סבסטיאן קסטליו

ֹסֶבַּסְטְיַאן קַסְטֶלְיו (בצרפתית: Sebastian Castellio) או סֶבַּסְטְיַאן שַׁטֵיוֹן (Sébastien Châteillon; 1515 – 29 בדצמבר 1563) היה מטיף ותאולוג צרפתי; ומראשוני הנוצרים הרפורמים שתמכו בסובלנות דתית, חופש המצפון וחירות המחשבה.

ביוגרפיה

שנותיו הראשונות
קסטליו נולד ב-1515 ב בכפר ברס (Bresse) של דופינה, המדינה הגובלת בשווייץ, צרפת וסבויה. תחת שלטון סבויה קראה משפחתו לעצמה שַׁטֵיוֹן (Chateillon, Chatillon או Chataillon). לאחר שהתחנך בגיל עשרים באוניברסיטת ליון, שלט קסטליו בצרפתית ובאיטלקית כאחד, והפך למומחה גם בלטינית, עברית ויוונית. לאחר מכן, הוא למד גרמנית כשהחל לכתוב יצירות תאולוגיות ב.

השכלתו, הקנאות הדתית והידע התאולוגי שלו היו כל כך יוצאי דופן, שהוא נחשב לאחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו - שווה, אם לא עולה על ז'אן קלווין. לפי ספרו של שטפן צווייג: "הזכות לכפירה: קסטליו נגד קלווין" כך כתב וולטר על קסטליו: "אנו יכולים למדוד את מידת הארסיות של עריצות זו לפי הרדיפה אליה נחשף קסטליו במקרה של קלווין – אף על פי שקסטליו היה מלומד גדול בהרבה מקלווין, קנאתו בקסטליו גירשה אותו מז'נבה".

מאוחר יותר כתב קסטליו שהוא הושפע מאוד והתרגש, כשראה את שריפת הכופרים בליון על ידי האינקוויזיציה הצרפתית, ובגיל עשרים וארבע החליט לחקור את תורת הרפורמציה. באביב 1540, לאחר שראה את ההרג של הקדושים המעונים הפרוטסטנטים המוקדמים, הוא עזב את ליון והפך למיסיונר לפרוטסטנטיות.

קריירה מוקדמת
לאחר שעזב את ליון, עשה קסטליו את דרכו לשטרסבורג שם פגש את ז'אן קלווין. לאחר שהותיר רושם חזק על קלווין, נהנה קסטליו מחברתו של קלווין עד כדי כך שהוא נשאר שבוע שלם באכסניית הסטודנטים שהקימו קלווין ואשתו. עם שובו לז'נבה ביקש קלווין מקסטליו להצטרף אליו בשנת 1542 כרקטור של ה. קסטליו הוזמן גם להטיף ב, פרוור של ז'נבה.

בגלל מערכת היחסים הייחודית שלו עם קלווין, נהנה קסטליו מכבוד רב בעולם התאולוגיה הנוצרית הפרוטסטנטית. בשנת 1542 פרסם את ספרו הראשון: "דיאלוגים קדושים" בלטינית ובצרפתית.

בשנת 1543, לאחר שמגפת הדבר פקדה את ז'נבה, סבסטיאן קסטליו היה אחד מאנשי הדת היחידים בז'נבה שביקרו את החולים וניחמו את הגוססים. אף על פי שקלווין עצמו ביקר חולים, הכמרים האחרים של ז'נבה לא עשו זאת.

על עבודתו יוצאת הדופן, המליצה מועצת העיר ז'נבה על מינויו הקבוע של קסטליו כמטיף בוואנדובר; אולם בשנת 1544 יזם קלווין מסע נגדו. בזמנו, קסטליו החליט לתרגם את הביבליה לשפת האם שלו, צרפתית, והתרגש לבקש אישור מחברו קלווין, אך קלווין כבר אישר לבן דודו  לתרגם את הביבליה לצרפתית, משום כך קסטליו ננזף וקבל סירוב. קלווין כתב לחבר בעניין: "פשוט תקשיב לתוכנית המגוחכת של סבסטיאן, שגורמת לי לחייך, ובו בזמן מכעיסה אותי. לפני שלושה ימים הוא פנה אלי לבקש רשות לפרסם את התרגום שלו לברית החדשה".

חילוקי הדעות בין קסטליו וקלווין התרחבו עוד יותר כאשר במהלך פגישה פומבית קם קסטליו על רגליו וטען שעל אנשי הדת להפסיק לרדוף את אלו שאינם מסכימים איתם בענייני , ויש למדוד אותם באותן אמות מידה שכל שאר המאמינים נדרשים להם. זמן קצר לאחר מכן, קלווין האשים את קסטליו בעבירה של "ערעור יוקרתם של אנשי הכמורה". קסטליו נאלץ להתפטר מתפקידו כרקטור וביקש לפטר אותו מלהיות מטיף בוואנדובר. בציפייה להתקפות עתידיות מצד קלווין, ביקש קסטליו מכתב חתום המתאר בפירוט את הסיבות לעזיבתו: "שאף אחד לא יוכל ליצור מושג כוזב על הסיבות לעזיבת סבסטיאן קסטליו, כולנו מצהירים שהוא התפטר מרצונו. תפקיד כרקטור בקולאז', ועד כה מילא את תפקידיו באופן שראינו אותו ראוי להיות אחד המטיפים שלנו. אם, בסופו של דבר, הפרשה לא הייתה מסודרת כך, זה לא משום שהתגלה פגם כלשהו בהתנהגותו של קסטליו, אלא אך רק מהסיבות שצוינו קודם לעיל".

שנות עוני
האיש שהיה פעם הרקטור בז'נבה היה עכשיו חסר בית ושרוי בעוני חמור. השנים הבאות היו תקופות נואשות עבורו. אף על פי שהיה אחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו, חייו הסתכמו בתחינה לאוכל מדלת לדלת. קסטליו חי בעוני מחפיר עם שמונת בני משפחה התלויים בו, נאלץ להיות תלוי בזרים כדי להישאר בחיים. מצוקתו הביאה אהדה והערצה מבני דורו. מישל דה מונטן כתב "זה היה מצער שאדם שעשה שירות כל כך טוב כמו קסטליו נקלע לימים רעים" והוסיף כי "אנשים רבים היו ללא ספק שמחים לעזור לקסטליו אילו ידעו על מחסורו".

ההיסטוריה מצביעה על כך שרבים אולי פחדו לעזור לקסטליו מחשש לפעולות תגמול מז'נבה. מחייתו של קסטליו נעה בין קיבוץ נדבות וחפירת תעלות ועד הגהה לבית הדפוס של  בבזל. כמו כן עבד כמורה פרטי תוך תרגום אלפי עמודים מיוונית, עברית ולטינית לצרפתית וגרמנית. הוא גם היה יורשו המיועד של דסידריוס ארסמוס בהמשך עבודתו לפיוס בין הנוצרים בפלגים הפרוטסטנטיים, האנבפטיסטיים והקתוליים, וחזה בנבואה את מלחמות הדת בצרפת, ואולי גם את הרס , אם הנוצרים לא יכלו ללמוד להיות סובלניים ולהגיע זה לזה באהבה ותבונה ולא בכוח הזרוע, ובקיצור להפוך לחסידיו האמיתיים של ישו, ולא של אידאולוגיות מרות, מפלגתיות ועדתיות. כתביו הופצו בהרחבה בצורת כתב יד במשך זמן מה, אך נשכחו מאוחר יותר. ג'ון לוק רצה לפרסמם, אבל באותה תקופה זה היה פשע חמור שדינו מוות אפילו להחזיק עותקים של כתבי יד מאת קסטליו או על המחלוקת בנוגע לסרווטוס, לכן חבריו של לוק שכנעו אותו לפרסם את אותם רעיונות בשמו שלו. כתבים אלה נזכרו על ידי תאולוגים והיסטוריונים כמו , פייר בל, ,  ו.

ב-1551 פורסם תרגומו של הביבליה ללטינית; בשנת 1555 פורסם תרגומו של הביבליה לצרפתית.

עימות עם קלווין

מזלו של קסטליו השתפר בהדרגה, ובאוגוסט 1553 הוא קיבל תואר שני באומנויות מאוניברסיטת בזל ומונה למשרת הוראה יוקרתית. עם זאת, באוקטובר 1553, הרופא והתאולוג מיכאל סרווטוס הועלה על המוקד בז'נבה על חילול הקודש וכפירה - בפרט, התכחשותו לתורת השילוש הקדוש. מנהיגים פרוטסטנטים בולטים של אותה תקופה אישרו את ההוצאה להורג, ופיליפ מלנכתון (רפורמטור גרמני) כתב לקלווין: "גם לך הכנסייה חייבת תודה ברגע הנוכחי, והיא תהיה חייבת זאת לדורות הבאים... אני מאשר גם שהשופטים שלך עשו זאת. נכון להעניש, לאחר משפט רגיל, את האיש מחלל הקודש הזה". עם זאת, מלומדים רבים אחרים בני זמנו, כמו  ו (הידועים גם בתור המתנגדים לדעה) זעמו הן בפומבי והן באופן פרטי על הוצאתו להורג של סרווטוס. הסינודים של ציריך ושפהאוזן היו רחוקים מלהיות נלהבים, וקסטליו נקט עמדה נוקשה במיוחד לגבי כל הפרשה. הוא התרגז על מה שהוא ראה כרצח בוטה שביצע קלווין, ודיבר על "".

כהגנה על מעשיו, פרסם קלווין בפברואר 1554 מסה שכותרתה "הגנה על האמונה האורתודוקסית בשילוש הקדוש" (Defensio orthodoxae fidei de sacra Trinitate) שבה הציג טיעונים בעד הוצאתו להורג של סרווטוס בשל חריגה מהדוקטרינה הנוצרית האורתודוקסית.

שלושה חודשים לאחר מכן, קסטליו כתב (בתור בזיל מונפור [Basil Montfort]) חלק גדול מהפמפלט "האם צריך לרדוף את הכופרים?" (De haereticis, an sint persequendi), כאשר מקום הפרסום מצוין בעמוד הראשון בתור מגדבורג ולא בזל. הספר מומן על ידי האיטלקי העשיר ברנרדינו בוניפאציו (Bernardino Bonifazio), פורסם תחת השם הבדוי מרטינוס בליוס (Martinus Bellius), והודפס על ידי יוהאנס אופורינוס, מוציא לאור ידוע מבזל. משערים כי הפמפלט נכתב בשיתוף עם ההומניסטים האיטלקים  ו. בנוגע להוצאה להורג של סרווטוס, כתב קסטליו: "כאשר סרווטוס נלחם עם נימוקים וכתבים, היה צריך לדחות אותו על ידי נימוקים וכתבים". הוא ציטט את עדותם של אבות הכנסייה כמו אוגוסטינוס, יוחנן כריסוסטומוס והירונימוס כדי לתמוך בחירות המחשבה, ואף השתמש במילותיו של קלווין עצמו, שנכתבו עוד כאשר הוא עצמו נרדף על ידי הכנסייה הקתולית: "זה לא נוצרי להשתמש בנשק נגד מי שגורשו מהכנסייה, ולשלול מהם זכויות משותפות לכל האנושות". בשאלה מיהו כופר, סיכם: "איני יכול למצוא קריטריון אחר מלבד שכולנו כופרים בעיני מי שאינם שותפים לדעותינו".

 תיאר את "עצה לצרפת המדוכאת" (Conseil à la France désolée) כמניפסט פציפיסטי.

קסטליו תרם לקידום הרעיון של . הוא טען בלהט להפרדה בין הכנסייה למדינה ונגד רעיון התאוקרטיה. בטענה שאיש אינו זכאי לכוון ולשלוט במחשבה של אחר, הוא קבע שלרשויות "אין מה להתעסק בענייני דעה", וסיכם: "אנו יכולים לחיות יחד בשלום רק כאשר אנו שולטים בחוסר הסובלנות שלנו. אף על פי שיהיה תמיד יהיו חילוקי דעות מעת לעת, אנו יכולים בכל מקרה להגיע להבנות כלליות, לאהוב זה את זה, ויכולים להיכנס להתחייבויות השלום, עד ליום שבו נגיע לאחדות האמונה".

מותו
קסטליו מת בבזל ב-1563, ונקבר בחלקת הקבר של משפחת אצולה. אויביו חפרו את הקבר, הוציאו את הגופה, שרפו אותה ופיזרו את האפר. חלק מתלמידיו הקימו מונומנט לזכרו, שנהרס מאוחר יותר בשוגג; רק הכתובת השתמרה.

כתביו
"Dialogi Sacri." Geneva 1542, also a much expanded version, Basel 1545
"Biblia interprete Sebastiano Castalione" Basel 1551
"De haereticis, an sint persequendi." Basel 1554
"La Bible nouvellement translatée" Basel 1555
"De arte dubitandi."
"Conseil à la France désolée." 1562
"De Imitatione Christi." 1563

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים 

 
The Right to Heresy: Castellio Against Calvin by Stefan Zweig
Sebastian Castellio and the Struggle for Freedom of Conscience
Castellio versus Calvin

הערות שוליים

סגל אוניברסיטת בזל
הומניסטים מתקופת הרנסאנס
מתרגמי התנ"ך
חילוניות
יחסי דת ומדינה
תאורטיקנים במדע המדינה
פילוסופים של הדת
ילידי 1515
נפטרים ב-1563