מזרח פלורידה

מזרח פלורידה (בספרדית: Florida Oriental) הייתה מושבה של בריטניה הגדולה מ-1763 עד 1783 ומחוז של פלורידה הספרדית מ-1783 עד 1821. בריטניה השיגה את השליטה במושבה הספרדית הוותיקה "לה פלורידה" בשנת 1763 כחלק מההסכם שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (כפי שכונתה מלחמת שבע השנים בצפון אמריקה). בריטניה החליטה שהטריטוריה גדולה מכדי לנהל אותה כיחידה אחת, וחילקה את פלורידה לשתי מושבות המופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה: מזרח פלורידה עם בירתה בסיינט אוגוסטין ומערב פלורידה עם בירתה בפנסקולה. מזרח פלורידה הייתה הרבה יותר גדולה והיווה את עיקר השטח הספרדי לשעבר של פלורידה ואת רוב מדינת פלורידה הנוכחית. זה היה גם האזור המאוכלס ביותר בפלורידה הספרדית, אבל לפני שהשליטה הועברה לבריטניה, רוב התושבים - כולל כמעט כולם בסיינט אוגוסטין - עזבו את השטח, ורובם היגרו לקובה.

בריטניה ניסתה למשוך מתיישבים לשתי הפלורידות ללא הצלחה יתרה. המושבות המאוכלסות בדלילות הוזמנו לשלוח נציגים לקונגרס הקונטיננטלי אך בחרו שלא לעשות זאת, והן נשארו נאמנות לבריטניה הגדולה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. עם זאת, כחלק מהאמנה משנת 1783 שבה הכירה בריטניה באופן רשמי בעצמאותן של שלוש עשרה מהמושבות הקודמות שלה כארצות הברית, היא ויתרה על שתי הפלורידות בחזרה לספרד, ששמרה עליהן כמושבות נפרדות תוך הזזת הגבול מזרחה לנהר סוואני.

בתחילת המאה ה-19, ספרד הוכיחה שהיא לא מעוניינת ולא מסוגלת לארגן או להגן על אחת משתי פלורידות הרבה מעבר לשתי ערי הבירה הקטנות. מתיישבים אמריקאים עברו לשטח ללא אישור, וגרמו לסכסוך עם הסמינולים, תרבות אינדיאנית חדשה שהתלכדה מפליטי מדינות הדרום הסמוכות. פעילים בריטיים עוררו מהומה בפלורידה במהלך מלחמת 1812 וגרמו למעורבותם של חיילים אמריקאים, כולם בשטח ספרד. מתיישבים אמריקאים במזרח פלורידה החלישו עוד יותר את השליטה הספרדית בשנת 1812 כאשר קבוצה שקראה לעצמה הפטריוטים הכריזה על הרפובליקה הקצרה של מזרח פלורידה באי אמיליה בתמיכה חצי רשמית של ממשלת ארצות הברית.

סכסוכי הגבול בין האמריקאים לסמינולס בפלורידה נמשכו לאחר המלחמה. עד 1817, חלק ניכר ממערב פלורידה הספרדית נכבש וסופח על ידי ארצות הברית בגלל התנגדויות ספרדיות, כשהאדמה הפכה בסופו של דבר לחלקים ממדינות לואיזיאנה, אלבמה ומיסיסיפי. לאחר עשור של התגברות סכסוכי גבול ופלישות אמריקאיות, ספרד ויתרה על שתי מדינות פלורידה לארצות הברית בהסכם אדמס-אוניס משנת 1819. ארצות הברית השתלטה רשמית ב-1821; בשנת 1822, כל מזרח פלורידה והחלקים הבודדים שנותרו במערב פלורידה שולבו לטריטוריה אחת של פלורידה עם גבולות שקרובים לאלו של מדינת פלורידה הנוכחית.

התקופה הבריטית 

על פי תנאי הסכם פריז משנת 1763, שסיים את מלחמת שבע השנים (מלחמת הצרפתים והאינדיאנים), ויתרה ספרד על פלורידה הספרדית לבריטניה. במקביל, בריטניה קיבלה את כל לואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי, למעט ניו אורלינס, מצרפת. השטח החדש היה גדול מכדי לנהל אותו כיחידה אחת, ולכן חילקה בריטניה את הרכישות החדשות שלה בדרום-מזרח לשתי מושבות חדשות המופרדות על ידי נהר האפלצ'יקולה: מזרח פלורידה, עם בירתה בעיר העתיקה של סיינט אוגוסטין, ומערב פלורידה, עם בירתה בפנסקולה. עם זאת, רוב האוכלוסייה הספרדית עזבה בעקבות חתימת ההסכם, כאשר כל סיינט אוגוסטין היגרו לקובה.

המושבה מזרח פלורידה הייתה קשורה מאוד בלונדון עם אותם אינטרסים ששלטו בנובה סקוטיה. לאגודת מזרח פלורידה של לונדון ולאגודת נובה סקוטיה של לונדון היו חברים רבים חופפים, והמועצה עקבה תכופות אחר הצעותיהם לגבי הענקת אדמות לאינטרסים רבי עוצמה של סוחרים בלונדון.

חלוקת האדמות במושבות החדשות נפלה לאותה קבוצה של יזמים ואינטרסים של סוחרים אנגלים וסקוטים, בראשם האנגלי ריצ'רד אוסוולד, לימים דיפלומט, והגנרל הבריטי ג'יימס גרנט, שלימים יהפוך למושל מזרח פלורידה. רשימה של מקבלי המענקים הן בפלורידה והן בקנדה מראה שהם נפלו לקבוצה מקושרת היטב - ומחוברת ביניהם. עו"ד לינקולן אין לבט בלקבורן, נכדו של סר ריצ'רד לבט, סוחר רב עוצמה והלורד ראש העיר של לונדון, הגיע למענקים של  בשני האזורים, למשל. אריסטוקרטים אחרים, אצילים וסוחרים עשו את אותו הדבר.

רק במרץ 1781 הכריז מושל מזרח פלורידה, פטריק טונין, על בחירות לבית מחוקקים פרובינציאלי.

שתי הפלורידות נשארו נאמנות לבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. בריטניה השתמשה בשטח כמקלט זמני לעבדים כאשר ניסו לסלק את כולם מהדרום. סילוק עבדים זה נועד למטרות כפולות; ראשית, היא תספק עבודה למושבות בריטיות אחרות, במיוחד אחזקות באיי הודו המערבית, ושנית, היא תשפיע על העושר והיכולות הכלכליות של המהפכנים האמריקאים.

ספרד השתתפה בעקיפין במלחמה כבעלת ברית של צרפת וכבשה את פנסקולה מידי הבריטים ב-1781. בהסכם פריז 1783, שסיים את המלחמה, ויתרו הבריטים על שתי הפלורידות לספרד. אותה אמנה הכירה בעצמאותה של ארצות הברית, ישירות מצפון.

דמוגרפיה

דמוגרפיה גזעית 
בתקופת השלטון הבריטי במזרח פלורידה, האוכלוסייה השחורה גברה על האוכלוסייה הלבנה במחוז ביחס של 2 ל-1. היחס בין שחורים ללבנים במזרח פלורידה היה נמוך יותר מאשר במערב פלורידה הבריטית אך גבוה יותר מאשר בשאר המושבות הדרמיות הבריטיות. אלה שהיו לבנים בפלורידה שירתו בדרך כלל בצבא או עבדו כמשגיחים, בעלי מלאכה או סוחרים. היו מעט מאוד חקלאים לבנים. תושבים לבנים גרו בדרך כלל בסיינט אוגוסטין או בסביבתה, עם יוצא מן הכלל שנעשה בדרך כלל עבור משגיחים ואלה שהתגוררו בניו סמירנה.

אוכלוסייה ומאפיינים אחרים 
לא ברור מה הייתה אוכלוסיית מזרח פלורידה לפני המהפכה האמריקנית, אך על פי ההערכות כללה אוכלוסייתה קרוב ל-3,000, מה שהופך אותה לגדולה בהרבה מאוכלוסייתה של מערב פלורידה, שלפי ההערכות היו בה כמה מאות תושבים בלבד. הבריטים ניסו לעודד התיישבות במזרח ובמערב פלורידה, מתוך מחשבה שזה יוריד את הלחץ מקו ההכרזה שהקולוניסטים בצפון המושבות הבריטיות רצו לעבור מעבר. עם זאת, תוכנית זו לא הצליחה בדרך כלל שכן רבים מאלה שקיבלו מענקי קרקע לא התיישבו בסופו של דבר באדמות אלו. עד 1783 אוכלוסיית מזרח פלורידה הייתה כ-17,000.

במהלך המהפכה האמריקנית, מזרח פלורידה התייצבה לצד הבריטים והפכה למקלט נאמן. עם סיום המהפכה ומסירת שתי הפלורידות לידי הספרדים, נאמנים רבים היססו לעזוב. בסופו של דבר, רוב התושבים הנאמנים והבריטים, כ-10,000 איש, עזבו כשרובם היגרו לאיי בהאמה או לאיי הודו המערבית וחלקם היגרו לנובה סקוטיה ואנגליה. עוד 4,000 אנשים "חדרו לתוך השממה", וחלקם התרחקו עד לנהר המיסיסיפי.

עיירה בשם St. Johns Bluff או St. Johns Town הוקמה ב-1779 לאורך נהר סנט ג'ונס. היישוב המתוכנן היה העיירה הראשונה שהוקמה על הנהר. רוב אלה שברחו לפלורידה התיישבו באותה עיירה ובסיינט אוגוסטין. סנט ג'ונס בלאף הפך לנמל והיו בו 300 בתים באביב 1783. עם תום התקופה הבריטית, שמה שונה לסנט וינסנט פרר לפני שבסופו של דבר ננטשה.

סיינט אוגוסטין, בירת המושבה, הייתה קטנה ופחות מתקדמת בהרבה מבירות שלוש עשרה המושבות האחרות.

עבדות וכלכלה 
מזרח פלורידה לא קבעה קוד עבדים רשמי עד 1782. אלה שהיו שחורים או ממוצא מעורב ממוצא אירופי ואפריקאי ולא יכלו להוכיח שהם חופשיים נחשבו לעבדים. במהלך המהפכה האמריקאית, רבים מג'ורג'יה והקרוליינות עברו לפלורידה יחד עם עבדיהם. הממשלה הקולוניאלית, יחד עם בעלי עבדים, השתמשו בעבדים לבניית ביצורי הגנה. חוק מיליציה שאפשר גיוס עבדים כפועלים וחיילים התקבל ב-1781.

סחורות שיוצרו ויוצאו במזרח פלורידה כללו סוכר, עץ, אינדיגו, אורז, סחורות ימיות ומוטות חביות; רוב הסחורות הללו הגיעו ממטעים לאורך הנהרות סנט מרי וסנט ג'ונס שהשתמשו בעבודת עבדים.

ברנרד רומאנס כתב את התיאור הראשון של חוות דיג ספרדיות הקיימות לאורך החוף הדרום מערבי של פלורידה בשנת 1770. כאשר הבריטים השתלטו על פלורידה, הם עקבו אחר הדייגים אך נתנו להם להמשיך בפעילותם. המושל ג'יימס גרנט קיבל הוראה לעצור את הדייג מלפעול אך לא אכף את ההוראה הזו. בשלב מסוים נחשדו ספינות הדייג כאיום על השליטה הבריטית, אך סקירה מלאה בשנים 1767–1768 גילתה שהן אינן מזיקות.

מדיה 
The East Florida Gazette היה עיתון פרו-לויאליסטים שהתפרסם מדי שבוע בסיינט אוגוסטין מ-1783 עד 1784. היא נוסדה על ידי מדפיס לויאליסטי, ג'ון וולס, ואחיו, ד"ר ויליאם צ'ארלס וולס, שעברו לסיינט אוגוסטין מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. לפני הקמת העיתון, רוב החדשות הגיעו לסנט אוגוסטין באמצעות עיתונים שפורסמו סוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון.

התקופה הספרדית: Florida Oriental 

תחת השלטון הספרדי, המחוזות של מזרח פלורידה ומערב פלורידה נותרו מחולקים בתחילה על ידי נהר האפלאצ'יקולה, הגבול שקבעו הבריטים. אבל ספרד בשנת 1785 העבירה אותו מזרחה לנהר הסוואני.

ספרד המשיכה לנהל את מזרח ומערב פלורידה כמחוזות נפרדים. הספרדים הציעו תנאים נוחים לרכישת קרקעות, שמשכו מתיישבים רבים מארצות הברית החדשה שהוקמה. היו מספר מחלוקות טריטוריאליות בין ארצות הברית וספרד, חלקן הובילו לפעולה צבאית, כולל מלחמת הפטריוט ב-1812 והפיליבסטר באי אמיליה ב-1817.

צבא אמריקאי בפיקודו של אנדרו ג'קסון פלש למזרח פלורידה במהלך מלחמת הסמינול הראשונה. כוחותיו של ג'קסון כבשו את סן מרקוס ב-7 באפריל 1818; כמו גם פורט ברנקאס בבירת מערב פלורידה, פנסקולה, ב-24 במאי 1818.

שר החוץ של ג'יימס מונרו, ג'ון קווינסי אדמס, הגדיר את העמדה האמריקאית בנושא זה. אדמס האשים את ספרד בהפרת הסכם פינקני בכך שלא הצליחה לשלוט בסמינול. לנוכח הסיכוי לאבד שליטה, ספרד ויתרה רשמית את כל שטחה בפלורידה לארצות הברית במסגרת הסכם אדמס-אוניס ב-1819 (אושרר ב-1821), בתמורה לכך שארצות הברית תוותר על תביעותיה על טקסס וארצות הברית תשלם כל תביעה של אזרחים שלה שעשויה להיות נגד ספרד, עד 5,000,000 $.

בשנת 1822, הקונגרס האמריקאי ארגן את טריטוריית פלורידה. בשנת 1845, פלורידה התקבלה כמדינה ה-27 של ארצות הברית.

אוכלוסייה ודמוגרפיה 
עם העברת פלורידה לספרד, מספר נתינים בריטים לשעבר החליטו להישאר בעוד כמה ספרדים הגיעו לפלורידה. בסיינט אוגוסטין הייתה שילוב של תושבים מהתקופה הבריטית וגם של ספרדים שזה עתה הגיעו. האזורים הכפריים שיושבו על ידי קולוניסטים תוארו כ"אנגלים בלבד". במהלך התקופה הספרדית, אוכלוסיית סיינט אוגוסטין "ריחפה" על כ-3,000 איש, כאשר מחצית מאוכלוסייתה היו עבדים שחורים. היו בפלורידה תשע ערים אינדיאניות, אך הערים הללו לא נספרו במפקד האוכלוסין של 1786.

הערות שוליים 

מושבות האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית
פלורידה: היסטוריה