חמון

חמון (בפיניקית: 𐤇𐤌𐤍) היתה עיר ישראלית־פיניקית עתיקה בנחלת שבט אשר, מצפון לראש הנקרה/א־נאקורה. האתר הארכאולוגי של העיר ידוע כיום בשם הערבי אום אל־עואמיד או אום אל־עמד (בערבית: ام العمد, מילולית "אם העמודים") על־שם שרידי העמודים במקום. השם הקדום השתמר בקרבת האתר בשם נחל שנקרא בערבית ואדי חמול, בשם הכפר חמול ובחורבת מצודה בשם חרבה קצר חמול.

תיאור 
היישוב חמון נמצא על גבעה נמוכה במישור סלעי החולש על הים, בשטח של יותר מ־18 הקטאר על קרקע משופעת ליד ואדי חמול. חפצי אמנות רבים מהאתר מוחזקים ומוצגים במוזיאון הלאומי של ביירות ובמוזיאון הלובר. האתר מכיל שני מקדשים, מקדש מלך־עשתרת והמקדש המזרחי עם חדר הכס. נמצאו 23 מצבות המתארות אנשים זקופים ב"תנוחת הערצה" , כולן מתוארכות בין 100 ל־400 לפנה"ס. הוא התגלה על ידי האירופאים בשנות ה־70 של המאה ה־18, ונחפר ב־1861. האתר תופס מקום חשוב בחקר פיניקיה; למשל, מבנה המקדשים בחמון הושווה לטרמינולוגיה המופיעה בלוחיות פירגי, או למבנה אתרי הקודש הפיניקיים ב־ במלטה (שגם בהם מוכר האל "מלכעשתרת").

ב־1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את האתר כ"שרידים נרחבים", וציינה "שרידי אמות מים".

היסטוריה

טרום־היסטוריה 

באתר התגלו שני להבי מגל צור משוננים במיוחד מהתקופה הנאוליתית המוקדמת, דבר המצביע על עיבוד שדות באזור באותה תקופה.

התקופה המקראית 

בתיאור נחלות השבטים בספר יהושע נזכרת בנחלת שבט אשר העיר חמון: ; הזיהוי עם אתר אום אל־עמד מתיישב עם סדר היישובים הגאוגרפי ועם שם המקום הערבי "חמול" הנפוץ באזור. העיר נשארה בידי שבט אשר, ולא נזכרת בין הערים הכנעניות ששבט אשר לא הוריש ב. אגדות עתיקות מספרות על מייסד קרתחדשת בשם Asoros (צורה של השם "אשר"), ואכן בכתובת בעלשלם מהעיר מזוהה אל עם אלוהות בשם "אסר"; אחת האלוהויות הראשיות של קרתחדשת היתה בעל חמון, שכנראה מוצאו מהעיר חמון ועל־שמה הוא נקרא. הדיו של המיתוס המסובך נשמעים בכתובות מהעיר, והוא נושא אופי אקלקטיסטי עברי־כנעני.

החפירות הארכאולוגיות באתר לא חדרו את השכבות ההלניסטיות והפרסיות המאוחרות לשכבות הקדומות ביותר, אולם בכל זאת נמצאו באתר כלי חרס מיובאים מקפריסין מתקופת הברזל, המתוארכים לפי מקורות השוואתיים למאה ה־8 לפנה"ס.

התקופה הפרסית 
חלק מהשרידים הנחפרים המוקדמים ביותר מהאתר מתוארכים לתקופה הפרסית, ביניהם יסודות מקדש מלך־עשתרת.

התקופה ההלניסטית 

עיקר חשיבותו הארכאולוגית של האתר הוא בתקופה ההלניסטית. מתקופה זאת נמצאו שרידים אדריכליים רבים, וכן כתובות פיניקיות ויווניות. רוב תקופת הפעילות של מקדשי האתר היתה בתקופה ההלניסטית.

מקדש מלך־עשתרת 
בקצה הדרום־מערבי של האתר נמצא מקדש, מוקף בסדרת מבנים שהפרידוהו משאר האתר; תבנית כזאת אופיינית למקדשים שמיים. גם החלוקה הפנימית של האולם המרכזי איננה מתאימה למקדש בסגנון יווני. בין המבנים המקיפים נמצא היכל היפוסטיל גדול מצפון, מגורים ומחסנים מדרום ואכסדרה במזרח. הכניסה למתחם היתה דרך שער בדרום־מזרח. המכלול כולו כיסה שטח של 56 מטרים (צפון–דרום) על 61 מטרים (מזרח–מערב). פסל אריה או ספינקס מהסביבה הקרובה מעיד שזוג כאלה נמצא מצדי גרם המדרגות המזרחי.

המקדש המזרחי 

המקדש המזרחי נמצא 160 מטרים מערבה ממקדש מלך־עשתרת, וכמותו הוא כולל סדרת מבנים ואכסדרות, בנויים מסביב לחצר מלבנית שגודלה 22 מטרים (צפון–דרום) על 35 מטרים (מזרח–מערב). מכלול המבנים כולם מתפרש על שטח מלבני בגודל 35 מטרים (צפון–דרום) על 60 מטרים (מזרח–מערב).

משקוף הכניסה המזרחית למכלול שנמצא הוא באורך 4.40 מטר; הוא מעוטר במיוחד, ומציג גלגל שמש מכונף  עם אוראיי  (מין נחשי קוברה), ובכל פינה דמות לבושת טוניקה ארוכה ומצנפת מחודדת, אוחזת במטה המחובר בקצהו לראש איִיל שעל ראשו כוכב מלא בתוך סהר, בדומה לקרני האלה־הפרה חתחור. גם משקוף הכניסה למבנה המקדש עצמו היה מעוטר בגלגל שמש מכונף עם אוראיי.

חדר הכס 
בפינה הצפון־מערבית של מכלול המבנים, מחובר למבנה המקדש עצמו, נמצא חלל אותו פרשו החופרים כחדר כס (Chapelle בצרפתית, Chapel באנגלית). הוא התגלה בצורת ר' (או L), אך במקור היה כנראה מלבני. הכניסה אליו היתה דרך דלת מונומנטלית ברוחב 1.10 מטר בקצה הצפוני של הקיר המזרחי בחצר הפנימית של מכלול המבנים, אותה תוחמים שני עמודים ומשקוף ברוחב 2.22 מטר, אף הוא מעוטר בגלגל שמש מכונף עם אוראיי, ומתחתיו סהר המקיף חלקית גלגל שמש קטן יותר (סמל בעל חמון). בפינה הצפון־מערבית של החדר, הנגדית לדלת, נמצאה במה בגובה 1.20 מטר, שהגישה אליה היתה באמצעות חמש מדרגות בצדה הדרומי. בין הבמה לקיר הצפוני של החדר נמצאו שברי כס עשתרת מאבן, ולפי ההשערה הכס הוצב על הבמה. על יד הקיר הדרומי נמצא כן או במה קטנה, והחופרים שיערו שהוצב עליו מזבח, פסל, אובייקט פולחני או עוד כס; ייתכן שאת במה קטנה זאת עיטר משקוף. מתוך שתים־עשרה צלמיות טרקוטה שנמצאו במקדש המזרחי, תשע נמצאו בחדר הכס, וייתכן שהן שימשו בפולחן עשתרת בחדר הכס.

התקופה הביזנטית 
לא התגלו בחמון מבנים מהתקופה הרומית והיו שהציעו שניטּש לפני הכיבוש הרומאי ב־64 לפנה"ס; קיימות עדויות ליישוב מחודש בתקופה הביזנטית.

בתקופה המודרנית 

האתר הארכאולוגי ידוע זמן רב, ומטיילים ביקרו בו כבר במאה ה־18. חמון תוארה לראשונה בעת המודרנית ב־1772 על ידי לואי־פרנסואה קסאס. מלכיור דה ווגואה סייר בהריסות ב־1853; ארנסט רנן החל לחפור במקום ב־1861 במסגרת ה־Mission de Phénicie, אך נטש כשהבין שהאתר מהתקופה ההלניסטית. לאחר מכן התבצעו חפירות צרפתיות נוספות ב־1921 וב־1943–1945.

אסטאש דה לורי חפר את האתר ב־1921, אך פרסם רק תצלומים של עבודתו. מוריס דוננד  הוביל חפירות במקום בין השנים 1943–1945, שפורסמו בעבודה מקיפה בשני כרכים.

כיום מתקיים מסביב לאתר העתיק הכפר חמול, המשמר את השם הקדום.

ממצאים בולטים

כתובות חמון 

בעיר חמון התגלו כתובות רבות, כתובות פיניקיות (ואחת יוונית) שהקימו אנשים על מצבות בהקשרים דתיים ומשפחתיים, וכתובות יווניות על ידיות כלי אגירה רודיים מיובאים. חלק מהכתובות הפיניקיות עוזרות ללמוד על ההיסטוריה של העיר ועל המיתוסים שלה, הקשורים בשאר העולם הפיניקי, והידיות היווניות עוזרות ללמוד על סחר בעולם הפיניקי כולו עם יוון.

כסי עשתרת 

בחמון נמצאו שני כסי עשתרת. כס עשתרת שהתגלה בחדר הכס שבמקדש המזרחי קשור בפולחן עשתרת ופולחנים פיניקיים אחרים.

ראו גם 
 צור
 כתובות חמון

לקריאה נוספת 
 Clermont-Ganneau, C. S., "La stele phenicienne d'umm el-'Aouamid", Recueil d'archéologie orientale V, 1902, pp. 1–8
 
 ;

קישורים חיצוניים 

 ממצאי אום אל־עמד (חמון) באתר מוזיאון הלובר
  – שחזור מקדש מלך־עשתרת, מתוך דוח החפירה המפורט של מוריס דוננד
 סקר ארץ־ישראל המערבית, מפה 3, משמאל למעלה אזור חמון (אום אל־עמד): IAA, ויקישיתוף

הערות שוליים 

נחלת שבט אשר
פיניקים: מושבות
התקופה הביזנטית בארץ ישראל
לבנון: אתרים ארכאולוגיים
לבנון: יישובים