הנס נכטסהיים

הנס נכטסהיים (בגרמנית: Hans Nachtsheim; 13 ביוני 1890, קובלנץ - 24 בנובמבר 1979, בופרד (Boppard), מערב גרמניה) היה זואולוג וגנטיקאי גרמני. לפני מלחמת העולם השנייה היה פרופסור לגנטיקה באוניברסיטאות בברלין ובמכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה. לאחר המלחמה, עד 1948, היה מרצה וחוקר באוניברסיטת ברלין, ולאחר מכן - ב ובמכון מקס פלאנק.

לימודים ותחילת מחקר מדעי
נכטסהיים למד זואולוגיה לפני מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה היה צנזור צבאי. הוא היה עוזר במכונים הזואולוגיים בפרייבורג ובמינכן. משנת 1919 היה מרצה ופרופסור באוניברסיטה החקלאית של ברלין. ב-1921 הפך לראש המחלקה במכון לחקר התורשה, מתקן מחקר באוניברסיטה החקלאית של ברלין, שם היה פרופסור משנת 1923. בין השנים 1924 עד 1933 עמד בראש איגוד מגדלי הארנבות הגרמניות של הרייך (Reichsbund der deutschen Kaninchenzüchter). בין השנים 1925–1927 היה עמית רוקפלר באוניברסיטת קולומביה עם תומאס הנט מורגן. משנת 1934 חקר מחלות תורשתיות של יונקים קטנים, ובתמיכת קרן המחקר הגרמנית ארגן הקמת מוסדות גידול.

במכון קייזר וילהלם וניסויים בבני אדם
בין השנים 1941 ו-1945 היה נכטסהיים ראש המחלקה לפתולוגיה תורשתית ניסיונית במכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, גנטיקה ואאוגניקה של האדם (KWI-A), והפך למנהל בפועל ב-1943. ב-1944 הפך לחבר מדעי באגודת הקייזר וילהלם (לימים אגודת מקס פלנק). בשנת 1944 ביצע נכטסהיים חקירות בנושא "פתולוגיה תורשתית השוואתית וניסויית" מטעם מועצת המחקר של הרייך. הוא בחן את השפעתו של לחץ שלילי או חוסר חמצן על הפעלת התקף אפילפטי אצל ארנבות אפילפטיות ולא אפילפטיות. בשנת 1943 השתמש "בשישה ילדים הסובלים מאפילפסיה מבית ההבראה והסיעוד הפרובינציאלי ברנדנבורג-גורדן בניהולו של מומחה ועדת הרייך הנס היינץ לניסוי לחץ שלילי." הוא היה קשור לניסויים בבני אדם בתחום חקר השחפת ולמחקר על עיניהם של אנשים שנרצחו באושוויץ, בהם הייתה מעורבת משמעותית עמיתתו קארין מגנוסן (Karin Magnussen) .

פעילות לאחר 1945
כאחד מחברי ה-KWI-A המעטים ש"בהחלט לא היה להם קשר ל", הנס נכטסהיים הצליח להפוך לדמות חשובה בפיתוח המחקר הגנטי ב. מ-1946 עד 1949 היה פרופסור לגנטיקה ומנהל המכון לגנטיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. הוא עזב משרה זו ב-1948 בגלל מחלוקות שעלו בקשר לתיאוריות של טרופים ליסנקו, שהיו מועדפות בגוש המזרחי. ליסנקו דגל בתיאוריה של תורשה ישירה של מאפיינים נרכשים, שמאז הופרכה אך נתמכה על ידי סטלין באותה עת. ב-1949 מונה נכטסהיים לתפקיד ראש הקתדרה לביולוגיה ב, שם היה ממייסדי המכון לגנטיקה, שבראשו עמד עד שפרש מתפקידו כפרופסור ב-1955. במקביל היה מנהל המכון לביולוגיה תורשתית השוואתית ופתולוגיה תורשתית באוניברסיטת המחקר הגרמנית, שהתפצלה מהמחלקה של נכטסהיים ב-KWI-A לאחר המלחמה והייתה מזוהה עם אגודת מקס פלנק ב-1953. נכטסהיים עמד בראש מכון זה לביולוגיה גנטית השוואתית ופתולוגיה גנטית של אגודת מקס פלנק מ-1953 עד 1960. המחקר הרפואי התעופתי ובדיקות הוואקום שבהן היה מעורב נכטסהיים חמקו מבדיקה מדוקדקת והרשעה במשפט הרופאים בנירנברג, ולכן נכטסהיים לא עמד לדין על פעילות המחקר שלו בתקופת הנאצים.

אאוגניקה מעשית
אאוגניקה, היגיינה גזעית, כפי שהייתה נהוגה בתקופת הנאצים, לא הייתה מדע מוכר לאחר המלחמה, אבל הרעיונות האאוגניים שרדו. בשנות ה-50 שב והתלקח הוויכוח על עיקור. עיקורים בכפייה לא הורשו, אבל עורכי דין ורופאים דנו בחוקיותו של עיקור מרצון. נכטסהיים, שהיה במקור זואולוג ולא עסק באאוגניקה כשעבד ב-KWI-A, היה הגנטיקאי היחיד בוויכוח בתקופה שבה האאוגניקה הוחלפה בגנטיקה אנושית עם מיקוד שונה. נכטסהיים טען שקיימת "חובה לבצע אאוגניקה מעשית" וכי "ברוע היסודי, [שהוא] החומר הגנטי הפגוע" יש להילחם. אם מטפלים בחולים במחלות תורשתיות, גנים חולים נמלטים מ"הכחדה" ו"התפשטות הגן גדלה ככל שהצלחת הטיפול מתקדמת". יש ליידע את הנפגעים והנשאים שאין להם ילדים כדי שיאפשרו לעצמם עיקור מרצון. נכטהיים הביע צער על כך ש"עיקור מסיבות אאוגניות" אסור בגרמניה, אף על פי ש"המשימה וחובתה של המדינה והחברה שלה" הן "לסלול את הדרך לאזרחים להשגת טיפול לשם בריאות תורשתית מוצלחת". in Deutschland nicht zulässig, obwohl es doch „Aufgabe und Pflicht des Staates und seiner Gesellschaft“ sei, „den Bürgern die Wege zu einer erfolgreichen Erbgesundheitspflege zu ebnen“. 

לאחר המלחמה התגורר נכטסהיים במערב ברלין. הוא היה פעיל בקונגרס לחופש תרבותי, ארגון בינלאומי בתמיכת הממשל האמריקאי לקידום עמדות פרו-מערביות ואנטי-קומוניסטיות באמצעות אינטלקטואלים ומדענים. הקונגרס הדגיש את הצורך בחופש המדע משליטת אידאולוגיות ומעצמות טוטליטריות. נכטסהיים היה מעורב בהקמת הקונגרס של 1950 בברלין ובפרסומיו. בפרסום הקונגרס דיבר נכטסהיים על "השמדת הגנטיקה ברוסיה על ידי ליסנקו ושותפיו" ותיאר את התיאוריות של ליסנקו כאבסורדיות כמו תיאוריות הגזע של הנציונל-סוציאליזם.
נכטסהיים פרש מתפקידו כפרופסור ב-1955, ולאחר שנה הפך לחבר בוועידת הבריאות הפדרלית. בתפקיד זה הפך ליריבו של פרנץ ביכנר בשערוריית התלידומיד. הוא טען שמומים נגרמים בעיקר מנטייה תורשתית והכחיש את ההשפעה של התלידומיד על מומים.

נכטסהיים היה אחד משלושת המייסדים של כתב העת הבינלאומי דם להמטולוגיה קלינית וניסויית, שנוסד ב-1955. ההספד של כתב העת Blut הכיר באומץ האישי המיוחד של נכטסהיים בהגנה על עמדותיו בבעיות מדעיות-פוליטיות.

ביוני 1970 כיבדה האוניברסיטה החופשית של ברלין את נכטסהיים לרגל יום הולדתו ה-80 בחגיגה והרצאות באולם ההרצאות של המכון לגנטיקה.

נכטסהיים נפטר ב-1979 בגיל 89 בבופרד. קברו נמצא בבית הקברות ואלדפרידהוף דאלם (Waldfriedhof Dahlem) בברלין.

אותות כבוד
נכטסהיים קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.

ספרים שכתב
 Vom Wildtier zum Haustier. Metzner, Berlin 1936. Für und wider die Sterilisierung aus eugenischer Indikation. Georg Thieme Verlag, Stuttgart 1952. 
 Unsere Pflicht zur praktischen Eugenik. In: Bundesgesundheitsblatt. 6, 1963, S. 277–286. Kampf den Erbkrankheiten. Franz Decker Verlag Nachf., Schmiden bei Stuttgart 1966.

ספרות אודותיו
 Ute Deichmann: Hans Nachtsheim, a Human Geneticist under National Socialism and the Question of Freedom of Science. In: Michael Fortun, Everett Mendelsohn (Hrsg.): The practices of human genetics. Dordrecht 1999, S. 143–153.
 Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich: Wer war was vor und nach 1945. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 2007, .
 G. Koch: Humangenetik und Neuropsychiatrie in meiner Zeit (1932–1978). Jahre der Entscheidung. Verlag Palm und Enke, Erlangen/ Jena 1993.
 Gerhard Ruhenstroth-Bauer: Hans Nachtsheim †. In: Blut. Vol. 40, 1980, S. 105–106.
 Hans-Walter Schmuhl (Hrsg.): Rassenforschung an Kaiser-Wilhelm-Instituten vor und nach 1933. Wallstein Verlag, Göttingen 2003.
 Alexander von Schwerin: Experimentalisierung des Menschen: Der Genetiker Hans Nachtsheim und die vergleichende Erbpathologie 1920–1945. Wallstein, Göttingen 2004, .
 P. Weindling: Genetik und Menschenversuche in Deutschland, 1940–1950. Hans Nachtsheim, die Kaninchen von Dahlem und die Kinder vom Bullenhuser Damm. In: H.-W. Schmuhl (Hrsg.): Rassenforschung an Kaiser-Wilhelm-Instituten vor und nach 1933. Wallstein Verlag, Göttingen 2003, S. 245–274.
 P. Weingart, J. Kroll, K. Bayertz: Rasse, Blut und Gene. Geschichte der Eugenik in Deutschland. Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main 1992, .
 Pichot Andre, The Pure Society: From Darwin to Hitler (London: Verso, 2009), p. 334-336

קישורים חיצוניים
 Forschungsprogramm „Geschichte der Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft im Nationalsozialismus“ Online-Version (PDF; 161 kB) 
 Villinger, Nachtsheim und Ehrhardt als nationalsozialistische "Fachleute" lehnen für das Finanzministerium der Bundesrepublik jedwede Entschädigung von Sterilisierten ab. Anhörung April 1961 
 Nachlass

הערות שוליים

זואולוגים גרמנים
גנטיקאים
סגל אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
ביולוגים גרמנים
גרמנים שנולדו ב-1890
גרמנים שנפטרו ב-1979