ארכיבישופות ברמן

הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן (בגרמנית: Fürsterzbistum Bremen) - אין להתבלבל עם הארכיבישופות המודרנית של המבורג, שנוסדה ב-1994 - הייתה נסיכות כנסייתית (787–1566/1648) של האימפריה הרומית הקדושה והכנסייה הקתולית שאחרי החילון הסופי שלה ב-1648 הפכה לדוכסות ברמן התורשתית. שלטון הנסיכות-ארכיבישופות, שהיה נתון לשלטון החילוני של הארכיבישוף, כלל כשליש משטח הארכיבישופות. העיר ברמן הייתה דה פקטו (מאז 1186) ודה יורה (מאז 1646) מחוץ לשטחי הנסיכות-ארכיבישופות. רוב שלטון הנסיכות-ארכיבישופות נמצא דווקא באזור שמצפון לעיר ברמן, בין הנהרות וסזר ואלבה. אפילו יותר מבלבל, חלקים של הנסיכות-ארכיבישופות השתייכו מבחינה דתית לדיוקסיה השכנה של ורדן, המהווים 10% מהשטח הדיוקסי שלה.

היסטוריה 
במאבקים ההיסטוריים השונים להרחבת טריטוריה או זכויות יתר והגנת הישות המודאגת והמועדפת מפני סיפוח וגזילה, מסמכים רבים זויפו לחלוטין או עברו עדכון, כדי לאשש את הטיעונים של הטוען. "הזיופים האלה מערפלים את ההיסטוריה לפני ההיסטוריה המוקדמת של [הארכיבישופות של] המבורג-ברמן."

הארכיבישופות לפני הקמת הנסיכות-ארכיבישופות 
ייסוד הדיוקסיה שייך לתקופת הפעילות המיסיונרית של וילהד על וזר התחתון. היא הוקמה ב-15 ביולי 787 בוורמס, ביוזמתו של קרל הגדול, תחום השיפוט שלה הוקצה לכסות את השטח הסקסוני משני צדי הווזר משפך האלר, צפונה עד האלבה ומערבה עד הטריטוריה הפריזית למרחק מסוים משפך הווזר.

וילהאד קבע את המטה שלו בברמן, אם כי חוקתה הרשמית של הדיוקסה התרחשה רק לאחר הכפפת הסקסונים ב-804 או 805, כאשר תלמידו של וילהאד, וילריך, התקדש לבישוף של ברמן, עם אותה הטריטוריה. ניתן להעלות על הדעת שהדיוקסיה הייתה באותה תקופה סופרגן של הארכיבישופים של קלן, כך לפחות אישרו מאוחר יותר את טענתם לעליונות על הכס הברמיאני. כאשר, לאחר מותו של הבישוף לודריך (838–845), ניתן הכס לאנסגר, היא איבדה את עצמאותה, ומאז ואילך התאחדה לצמיתות עם הארכיבישופות של המבורג.

המועצה המשולבת החדשה נחשבה כמפקדה לעבודה המיסיונרית במדינות הנורדיות, ומוסדות חדשים שיוקמו היו אמורים להיות הסופרגנים שלו, כלומר כפופים לסמכות השיפוט שלו. יורשו של אנסגר, רימברט, "השליח השני של הצפון", היה מוטרד מהתקפות תחילה של נורמנים ואחר כך של ונדים, ומהתביעות המחודשות של קלן לעליונות.

ביוזמתו של הארכיבישוף אדלגר (888–909) האפיפיור סרגיוס השלישי אישר את מיזוגה של דיוקסיית ברמן עם הארכיבישופות של המבורג כדי ליצור את הארכיבישופות של המבורג וברמן, המכונה בפי העם המבורג-ברמן, ובכך הכחיש את טענתה של קלן כמטרופוליה על ברמן. סרגיוס אסר על המועצה בקונקתדרלה של המבורג לייסד דיוקסיות סופרגניות משלה.

לאחר חורבן האובודריט של המבורג בשנת 983 התפזרה המועצה של המבורג. אז הארכיבישוף אונוואן מינה מועצה חדשה עם שנים עשר קנונים, כששלושה מהם נלקחו ממועצת קתדרלת ברמן, ושלושת הקולג'ים של בוקן, הרספלד ורמלסלו. בשנת 1139 נמלט הארכיבישוף אדאלברו מפלישת הרוזן רודולף השני משטאדה והרוזן פלטין פרידריך השני מסקסוניה, שהרסו את ברמן, ומינו בהמבורג קנונים קפיטולים חדשים עד 1140.

הטריטוריה הדיוקסית של ברמן והסופרגנים שלה 
הטריטוריה של המבורג-ברמן כיסתה בערך את הטריטוריות הבאות של היום: הערים ברמן וברמרהאפן, העיר החופשית וההנזה המבורג (צפונית לאלבה), מחוזות סקסוניה התחתונה של אוריך (צפונית), קוקהאפן, דיפולץ (צפונית), פריזיה, ניינבורג (מערבית), אולדנבורג באולדנבורג (מזרחית), אוסטרהולץ, רוטנבורג על וום (צפונית), שטאדה (למעט שטח אדמה מזרחי), וסרמארש, ויטמונד, המחוזות העירוניים של סקסוניה התחתונה דלמנהורסט ו-וילהלמסהאפן, שלזוויג-הולשטיין. המחוזות דיטמארש, פיננברג, מחוז רנדסבורג-אקרנפרדה (דרומה), סגברג (מזרחית), שטיינבורג, שטורמרן (מזרחית) וכן המחוזות העירוניים שלזוויג-הולשטיין, קיל ונוימינסטר.

השלטון של המבורג-ברמן הגיע לשגשוגו הגדול ביותר ולאחר מכן לתקופת הצרות העמוקות ביותר תחת הארכיבישוף אדלברט מהמבורג (1043–1072). הוא היה אחרי שדרוג המבורג-ברמן לדרגת פטריארכיה של הצפון ונכשל לחלוטין. המבורג הפסיקה לשמש כחלק משמה של הדיוקסיה. שני הארכיבישופים הבאים, לימאר והומברט, היו מתנגדים נחושים של האפיפיור גרגוריוס השביעי.

בשנת 1104 הועלה מחוז הסופרגן של ברמן של לונד (דנמרק) לארכי-דיוקסיה המפקחת על כל הספראגנים הנורדיים האחרים של ברמן, כלומר ארהוס (דנמרק), איי פארו (דנמרק), גארדאר (גרינלנד), לינקופינג (שוודיה), אודנס (דנמרק), אורקני (בריטניה), אוסלו (נורווגיה), ריבה (דנמרק), רוסקילדה (דנמרק), שלזוויג (דנמרק), Selje (נורווגיה), Skálholt (איסלנד), Skara (שוודיה), Strängnäs (שוודיה), טרונדהיים (נורווגיה), אופסלה (שוודיה), Viborg (דנמרק), Vestervig (דנמרק), Västerås (שוודיה) ו-Vaxjö (שוודיה).

המושבות הסופיות הנותרות של ברמן באותה תקופה היו קיימים רק בשמותיהם, שכן הוונדים השמידו את מה שנקרא המחוזות הוונדיים של אולדנבורג-ליבק, רצבורג ושוורין, והן קמו מחדש רק מאוחר יותר. עם היחלשותה של דוכסות סקסוניה (המאה השביעית - 1180) בשנת 1180 השיגו כל הבישופים הסופרגנים הללו עבור חלקים משטחי הבישופות שלהם מעמד של נסיכים-בישופים חופשיים אימפריאליים. הבישופות של ליבוניה (תחילה באוקסקול ולאחר מכן בריגה) הייתה סופרגן של ברמן בשנים 1186–1255.

הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחר 1180

השגת שליטה לנסיך-ארכיבישוף כחופשיות אימפריאלית 
פרידריך הראשון ברברוסה ובעלי בריתו, רבים מהם וסאלים ותומכים לשעבר של בן דודו מצד אביו הדוכס היינריך השלישי, האריה, ניצחו את דוכס סקסוניה ובוואריה. בשנת 1180 נטל פרידריך הראשון ברברוסה את נחלותיו של היינריך האריה. בשנת 1182 הוא ואשתו מתילדה פלנטג'נט, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה ואחותו של ריצ'רד לב הארי, עזבו משטאדה כדי לצאת לגלות מהאימפריה הרומית הקדושה אל אנגליה.

פרידריך הראשון ברברוסה חילק את סקסוניה לכמה עשרות טריטוריות במעמד אימפריאלי חופשי והקצה כל טריטוריה לאחד מבעלי בריתו שכבש אותם קודם לכן מידי היינריך האריה ותומכיו הנותרים. בשנת 1168 השבט הסקסוני של האסקנים, בעלי בריתו של פרידריך הראשון ברברוסה, נכשל במינוי בן משפחתם הרוזן זיגפריד מאנהלט, בכס ברמן.

אבל בשנת 1180 ניצחו האסקנים פעמיים. ראש בית אסקניה, המרקיז אוטו הראשון מברנדנבורג, בנו של אלברכט הדוב, בן דודו מצד אמו של היינריך האריה, סיפק לאחיו השישי ברנהרד, רוזן אנהלט, מכאן ואילך לברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה, את האזור שכונה מאוחר יותר דוכסות סקסוניה המאוחרת יותר (1180–1296), טריטוריה זניחה באופן קיצוני שהייתה מורכבת משלוש טריטוריות לא קשורות לאורך נהר האלבה, מצפון מערב לדרום מזרח, (1) האדלן סביב אוטרנדורף, (2) סביב לאונבורג על אלבה. ו (3) סביב ויטנברג על אלבה. מלבד התואר, דוכס סקסוניה, אנגריה ווסטפאליה, שדוכסות סקסוניה הצעירה הזו העניקה לשליטיה, אפילו לאחר חלוקתה השושלת ב-1296, לא היה לטריטוריה זו, המורכבת רק משוליים טריטוריאליים של דוכסות סקסוניה הישנה, מעט במשותף. עם האחרון. בשנת 1260, החל משנת 1296 ואילך, פיצלו שליטיה את הדוכסות הצעירה לדוכסות סקסוניה-ויטנברג ודוכסות סקסוניה-לאוונבורג, כאשר האחרונה החזיקה בשתי הטריטוריות הצפוניות הבלתי מחוברות, שהשתייכו לארכיבישוף ברמן.

אוטו וברנהרד עזרו לאחיהם השני זיגפריד, אשר מאז 1168 כינה את עצמו הבישוף הנבחר של ברמן, לזכות בארכיבישופות ברמן, כאשר חלק משטח הבישופות שודרג להקמת הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. כך הפכה הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחת המדינות היורשות של דוכסות סקסוניה הישנה, והחזיקה רק בחלק קטן מהשטח הקודם שלה.

בשנת 1186 הכיר פרידריך הראשון ברברוסה בעיר ברמן כגוף פוליטי על ידי הפריבילגיה של גלנהאוזן. בהסכמת הנסיך-הארכיבישוף הרטוויג השני, מאוטלדה, הכריז הקיסר על העיר כנשלטת על ידי תושביה והקיסר, כשהנסיך-ארכיבישוף מוותר על שלטונו. העיר ברמן ראתה ועדיין רואה בפריבילגיה זו מכוננת למעמדה כעיר קיסרית חופשית של חופשיות אימפריאלית.

במהלך ההיסטוריה שליטי הנסיכות-ארכיבישופות בהתאמה ומדינה היורשת שלה ברמן-ורדן הכחישו לעיתים קרובות את מעמדה של העיר. וגם העיר יכלה ולא תמיד דבקה בטענתה על חופשיות אימפריאלית, מה שהפך את מעמדה של העיר למעט מעורפל. במהלך רוב ההיסטוריה השתתפה העיר בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות כחלק מהאצולה ושילמה את חלקה במיסים, לפחות כאשר הסכימה להטלה לפני כן. מכיוון שהעיר הייתה משלמת המיסים הגדולה, חיפשו בעיקר את הסכמתה. כך החזיקה העיר בכוח פיסקאלי ופוליטי במסגרת הנסיכות-ארכיבישות, בעוד העיר מעדיפה לא לאפשר לנסיך-הארכיבישוף או לנציגיו לשלוט בעיר בניגוד להסכמתה.

לאחר שמועצת קתדרלת ברמן, שכללה את שלושת קברניטי המבורג בעלי הזכויות, בחרה בוולדמר מדנמרק, הבישוף המודח של שלזוויג, ארכיבישוף בשנת 1207, דיקן הקתדרלה של ברמן בורכרד משטומפנהוזן, שהתנגד לבחירות אלה, ברח להמבורג, שהייתה אז תחת השפעה דנית. ולדמר השני, מלך דנמרק, שהיה מסוכסך עם בן דודו של אביו הארכיבישוף ולדמר, זכה במועצת המבורג כדי לבחור את בורכרד לאנטי-ארכיבישוף בתחילת 1208. בהיעדר תמיכה של האפיפיור, המלך ולדמר השני מינה אותו בעצמו כארכיבישוף בורכרד הראשון, אולם הוא התקבל רק בצפון אלביה.

בשנת 1219 שוב התעלמה מועצת ברמן מהקפיטולרים של המבורג, מחשש למפלגתיות הדנית שלהם ובחרה בגבהרד מליפה לארכיבישוף. בשנת 1223, הארכיבישוף גבהרד פייס את מועצת המבורג ואישר ששלושה מהקפיטולרים שלו זכו להיבחר במועצת ברמן, כלומר הפרובוסט, בראש המועצה, הדיקן (דומדצ'נט) והמלמד, הממונים על החינוך בקתדרלה. האפיפיור הונוריוס השלישי אישר הסדר זה בשנת 1224, ואישר גם את המשך קיומם של שתי המועצות.

העיר המבוצרת ברמן החזיקה שומרים משלה, ולא אפשרה לחיילי הנסיכות-בישופות להיכנס אליה. העיר שמרה שער צר במיוחד, המכונה מחט הבישוף (בלטינית: Acus episcopi, שהוזכרה לראשונה ב-1274), לכל הכמורה כולל הנסיך-ארכיבישוף. צרותו של השער איפשרה טכנית להגיע בליווי אבירים. לכן, הנסיכים-ארכיבישופים העדיפו להתגורר מחוץ לעיר, תחילה בבוקן ומאוחר יותר בטירת ורדה, שהפכה למבצר הראשי של הנסיך-ארכיבישוף גרהרד השני, רוזן ליפה ב-1219.

מועצת קתדרלת ברמן וחלק מהממשל היו ממוקמים בגבול העיר תחת חסינות ומעמד אקס-טריטוריאלי סביב קתדרלת פטרוס הקדוש, שם מועצת העיר הייתה נמנעת מלהתערב. הקונצ'דרלה של המבורג, עם בית כנסת ובתי משפט קפיטולרי, יצרה גם מחוז חסינות קתדרלה של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן.

המפתח, סמל הכינוי של הקדוש פטרוס, הפך לסמל העיר ברמן (ראה סמל ברמן), הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן (שני מפתחות ארז'ן (כסף) מוצלבים על רקע גולס (אדום), ראה בחלק השמאלי של החותם של ברמן-ורדן) ושל העיר שטאדה.

הטריטוריה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן כללה מספר ישויות משנה. הדבר היחיד שהיה משותף לכולם הוא שהארכיבישופים או הקפיטולרים הקודמים או המועצה כקולקטיב השיגו בהם כוח חילוני כלשהו בדרך של רכישה, הפעלת כוח, גזילה, ציון לשבח, משכון, תרומה וכו'. השלטונות הארכיאפיסקופליים הקודמים לא הצליחו כמעט באף אחת מישות המשנה להשיג את כל הסמכויות, בין אם זה שיפוטי, אבותי, פרוכיאלי, פיסקאלי, פיאודלי או מה. כמעט בכל מקום השלטון היה אמור להיות משותף עם אחד או יותר נושאי סמכות מתחרים, למשל אריסטוקרטים, נכבדי כנסייה חיצוניים, תאגידים אוטונומיים של איכרים חופשיים או עיירות שכר וכדומה. לפיכך, הרשות הארכיאפיסקופלית נהגה להתייחס לכל תת-ישות במונחים שונים כמו מחוז, קהילה, פלך, מחוז אבות, כל אחד בהתאם לכוח המסוים, שהסמכות הארכיאפיסקופלית השיגה בהם.

הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן הורכבה בערך מהמחוזות הבאים בסקסוניה התחתונה של היום, של קוקהאפן, אוסטרהולץ, רוטנבורג על הווימה וכן המובלעת של ברמן - העיר ברמרהאפן ובין השנים 1145 עד 1526, המחוז של דיטמארש בשלזוויג-הולשטיין של היום. העיר ברמן הייתה מבחינה חוקית חלק מהבישופות עד 1646, אך נשלטה בפועל על ידי תושביה ולא כללה את מעונו של הנסיך-ארכיבישוף בין חומותיה מאז 1313. בעקבות כך, הנסיך-ארכיבישוף עבר לוורדה. הטריטוריה של הנסיך-בישוף לשעבר של ורדן מיוצגת בערך על ידי החלק המזרחי של מחוז ורדן המודרני והחלק הדרומי של מחוז רוטנבורג של היום, שניהם בסקסוניה התחתונה.

חוקה ופוליטיקה בתוך הנסיכות-ארכיבישופות 
ביחס לפנים הסמכות הארכיאפיסקופית, המורכבת מהנסיך-ארכיבישוף ומועצת הקתדרלה, הייתה צריכה למצוא דרכים לקיים אינטראקציה עם נושאי הסמכות האחרים. אלה הפכו בהדרגה לאצולת הבישופות, גוף מייעץ, אך מקבל החלטות בנושאי מיסוי ומיסים. אצולת הבישופות שוב לא הייתה הומוגנית בשום פנים ולכן התקוטטו לעיתים קרובות משום שהיו מורכבים מאצולה תורשתית, אדוני השירות, הכמורה הלא קפיטולרית, האיכרים החופשיים והבורגרים של ערים מורשות. מודוס ויוונדי של משחק הגומלין בין האצולה לבין הסמכות הארכיאפיסקופלית, בהיותו כשלעצמו מחולק לנסיך-ארכיבישוף ולמועצה, הפך לחוקה המעטה של הנסיכות-ארכיבישופות. עם זאת, המשחק לא נקבע על פי סטנדרטים קבועים של התנהגות. בעוד הארכיבישופים עבדו על סילוק אצולת הבישופות מהנוף הפוליטי, האחרונים נאבקו על אכיפת המודוס ויוונדי כדי להפוך לחוקה של ממש. המועצה נעה לעיתים קרובות בין הגדלת השפעתה על ידי מאבק באצולה במשותף עם הנסיך-ארכיבישוף לבין הדחת כוונותיו האבסולוטיות על ידי סימון מטרה משותפת עם האצולה. כל הצדדים עשו שימוש באמצעים כמו בלוף, איום, חסימה, שחיתות, מסחר בסוסים ואפילו אלימות.

בשנים 1542/1547 - 1549 הצליחו המועצה והאצילים לפטר את הנסיך-ארכיבישוף האוטוקרטי והכושל כריסטופר הבזבזן, דוכס בראונשווייג-לינבורג-וולפנביטל. במיוחד המועצה השתמשה בכוחה כדי לבחור מועמדים ותיקים מאוד, כדי למזער את הזמן שבו שליט יכול להזיק, או כדי לבחור קטינים, שעליהם קיוותה להשפיע על ידי חינוכם. מדי פעם המועצה משכה זמן והאריכה את הבחירות במשך שנים, בהיותה בעצמה השליט לתקופת ה-sede vacante. במהלך פיטוריו של הנסיך-ארכיבישוף כריסטופר הבזבזן שלטה המועצה יחד עם האצילים שצברו באותה תקופה כוח משמעותי.

ביחס כלפי חוץ היה לנסיכות-ארכיבישופות של ברמן מעמד של אצולה אימפריאלית (בגרמנית: "Reichsstand", רבים: "Reichsstände") עם הצבעה בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה. תנאי מוקדם להיות אצולה אימפריאלית היה חופשיות אימפריאלית בגרמנית: "Reichsunmittelbarkeit", או "Reichsfreiheit") של השליטים או הגופים השליטים, כלומר לא הייתה להם סמכות אחרת מעליהם מלבד קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעצמו. יתרה מזאת, לשליטים או גופים שולטים כאלה (כגון מועצות או מועצות ערים) היו כמה זכויות ופריבילגיות חשובות, כולל מידה של אוטונומיה בשלטון השטחים שלהם.

בתפקידם הדתי ככומר קתולי, הארכיבישופים הובילו את הארכיבישוף שלהם כממונה על כל הכמורה הרומאית-קתולית, כולל הבישופים הסופרגנים של אולדנבורג-ליבק, רצבורג ושוורין.

דעיכת עצמאותה של הנסיכות-הארכיבישופות 
הנסיכות-ארכיבישופות סבלה לעיתים קרובות מעליונות צבאית של מעצמות שכנות. בהיותה לא שושלתית, אלא שלטון של נסיכים-ארכיבישופים ממוצא שונה, הפכה הנסיכות-ארכיבישופות לפיון בידי הכוחות החזקים. כינונה של חוקה, שתחייב את האצילים המסוכסכים, נכשלה.

פילוגים בכנסייה ובמדינה סימנו את המאות הבאות, ולמרות עמלתן של הקהילות וינדסהיים ובורספלד, הוכנה הדרך לרפורמציה, שהתקדמה במהירות, בין השאר בגלל הנסיך-ארכיבישוף הקתולי האחרון, כריסטופר הבזבזן, אשר היה בסכסוך קבוע עם המועצה והאצולה. בהיותו בו-זמנית הנסיך-בישוף של ורדן, הוא העדיף להתגורר בעיר ורדן.

עד שמת (1558), בארכיבישופות לא נותר דבר מהעדה הישנה מלבד כמה מנזרים - כמו הרספלד, הימלפפורטן, לילינטל, נויאנוולדה, אוסטרהולץ וכן זבן בסמכות השיפוט של הארכיבישוף של ברמן  וכן נויקלוסטר בסמכות השיפוט של ורדן - והמחוזות המשרתים על ידם. בעוד שבין 1523 ל-1551 הערים ברמן ושטאדה פירקו את כל המנזרים העירוניים, מלבד סנט מרי בשטאדה, שהפכה עד 1568 למנזר לותרני, והעבירה את המבנים שלהן לשימושים של בתי ספר, בתי חולים, בתי נדבה ובתי קשישים.

עידן המנהלים הלותרניים של הנסיך-ארכיבישוף 
החוקה של האימפריה הרומית הקדושה קבעה כי הקיסר רשאי להעניק את השלטון לנסיך-בישוף נבחר רק אם האפיפיור היה מאשר את בחירתו. הקיסר היה יכול להעניק זכות פיאודלית (בגרמנית: "Lehnsindult"), לעיתים קרובות שהיא מוגבלת לשנים מסוימות בלבד, ולאחר מכן על אף שהטיף לנסיך-הבישוף הנבחר את המלכות של לגיטימציה מוגבלת, כך שהנבחר יוכל לשלוט בכוח נסיכי בתוך הנסיכות-בישופות, אולם נושא רק את התואר של מנהל, כך שיהיה נאסר להשתתף בדיאטות. היעדר אישור מהאפיפיור והסמכה אימפריאלית היו עלולים להביא נסיך-בישוף נבחר למצב מעורער כדי שיודח על ידי הקיסר או על ידי כל אחד מהוסאלים שלו בעל עוצמה מספיק ורצון לעשות זאת.

תושבי הנסיכות-ארכיבישופות אימצו חלקם את הלותרניזם וחלקם את הקלוויניזם, וכך גם העיר ברמן והשטחים בהשפעתה במורד הווזר ובמחוז בדרקסה, גם רוב הקפיטולרים, שגויסו מבורגנים של העיר ברמן ומשפחות אצילים כפריות, התבררו כקלוויניסטים ולותרנים. כך העדיפו הקפיטולרים לבחור במועמדים פרוטסטנטים לתפקיד. בשל כך, הנסיכים-ארכיבישופים יכלו רק מדי פעם לזכות בהסמכה הקיסרית.

בתים נסיכים רבים, כמו בית ולף (בראונשווייג-וולפנביטל), בית ניקלוטינג (מקלנבורג-שוורין), בית וטין (סקסוניה), ובית אסקניה (סקסוניה-לאוונבורג) הראה. לפני בחירת נסיך-ארכיבישוף חדש, משכה המועצה את הזמן, ושלטה בנסיכות-ארכיבישופות בהתאם לאצולה (1566–1568), ובחנה את ההזדמנויות.

בשנת 1524 הכפיפה הנסיכות-ארכיבישופות את רפובליקת האיכרים האוטונומית של ארץ וורסטן, אך הוורסטנרים עדיין קיוו לשחרור ותמיכה מהמובלעת של הסקסונית-לאוונבורגית השכנה של ארץ האדלן. כך ב-17 בפברואר 1567 בחרה המועצה בדוכס היינריך השלישי מסקסוניה-לאונבורג (*1550-1585*, שלט מ-1568 ואילך) כנסיך-ארכיבישוף. בתמורה ויתר אביו פרנץ הראשון על כל תביעה סקסונית-לאוונבורגית לארץ וורסטן וכן לרוזנות בדרקסה וזנח את התביעה, שהביא לבית המשפט הקיסרי לשם כך.

בכניעותיו בבחירות כרת היינריך השלישי לקבל את הפריבילגיות של האצילים והחוקים הקיימים. בשל היותו קטין הוא הסכים, שהמועצה והאצולה ישלטו בנסיכות-ארכיבישופות. בזמן הזה הוא נאלץ לחכות לאישור האפיפיור. דה פקטו הוא עלה על הכס בשנת 1568, זכה ב-1570 להסמכה קיסרית, בעוד דה יורה עדיין יוצג על ידי המועצה עד 1580, כדי לא לסבך אישור אפיפיורי, שמעולם לא התממש.

בעוד מקסימיליאן השני ראה בהיינריך השלישי קתולי אמיתי, האפיפיור סיקסטוס החמישי נותר ספקן. היינריך השלישי גדל לותרני, אך התחנך קתולי ושימש לפני בחירתו כקאנון הקתולי של הקתדרלה בקלן. הפילוג לא היה כה ברור, כפי שהוא נראה בדיעבד. הכס הקדוש עדיין קיווה שהרפורמה תהיה תופעה זמנית בלבד, בעוד שגיבוריה עדיין ציפו שכל הכנסייה הרומית תעשה רפורמה, כדי שלא יהיה פילוג.

אז סיקסטוס החמישי בדק את היינריך השלישי מדי פעם, בדרישה לרצף של מועמדים קתולים למשרות פנויות במועצת ברמן - שלעיתים קיבל, לפעמים הכחיש - בעוד שהיינריך הצליח להיבחר גם על ידי מועצת הנסיכים-בישופים של אוסנבריק (1574–1585) ופאדרבורן (1577–1585), מבלי שזכו אי פעם לאישור האפיפיור. בשנת 1575 נישאו היינריך השלישי ואנה פון ברוך (בורך) בהגן אים ברמישכן.

לגבי ענייני הפנים, היינריך השלישי עדיין נאלץ להחזיר חובות מקודמו כריסטופר הבזבזן. בשנת 1580 היינריך הציג חוקת כנסייה לותרנית עבור הנסיכות-ארכיבישופות, לפיה היינריך השלישי לא ימלא יותר את תפקידיו הדתיים של בישוף קתולי. בשנת 1584 הקים הכס הקדוש את "המשלחות הנורדיות" הרומיות-קתוליות, מאמץ לשליחות באזור הארכי-דיוקסיות של ברמן ולונד שנפסקו בפועל. בשנת 1622 הוכפפו המשלחות הנורדיות ל-Congregatio de Propaganda Fide ברומא. הכס הקדוש העביר לנונציו בקלן, פייטרו פרנצ'סקו מונטורו, את המשימה לטפל במשלחות הנורדיות - בין היתר - בנסיכות-הארכיבישופות של ברמן ובנסיכות-הבישופות של ורדן. בשנת 1667 מיסד הכס הקדוש עוד יותר את המשלחות הנורדיות על ידי הקמת השליחים של הנציגויות הנורדיות.

ב-22 באפריל 1585 מת היינריך השלישי במעונו ב-Beverstedterm ühlen לאחר תאונת רכיבה. לאחר מותו המוקדם של היינריך, אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ השפיע במועצת ברמן כדי לבחור את בנו יוהאן אדולף מהולשטיין-גוטורפ (*1575–1616*) לתפקיד. לשם כך, שילם אדולף 20,000 טאלר והבטיח לפעול להשבתו של דיטמארשן לנסיכות-הארכיבישופות.

בשנת 1585 יוהאן אדולף התחייב בבחירתו בכניעות הבחירות המחייבות, שהוא יקבל את הפריבילגיות של הפרק כמו גם את החוקים הקיימים ושהוא יפעל - על חשבונו - להשגת אישור האפיפיור או - כברירת מחדל - הסמכה אימפריאלית. משנת 1585 עד 1589 שלטו המועצה והאצולה בנסיכות-ארכיבישוף באפוטרופסות על הקטין יוהאן אדולף.

הנסיכות-ארכיבישופות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648) 
בתחילת מלחמת שלושים השנים הנסיכות-הארכיבישופות שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים בחוג הסכסוני התחתון. לאחר 1613, כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק-נורווגיה, בהיותו באיחוד אישי דוכס הולשטיין באימפריה הרומית הקדושה, הפנה את תשומת לבו כדי להשיג נחלה על ידי רכישת הנסיכויות-בישופויות של ברמן, ורדן, מינדן והלברשטאדט.

הוא ניצל במיומנות את הקריאה של הפרוטסטנטים הגרמנים לאחר קרב ההר הלבן ב-1620, כדי לקבוע עם מועצת ברמן והמנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, בן דודו מדרגה שנייה, להעניק את ברמן עבור בנו פרדריק, לימים נסיך הכתר של דנמרק (ספטמבר 1621). הסדר דומה הושג בנובמבר עבור הנסיכות-בישופות של ורדן עם הסגל והמנהל שלה פיליפ זיגסמונד. בשנת 1623 ירש בנו של כריסטיאן את פיליפ זיגסמונד המנוח בתפקיד פרידריך השני, מנהל הנסיכות-בישופות של ורדן, רק כדי לברוח מחיילי הליגה הקתולית תחת הרוזן יוהאן ט'סרקלס פון טילי ב-1626.

בנובמבר 1619 כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, הציב חיילים דנים בעיר הברמיאנית, שטאדה, רשמית בשם בנו שהיה יורש המנהל, דיכא תסיסה של תושביה.

בשנת 1620, ביקש כריסטיאן הצעיר, דוכס בראונשווייג ולינבורג-וולפנביטל, המנהל הלותרני של הנסיכות-בישופות הלברשטאדט, שהנסיך-הארכיבישוף הלותרני של ברמן יצטרף לקואליציית המלחמה של האיחוד הפרוטסטנטי. המנהל והאצולה של הנסיכות-ארכיבישופות נפגשו בדיאט והכריזו על הטריטוריה שלהם כנאמנה לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועל נייטרליותם בסכסוך.

עם חיילים דנים בשטחו ובדרישתו של כריסטיאן הצעיר, המנהל יוהאן פרידריך ניסה נואשות להרחיק את הנסיכות-ארכיבישופות שלו מהמלחמה, בהסכמה מלאה עם האצולה והעיר ברמן. כאשר בשנת 1623, הרפובליקה ההולנדית, שנלחמה במלחמת שמונים השנים למען עצמאותה נגד הכוחות הספרדיים והאימפריאליים של הבסבורג, ביקשה מהקלוויניסטים של העיר ברמן להצטרף, העיר סירבה, אך החלה לחזק את ביצוריה.

בשנת 1623 החליטו השטחים שהרכיבו את החוג הסכסוני התחתון לגייס צבא על מנת לשמור על נייטרליות חמושה, כאשר כוחות הליגה הקתולית כבר פעלו בחוג הרייני-וסטפאלי התחתון הסמוך והתקרבו בצורה מסוכנת לאזורם. ההשפעות הנלוות של המלחמה, המחסור ויוקר המחירים, כבר גרמו לאינפלציה גם באזור. האוכלוסייה סבלה מהכורח לאכסן ולהזין כוחות מבאדן-דורלאך, דנים, הלברשטטיאנים, מהליגה הקתולית ומפפאלץ, שצעדתם דרך האזור, הנסיכות-ארכיבישופות נאלצה לסבול כדי למנוע כניסה לעימות מזוין.

בשנת 1623 הרפובליקה ההולנדית, שנתמכה באופן דיפלומטי על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, גיסו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, החלה במסע חדש נגד הבסבורג. כך רותקו חיילי הליגה הקתולית והנסיכות-ארכיבישופות זכתה להקלה. אך זמן קצר לאחר מכן פנו הכוחות הקיסריים בפיקודו של אלברכט פון ולנשטיין לצפון בניסיון להרוס את ברית ברית ערי הנזה המתפוררת, כדי להכפיף את ערי ההנזה ברמן, המבורג וליבק ולהקים מונופול סחר בלטי, שינוהלו על ידי כמה מקורבים אימפריאליים כולל ספרדים ופולנים. הרעיון היה לזכות בתמיכתן של שוודיה ודנמרק, שהיו יוצאות מורווחות מהרס ברית ההנזה.

במאי 1625 כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק ודוכס הולשטיין נבחר - בתפקידו האחרון - על ידי השטחים החברים של החוג הסכסוני התחתון למפקד העליון של הכוחות סקסוניה התחתונה. חיילים נוספים גויסו ויוכלו להתאכסן ולקבל מזונות בשטחי סכסוניה התחתונה, כולל הנסיכות-ארכיבישופות. באותה שנה הצטרף כריסטיאן הרביעי לקואליציית המלחמה האנגלו-הולנדית. בשנת 1625 הזהיר טילי את הנסיך-ארכיבישוף יוהאן פרידריך מפני הצבתם של חיילים דנים ופרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דרש לסיום מיידי של הברית שלו ושל ורדן עם דנמרק, כאשר ורדן כבר נשלטה על ידי בנו של כריסטיאן, פרדריק, יורשו של יוהאן פרידריך. הוא הצהיר שוב על נאמנותו לקיסר ועל נייטרליות בסכסוך, אבל הכל לשווא.

כעת הורה כריסטיאן הרביעי לחייליו לכבוש את כל מוקדי התנועה החשובים בארכיבישופות ונכנס לקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, שם הובס על ידי כוחות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. כריסטיאן הרביעי וחייליו שנותרו בחיים נמלטו לארכיבישופות והציבו את המפקדה שלהם בשטאדה. המנהל יוהאן פרידריך, באיחוד אישי גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח אל ורדן והותיר את השלטון בארכיבישופות למועצה ולאצולה.

בשנת 1626 כבשו טילי וחייליו את הנסיכות-בישופות של ורדן, מה שגרם לבריחתם של אנשי דת לותרנים מאותו שטח. הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות. המועצה הכריזה שוב על נאמנותה לקיסר ודחתה תשובה לבקשה, בטענה שעליה להתייעץ תחילה עם האצולה בדיאט, בהליך ממושך.

בינתיים, כריסטיאן הרביעי הורה לחיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים שתמכו בו לנחות בארכיבישופות, תוך שהוא סוחט מהאחרונים תרומות גבוהות למלחמה למימון מלחמתו. תחינות המועצה להפחתת התרומות העיר נענו על ידי כריסטיאן הרביעי שברגע שכוחות הליגה הקתולית ישתלטו, הסחטנות שלו תיראה מועטה לעומתם.

עד 1627 כריסטיאן הרביעי הדיח דה פקטו את בן דודו יוהאן פרידריך מהשלטון בברמן. באותה שנה פרש כריסטיאן הרביעי מהנסיכות-ארכיבישופות, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו. טילי פלש אז לנסיכות-ארכיבישופות וכבש את חלקיה הדרומיים. העיר ברמן סגרה את שערי העיר שלה והתבצרה מאחורי ביצוריה המשופרים. בשנת 1628 טילי צר על שטאדה עם חיל המצב שנותר של 3,500 חיילים דנים ואנגלים. ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי גישה בטוחה לאנגליה ודנמרק וכל הנסיכות-ארכיבישופות הייתה בידיו. כעת פנה טילי לעיר ברמן, ששילמה לו כופר של 10,000 ריקדולאר כדי לחסוך את המצור שלה. העיר נותרה לא כבושה.

ולנשטיין כבש בינתיים את כל חצי האי יוטלנד, מה שגרם לכריסטיאן הרביעי לחתום על הסכם ליבק, ב-22 במאי 1629, על מנת להחזיר לעצמו את כל נחלותיו בחצי האי, הוא הסכים בתמורה להפסיק רשמית את השתתפותה של דנמרק במלחמת שלושים השנים וויתר בשם בנו פרידריך השני, מנהל הנסיכות-בישופות של ורדן, על ניהול הבישופות וכן על ניהול הנסיכות-בישופות של הלברשטאדט.

המנהל יוהאן פרידריך, ששהה בגלות בעיר החופשית הקיסרית ליבק, היה במצב חלש בולט. בעקבות כך בשנת 1628 הוא הסכים שהמנזר הלותרני בשטאדה - שהיה תחת כיבוש הליגה הקתולית - יוחזר לפולחן קתולי ויאויש בנזירים זרים, אם גם המועצה תסכים.

השתלטות הליגה הקתולית אפשרה לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ליישם את צו ההשבתה, שנגזר ב-6 במרץ 1629 בנסיכות-ארכיבישופות ברמן ובנסיכות-בישופות ורדן. המנזרים של ברמן עדיין קיימו את הטקס הרומי-קתולי - מנזר אלטקלוסטר, כנסיית , נויקלוסטר וזבן - הפכו למעוזים המקומיים לקתוליזציה מחדש במסגרת הקונטרה-רפורמציה.

תחת האיום של צו ההשבה, יוהאן פרידריך הסכים לביקורים קנוניים במנזרים הנותרים, אלה שנאחזו בפולחן הרומי-קתולי ואלו שהומרו למנזרים לותרניים מרצון כאחד. מנזרים היו באופן מסורתי מוסדות לספק לבנות רווקות, שלא ניתן היה לספק להם בעל כיאה למעמדן החברתי או שלא רצו להתחתן, פרנסה בכבוד. כאשר אישה לא נשואה במעמד זה הצטרפה למנזר, היא הייתה מעניקה נכסים מרוויחים (מקרקעין) או - מוגבלים לחייה - הכנסות רגילות ששולמו על ידי קרוביה הגברים, למנזר, ובכך תרמו להרחבת נחלות המנזר.

בטריטוריות רבות, בהן רוב האוכלוסייה אימצה את הלותרניות, לא היה ניתן לוותר על תפקידן של המנזרים לספק פרנסה לנשים לא נשואות. כך קרה שהמנזרים הקתוליים לשעבר של הנסיכות-ארכיבישופות הימלפפורטן, לילינטל, נויאנוולדה, ואוסטרהולץ עם כל אחוזותיהן הפכו למנזרים לותרניים כאלה, בעוד המנזר של זבן היה בתהליך של הפיכתו לכזה.

במסגרת הביקורים עד סוף שנת 1629, המבקרים הרומאים-קתולים הציבו אולטימטום למנזרים הלותרניים לפנות את המנזרים, כאשר האחוזות הימלפפורטן ונויאנוולד הוענקו אז לישועים, במטרה לממן אותם והשליחות שלהם במהלך הרפורמציה הנגדית בארכיבישופות. ראשי המנזרים שגורשו נמנעו מלהחזיר את המקרקעין, שהעניקו למנזר, כשנכנסו אליו.

פרדיננד השני השעה את הקפיטולרים מעונש, אם הם יפטרו את הקואדיוטור הלותרני פרדריק, לימים נסיך הכתר של דנמרק, מתפקידם. המועצה סירבה, משום שעדיין תמכה בפרדריק, שנבחר בתוקף משפטי מלא ב-1621. בעקבות כך פרדיננד השני בעצמו הדיח אותו על ידי שימוש בצו ההשבתה, לטובת בנו הצעיר, הארכידוכס הרומאי-קתולי לאופולד וילהלם מאוסטריה, שכבר ניהל את הנסיכויות-הבישופיות של הלברשטאדט (1628–1648), פסאו (1625–1662) ושטרסבורג (1626–1662).

פרדיננד השני השאיר את יוהאן פרידריך בתפקיד, נגד התנגדות הליגה הקתולית, כי הוא תמיד שמר על נאמנות כלפיו. הליגה הקתולית הציעה לתפקיד את הרוזן הקתולי פרנץ וילהלם מוורטנברג, הנסיך-בישוף של אוסנבריק (1625–1634 ושוב 1648–1661). אחרי הכל, התפקיד כלל באותן שנים הכנסה שנתית של 60,000 ריקסדולר לרשות המחזיק בו, המהווה מחצית מתקציב הנסיכות-ארכיבישופות.

פרנץ מוורטנברג, שמונה על ידי פרדיננד השני כיו"ר ועדת ההשבה הקיסרית, שביצע את הוראות צו ההשבה בחוג הסכסוני התחתון, הדיח את יוהאן פרידריך ב-1629, אשר השלים עם ההדחה.

בספטמבר 1629 הצטוותה המועצה לתת דין וחשבון על כל האחוזות הקפיטולריות, אולם היא סירבה, בטענה תחילה שהצו לא אומת ומאוחר יותר כי בשל מחלוקות עם מועצת העיר של ברמן, הם לא יכלו לנסוע בחופשיות כדי לתת דין וחשבון שלא לדבר על לעשות את המחקר הדרוש על האחוזות. הגישה האנטי-קתולית של התושבים ושל מועצת ברמן גרמה לכך שלא ניתן היה להכין את השבת האחוזות מהמועצה הלותרנית לכנסייה הקתולית. אפילו הקפיטולרים הלותרניים לא היו רגועים בברמן הקלוויניסטית. באוקטובר 1629 מסר לבסוף מזכיר המועצה את הדו"ח בוורדן והודיע לו כי לפי צו ההשבה המועצה נחשבת כבלתי לגיטימית. קפיטולרים לותרנים נחקרו, אך המועצה נותרה בתפקידה, והחלטותיה היו כפופות להסכמת ועדת ההשבה. האפיפיור אורבנוס השמיני מינה קפיטולרים רומאים-קתולים נוספים ב-1630, כולל פרובוסט חדש.

הנחלות בגבולות העיר הבלתי כבושה ברמן לא הוחזרו בהוראת מועצת העיר. המועצה טענה שהעיר הייתה פרוטסטנטית זה מכבר, אך ועדת ההשבה טענה שהעיר היא דה יורה חלק מהנסיכות-ארכיבישופות, כך שהפרוטסטנטיות הרחיקה באופן לא חוקי נחלות מהכנסייה הקתולית. מועצת העיר ענתה בנסיבות אלה שהיא מעדיפה להיפרד מהאימפריה הרומית הקדושה ולהצטרף ל העצמאית (עצמאותה אושרה לבסוף בחוזה וסטפליה ב-1648). העיר לא הייתה אמורה להיכבש בשל ביצוריה החדשים וגישתה לים הצפוני דרך נהר וזר.

בתוך בית הנסיך-ארכיבישופות הכבושים ביצעו הדיירים הליגואיסטים את ההשבה. בשטאדה, המטה של טילי, כל הכנסיות, מלבד ניקולס הקדוש, נמסרו לאנשי דת קתולים זרים. אבל הבורגרים לא השתתפו בשירותים קתוליים. בעקבות כך במרץ 1630 גירש טילי את כל הכמורה הלותרנית, מלבד זו של ניקולס הקדוש. טילי גבה תרומות מלחמה גבוהות מהבורגרים של שטאדה (למשל 22,533 טאלר רק ב-1628) והציע ב-1630 להקל על כל בורגר, שישתתף בשירותים הקתוליים, ללא הצלחה. ביולי 1630 עזב טילי לכיוון דוכסות פומרניה, שם נחת מלך שוודיה גוסטב השני אדולפוס עם חייליו, ופתח חזית חדשה במלחמת שלושים השנים. הוא זכה על ידי הדיפלומטיה הצרפתית להצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה עד מהרה הולנד.

בפברואר 1631 התייעץ יוהאן פרידריך עם גוסטב השני אדולפוס ועם מספר נסיכים סקסוניים תחתונים בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתה הגוברת של הבסבורג שהופעלה מכוח צו ההשבה במספר בתי נסיכים לותרניים בצפון גרמניה. יוהאן פרידריך העלה השערות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה. למען המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד העליון של גוסטב השני אדולפוס, שהבטיח להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות למנהלה לשעבר. באוקטובר, צבא, שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך, החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות ובתמיכת חיילים שוודים - לכבוש את הנסיכות-בישופות השכנה של ורדן, מה שגרם הלכה למעשה להדחת הנסיך-בישוף הקתולי של ורדן הרוזן פרנץ מוורטנברג (שלט ב-1630–1631), וגרם לבריחתם של הכמורה הקתולית. הנסיכות-בישופות של ורדן הפכה להיות נתונה לממשל צבאי שוודי, בעוד יוהאן פרידריך עלה על הכס שלה ב-1631.

הכיבוש מחדש של הנסיכות-ארכיבישופות - בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן - הופסק על ידי כוחות הליגה בפיקודו של גוטפריד היינריך פון פפנהיים, שהגיעו כהקלה לשטאדה, שם הם הצטרפו לכוחות הקתוליים האימפריאליים וכוחות הליגה שעדיין החזיקו בה. ב-10 במאי 1632 הם קיבלו מעבר בטוח ועזבו את העיר הענייה מאוד של שטאדה לאחר מצור על ידי כוחותיו של יוהאן פרידריך. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להכיר בעליונותה של שוודיה, אולם התעקש על הפיקוד העליון שלה עד תום המלחמה. הנסיכות-הארכיבישופות סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון. היחסים בין האצולה, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים. האצילים העדיפו לנהל משא ומתן ישיר עם הכובשים, הפעם השוודים. יוהאן פרידריך רצה לחלן את המנזרים לטובת תקציבו, אך האצילים היריבים מנעו זאת.

לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראתה המועצה את הדחתו של פרידריך (לימים יורש העצר הדני) כקואדיוטור על ידי פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימית. אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים לקבל את מינויו של פרידריך. בעקבות כך המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה. בשנת 1635 מונה כמנהל הלותרני פרידריך השני בברמן ובוורדן, אבל הוא היה צריך להיות כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.

באותה שנה סיפק האפיפיור אורבנוס השמיני למנהל הקתולי לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה, שמונה בשנת 1629 על ידי אביו פרדיננד השני, את תואר הארכיבישוף של ברמן, אך בשל כיבושה המתמשך על ידי השוודים הוא מעולם לא זכה להשפעה דה פקטו מלבד התואר כמנהל הנסיך-ארכיבישוף.

ב-1635/1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכות-הארכיבישופות. אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית (1643–1645) תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופיות. כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, מספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות, הועברו לידיים שוודיות. בעקבות כך פרידריך השני נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופיות. הוא ירש את אביו המנוח על כס המלכות הדני בתור פרדריק השלישי, מלך דנמרק ב-1648.

כשברמן שוב פנויה, האפיפיור חדש אינוקנטיוס העשירי מינה את הרוזן פרנץ מוורטנברג, הנסיך-הבישוף של ורדן שגורש לתקופה קצרה (1630–1631) ושימש כנסיך-הבישוף של אוסנבריק (1625–1661), לכומר האפוסטולי בשנת 1645, כלומר ראש המועצה הזמני. ורטנברג מעולם לא זכה להשפעה פסטורלית, שלא לדבר על כוח כנסיך-בישוף בשל הכיבוש השוודי המתמשך של הנסיכות-הארכיבישופות עד סוף מלחמת שלושים השנים.

בשל הכפיפות המתקרבת של ארכיבישופות ברמן למעצמה הגדולה הפוליטית של שוודיה, שנצפתה במשא ומתן על הסכם וסטפליה, העיר ברמן חיפשה אישור אימפריאלי למעמדה כ"חופשיות אימפריאלית" משנת 1186 (פריבילג' גלנהאוזן), אשר פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק לעיר בשנת 1646.

 הנסיכות-ארכיבישופות לאחר 1648 
ב-1648 חולנו ארכיבישופות ברמן ובישופות ורדן, כלומר הפכו למונרכיות תורשתיות על פי חוקה, ומכאן ואילך נשלטו תמיד דוכסות ברמן וגם דוכסות ורדן באיחוד אישי, בתחילה על ידי בתי המלוכה של שוודיה; בית ואסה ובית פפאלץ-צווייבריקן, ומאוחר יותר על ידי בית הנובר.

עם התפרקות האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, מעמדה של ברמן-ורדן כחופשיות אימפריאלית התבטל; מכיוון שהם היו באיחוד אישי עם ממלכת הנובר השכנה, הם שולבו במדינה זו. לאחר מכן הוקם מחוז שטאדה (1823–1978), שכלל את שטחי הדוכסות לשעבר של ברמן וורדן ואת ארץ האדלן''.

ארגון מחדש של הכנסייה הרומית-קתולית בטריטוריה לשעבר של הארכיבישופות של ברמן 
בשנת 1824 חולקה הטריטוריה לשעבר של ברמן בין הדיוקסיות השכנות שעדיין התקיימו של אוסנבריק, מינסטר והילדסהיים, כאשר האחרונה מכסה היום את השטח הקודם של הנסיכות-ארכיבישופות עצמה. פרט לעיר ההנזה החופשית הקלוויניסטית ברמן ושטחה, שהמשיכה להיות בפיקוח של הנציגות הרומית-קתולית בצפון גרמניה. עיר ההנזה החופשית ברמן הפכה לחלק מהדיוקסה של אוסנבריק רק ב-1929, עם פירוק הנציגות באותה שנה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

ברמן, ארכיבישופות