סראפיס

סראפיס (ביוונית: Σέραπις) הוא כנוי לאלוהות יוונית-מצרית. השם "סראפיס" בצורתו המוקדמת יותר, הדמוטית (Sarapis), נובע מהמקור: "wsjr - ḥp " אפיס - אוסיריס. ביוונית קוינה, בצורה מאוחרת יותר, כונה בשם "סראפיס" (Serapis), או "סורפיס" (Sorapis).

פולחן סראפיס קודם במהלך המאה השלישית לפני הספירה בהוראת פרעה היווני תלמי הראשון סוטר מממלכת תלמי במצרים, כאמצעי לאחד את היוונים והמצרים בממלכתו. הוא הופץ כמדיניות מכוונת על ידי המלכים התלמיים. סראפיס המשיך לעלות בפופולריות לאורך שנותיה של האימפריה הרומית, ולעיתים קרובות החליף את אוסיריס כבן זוגה של איסיס במקדשים מחוץ למצרים.

מקדש או מתחם דתי כלשהו שהוקדש לסראפיס נקרא סרפיאום .

סראפיס הוצג כיווני במראהו אך עם מאפיינים מצריים, בשילוב איקונוגרפיה מהרבה כתות אחרות, המסמלים גם שפע וגם תחיית המתים. סראפיס היה אלוהות סינקרטיסטית שנגזרה מהפולחן של אוסיריס ואפיס המצריים, והוא ניחן בתכונות מאלוהויות אחרות, כגון כוחות כטוניים הקשורים להאדס ודמטר היוונים, ותכונה של נדיבות הקשורה לדיוניסוס.

גם אם ייתכן שתלמי הראשון יצר את הפולחן הרשמי של סראפיס ותמך בו כפטרון של השושלת התלמאית ושל אלכסנדריה, יש עדויות לכך שפולחן סראפיס היה קיים לפני עליית תלמי לשלטון באלכסנדריה: מקדש סראפיס במצרים מוזכר בשנת 323 לפני הספירה הן אצל פלוטארכוס (חיי אלכסנדר, 76) והן אצל אריאנוס (אנאבסיס, VII, 26, 2). הקביעה הרווחת כי תלמי "ברא" את האלוהות נגזרת ממקורות המתארים אותו מקים פסל של סראפיס באלכסנדריה: פסל זה העשיר את תפיסת סראפיס, על ידי הצגתו בסגנון מצרי ויווני כאחד.

בשנת 389, המון נוצרי בראשות האפיפיור תיאופילוס מאלכסנדריה הרס את הסרפיאום של אלכסנדריה, אך הכת שרדה עד שדוכאו כל צורות הדת הפגאנית תחת תאודוסיוס הראשון בשנת 391.

שם ומקורות 

שמה של האלוהות נגזר מהפולחן הסינקרטי של אוסיריס והשור אפיס כאל יחיד תחת השם המצרי "wsjr - ḥp". שם זה נכתב מאוחר יותר בקופטית בתור Userhapi. "סַראפיס" ("Sarapis") הייתה הצורה הנפוצה ביותר ביוונית העתיקה עד לתקופת הרומאים שבה הפך "סֶראפיס" ("Serapis") לנפוץ.

הסראפאום הנודע ביותר היה באלכסנדריה. תחת תלמי הראשון סוטר, נעשו מאמצים לשלב את הדת המצרית עם זו של השליטים ההלניים. מדיניותו של תלמי הייתה למצוא אלוהות שאמורה לזכות ביראת כבוד של שתי הקבוצות כאחת, בניגוד לקללות של הכוהנים המצריים נגד האלים של השליטים הזרים הקודמים האחרים (למשל כנגד סט, שזכה לשבחים על ידי ההיסקוס). אלכסנדר מוקדון בימיו, ניסה להשתמש באל אמון למטרה דומה, אך אמון היה בעל השפעה גדולה יותר במצרים העליונה, ולא פופולרי באותה מידה במצרים התחתונה, שם הייתה ליוונים השפעה חזקה יותר.

ליוונים היה מעט כבוד לדמויות בעלות ראש של בעלי חיים, ולכן פסל אנתרופומורפי בסגנון יווני נבחר בתור האליל, והוכרז כמקביל לאפיס, הפופולרי ביותר. הוא נקרא Userhapi (כלומר "אוזיריס-אפיס"), שהפך לסראפיס היווני, עליו נאמר שהוא אוזיריס במלואו, ולא רק ה-ka שלו (כוח החיים).

היסטוריה 

האזכור המוקדם ביותר של סראפיס מתרחש בסצנת המוות לגביה אין הסכמה של אלכסנדר (323 לפנה"ס). לפי המסופר ביומנים אצל אריאנוס, לסראפיס יש מקדש בבבל, והוא בעל חשיבות כה רבה עד כי רק הוא לבדו נקרא להתייעצות לגבי המלך הגוסס. נוכחותו של סראפיס בבבל יכולה לשנות באופן קיצוני את התפיסות המיתולוגיות של עידן זה. אולם אולי התכוונו היומנים לאל הבבלי הבלתי קשור Ea (Enki ) שכונה Šar Apsi, כלומר "מלך האפסו" או "העומק המימי". בחירתו של אוזיריס-אפיס כאל התלמאי הראשי ייתכן שקשורה למעורבותו במותו של אלכסנדר, שהייתה בעלת משמעות לנפש היוונית.

לפי פלוטארכוס, תלמי גנב את פסל הפולחן מסינופה שבאסיה הקטנה, לאחר שקיבל הוראה בחלום על ידי "האל הלא ידוע" להביא את הפסל לאלכסנדריה, שם הפסל הוכרז כסראפיס על ידי שני מומחים דתיים. אחד המומחים היה בן ה - , המשפחה העתיקה שמחבריה נבחר  של המסתורין האלאוסיניים (אלה היו אוסף של טקסים שערכו כתות אגרריות לכבוד דמטר ופרספונה) עוד לפני תקופת ההיסטוריה. המומחה השני היה הכומר המצרי המלומד מנתון, שדבריו זכו להקשבה הן אצל המצרים והן אצל המצרים-יוונים.

עם זאת, ייתכן שפלוטארכוס טועה, מכיוון שכמה אגיפטולוגים טוענים שסינופה בסיפור הוא למעשה הגבעה של סינופיון, שם שניתן כבר לאתר של הסרפיאום הקיים בממפיס. כמו כן, על פי טקיטוס, סראפיס (כלומר, אפיס שזוהה במפורש כאוסיריס במלואו) היה האל של הכפר ראקוטיס לפני שהתרחב לבירה הגדולה - אלכסנדריה.
 הפסל תיאר דמות הדומה להאדס או לפלוטו, מלכי השאול במיתולוגיה היוונית והרומית, על ראשו נישא מודיוס , (סל או מד תבואה), שהיה סמל יווני מקובל לארץ המתים. בידו החזיק שרביט כאות לשלטונו, בעוד קרברוס, שומר הסף של השאול, נח לרגליו. תיאורו היה מלווה לעיתים בדימוי של נחש, שהלם את סמל השלטון המצרי, האוראוס , הקוברה המצרית.

סראפיס, אשתו איסיס, ובנם הורוס (בדמות הרפוקרטס), זכו למקום של כבוד בעולם היווני. ב"תיאור יוון" מהמאה ה-2 לספירה, פאוסניאס מציין שני סרפיאומים: האחד על מורדות אקרוקורינתוס , מעל העיר הרומית המחודשת קורינתוס והאחר בקופיאה בבואוטיה.

סראפיס היה בין האלוהויות הבינלאומיות שפולחנן התקבל והופץ ברחבי האימפריה הרומית, כאשר אנוביס מזוהה לפעמים עם קרברוס. ברומא סגדו לסראפיס במקדש בשם איסאום קאמפנסה (Iseum Campense), המקדש של איסיס שנבנה במהלך הטריאומווירט השני בקמפוס מרטיוס. הפולחנים הרומיים של איסיס וסראפיס זכו לפופולריות בסוף המאה ה-1 כאשר אספסיאנוס חווה אירועים שהוא ייחס לנציגותם המופלאה בזמן שהותו באלכסנדריה, לפני שחזר לרומא כקיסר בשנת 70. מהשושלת הפלאבית ואילך, סראפיס היה אחד האלים שהופיעו לעיתים על מטבעות אימפריאליים עם הקיסר השליט.

הכת העיקרית באלכסנדריה שרדה עד סוף המאה ה-4, כאשר המון נוצרי הרס את הסרפיאום של אלכסנדריה בשנת 385. הצו של תיאודוסיוס הראשון משנת 380, כלל באופן מרומז את הפולחן לסריפיס באיסור הכללי שלו על דתות פגניות.

סראפיס מוזכר בתלמוד הבבלי כ"סר אפיס", אליל שנחשב כנקרא על שם יוסף המקראי.

גלריה

אזכורים בתרבות עממית 
 סראפיס הוא האנטגוניסט הראשי של הסיפור הקצר של ריק ריירדן "המטה של סראפיס" אשר חוצה שתיים מהסדרות הגדולות שלו, משפחת קיין והאלים המצריים ו -  (Camp Half-Blood Chronicles). הוא מושמד על ידי אנבת' צ'ייס וסיידי קיין לאחר שהראשונה הורסת את הראש המייצג את העתיד במטה של סראפיס. בסיפור ההמשך "הכתר של תלמי", מתברר כי סראפיס התעורר על ידי האנטגוניסט הראשי סטנה במטרה לבחון פגישות בין אלים-למחצה יוונים וקוסמים מצריים.

ראו גם
 Serapis Bey, המאסטר הנעלה האחראי על מקדש ההתעלות
 יוונים במצרים

לקריאה נוספת 
 
 
 
 
 
  Vol. I: ; Vol. II: ; Vol. III: .

קישורים חיצוניים 

 ה. ר. בוואן: בית תלמי, פרק. II
 ג'יימס גראוט: "מקדש סראפיס", חלק מהאנציקלופדיה רומנה
 "אי-מוסריות של האלים: של סראפיס הנמלט שנרדף מסינופה לאלכסנדריה", מאת תיאופילוס מאנטיוכיה
 "מיתולוגיה יוונית-מצרית: הסינתזה האלכסנדרונית"

הערות שוליים 

אלי שאול
אלים מצריים
אלים יווניים
דתות
מצרים העתיקה
יוון העתיקה: דת