קולוניאליזם באמצעות רווחה

קולוניאליזם באמצעות רווחה (באנגלית: Welfare colonialism) הוא סוג של קולוניאליזם, שבמסגרתו משקיעים המתיישבים כסף ומשאבים באוכלוסייה הילידית, לכאורה על מנת לשפר את הרווחה, אך מעשית באופן שמגביר את התלות של הילידים במתיישבים ומדרדר את איכות חייהם. שימוש במושג החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך הוא היה לנפוץ יותר לאחר שפרסם האנתרופולוג רוברט פיין  את ספרו The White Arctic, בשנת 1977. שימוש במושג, כדי להסביר את התמשכות העוני והתלות של אוכלוסיות ילידיות למרות השקעה רבה בבריאות, רווחה וחינוך של הילידים, נעשה במיוחד בהקשר של קולוניאליזם התיישבותי במדינות כגון קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה, אך הוא יושם גם בהקשרים אחרים.

היסטוריה של המושג 
לפני שנות ה-70, המונח "Welfare colonialism" היה בשימוש נדיר, ולא בהקשר ייחודי. המונח התייחס להיבטים של הקולוניאליזם של "המעצמות הגדולות" או מדי פעם הופיע בוויכוחים במסגרת התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית, כשפעילים אפרו-אמריקאים התנגדו לכניסת עובדים סוציאליים לבנים לקהילותיהם

מאז שנות ה-70, רוב ההתייחסויות למושג קשורות לעבודתו של רוברט פיין, אנתרופולוג בריטי-קנדי, שפעל באוניברסיטת ממוריאל בניופאונדלנד. פיין לימד גם באוניברסיטה העברית והיה נשוי לשתי אנתרופולוגיות ישראליות (אם כי לא באותו זמן). הוא חקר את הניסיונות הכושלים של ממשלת קנדה לשלב שליטה באינואיטים עם תמיכה בהם, בשנות ה-60 וה-70. הוא פיתח בסיס תאורטי להבנת מדיניות רווחה, בריאות, וחינוך המכוונת כלפי אוכלוסיות ילידים ברחבי העולם.

תכונות 
לפי אריק ריינרט, המאפיינים של קולוניאליזם באמצעות רווחה הם:
 היפוך של המודל הקולוניאלי: כספים זורמים מממשלת המתיישבים לאוכלוסייה הילידית ולא להפך. כספים אלו משמשים לפיתוח מוסדות חברתיים שמקימים המתיישבים בקהילות ילידים;
 שילוב, לעיתים כפוי, של האוכלוסייה הילידית לתוך המוסדות החברתיים שהקימו המתיישבים – מוסדות חינוך, בריאות, תעסוקה ודיור – באופן שמערער את המוסדות המסורתיים של הילידים;
 ניסיונות לתקן את הירידה ברמת החיים של האוכלוסייה הילידית באמצעות סובסידיות והטבות כספיות, מהלך שיוצר תלות וגורם לבעיות חברתיות אחרות.

לפי פיין, קולוניאליזם באמצעות רווחה היא שיטה נאו-קולוניאלית לשליטה מרחוק, שיוצרת תלות ופוגעת באוטונומיה של המקומיים, דרך מדיניות שכוונותיה טובות ונדיבות, אך תוצאותיה הן בסופו של דבר לא מוסריות. להבדיל מצורות אחרות של קולוניאליזם, קולוניאליזם באמצעות רווחה לא נולד מתוך כוונה לדכא את הילידים, לתבוע את אדמתם או לחלץ משאבים. למדינה, על פי רוב, יש אינטרס בשיפור איכות החיים של האוכלוסייה הילידית. אולם, השימוש בשיטות שפותחו עבור סוג אחר של חברה, גורם בסופו של יום יותר נזק מתועלת לאוכלוסייה הילידית, ולעיתים קרובות מלווה בבורות ואדישות שעשויות לגרום למוות.

דוגמאות

קנדה 
בשנות ה-60 וה-70, ניסתה ממשלת קנדה לעסוק, לשלוט ולתמוך בקהילות האינואיטים. מדיניות זו היוותה שינוי מגמה מהמדיניות הקודמת שכללה העברה בכפייה של אינואיטים לאזור הארקטי הגבוה  והעברת ילדים לחינוך במסגרת מערכת הפנימיות של האינדיאנים הקנדים.

לפי פיין, אף על פי שהמדיניות החדשה כללה את הקהילה בהחלטות, הן נציגי הממשלה והן הנהגת הילידים הכירו בכך שישנה גם המשכיות במדיניות, ובכלל זה המשך הפעולה על פי התפיסה שיש להפוך את האינואיטים ל"קנדיים" יותר. לי ויסלינג מציין שמורים, אחיות ומדריכים שנשלחו לקהילות האינואיטים לא הוכשרו במוסדות ילידיים, אלא במוסדות קנדיים, ולעיתים קרובות היו להם מעט מודעות לשפה ולמנהגים של האינואיטים, מה שהוביל לתוצאות מזיקות.

אוסטרליה 
האבוריג'ינים קיבלו אזרחות מלאה באוסטרליה בשנת 1962. הממשלה האוסטרלית השקיעה סכומי כסף גדולים לקידום רווחתם, אך נסיבות החיים של רבים מהם עדיין מתוארות לעיתים קרובות כ"מזעזעות". חלק מהחוקרים של בעיה זו התבססו על המושג קולוניאליזם של רווחה כדי להסביר את הפער בין ההשקעה לתוצאות. כך למשל, האנתרופולוג ניקולס פיטרסון כותב ש"המושג קולוניאליזם באמצעות רווחה גם מתייחס ישירות לבעיה הזו וגם מציע לה הסבר. ההסבר המרכזי שקולוניאליזם באמצעות רווחה מציע הוא שהענקת זכויות אזרח חברתיות לילידים במדינות לאום בעולם הראשון היא, בלי משים, מחלישה באותה מידה שבה היא מועילה, בגלל התלות החברתית והפוליטית שהיא יוצרת".

הערות שוליים 

קולוניאליזם
התבוללות תרבותית