רכס סוואן, עובר דרומה לאורך רכס סבן המזרחי, ולאחר מכן הוא פונה מערבה לאורך רכס ורדניס לפני שהוא פונה בחדות מזרחה. לאחר מכן הוא ממשיך דרומה, חוצה את אגם עילאך-ליך ומקדש מדינת סב ליץ', ומסתיים בגבול האיראני על נהר אראס. הגבול כולו נמצא בעיקר בשטח הררי, בגובה ממוצע שנע בין 600 מטרים ו-3,400 מטרים.

בנוסף, בקטע הצפוני של אזור הגבול ישנן ארבע מובלעות - אחת ארמנית (Artsvashen /Başkənd) ושלוש אזרבייג'ניות (Sofulu, Yukhari Askipara /Verin Voskepar ו- Barxudarlı); מאז המלחמה, כל ארבע המובלעות נשלטות כעת על ידי האומה ה"מארחת" שלהן.

היסטוריה 
במהלך המאה ה-19 אזור הקווקז היה מחלוק בין האימפריה העות'מאנית, פרס הקאג'ארית ורוסיה. במהלך המאה ה-19, רוסיה דחקה דרומה את האימפריות הפרסית והעות'מאנית מהקווקז. לאחר מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) והסכם גוליסטן שלאחר מכן, רוסיה השתלטה בעיקר על שטח אזרבייג'ן ועל חלק ממחוז סיוניק של ארמניה (הידוע היסטורית בשם זנגזור).  בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והסכם טורקמנצ'אי פרס נאלצה לוותר על נחצ'יבאן ועל שאר ארמניה. 
בשנת 1867 רוסיה ארגנה מחדש את השטחים שלה, במחוזות הארמניים והאזרבייג'ניים באזורים אריבן, טביליסי, באקו וואליזבתפול . היחסים בין ארמנים לאזרבייג'נים היו לעיתים קרובות מתוחים. בין השנים 1905–1907 הייתה התפרצות של אלימות אתנית שהביאה לאלפי מקרי מוות.   

בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917 הכריזו עמי דרום הקווקז על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז. ב-1918 החלו בשיחות שלום עם העות'מאנים. חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ואחריה תוך זמן קצר עזבו ארמניה ואזרבייג'ן. מאחר שהעות'מאנים פלשו לקווקז וכבשו במהירות שטחים בקווקז, נאלצו שלוש הרפובליקות החדשות לחתום על הסכם בתומי ב-4 ביוני 1918, שבו הוסכם על הגבול העות'מאני-רוסי שהיה קיים לפני 1878. בכך אזרבייז'ן ויתרה על מרבית שטחי נחצ'יבאן וחלק ממערב ארמניה לעות'מאנים.    הגבולות בין שלוש הרפובליקות החדשות היו בלתי מוסדרים. בין השנים 1918–1920 נמשכה מלחמה בין ארמניה ואזרבייג'ן, על שטחים שהיו בלתי מוסכמים לאורך הגבול. המחלוקת התמקדה באזורים בנחצ'יבאן, זנגזור ונגורנו קרבאך.

באפריל 1920 פלש הצבא האדום הסובייטי לאזרבייג'ן וארמניה וכבש אותן. בפברואר-מרץ 1921 פלש הצבא האדום לגאורגיה. בשעה שהלחימה בזנגזור נמשכה, הכוחות הארמנים של הרפובליקה של ארמניה ההררית, הכריזו על הקמת הרפובליקה והמשיכו להילחם נגד הבולשביקים עד להכנעתם הסופית ביולי 1921.  על קבביורו (משרד הקווקז הסובייטי) הוטל לשרטט את הגבולות בין שלוש הרפובליקות לשעבר בקווקז. השליטה הארמנית בזנגזור אושרה בסוף 1920.  במרץ 1921, אף על פי שהובטח קודם לכן לארמניה, שנחצ'יבאן תעבור אליה, השטח נמסר לאזרבייג'ן, כתוצאה מהתעקשותה של הרפובליקה החדשה של טורקיה בחתימה על הסכם מוסקבה (1921). ב-3 ביוני 1921 הוחלט בקבביורו שנגורנו-קרבאך תיכלל כחלק מארמניה, אולם המחלוקות בין הנציגים הארמניים והאזרבייג'נים בנושא נמשכו. ב-4 ביולי התקיימה הפגישה האחרונה של הקבביורו להסדרת הנושא, שאישרה את ההחלטה הקודמת לכלול את נגורנו-קרבאך כחלק מארמניה. אולם למחרת, ההחלטה בוטלה ונגורנו-קרבאך נמסרה לאזרבייג'ן בתנאי שהיא תקבל מעמד של מחוז אוטונומי.  ב-1922 כל שלוש המדינות שולבו ב כחלק מברית המועצות, לפני שהופרדו ב-1936. משנת 1923 עד 1929 רצועת אדמה מאזרבייג'ן בין נגורנו-קרבאך וארמניה, סומנה ככורדיסטן האדומה, לאחר מכן שונה שמה לכורדיסטן אורוג, שהתפוררה ב-1930. 

האזרבייג'נים נרתעו מאוד מהענקת מעמד אוטונומי לנגורנו-קרבאך ועל כן הם גררו רגליים במשא ומתן. ב-7 ביולי 1923 האזרים הודיעו שבעתיד יקום מחוז נגורנו-קרבאך אוטונומי (NKAO - Nagorno-Karabakh Autonomous Oblast).  על הגבול הראשוני של נגורנו-קרבאך הוחלט ביולי 1923, כאשר ההודעה הסופית על גבולות ה-NKAO לא פורסמה עד 26 בנובמבר 1924. הגבול שהוכרז לא היה קו רשמי ומתוחם כשלעצמו, אלא רשימה של 201 הכפרים שהיו אמורים להיכלל ב-NKAO. לאחר מכן שונה הגבול שוב בשנת 1925 כדי לכלול עוד כפרים ב-NKAO. 

במהלך העשורים הבאים ארמניה לחצה לכלול את NKAO בתוך ארמניה הסוביטית, בעיקר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר ברית המועצות תבעה שטחים מטורקיה (לימים ותרה על תביעותיה) ושוב ב-1960 לאחר העברת קרים מרוסיה לאוקראינה.  בשנת 1965 התקיימו הפגנות גדולות בירוואן שקראו להכרה ברצח העם הארמני, רבים קראו גם להעברת NKAO לארמניה.   הטענות לאפליה של ארמנים בשטחי NKAO על ידי ממשלת אזרבייג'ן נמשכו. רבים טענו שאזרבייג'ן מעודדת את הארמנים לעזוב כדי לשנות את המאזן הדמוגרפי לטובתם. הכרזתו של מיכאיל גורבצ'וב על הגלאסנוסט והפרסטרויקה ב-1987 אפשרה להארמנים ללחוץ בגלוי להעברת NKAO לארמניה. לחץ הארמנים כלל הפגנות שהסלימו במהלך שנת 1988 והגיעו לשיא בפוגרום Sumgait שבו נהרגו 32 ארמנים. האלימות הכריחה את מוסקבה לשלוח חיילים בינואר 1989 וב-1990 לאזרבייג'ן בעקבות האלימות.

הגבול הפך לגבול בינלאומי ב-1991 בעקבות התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות על ידי ארמניה, אזרבייג'ן ונגורנו קרבאך. ב-1991  אזרבייג'ן ביטלה את ההכרה ב-NKAO כטריטוריה עצמאית וגרמה למלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, כנגד ארמניה. המלחמה הסתיימה בהפסקת אש ב-1994 שהותירה את ארמניה בשליטה מלאה ברוב המכריע של נגורנו-קרבאך, כולל מסדרון לצ'ין  החיוני מבחינה אסטרטגית. מאז, הסכסוך נותר קפוא ונוצר הגבול הנוכחי דה פקטו, בין שתי המדינות. הגבול הנוכחי תואם לגבול דה יורה מתקופת ברית המועצות רק בחציו הצפוני. מאז הפסקת האש, היחסים בין שתי המדינות נותרו מתוחים ביותר והיו התלקחויות רבות של לחימה לאורך הגבול, בעיקר בשנים 2008, 2010, 2012, 2014, 2016, 2018 ובמלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020.  הגבול אמנם לא נתחם רשמית, אבל שני הצדדים מסכימים שהוא צריך להתבסס על המפות הסובייטיות.

גבולות הדה פקטו לפני 2020 
כאמור, הגבול דה יורה תואם לגבול של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית לשעבר והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן והוא מורכב משני קטעים עיקריים, הקטע שבין ארמניה למובלעת נחצ'יבאן של אזרבייג'ן במערב, והקטע הארוך יותר בין ארמניה לבין אזרבייג'ן המזרחית. כפי שצוין, ישנן מספר מובלעות משני צדי הגבול, אולם אלו אינן קיימות עוד אלא במובן דה יורה. במשך כמעט 30 שנה עד לסיום מלחמת נבורנו קרבאך השנייה, המצב בפועל היה מורכב יותר, קטע נחצ'יבאן המערבי של הגבול היה מוסכם בין הצדדים (בניכוי מובלעת קארקי). אולם קטע הגבול המזרחי נשאר בלתי מוסכם. מהסכסוך על נגורנו קרבאך בשנות ה-90 ועד סוף 2020, הגבול המזרחי דה יורה נשמר רק בצפון, כאשר בחלק הדרומי של הגבול נוצר 'קו עימות' שנמשך עמוק לתוך שטח אזרבייג'ן, והקיף לא רק רוב נגורנו קרבאך אלא גם חלקים גדולים מאזרבייג'ן עצמה; בסוף 2020 אזרבייג'ן כבשה חלקים מנגורנו קרבאך, כאשר כוחות רוסים מוצבים במסדרון לאצ'ין המחבר בין קרבאך לארמניה עצמה.

עד אמצע 2020, הגבול דה פקטו תאם לגבול דה יורה דרומית למשולש הגבולות הגיאורגי עד להר הינאלדג. משם " קו העימות " יצר את גבול ארמניה-אזרבייג'ן; הוא המשיך מזרחה לאורך הרי מורובדג, וממשיך עד לגבול האיראני בנהר אראס. האזור שממערב לקו זה נקרא הרפובליקה של ארטסח, נגורנו קרבאך.

בספטמבר 2023 אזרבייז'ן הפרה את ההסכם שנחתם ב-2020 בין ארמניה ואזרבייז'ן וכבשה את נגורנו קרבאך.

מעברי גבול 
מאז סיומה של מלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020 הגבול בין אזרבייז'ן וארמניה, נשאר סגור. הגשר היבשתי בין נבורנו קרבאך לארמניה, מסדרון לאצ'ין שהוקם, מתקיים בהסכמת אזרבייג'ן כחלק מתנאי הסכם שביתת הנשק משנת 2020. המסדרון ברוחב כ-5 קילומטרים נמצא בשליטת רוסית.

הכביש הראשי בין צפון ארמניה לדרומה עובר לאורך הגבול ואף חוצה אותו במספר מקומות. במהלך התקופה הסובייטית ולאחר מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, הכביש המהיר לא הושפע מכך. עם זאת, בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, אזרבייג'ן חזרה לשלוט בחלק מקטעי הכביש. בעוד שהכביש ברובו פתוח לתנועת ארמנים, אזרבייג'ן סגרה את קטעי הכביש שלה למשך 48 שעות באוגוסט 2021. שומרי השלום הרוסים מוצבים לאורך הגבול באזורים אלה. במקביל ארמניה בונה כביש חדש יותר בשטחה.

ראו גם 
 יחסי אזרבייג'ן–ארמניה
 כיבוש נגורנו קרבאך (2023)
 הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020)

קישורים חיצוניים

מקור

הערות שוליים

אזרבייג'ן: גבולות
ארמניה: גבולות
גבול אזרבייג'ן–ארמניה
קווקז: היסטוריה
יחסי אזרבייג'ן–ארמניה