דווייט מקדונלד

דווייט מקדונלד (באנגלית: Dwight Macdonald; 24 במרץ 1906 – 19 בדצמבר 1982) היה סופר, עורך, מבקר קולנוע, מבקר חברתי, מבקר ספרות, פילוסוף ופעיל אמריקאי. מקדונלד היה חבר ב-"האינטלקטואלים של ניו יורק" ועורך מגזין השמאל שלהם, Partisan Review, במשך שש שנים. הוא גם תרם לפרסומים אחרים בניו יורק, כולל טיים, הניו יורקר, The New York Review of Books ו-Politics, כתב עת שייסד ב-1944.

ראשית חייו וקריירה 
מקדונלד נולד באפר וסט סייד של ניו יורק לדווייט מקדונלד האב (–1926) ולאליס הדג'ס מקדונלד (–1957), משפחה פרוטסטנטית משגשגת מברוקלין. מקדונלד התחנך בבית הספר ברנרד, אקדמיית פיליפס אקסטר ובייל. באוניברסיטה, הוא היה עורך של "The Yale Record", מגזין ההומור לסטודנטים. כסטודנט ב-Yale, הוא גם היה חבר ב-Psi Upsilon ותפקידו הראשון היה כמנהל מתלמד ב-Macy's.

ב-1929 הועסק מקדונלד במגזין "טיים"; הוצעה לו עבודה על ידי הנרי לוס, עמית בוגר ייל. בשנת 1930, הוא הפך לעורך המשנה של "פורצ'ן", אז הוצאה חדשה שנוצרה על ידי לוס. כמו כותבים רבים ב"פורצ'ן", הפוליטיקה שלו הוקצנה על ידי השפל הגדול. הוא התפטר מהמגזין ב-1936 בגלל מחלוקת עריכה, כאשר מנהלי המגזין ערכו קשות את הפרק האחרון של המתקפה המורחבת שלו בארבעה חלקים על US Steel.

ב-1934, הוא נישא לננסי גרדינר רודמן (1910–1996), אחותו של סלדן רודמן וזוכה כמי ש"הקצנה" אותו. הוא אביו של הקולנוען והסופר ניקולס מקדונלד ושל מייקל מקדונלד.

עורך וכותב 
מקדונלד היה עורך של המגזין "פרטיזאן ריוויו" בין השנים 1937 ל-1943, אך במהלך חילוקי דעות בעריכה על התואר, הפרקטיקה ועקרונות הביקורת הפוליטית, התרבותית והספרותית, הוא עזב כדי להקים את Politics, כתב עת של עוד פרספקטיבה עריכה בוטה ושמאלנית שפרסם מ-1944 עד 1949.

כעורך, הוא טיפח אינטלקטואלים (אקדמיים וציבוריים), כמו ליונל טרילינג, מרי מקארתי, ג'ורג' אורוול, ברונו בטלהיים וס ' רייט מילס. מלבד עבודת העריכה שלו, הוא גם היה כותב צוות במגזין "ניו יורקר", מ-1952 עד 1962 והיה מבקר הקולנוע של מגזין Esquire. בשנות ה-60, האיכות של עבודת ביקורת הסרטים שלו עבור Esquire העניקה למקדונלד חשיפה פומבית במיינסטרים התרבותי האמריקאי כמבקר סרטים של The Today Show, תוכנית אירוח בטלוויזיה בשעות היום.

פוליטיקה 
מקדונלד, במקור טרוצקיסט מסור, נפרד עם ליאון טרוצקי על רקע מרד קרונשטאדט אותו דיכאו טרוצקי והבולשביקים ב-1921. לאחר מכן הוא התקדם לעבר סוציאליזם דמוקרטי. הוא התנגד לטוטליטריות, לרבות פשיזם ובולשביזם, שאת תבוסתם הוא ראה כהכרחי להישרדות הציוויליזציה. הוא גינה את יוסיף סטלין על שעודד תחילה את הפולנים להתקוממות אנטי-נאצית במרד ורשה (אוגוסט-אוקטובר 1944) ולאחר מכן עצר את הצבא האדום בפאתי ורשה כדי לאפשר לצבא הגרמני למחוץ את הפולנים ולהרוג את מנהיגיהם, קומוניסטים. ולא קומוניסטי.

במקביל, מקדונלד מתח ביקורת חריפה על המדיניות הבלתי-ליברלית שבחרו ממשלות דמוקרטיות שהנהיגו בשם המתנגדים לפשיזם ולבולשביזם. במהלך מלחמת העולם השנייה (1939–1945), הוא סבל מעייפות מוגברת ומדיכאון פסיכולוגי, כאשר הבחין בזוועות המתקדם של המלחמה, במיוחד הנוהג המקובל של הפצצות אוכלוסיות אזרחיות והרס של ערים שלמות, במיוחד הפצצת אש של דרזדן (פברואר 1945), והתעללות בגרמנים דה-אנושיים. לפיכך, עד סוף המלחמה, הפוליטיקה של מקדונלד התקדמה לפציפיזם ולסוציאליזם ליברטריאני.

ברוח זו, כאשר דנה בפוליטיקה של מזרח–מערב עם הסופר נורמן מיילר ב-1952, אמר מקדונלד שאם נאלץ לבחור צד (שהוא הסכים עם מיילר אינו נחוץ ברוב המקרים אלא רק במספר מוגבל), הוא יצדד באי רצון בגוש המערבי מכיוון שהוא ראה בבולשביזם את האיום היחיד הגדול ביותר על הציוויליזציה בעולם בעידן שלאחר המלחמה. ב-1953 הוא חזר בפומבי על עמדה פוליטית פרו-מערבית במהדורה המתוקנת של החיבור "השורש הוא האדם" (1946). אף על פי כן, לאור ציד המכשפות האנטי-קומוניסטי שהיו מקארתיזם (1950–1956), הוא דחה מאוחר יותר פוליטיקה בינארית כזו. ב-1955, מקדונלד הפך לעורך המשנה לשנה אחת של מגזין Encounter, פרסום בחסות הקונגרס לחופש תרבותי, שהיה ארגון חזית במימון ה-CIA שנועד להשפיע אידאולוגית ולשלוט על האליטות התרבותיות במלחמה הקרה (1945–1991) עם ברית המועצות. מקדונלד לא ידע שמגזין Encounter הוא חזית של ה-CIA, וכשנודע לו הוא גינה את חסות ה-CIA לפרסומים וארגונים ספרותיים. הוא גם השתתף בכנסים בחסות הקונגרס לחופש תרבותי.

מבקר תרבות 
במהלך שנות ה-50 המאוחרות ושנות ה-60, כתב מקדונלד ביקורת תרבות, במיוחד על עלייתה של תקשורת ההמונים ושל תרבות הגבה האמצעית, של בינוניות מודגמת; תפיסת העולם הבריאה בתפל של המחזה "העיר שלנו" (1938) מאת תורנטון ויילדר, התרבות המוכרת של הספרים הגדולים של העולם המערבי, והשפה הפשטנית של הגרסה התקנית המתוקנת (1966) של התנ"ך:

סקירת "הניו יורקר" שלו על המהדורה השלישית של וובסטר, שפורסמה ב-1961, הפכה לביקורת המובהקת עבור מבקרי המילון. הנשיא קנדי קרא את הביקורת של מקדונלד על ספרו של מייקל הרינגטון על עוני בארצות הברית, אמריקה האחרת, כגורם מרכזי בתחילת תוכניתו של קנדי למלחמה בעוני, אותה אימץ הנשיא ג'ונסון לאחר רצח קנדי.

במאמר The New Republic "The Browbeater" ב-23 בנובמבר 2011, פרנקלין פור האשים את מקדונלד בהיותו איש גרזן לתרבות גבוהה, והמשיך ואמר כי במהדורה חדשה שלו Masscult and Midcult: Against The American Grain (2011). של Against the American Grain: Essays on the Effects of Mass Culture (1962), ביקורת התרבות של מקדונלד "הגיעה לשיאה בתחינה לגבות גבוהות לברוח מתרבות ההמונים" השולטת בזרם המרכזי של החברה האמריקאית. מקדונלד, אומר פור, יברך על תקופה שבה "גבות גבוהות יברחו לעולם הקטן וההרמטי שלהן, שם יוכלו לייצר אמנות זה עבור זה, תוך התעלמות נחרצת מההמונים".

מבקר התרבות וההיסטוריון לואי מננד, שכתב ב"ניו יורקר", טען כי "מקדונלד לא היה גאון. הוא לא היה בעניין של להאשים אנשים שהם נהנים ממה שהם נהנים או מתפעלים ממה שהם מעריצים. העסק שלו היה לגרום לאנשים להבין שלעיתים קרובות הם לא ממש נהנים או נהנים מהמוצרים התרבותיים שהם שוכנעו להתנשא עליהם, אותם מוצרים תרבותיים הם מה שמקדונלד כינה "מידקולט" – מוצרי תרבות "מתוחכמים" לכאורה המיועדים לצריכה המונית.

ספר Dwight Macdonald on Culture: The Happy Warrior of the Mind, Reconsidered (2013), טען תדיאוש לבנדובסקי שגישתו של מקדונלד לשאלות תרבות כאינטלקטואל ציבורי הציבה אותו במסורת השמרנית של מבקר התרבות הבריטי מתיו ארנולד, ממנו הוא היה היורש הספרותי במאה ה-20. בעבר, בתחום לימודי התרבות מקדונלד הוצב בין המסורות הרדיקליות של האינטלקטואלים בניו יורק (שמאלנים אנטי-סטליניסטים) ושל אסכולת פרנקפורט המרקסיסטית.

רדיקלי פוליטי מחודש 
כסופר, מקדונלד פרסם מאמרים וסקירות ב"הניו יורקר" וב"-The New York Review of Books". סקירת הספרים החשובה ביותר שלו עבור המגזין "הניו יורקר" הייתה "העניים הבלתי נראים שלנו" (ינואר 1963), על "אמריקה האחרת" (1962) מאת מייקל הרינגטון, ספר היסטוריה חברתית שדיווח ותיעד את אי השוויון החברתי-כלכלי והגזענות שחווים על ידי מייקל הרינגטון. עשרים וחמישה אחוזים מאוכלוסיית ארצות הברית. ההיסטוריון החברתי מוריס איסרמן אמר שהמלחמה בעוני (1964) נגזרה מכך שממשל ג'ונסון הבחין בדו"ח הסוציולוגי של "אמריקה האחרת" באמצעות מאמרו של מקדונלד.

בהתנגדות למלחמת וייטנאם (1945–1975), מקדונלד הגן על זכותם החוקתית של סטודנטים אמריקאים באוניברסיטה למחות על המדיניות הציבורית שהקלה על המלחמה הזו בדרום מזרח אסיה, ובכך הוא תמך בסטודנטים מאוניברסיטת קולומביה שארגנו מחאת ישיבה שנועדה לעצור. תפקידי האוניברסיטה. אולם כרדיקל פוליטי בעצמו בשנת 1968, מקדונלד ביקר את ארגון הסטודנטים למען חברה דמוקרטית (SDS) על מחויבות אידאולוגית לא מספקת, על כך שהראה רק את הדגל האדום של המהפכה ולא את הדגל השחור של האנרכיזם, את הטעם הפוליטי שלו.

בפעולה נוספת על עקרונותיו הפוליטיים, מקדונלד חתם את שמו על "מחאת המס של סופרים ועורכים" שבאמצעותה סירב לשלם מס הכנסה כדי לערער את המימון של מלחמת וייטנאם הלא מוכרזת. כמו כן, יחד עם האינטלקטואלים הציבוריים האמריקנים מיטשל גודמן, הנרי בראון, דניז לברטוב, נועם חומסקי וויליאם סלואן קופין, מקדונלד חתם על המניפסט נגד המלחמה "קריאה להתנגד לרשות בלתי לגיטימית" (12 באוקטובר 1967) והיה חבר ב-RESIST, ארגון ללא מטרות רווח לתיאום עבודה פוליטית עממית.

אנקדוטות 
היציבות והחוצפה של מקדונלד זכתה למלעיזים רבים. "אין לך מה לומר, רק להוסיף", אמר לו גור וידאל. על פי הדיווחים לאון טרוצקי ציין: "לכל אדם יש זכות להיות טיפש אבל החבר מקדונלד מנצל את הפריבילגיה לרעה". פול גודמן צייץ: "דווייט חושב עם מכונת הכתיבה שלו".

עבודות נבחרות 
 פאשיזם והסצנה האמריקאית (Pioneer Publishers, 1938).
 הנרי וואלאס: האיש והמיתוס (ניו יורק: The Vanguard Press, 1948)
 השורש הוא האדם: שני מאמרים בפוליטיקה (1953)
 קרן פורד: הגברים והמיליונים – ביוגרפיה לא מורשית (1955)
 האחריות של עמים ומאמרים אחרים בביקורת פוליטית (Westport, Conn.: Greenwood Press, 1957).
 זיכרונותיו של מהפכן: מסות בביקורת פוליטית (1960)
 הודפס מחדש בתור פוליטיקה בעבר (1970)
 פארודיות: אנתולוגיה מצ'וסר ועד בארבוהם – ואחרי (1960, כעורך)
 אלבר קאמי. לא קורבנות ולא תליינים (1960, כמתרגם)
 Against The American Grain: Essays on the Effects of Mass Culture (1962)
 העניים הבלתי נראים שלנו. קרן סידני הילמן (1963)
 שירים של אדגר אלן פו (1965, כעורך)
 דווייט מקדונלד על סרטים (1969)
 הודפס מחדש כמו על סרטים (הוצאת Da Capo, 1981), עם הקדמה חדשה מאת ג'ון סיימון.
 אפליה: מאמרים ומחשבות לאחר מכן 1938–1974 (1974)
 העבר והמחשבות שלי: זיכרונותיו של אלכסנדר הרזן (1982, כעורך)

לקריאה נוספת 
 בלום, אלכסנדר (1986), הבנים האובדים: האינטלקטואלים בניו יורק ועולמם. ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
 לבנדובסקי, תדיאוש. (2013), דווייט מקדונלד על תרבות: הלוחם המאושר של השכל, נשקל מחדש. פרנקפורט: פיטר לאנג.
 סאמנר, גרגורי ד' (1996), דווייט מקדונלד וחוג הפוליטיקה: האתגר של הדמוקרטיה הקוסמופוליטית.
 ויטפילד, סטיבן ג'יי (1984), אמריקאי קריטי: הפוליטיקה של דווייט מקדונלד.
 Wreszin, Michael (1994), מורד בהגנה על המסורת: החיים והפוליטיקה של דווייט מקדונלד ניו יורק: ספרי יסוד.
 ורזין, מייקל, עורך (2003): ראיונות עם דווייט מקדונלד.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
אנרכיסטים אמריקאים
דפים עם תרגומים שלא נסקרו
בוגרי אוניברסיטת ייל
אמריקאים שנולדו ב-1906
אמריקאים שנפטרו ב-1982