ניוטון ארווין

פרדריק ניוטון ארווין (באנגלית: Fredrick Newton Arvin; 25 באוגוסט 1900 – 21 במרץ 1963) היה מבקר ספרות ואקדמאי אמריקאי. זכה להכרה לאומית בעקבות מחקריו על סופרים אמריקאים מהמאה התשע עשרה.

בשנת 1960 נאלץ ארווין לפרוש מתפקידו כמרצה במכללת סמית' בנורת'המפטון, מסצ'וסטס לאחר שעבד בתפקיד במשך 38 שנים. זאת לאחר שנמצאו בביתו תמונות של גברים עירומים למחצה, שנחשבו באותה תקופה לפורנוגרפייה אסורה על פי חוק.

ארווין היה אחר ממאהביו הראשונים של הסופר האמריקאי טרומן קפוטה.

חיים וקריירה 
ארווין נולד בוואלפאראיסו, אינדיאנה. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1921. קריירת הכתיבה שלו החלה כאשר ואן ויק ברוקס, המורה שהכי העריך בהרווארד, הזמין אותו לכתוב במגזין הליברטריאני "האדם החופשי", בזמן שהיה עדיין תלמיד לתואר ראשון. לאחר תקופה קצרה שלימד בבתי הספר התיכוניים, הצטרף ארווין לפקולטה לאנגלית שבמכללת סמית'. על אף שמעולם לא כתב דוקטורט זכה ארווין לקביעות. אחת מתלמידותיו הייתה המשוררת והסופרת סילביה פלאת'.

ארווין לימד אנגלית במכללת סמית' במשך 38 שנים. בזמן זה, היה עוזב את נורת'המפטון רק לעיתים רחוקות. ארווין ביקר באירופה רק פעם אחת, בקיץ 1929 או 1930. באמצע שנות ה-20, העביר שנה כעורך "Living Age", קומנדיום שבועי של מאמרים מכתבי עת בריטיים ואמריקאים.

ארווין כתב לעיתים קרובות על נושאים פוליטיים ונקט עמדות פוליטיות ציבוריות. לדוגמה, בשנת 1936, ביום שבו חגגה אוניברסיטת הרווארד 300 שנה להיווסדה, הוא הצטרף למחאה כנגד נשיא הרווארד בדימוס, אבוט לורנס לואל, על שהשתתף בוועדה שקבעה כי סאקו וונצטי, אנרכיסטים שהוצאו להורג, קיבלו משפט הוגן. בין החותמים הנוספים היו העורך מלקולם קאולי והסופר ג'ון דוס פסוס.

ספרו הראשון של ארווין, הות'ורן, הופיע ב-1929. ב-1935 הוענקה לו מלגת קרן גוגנהיים, שאיפשרה לו לקחת הפסקה מההוראה. בזמן הזה השלים ביוגרפיה של המשורר וולט ויטמן.

בשנת 1939 הפך לנאמן של יאדו, מושבת האמנים בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, לשם היה מגיע לעבוד לעיתים קרובות. בקיץ 1946, בעודו מבלה כמה שבועות ביאדו, פגש את הסופר טרומן קפוטה, הצעיר ממנו ב-24 שנים. בין השניים התפתח רומן שנמשך כשנתיים. קפוטה הקדיש את הרומן הראשון שלו, קולות אחרים, חדרים אחרים, שפורסם בשנת 1948, לארווין. מאוחר יותר תיאר קפוטה כמה למד מארווין באומרו, "ניוטון היה ההרווארד שלי".

ארווין פרץ לתודעה לאומית כאשר פרסם את הביוגרפיה הרמן מלוויל בשנת 1950. שנה מאוחר יותר זכה הספר בפרס הלאומי השנתי השני לספרי עיון לשנת 1951. בשנת 1952 נבחר ארווין כחבר במכון הלאומי לאמנויות ומכתבים. המבקר אדמונד ווילסון טען שמכל מבקרי הספרות האמריקאית רק ארווין ומורו ואן וויק ברוקס "יכולים להיחשב בעצמם לסופרים מהשורה הראשונה".

למרות שהביוגרפיה שכתב אודות וויטמן שיקפה חלק מדעותיו השמאלניות של ארווין, הוא הגיב למלחמה הקרה בפטריוטיות תרבותית מחודשת. בשנת 1952 פרסם במגזין Partisan Review מאמר בשם "המדינה שלנו והתרבות שלנו", שם כתב:

סקנדל 
בשנת 1960, יזם משרדו של מנהל הדואר הכללי של ארצות הברית (אז ארתור אלסוורת' סאמרפילד) קמפיין נגד הפצה והחזקה של חומרי זימה, בעיקר תמונות המכילות תכנים הומוסקסואליים. במקביל, פקידים מקומיים בנורת'המפטון עסקו במסע צלב כנגד הומוסקסואלים (ראה בהלת הלבנדר). ב-2 בספטמבר עצרו קציני משטרת מדינת מסצ'וסטס את ארווין באשמת פורנוגרפיה. המשטרה האשימה את ארווין ב"היותו אדם זימה", והאשימה אותו את הקולגה שלו, אדוארד ספופורד, בהחזקת "תצלומים מגונים". לטענת המשטרה, ארווין סיפק את התצלומים לספופורד ושניהם ניסו לערב חברי סגל אחרים. עוד טענה המשטרה כי ארווין הודה בפניהם ש"הציג את התמונות בדירתו והחליף אותן עם אחרים". דיווחים נוספים ציינו כי התמונות היו של גברים, שנחשפו מאוחר יותר כגליונות של ה-Grecian Guild Pictorial and Trim: Young America's Favorite Physique Publication, המכילים תמונות של גברים עירומים למחצה. לבסוף הודה ארווין באשמה, שילם קנסות בסך 1,200 דולר וקיבל שנה מאסר על תנאי.

ארווין הושעה מהוראה, אך הוחזק על ידי המכללה בחצי משכורת עד גיל פרישה. מושבת יאדו הוציאה אותו מהדירקטוריון שלה, אך עד מהרה הציעה לו מענק. אף על פי כן, ארווין מעולם לא ביקר שוב במושבה. זמן לא רב לאחר מעצרו, אושפז ארווין בבית חולים למשך זמן מה, זאת בעקבות דיכאון אובדני.

מלבד ארווין, חבר הסגל היחיד שנקלע לסריקת המשטרה היה ג'ואל דוריוס. הביוגרף של ארווין טען כי ארווין סיפק למשטרה את שמותיהם של דוריוס וספופורד, אך קרובי משפחתו של ארווין (אחותו ואחיינו) טענו שארווין תמיד הכחיש זאת ואמר שהמשטרה השיגה את השמות מחומרים שנמצאו בביתו. נאמני מכללת סמית' פיטרו את דוריוס ואת ספופורד, שלאף אחד מהם לא הייתה קביעות. הרשעותיהם בוטלו בשנת 1963.

אדוארד "נד" ספופורד (1931 - 17 בפברואר 2013 ) המשיך ללמד ספרות באוניברסיטת סטנפורד. בפרסומיו ניתן למצוא את הספר The Social Poetry of the Georgics.

ריימונד ג'ואל דוריוס (4 בינואר 1919 - 14 בפברואר 2006) עזב את ארצות הברית לאחר השערורייה ועבד כפרופסור באוניברסיטת המבורג בגרמניה המערבית. בשנת 1964 חזר לארצות הברית ולימד כפרופסור באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט. דוריוס נפטר בביתו בסן פרנסיסקו לאחר מלחמה עם סרטן מח העצם בשנת 2006.

מוות והכרה 
פרסומו האחרון של ארווין, העוסק במשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו, הופיע זמן קצר לפני מותו. לפי עיתון הניו יורק טיימס, הספר העריך מחדש את חשיבותו של לונגפלו בספרות האמריקאית.

ב-21 במרץ 1963 נפטר ארווין נפטר מסרטן הלבלב בנורת'המפטון, ונקבר בבית הקברות של העיר העתיקה במחוז פורטר, אינדיאנה.

טרומן קפוטה הקים בצוואתו את פרס טרומן קפוטה לביקורת ספרות שיוענק "לכבוד המבקר ניוטון ארווין". הפרס מוענק על ידי אוניברסיטת איווה כל שנה החל מ-1994. הוא נחשב לפרס הכספי הגדול ביותר לביקורת ספרותית בשפה האנגלית.

בשנת 1966 פרסמו חבריו של ארווין אוסף של מאמרים וביקורות ספרותיות שכתב בתור הפנתיאון האמריקאי. בין המחברים העיקריים שנדונו הם: לואיזה מיי אלקוט, הנרי אדמס, אמילי דיקינסון, ראלף וולדו אמרסון, וויליאם דין האולס, הנרי ג'יימס, ג'יימס וויטקומב ריילי, הנרי דייוויד ת'רו, מארק טוויין וג'ון גרינליף וויטייר, וכן הות'ורן, מלוויל, ווויטמן. מבקר אחד ניצל את הספר כהזדמנות לסכם את תרומתו של ארווין לחקר הספרות האמריקאית, וטען כי הוא "חידד לדיוק כמעט בלתי נסבל את הקונפליקט בין 'שלמות אישית' לבין הסביבה החברתית".

ב-2001 פרסם בארי ורת' ביוגרפיה אודות ארווין, The Scarlet Professor: Newton Arvin: A Literary Life Shattered by Scandal. הספר עורר תגובה מאחיינו של ארווין, שביקר את דמותו של ארווין ובמיוחד את האישום כי ארווין סיפק שמות של קולגות למשטרה ב-1960.

בביקורת על הביוגרפיה שכתב ורת', טען המבקר בנג'מין דהמוט כי "ספריו הנוקבים של ארווין על הות'ורן ווויטמן... היו פורצי דרך בזמנם ונשארו קריאים היום".

מכללת מאונט הוליוק ערכה סימפוזיון על ניוטון ארווין ב-2001. בשנת 2002 הקימה מכללת סמית' את "פרס ניוטון ארווין בלימודים אמריקאים", המוענק לסטודנטים. בשנת 2006 שודר סרט תיעודי בשם The Great Pink Scare בערוץ PBS האמריקני. הסרט עוקב אחר מעצרם של ארווין, ספופורד, ודוריוס, ועל הקריירות שלהם לאחר הפרשה.

פרופסור הארגמן, אופרה על ארווין מאת אריק סוייר והארלי ארדמן, המבוססת על הביוגרפיה שכתב ורת', הועלתה בבכורה בסמית' קולג' ב-2017.

מחקריו ויצירותיו 
 מחבר
 Hawthorne (Boston: Little, Brown, 1929), .
 Whitman (NY: Macmillan Company, 1938).
 Herman Melville (NY: Sloane 1950), .
 Longfellow: His Life and Work (Boston: Little, Brown, 1963), .
 Daniel Aaron and Sylvan Schendler, eds., American Pantheon: Essays (NY: Delacorte Press 1966).
 "Individualism and American Writers" in The Nation, October 14, 1931.
 "Religion and the Intellectuals" in Partisan Review, January, 1950.
 "Our Country and Our Culture" in Partisan Review, May 1952.
 עורך
 The Heart of Hawthorne's Journals, ed., (Boston: Houghton Mifflin Company, 1929).
 Hawthorne's Short Stories, ed., (NY: Vintage Books, 1946)

קישורים חיצוניים 
 ניירות ניוטון ארווין באוסף הספרים הנדירים של מורטימר, האוספים המיוחדים של מכללת סמית'
 ניירות ניוטון ארווין בארכיון סמית' קולג', אוספים מיוחדים של מכללת סמית'

הערות שוליים 

אישים שנשפטו על פי חוקים נגד להט"ב
זוכי פרס הספר הלאומי האמריקאי
חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
מבקרי ספרות אמריקאים
אמריקאים שנולדו ב-1900
אמריקאים שנפטרו ב-1963