חילוניות באסלאם

החילוניות והפרדת הדת מענייני האזרחים והמדינה הייתה מושג שנוי במחלוקת במחשבה הפוליטית האסלאמית, בין היתר בשל ההיסטוריה המוסלמית ובחלקו בשל עמימות המושג עצמו.
בעולם המוסלמי, הרעיון קיבל קונוטציות שליליות חזקות בשל הקשר שלו להסרת השפעות אסלאמיות מהתחום המשפטי והפוליטי תחת שליטה קולוניאלית זרה, כמו גם ניסיונות להגביל את הביטוי הדתי הציבורי של כמה מדינות לאום חילוניות
.
לפיכך, החילוניות נתפסה פעמים רבות כאידאולוגיה זר הנכפה על ידי פולשים ומונצח על ידי אליטות שלטות פוסט-קולוניאליות, ולעיתים קרובות הוא לא מובן ומושווה לאנטי-דת.

היסטוריה

במיוחד בסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, כמה הוגים מוסלמים דגלו בחילוניות כדרך לחזק את העולם האסלאמי מול הקולוניאליזם הרוסי, הבריטי והצרפתי.
חלקם דגלו בחילוניות במובן של סדר פוליטי שאינו כופה שום פרשנות מנוגדת לשריעה, טענו שצו מדיני כזה לא יפר/אינו מפר את האסלאם, וזה בשילוב עם חוקתיות וזכויות אדם, תואם יותר את ההיסטוריה האסלאמית מאשר חזונות מודרניים של מדינה אסלאמית. 

מלומדים איסלאמיים אורתודוקסים ותומכי האסלאם (אסלאם פוליטי) מתנגדים נחרצות להגבלת האסלאם לענייני אמונה אישית, ודוגלים בתוקף באסלאם המקיף חוק, פוליטיקה, כלכלה, תרבות וכל היבט אחר בחיי אזרחיו. החלוץ האסלאמיסט סיד אבו אל-אעלא מודודי טען שמטרת החילונים אינה להגביר את המתחים והפילוגים בחברות רב-דתיות, אלא להימנע מ"מעצורי המוסר וההדרכה האלוהית", וכך לחסל את "כל המוסר, האתיקה או הגינות האנושית ממנגנוני השליטה של החברה".

מספר פוליטיקאים התומכים במודרניזציה בעולם האסלאמי הפגינו רמה מסוימת של הפרדה בין סמכות דתית לפוליטית, גם אם לא דבקו בתפיסה המודרנית של המדינה ללא חוקים רשמיים מבוססי דת. חלק ממדינות בעלות רוב המוסלמי מגדירות את עצמן כחילוניות או נחשבות כחילוניות. לרבות מהן יש מערכת משפטית כפולה שבה מוסלמים יכולים להביא מחלוקות משפחתיות וכספיות לבתי משפט שרעיים שסמכות השיפוט שלהם משתנה ממדינה למדינה אך כוללת בדרך כלל נישואין, גירושין, ירושה ואפוטרופסות.

הגדרה
חילוניות היא מושג דו-משמעי שניתן לייחסו למספר רעיונות ואידאולוגיות - אנטי-קלריקליזם, אתאיזם, נייטרליות, הפרדת דת ממדינה, גירוש סמלים דתיים מהמרחב הציבורי, או התנתקות (הפרדת הכנסייה מהמדינה) אם כי לאסלאם אין מוסד המקביל לתחושת "כנסייה" זו. החילוניות חולקה לשני סוגים, "קשה" או "תקיף" ו"רך" או "פאסיבי" - "קשה" בהיותה לא דתית, מחשיבה את הדת כבלתי לגיטימית ומבקשת להרתיע ולהחליש את האמונה הדתית ככל האפשר (דוגמה שנמצאה תחת ממשלות קומוניסטיות); חילוניות "רכה" מדגישה סובלנות, ונייטרליות ומבקשת להוציא את "המדינה מכל מעורבות בתורה", ולהדיר את "מאמיני כל דוקטרינה משימוש בסמכויות הכפייה של המדינה".

אין מילה בערבית, פרסית או טורקית המקבילה בדיוק למונח המערבי "חילוניות". לפי מנסור עלאם, התרגום הנפוץ של חילוניות בארבע השפות העיקריות של המוסלמים - ערבית, פרסית, אורדו וטורקית - הוא "ladenia" או "ghair-mazhabee", שפירושו "ללא דת". עלאם מוחה שבניגוד לתרגומים אלו, הגדרות של חילוניות שנמצאות ב"שפות מערביות" מצביעות כולן על כך שחילוניות "אין פירושה אנטי-דת או אנטי-אלוהים", אלא הפכה לחופש דת ואי-התערבות של המדינה בדת ולהפך.

מדינות חילוניות עם רוב מוסלמי
מבין 50 מדינות העולם המוסלמי, המדינות/טריטוריות הבאות מוגדרות כחילוניות.
 
 
  (מלבד מחוז אצ'ה)

תנועות אסלאם חילוני לפי מדינה

קרים
בשנת 1917, טטרי קרים הכריזו על עצמאותם מרוסיה, והקימו את הרפובליקה העממית של קרים. זו הייתה המדינה הראשונה בעולם המוסלמי המודרני שכוננה זכות בחירה לנשים.

טורקיה
החילוניות בטורקיה הייתה דרמטית ומרחיקת לכת כאחד שכן מילאה את הוואקום של נפילת האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה. החל מתיקון לחוקה ב-1928 שביטול הבדלי את דת המדינה, מוסטפא כמאל אטאטורק הוביל מהפכה פוליטית ותרבותית. "המודרניות הטורקית הרשמית התעצבה בעצם דרך שלילת השיטה העות'מאנית האסלאמית ואימוץ אופן מודרניזציה בעל אוריינטציה מערבית".
 הח'ליפות בוטלה.
 לשכות דתיות ומסדרים סופיים נאסרו.
 קוד אזרחי חילוני המבוסס על הקוד האזרחי השווייצרי אומץ כדי להחליף את הקודים הקודמים המבוססים על החוק האסלאמי (שריעה, שריאט) האוסר את כל צורות הפוליגמיה, ביטול נישואים דתיים, הענקת שוויון זכויות לגברים ולנשים בענייני ירושה, נישואים וגירושים.
 בוטלו מערכת בתי הדין הדתיים ומוסדות החינוך הדתי.
 נאסר השימוש בדת למטרות פוליטיות.
 נוצר מוסד נפרד שעסק בענייני הדת של העם.
 האלפבית הוחלף מערבית ללטינית.
 חלק מהפעילות הדתית נעשתה לשפה הטורקית.
לאורך המאה ה-20 החילוניות הייתה מאותגרת ללא הרף עבור האיסלאמיסטים. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, איסלאמיסטים פוליטיים ודמוקרטים איסלאמיים כמו מפלגת הרווחה ומפלגת הצדק והפיתוח (AKP) זכו להשפעה. בבחירות 2002 עלתה ה-AKP לשלטון (נכון ל-2021 נאחזת בה בשיטות סמכותיות יותר ויותר; החלפת בעלי תפקידים שמירת החילוניות בחברים/תומכים במפלגת השלטון, איסלאמיזציה של החינוך ל"גידול דור אדוק" הפכה למדיניות ממשלתית והיפוך תפקידו של הגוף השלטוני שהוקם כדי לשלוט ולהגביל את ענייני הדת, כדי לקדם גרסה שמרנית של האסלאם.

לבנון
לבנון היא דמוקרטיה פרלמנטרית במסגרת הכוללת צורה של קונסוציאציונליזם שבה התפקידים הגבוהים ביותר שמורים באופן יחסי לנציגים מקהילות דתיות מסוימות.

מספר הולך וגדל של לבנונים, לעומת זאת, התארגנו נגד השיטה הקונספציונליסטית, ודוגלים בהתקנת לאיסיטה בממשלה הלאומית. הביטוי האחרון להסברה חילונית זו היה מצעד הגאווה שהתקיים בביירות ב-26 באפריל 2010, כתגובה להשפעתו ההולכת וגוברת של הארגון הפאן-אסלאמי חיזב א-תחריר בביירות ולקריאתו להקים מחדש את הח'ליפות האסלאמית.

ראו גם
 אסלאם קיצוני
 אסלאמיזם

הערות שוליים

אסלאם
חילוניות