אה"מ וליאנט (1914)

אה"מ וליאנט הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות. היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1916, היא שובצה לצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד. מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי חד משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני. היא ראתה פעולה נוספת במהלך מלחמת העולם השנייה בים התיכון ובמזרח הרחוק.

תכנון ותיאור 
אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת תוכננו להוות שייטת מהירה עבור הצי שנועדה לפעול נגד הספינות המובילות של מערך הקרב היריב. זה דרש כוח התקפי מרבי ותוספת מהירות של כמה קשרים יותר מכל אוניית מערכה אחרת כדי לאפשר להם להביס כל סוג של ספינה.

לווליאנט היה אורך כולל של 639 רגל 9 אינץ' (195 מטרים), רוחב של 90 רגל 7 אינץ' (27.6 מטרים) ושוקע של 33 רגל (10.1 מטרים). הדחק האונייה היה 32,590 טונות ארוכות (33,110 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-33,260 טונות ארוכות (33,794 טונות) במעמס מלא. היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע באמצעות קיטור מ-24 דוודי Yarrow. הטורבינות דורגו ב-75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט) ויועדו להגיע למהירות מרבית של 25 קשרים (46.3 קמ"ש). לאונייה היה טווח של 5,000 מיילים ימיים (9,260 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשרים (22.2 קמ"ש). הצוות שלה מנה 919 קצינים ומלחים ב-1915 ו-1,218 ב-1919.

האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני עכוז (BL) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים תאומים, בשני זוגות ירי-על מלפנים ומאחורי המבנה, המסומנים 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. 12 מתוך 14 תותחי BL 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בקזמטים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון החזית ליד הארובה האחורית והיו מוגנים על ידי מגני תותחים. החימוש נגד מטוסים (AA) הורכב משני תותחי ירי מהיר (QF) 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt Mk I. האונייה הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רוחב.

וליאנט הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים). האחד היה רכוב מעל מגדל הניווט, מוגן על ידי גג משוריין, והשני היה בחלק העליון של תורן החצובה. בכל צריח הותקן גם מד טווח 15 רגל. החימוש העיקרי היה יכול להיות נשלט גם על ידי צריח 'B'. החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו ביולי 1917.

חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) מעל האזור החיוני באונייה. צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 11–13 אינץ' (279–330 מילימטרים) של שריון KC ונתמכו על ידי ברבטות בעובי 7–10 אינץ' (178–254 מילימטרים). לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בעובי בין 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים). מגדל הניווט הראשי היה מוגן ב-13 אינץ' של שריון. לאחר קרב יוטלנד, נוספו 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת וציוד נוסף נגד רשף נוסף במחסני התחמושת.

בספינה הותקנו סיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' ב-1918, שמהם יכלו מטוסי קרב ומטוסי סיור לשגר. במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1930, סיפון הטיסה הוסר מצריח 'X' והותקן מעוט מתקפל מסוג EIH על הסיפון, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי. סיפון הטיסה בראש צריח 'B', המעוט והמנוף שלו הוסרו כאשר וליאנט שופצה בשנים 1937–1939.

שינויים 
בין השנים 1929 ו-1930 נוספו בליטות נגד טורפדו, שהגדילו את הרוחב ל-31.70 מטר (104.0 רגל). שתי הארובות אוחדו לארובה אחת ונוספו צריחים בודדים של תותחי 2 פאונד. שניים מצינורות הטורפדו הוסרו, ופסיפוני הטיסה הוחלפו במעוט אחד. שינויים אלה הביאו את התפוסה המקסימלית ל-35,970 טון. בשנת 1936 נוספה שמיניית תותחי 2 פאונד שנייה. בין מרץ 1937 לנובמבר 1939 היא עברה בנייה מחדש מלאה בדבונפורט. המנגנון שונה לשמונה דודי תוף Admiralty 3 עם ארבע טורבינות קיטור של פארסונס המפיקות סה"כ 80,000 כוחות סוס (60,000 קילוואט). עומס הדלק עמד על 3,393 טון נפט, והמהירות המרבית הופחתה ל-23.5 קשרים (43.5 קמ"ש) למרות העלייה בהספק, עקב העלייה בתפוסה ובשוקע. שריון הסיפון הוגדל ל-5 אינץ' (130 מ"מ) מעל המחסנים, 2.55 אינץ' (65 מ"מ) מעל המכונות, בעוד שלתותחי ה-2.5 אינץ' (64 מ"מ) החדשים היו בין 1 אינץ' (25 מ"מ) ל-2 אינץ' (51 מ"מ) של שריון. החימוש המשני שונה ל-20 תותחי 4.5 אינץ' (110 מ"מ) דו-תכליתיים Mk I ב-10 צריחים תאומים וחימוש הנ"מ לטווח קרוב הורכב מארבעה צריחי תותחי 2 פאונד "פום-פום". בקרת האש של האונייה עברה מודרניזציה כדי לכלול את מערכת בקרת האש HACS MkIV AA ואת לוח בקרת האש של האדמירליות Mk VII עבור בקרת אש עילי של החימוש הראשי. שינויים אלה הגדילו את השוקע ל-10 מטר (33 רגל) ואת התפוסה המקסימלית ל-36,513 טון.

בנייה וקריירה 
וליאנט הונחה בחברת פיירפילד לבניית ספינות והנדסה, גובן ב-31 בינואר 1913, הושקה ב-4 בנובמבר 1914 ונכנסה לשירות ב-19 בפברואר 1916 בפיקודו של קפטן מוריס וולקומב בצי הגדול.

מלחמת העולם הראשונה 
עם השלמתה ב-19 בפברואר 1916, בפיקודו של קפטן מוריס וולקומב, הצטרפה וליאנט לשייטת אוניות המערכה החמישית שהוקמה לאחרונה של הצי הגדול. בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול מנמליו ולהשמידו, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 אוניות מערכה, 6 סיירות מערכה וספינות נוספות, עזב את וילהלמסהאפן מוקדם בבוקר 31 במאי. התוכנית קראה להיפר לעזוב את וילהלמסהאפן עם סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה והסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה ולדחוף צפונה מחוץ לטווח הראייה של החוף הדני. שם הוא היה אמור למשוך ספינות בריטיות על ידי תקיפת עיירות חוף ולפתות אותן לעבר צי הים הפתוח. חטיבת המודיעין של חדר 40 של האדמירליות הבריטית יירטה ופענחה את תנועת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות מבצעיות. כתוצאה מכך, האדמירליות הורתה לג'ליקו וביטי להפליג באותו לילה עם הצי הגדול מסקפה פלו, קרומארטי ורוזית' כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. לאחר ששייטת אוניות המערכה החמישית יצאה מרוזית' באותו בוקר, ביטי הורה לשנות מסלול לצפון מזרח בשעה 2:15 בערב כדי להצטרף לצי הגדול. בשעה 2:20, סיירות המערכה של היפר הבחינו בשייטת סיירות המערכה של ביטי. בשעה 2:32, ביטי הורה לשנות מסלול למזרח-דרום-מזרח כדי לנתק את קו הנסיגה של הגרמנים. היפר הורה לספינותיו לפנות לכיוון הימני ולשנות מסלול לדרום-מזרח. עם פנייה זו, היפר נסוג בחזרה לצי הים הפתוח, שהיה  מאחוריו. לאחר מכן שינה גם ביטי מסלול מזרחה כדי להדביק את היפר. עד השעה 3:05 הגיעה טייסת הקרב ה-5 למרחק כדי לתקוף את הסיירות הקלות הגרמניות. עד השעה 3:08, שייטת אוניות המערכה החמישית הגיעה לחלק האחורי של שייטת סיירות המערכה הגרמניות ווליאנט פתחה באש על SMS מולטקה שספגה פגיעה אחת. המצב השתנה כאשר אוניות המערכה הגרמניות נצפו לפתע בשעה 3:40. מאחר שביטי לא הצליח לאותת מספיק על כוונותיו כאשר פנה צפונה, אוניות המערכה של השייטת החמישית היו במסלול הפוך על פני סיירות המערכה ופנו ישירות אל הגוף המרכזי המתקרב של צי הים הפתוח. בשעה 3:48 שר פתח באש על אוניות המערכה הבריטיות. וליאנט הצליחה להימנע מפגיעות ובתורה ירתה על שלוש אוניות גרמניות ממרחק של 14 עד 16 קילומטרים בשעה 4:30. וליאנט המשיכה להשתתף בקרב עד שהאויב יצא מהעין ממרחק של 17 קילומטרים בערך בשעה 5:02.

בין המלחמות 
מ-1919 ועד סוף 1924 הייתה וליאנט חלק משייטת אוניות המערכה הראשונה, הצי האטלנטי ולאחר מכן הייתה עם שייטת אוניות המערכה הראשונה של שייטת הים התיכון עד מרץ 1929. ב-2 בדצמבר 1930 היא הוזמנה מחדש לשירות באוקיינוס האטלנטי, שם ב-1931 השתתף הצוות שלה במרד אינברגורדון. במרץ 1932 הועברה לצי הבית עד שביולי 1935 היא שוב הייתה בים התיכון.

מלחמת העולם השנייה 
ב-30 בנובמבר 1939 הוצבה וליאנט בדבונפורט והוצב לתחנת אמריקה והודו המערבית. כשחזרה לבריטניה בדצמבר 1939, היא ליוותה חיילים קנדיים מעבר לאוקיינוס האטלנטי והצטרפה לצי הבית ב-7 בינואר 1940. וליאנט עסקה בתפקידי ליווי להובלות חיילים ובמאי 1940 תמכה בכוחות הנחיתה הבריטיים במערכה הנורווגית. בעודה שם, אוניית המערכה נמלטה בקושי מטורפדו שנורה על ידי U-38.

מרס-אל-כביר 
עם כניעת צרפת ב-22 ביוני 1940, רוב הצי הצרפתי עגן במרס-אל-כביר. מכיוון שראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל חשש מאוד שהספינות הצרפתיות עלולות ליפול לידי הגרמנים ולא האמין להבטחות ממשלת וישי שהיא תמנע מהגרמנים לתפוס את הספינות, הוא התכוון להציב לצרפתים אולטימטום. ביום רביעי, 3 ביולי 1940, כוח H בפיקודו של תת אדמירל ג'יימס סומרוויל, המורכב מנושאת המטוסים ארק רויאל, מסיירת המערכה הוד, אוניות המערכה וליאנט, רזולושן ונלסון, וסיירות ומשחתות אחרות הופיעו ליד הכניסה לנמל. סומרוויל התקשר לאדמירל מרסל גנסול כדי להודיע לו על הדרישות הבריטיות. לאחר שפג תוקפו של האולטימטום, וליאנט פתחה באש יחד עם הוד ורזולושן. דנקרק, פרובאנס וברטאן נפגעו וספגו פגיעות קשות, וברטאן התפוצצה וטבעה. לאחר שסומרוויל הפסיק את האש כדי לתת לגנסול הזדמנות נוספת, הוא התעלם מכך שהמשחתת שטרסבורג יחד עם חמש המשחתות הנותרות נמלטו לים הפתוח מאחורי העשן הסמיך של הפיצוצים. אוניית המערכה שטרסבורג, יחד עם המשחתות וולטה, טיגרה ולה טריבל, הגיעו לטולון בערב 4 ביולי. בספטמבר היא הצטרפה לנושאת המטוסים אה"מ אילוסטריוס עם השייטת באלכסנדריה. בשארית השנה הפליגה בתפקידי אבטחה בים התיכון, בעיקר בגיחות הצי. בלילה שבין 18 ל-19 בדצמבר, יחד עם וורספייט, היא הפגיזה את הנמל האלבני ולורה.

כף מטפן 

בעזרת הודעת רדיו של הלופטוואפה שפוענחו על ידי ULTRA, נודע לאדמירל קנינגהם שהאיטלקים, בפיקודו של תת-אדמירל אנג'לו איאצ'ינו, התכוונו לתקוף את הצי הבריטי כדי להסיח את דעתם מהובלת חיילים גרמנים לצפון אפריקה. לאחר שהאיטלקים יצאו לפעולה בשיירה של 22 ספינות, כולל אוניית המערכה ויטוריו ונטו, ב-26 במרץ, הביא קנינגהם את כל הספינות לעמדות נגדן, כולל ברהאם. ב-28 במרץ, סיירות בריטיות נתקלו בצי האיטלקי אך נאלצו לסגת על ידי ויטוריו ונטו. קנינגהם הורה אז על מתקפה אווירית. תקיפות אוויריות מרובות של מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש מפורמידבל פגעו בויטוריו ונטו והכו קשות את הסיירת הכבדה פולה. ויטוריו ונטו נמלטה מערבה עם רדת החשיכה. מאוחר יותר באותו ערב. אדמירל איאצ'ינו, הורה לשתי הסיירות הכבדות האחרות של הפלגה הראשונה להגיש סיוע לפולה בחושך. הספינות האיטלקיות והבריטים הגיעו כמעט בו-זמנית למיקומה של פולה, אבל לאיטלקים כמעט לא היה מושג שהבריטים נמצאים בקרבת מקום. מצד שני, הבריטים ידעו בדיוק היכן נמצאים האיטלקים, הודות לספינות המצוידות במכ"ם. הם פתחו באש מטווח אפס והטביעו את זארה ופיומה.

הקרב על כרתים 
במאי 1941 פעלה ואליאנט מול כרתים, ונפגעה משתי פצצות.

מיקוש באלכסנדריה 
ב-19 בדצמבר 1941, וליאנט ניזוקה קשות ממוקשי צד שהוצבו על ידי אנשי צפרדע איטלקים של Decima Flottiglia MAS, שנכנסו לנמל אלכסנדריה ברכיבה על "טורפדו מאויש" של שני אנשים ("maiali"). האונייה האחות שלה קווין אליזבת נפגעה אף היא. לוטננט דוראנד דה לה פן הציב את המוקשים על וליאנט. שני הצוותים האחרים חיברו את המוקשים שלהם ונמלטו, אבל הטורפדו של דה לה פן התקלקל. דה לה פן דחף את הטורפדו מתחת לווליאנט והשאיר אותו בתחתית. לאחר מכן הוא וחברו רב"ט אמיליו ביאנקי הגיחו ונלכדו. הם נחקרו על ידי קפטן צ'ארלס מורגן, אך לא אמרו לו דבר. כמה דקות לפני שהמוקשים היו אמורים להתפוצץ, כשהיה מאוחר מדי למצוא ולנטרל אותם, הוא הודיע למורגן על קיומם (אך לא את מיקומם) כדי לאפשר לצוות שעל הסיפון להתפנות. הם הוחזקו בתא הנעול, שהיה (בלי ידיעתם או ידיעת מורגן) ממש מעל המקום שבו יתפוצץ המוקש. שניהם נפצעו מהפיצוץ, אך שרדו. המוקש המחובר לווליאנט לא היה למעשה במגע עם גוף האונייה, כך שהנזק היה הרבה פחות חמור מאשר לקווין אליזבת. למרות נטייה כבדה קדימה, הסיפונים שלה נותרו מעל המים, והיא נשארה פנויה מקרקעית הנמל. למרות שכמעט הייתה משותקת היא הצליחה, אם כי רק לכמה ימים, ליצור רושם של מוכנות קרב מלאה, לפחות עד שניתן יהיה לתקן אותה. וליאנט תוקנה בדרבן, דרום אפריקה, וביצעה ניסויים לאחר שיפוץ ביולי 1942, והשתתפה בתרגילים עם הצי המזרחי בחודש שלאחר מכן. בסוף אוגוסט לקחה וליאנט חלק במבצע אבן בוחן, תרגיל לבחינת ההגנות של מזרח אפריקה מפני פלישה על הים ולערוך חזרה כללית לקראת מבצע חיפוי ברזל, הפלישה למדגסקר הצרפתית. היא נשארה במימי אפריקה עד סוף השנה, וחזרה לדבונפורט לשיפוץ בינואר 1943.

סיציליה ואיטליה 
ב-17 ביוני, וליאנט עזבה את סקפה פלו לגיברלטר יחד עם נלסון, רודני ווורספייט, והצטרפה לכוח H עם הגעתם. בין 2 ל-3 בספטמבר, וליאנט ווורספייט חיפו על המתקפה מעבר למצר מסינה והפגיזו את סוללות החוף האיטלקיות ברג'ו. היא חזרה הביתה לשיפוץ באוקטובר 1943. עם השלמתו ב-1 בדצמבר, וליאנט נותקה לצי המזרחי.

תאונת מבדוק יבש בציילון 
ב-1944 נשלחה וליאנט למזרח הרחוק כדי להצטרף לצי המזרחי. שם היא השתתפה בפשיטות נגד בסיסים יפנים באינדונזיה. ב-8 באוגוסט 1944, היא נפגעה קשות בתאונה עם המזח היבש הצף בטרינקומלי, ציילון. המבדוק היבש הוגבה עם וליאנט בתוכו על ידי שאיבת מים ממכלי נטל. המכלים רוקנו ברצף שגוי עבור חלוקת המשקל של וליאנט, שהוחמרה בשל מטען התחמושת המלא שלה. כתוצאה מכך נלחץ המבדוק יתר על המידה בקצותיו, תמיכתו נשברה והוא שקע. שני גלי ההנע הפנימיים של וליאנט נתקעו כמו גם אחד מההגאים שלה. וליאנט המשיכה להעלות קיטור והצליחה למנוע נזק או גרוע יותר טביעה. לאחר התקרית, הבנאי הימי האחראי קיבל נזיפת משמעת.

גורל 
בעקבות המקרה הוחלט שווליאנט תפליג לאלכסנדריה, שם היו מתקני עגינה מתאימים. עם זאת היא לא יכלה לנווט מסלול ישר, ולא יכלה להפליג במהירות של יותר מ-. היא הגיעה עד מפרץ סואץ, אך לא יכלה לנסות את תעלת סואץ במצב זה. סגן סמ"ר פיטר קיבל, צוללן מנוסה ומומחה להצלה, פיקח באופן אישי על הסרת שני גלי ההנע הפנימיים שלה ליד הבלוטה. גם סוגרי ה-A שמחזיקים את גלי ההנע והמדחפים נחתכו, והפילו את הברגים והפירים לתחתית. קיבל שיכלל את לפידי החיתוך התת-מימיים הזמינים על ידי שילוב טכנולוגיה בריטית ואיטלקית כדי לחתוך את צירי המדחף העבים. היא חזרה לבריטניה והוצאה משירות ביולי 1945. וליאנט היוותה חלק ממסד ההכשרה של המסיקים Imperieuse בדבונפורט למשך שארית הקריירה שלה. היא נמכרה לגרוטאות ב-19 במרץ 1948, ועזבה את דבונפורט לפורצים של ארנוט יאנג ב-Cairnryan ב-11 באוגוסט של אותה שנה.

קישורים חיצוניים 

אוניות מערכה בריטיות במלחמת העולם הראשונה
אוניות מלחמה בריטיות במלחמת העולם השנייה
אוניות מערכה בריטיות