מערכת אולם

מערכת אולם הייתה סדרה של תמרונים וקרבות צבאיים של צרפת ובוואריה כדי לעקוף וללכוד צבא אוסטרי ב-1805 במהלך מלחמת הקואליציה השלישית. המערכה התרחשה בקרבת ובתוך העיר השוואבית (אז בווארית) אולם. ל-Grande Armée הצרפתי, בראשות נפוליאון, היו 210,000 חיילים מאורגנים בשבעה קורפוסים והוא קיווה להביס את הצבא האוסטרי בדנובה לפני שתגבורת רוסית תוכל להגיע. צעדה מהירה אפשרה לנפוליאון לנהל תמרון גדול, שלכד צבא אוסטרי של 23,000 תחת גנרל מאק ב-20 באוקטובר באולם. זה הביא את המספר הכולל של שבויי מלחמה אוסטרים במערכה ל-60,000. המערכה נחשבת בדרך כלל כיצירת מופת אסטרטגית והשפיעה על פיתוח תוכנית שליפן בסוף המאה ה-19.

הניצחון באולם לא סיים את המלחמה מאחר שצבא רוסי גדול תחת קוטוזוב היה עדיין ליד וינה. הרוסים נסוגו לצפון מזרח כדי להמתין לתגבורת ולהתחבר ליחידות אוסטריות ששרדו. הצרפתים עקבו אחרי וינה וכבשו אותה ב-12 בנובמבר. ב-2 בדצמבר, הניצחון הצרפתי המכריע באוסטרליץ הוציא את אוסטריה מהמלחמה. הסכם פרסבורג שנחתם בסוף דצמבר הביא את הקואליציה השלישית לסיומה והותיר את צרפת תחת נפוליאון כמעצמה המרכזית במרכז אירופה, מה שהוביל למלחמת הקואליציה הרביעית נגד פרוסיה ורוסיה בשנה שלאחר מכן.

רקע כללי 
אירופה הייתה עד אז מעורבת במלחמות המהפכה הצרפתיות מאז 1792. לאחר חמש שנות מלחמה, הרפובליקה הצרפתית הכניעה את הקואליציה הראשונה ב-1797. קואליציה שנייה הוקמה בשנת 1798 אך גם זו הובסה עד 1801. בריטניה נותרה המתנגדת היחידה לקונסוליה הצרפתית החדשה. במרץ 1802, צרפת ובריטניה הסכימו לסיים את פעולות האיבה במסגרת הסכם אמיין. לראשונה מזה עשר שנים, אירופה כולה הייתה שלווה. היו בעיות רבות בין שני הצדדים ויישום ההסכמות שהושגו באמיין נראה כאתגר הולך וגובר. בריטניה התרעמה על הצורך לבטל את כל הכיבושים הקולוניאליים מאז 1793, וצרפת כעסה על כך שהחיילים הבריטיים לא פינו את האי מלטה, כפי שההסכם הבטיח. המצב המתוח רק החמיר מאז שנפוליאון שלח כוח משלחת לרסק את המהפכה בהאיטי. במאי 1803 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.

הקואליציה השלישית 
בדצמבר 1804, הסכם אנגלו-שוודי הוביל להקמת הקואליציה השלישית. ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, בילה את 1804 ו-1805 בתנופת פעילות דיפלומטית להקמת קואליציה חדשה נגד צרפת. החשדנות ההדדית בין הבריטים לרוסים התפוגגה לנוכח כמה טעויות פוליטיות צרפתיות, ועד אפריל 1805 חתמו השניים הראשונים על הסכם ברית. לאחר שהובסה פעמיים בתקופה האחרונה על ידי צרפת וחשקה בנקמה, הצטרפה גם אוסטריה לקואליציה כמה חודשים לאחר מכן.

הכנות צבאיות צרפתיות 
לפני הקמת הקואליציה השלישית, נפוליאון כינס את "צבא אנגליה", כוח פלישה שהיה אמור לפגוע באי הבריטי, בסביבות שישה מחנות בבולון שבצפון צרפת. למרות שמעולם לא דרכה רגלם על אדמת בריטניה, חייליו של נפוליאון קיבלו הכשרה זהירה ובל יסולא בפז לכל פעולה צבאית אפשרית. למרות שהשעמום החל להתפשט במהירות בקרב החיילים, נפוליאון ערך ביקורים רבים כדי לערוך מצעדים מפוארים כדי לשמור על המורל שלהם.

הגברים בבולון היוו את הליבה למה שנפוליאון יכנה מאוחר יותר "La Grande Armée" ("הצבא הגדול"). בהתחלה, לצבא הצרפתי היו כ-200,000 איש שאורגנו בשבעה קורפוסים, שהיו יחידות שדה גדולות, שהכילו כ-36 עד 40 תותחים כל אחת ויכולות לפעול באופן עצמאי עד שקורפוס אחר יוכל להגיע. בנוסף, נפוליאון יצר עתודת פרשים של 22,000 חיילים המאורגנים בשתי דיוויזיות קירסירים, ארבע דיוויזיות דרגונים רכובים ושתי דיוויזיות של דרגונים ופרשים קלים, כולם נתמכים על ידי 24 כלי ארטילריה. עד 1805, הצבא הגדול גדל לכוח של 350,000 איש, היה מצויד ומאומן. היה לו שכבת קצינים מוכשרת שבה כמעט כולם, מסמלים ועד מרשלים, היו בעלי ניסיון במלחמות העצמאות האחרונות.

הכנות צבאיות אוסטריות 
הארכידוכס קרל, אחיו של הקיסר האוסטרי, החל לבצע רפורמה בצבא האוסטרי בשנת 1801 על ידי נטילת השלטון מה-"Hofkriegsrat", המועצה הצבאית-פוליטית האחראית על קבלת ההחלטות בכוחות המזוינים האוסטריים. קרל היה מפקד השדה המוכשר ביותר של אוסטריה, אך הוא לא היה פופולרי בחצר המלוכה ואיבד השפעה רבה כאשר, בניגוד לעצתו, אוסטריה החליטה לצאת למלחמה עם צרפת.

קרל מאק הפך למפקד הראשי החדש בצבא אוסטריה, והנהיג רפורמות בחיל הרגלים ערב המלחמה שקראו לרגימנט להיות מורכב מארבעה גדודים של ארבע פלוגות, במקום שלושת הגדודים הישנים יותר של שש פלוגות. השינוי הפתאומי הגיע ללא הכשרת קצינים מקבילה; יחידות חדשות הובלו על ידי מפקדים שלא קיבלו הכשרה טקטית מספקת בשימוש ביחידותיהם.

כוחות פרשים אוסטריים נחשבו לטובים ביותר באירופה, אך ניתוקן של יחידות פרשים רבות ליחידות חי"ר שונות מנעה את כוח הפגיעה של עמיתיהם הצרפתים ההמוניים, שנפוליאון יכול היה להורות על ידי נפוליאון לצבור קורפוס שלם של פרשים כדי להשפיע על הקרב.

המערכה 

מערכת אולם נמשכה כמעט חודש ובמהלכה הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון נתן מכה אחר מכה לאוסטרים המבולבלים. זה הגיע לשיאו ב-20 באוקטובר עם אובדן של צבא אוסטרי שלם.

תוכניות והכנות אוסטריות 
גנרל מאק חשב שהביטחון האוסטרי מסתמך על חסימת הפערים דרך אזור היער השחור ההררי בדרום גרמניה שהיה עד ללחימה רבה במהלך מסעות מלחמות המהפכה הצרפתית. מאק האמין שלא תהיה פעולה במרכז גרמניה. מאק החליט להפוך את העיר אולם למרכז האסטרטגיה ההגנתית שלו, שקראה לבלימת הצרפתים עד שהרוסים תחת קוטוזוב יוכלו להגיע ולשנות את הסיכויים נגד נפוליאון. אולם הייתה מוגנת על ידי רמות מיכלסברג המבוצרות בכבדות, מה שנתן למאק את הרושם שהעיר כמעט בלתי ניתנת לחדירה מהתקפה חיצונית.

באופן קטלני, מועצת המלחמה האוסטרית החליטה להפוך את צפון איטליה לזירת המבצעים העיקרית של ההבסבורגים. לארכידוכס קרל הוקצו 95,000 חיילים והוא הופנה לחצות את נהר אדיג'ה עם מנטובה, פסקיירה ומילאנו כמטרות הראשוניות. האוסטרים ביססו צבא של 72,000 איש באזור אולם בפיקודו של הארכידוכס פרדיננד, אולם הסמכות האמיתית של הצבא הייתה בידי מאק. האסטרטגיה האוסטרית דרשה שהארכידוכס יוהאן עם 23,000 חיילים יאבטח את טירול ויספק את הקשר בין צבא אחיו קרל לצבאו של בן דודו פרדיננד. האוסטרים גם שלחו קורפוסים בודדים כדי לשרת עם השוודים בפומרניה והבריטים בנאפולי, אם כי אלה נועדו לבלבל את הצרפתים ולהסיט את משאביהם.

תוכניות והכנות צרפתיות 

בשני מערכות המלחמה של 1796 ו-1800, ראה נפוליאון את זירת הדנובה כמוקד המרכזי של המאמצים הצרפתיים, אך בשני המקרים הזירה האיטלקית הפכה להיות החשובה ביותר. המועצה האולית חשבה שנפוליאון יפגע שוב באיטליה. לנפוליאון היו כוונות אחרות: 210,000 חיילים צרפתים ישוגרו מזרחה ממחנות בולון ויכתרו את הצבא האוסטרי החשוף של גנרל מאק אם ימשיך לצעוד לעבר היער השחור. בינתיים, מרשל מירא ערך מסכי פרשים ברחבי היער השחור כדי להטעות את האוסטרים לחשוב שהצרפתים מתקדמים בציר ישיר מערב-מזרח. המתקפה העיקרית בגרמניה הייתה אמורה להיתמך על ידי תקיפות צרפתיות בזירות אחרות: המרשל מסנה יתעמת עם קרל באיטליה עם 50,000 אנשי ארמה ד'איטליה, סן סיר יצעד לנאפולי עם 20,000 איש, והמרשל ברון יפטרל עם 30,000 חיילים באזור סולון נגד פלישה בריטית אפשרית.

מירא וברטראן ערכו סיור בין האזור הגובל בטירול ובמיין, כאשר סווארי, ראש צוות התכנון, ערך סקרי דרכים מפורטים של האזורים שבין הריין לדנובה. האגף השמאלי של הגראנד ארמה יעבור מהנובר שבצפון גרמניה ומאוטרכט בהולנד כדי ליפול על וירטמברג; הימין והמרכז, חיילים מחוף התעלה, יתרכזו לאורך הריין התיכון סביב ערים כמו מנהיים ושטרסבורג. בזמן שמירא ערך הפגנות ברחבי היער השחור, כוחות צרפתיים אחרים יפלשו אז ללב הגרמני וינועו לכיוון דרום מזרח על ידי לכידת אאוגסבורג, מהלך שהיה אמור לבודד את מאק ולקטוע את קווי התקשורת האוסטריים.

הפלישה הצרפתית 

ב-22 בספטמבר החליט מאק להחזיק את קו אילר שעוגן באולם. בשלושת הימים האחרונים של ספטמבר החלו הצרפתים בצעדות הזועמות שיציבו אותם בעורף האוסטרי. מאק האמין שהצרפתים לא יחדרו אל השטח הפרוסי, אבל כששמע שהחיל הראשון של ברנדוט צעד דרך אנסבך הפרוסית, הוא קיבל את ההחלטה הקריטית להישאר ולהגן על אולם במקום לסגת דרומה, מה שהיה מציע לו באופן סביר הזדמנות להציל את עיקר כוחותיו. לנפוליאון היה מעט מידע מדויק על כוונותיו או התמרונים של מאק; הוא ידע שהקורפוס של קינמאייר נשלח לאינגולשטאדט ממזרח לעמדות הצרפתיות, אבל סוכניו הגזימו מאוד בגודלו. ב-5 באוקטובר הורה נפוליאון לניי להצטרף ללאן, סו ומירא להתרכז ולחצות את הדנובה בדונאוורת. אולם הכיתור הצרפתי לא היה עמוק מספיק כדי למנוע את בריחתו של קינמאייר: הקורפוס הצרפתי לא הגיע כולו לאותו מקום – במקום זאת הם נפרסו על ציר ארוך מערב-מזרח – והגעתם המוקדמת של סול ודאבו לדונווארת הסיתה את קינמאייר לנקוט זהירות ולהתחמק. נפוליאון השתכנע בהדרגה שהאוסטרים התאספו באולם והורה לחלקים נכבדים מהצבא הצרפתי להתרכז סביב דונאוורת; ב-6 באוקטובר פנו שלושה קורפוסי הרגלים והפרשים הצרפתים לדונאוורת כדי לחסום את נתיב הבריחה של מאק.

משהבין את הסכנה בעמדתו, החליט מאק לצאת למתקפה. ב-8 באוקטובר פקד על הצבא להתרכז סביב גינצבורג וקיווה לפגוע בקווי הקשר של נפוליאון. מאק הורה לקיינמאייר למשוך את נפוליאון עוד מזרחה לכיוון מינכן ואאוגסבורג. נפוליאון לא שקל ברצינות את האפשרות שמאק יחצה את הדנובה ויתרחק מהבסיס המרכזי שלו, אבל הוא הבין שתפיסת הגשרים בגינצבורג תניב יתרון אסטרטגי גדול. כדי להשיג מטרה זו, שלח נפוליאון את הקורפוס של נה לגינצבורג, ללא ידיעה לחלוטין שחלק הארי של הצבא האוסטרי פונה לאותו יעד. עם זאת, ב-8 באוקטובר, המערכה הייתה עדה לקרב רציני ראשון בוורטינגן בין חיילי אופנבורג לאלה של מירא ולאן.

קרב ורטינגן 

מסיבות לא לגמרי ברורות, ב-7 באוקטובר הורה מאק לפרנץ קסאפר אופנבורג לקחת את הדיוויזיה שלו של 5,000 חיילי רגלים ו-400 פרשים מגינצבורג לוורטינגן כהכנה להתקדמות האוסטרית העיקרית אל מחוץ לאולם. כשהוא לא בטוח מה עליו לעשות ועם תקווה קטנה לתגבורת, אופנבורג היה במצב מסוכן. הכוחות הצרפתיים הראשונים שהגיעו היו דיוויזיות הפרשים של מירא – דיוויזיית הדרגונים הראשונה של לואי קליין, דיוויזיית הדרגונים השלישית של מארק אנטואן דה בומון, והדיוויזיה הראשונה של ננסאוטי. הם החלו לתקוף את העמדות האוסטריות ועד מהרה הצטרפו אליהם הגרנדירים של ניקולא אודינו, שקיוו לאגף את האוסטרים מצפון-מזרח. אופנבורג ניסה לסגת לדרום מערב, אבל הוא לא היה מהיר מספיק: האוסטרים איבדו כמעט את כל כוחם, 1,000 עד 2,000 מהם נפלו בשבי. קרב ורטינגן היה ניצחון צרפתי קל.

הפעולה בוורטינגן שכנעה את מאק לפעול על הגדה השמאלית (הצפונית) של הדנובה במקום לבצע נסיגה ישירה מזרחה על הגדה הימנית. זה יחייב את הצבא האוסטרי לעבור צפונה בגונצבורג. ב-8 באוקטובר פעל נה תחת הנחיותיו של לואי אלכסנדר ברתייה, שקראו להתקפה ישירה על אולם למחרת. נה שלח את הדיוויזיה השלישית של ז'אן-פייר פירמין מאלהר ללכוד את גשרי גינצבורג מעל הדנובה. בקרב גינצבורג, טור של דיוויזיה זו נתקל בכמה יגרים טירוליים ולכד 200 מהם, כולל המפקד שלהם קונסטנטין ג'יליאן קרל ד'אספרה, יחד עם שני תותחים. האוסטרים הבחינו בהתפתחויות הללו ותחזקו את עמדותיהם סביב גינצבורג בשלושה גדודי חי"ר ו-20 תותחים. הדיוויזיה של מאלהר ביצעה כמה התקפות הירואיות נגד העמדות האוסטריות, אך כולן נכשלו. לאחר מכן שלח מאק את איגנץ גיולאי עם שבעה גדודי חי"ר וארבע עשרה אסקדרוני פרשים כדי לתקן את הגשרים ההרוסים, אך כוח זה הותקף ונהדף על ידי רגימנט הרגלים הצרפתי ה-59 המעוכב. התפתחו קרבות עזים והצרפתים הצליחו לבסוף לבסס דריסת רגל בגדה הימנית (הדרומית) של הדנובה. בזמן שהקרב על גינצבורג נמשך, נה שלח את הדיוויזיה השנייה של לואי אנרי לואיזון ללכוד את גשרי הדנובה באלכינגן, אשר הוגנו בקלילות על ידי האוסטרים. לאחר שאיבד את רוב גשרי הדנובה, הצעיד מאק את צבאו בחזרה לאולם. עד 10 באוקטובר הקורפוס של נה התקדם בצורה משמעותית: הדיוויזיה השלישית של מאלהר חצתה לגדה הימנית (הדרומית), הדיוויזיה השנייה של לואיזון החזיקה באלכינגן, והדיוויזיה הראשונה של פייר דופון דה ל'אטנג צעדה לכיוון אולם.

הסלאך-יונגינגן ואלכינגן 

הצבא האוסטרי המדוכא הגיע לאולם בשעות המוקדמות של 10 באוקטובר. מאק התלבט בדרך פעולתו והצבא האוסטרי נותר לא פעיל באולם עד 11 באוקטובר. בינתיים, נפוליאון פעל תחת הנחות פגומות: הוא האמין שהאוסטרים נעים מזרחה או דרום מזרחה ושאולם נשמרת על ידי כוחות קלים. נה חש בהבנה המוטעית הזו וכתב לברטייה שאולם, למעשה, מוגנת בכבדות יותר ממה שחשבו הצרפתים במקור. במהלך תקופה זו, האיום הרוסי במזרח החל להעסיק את נפוליאון עד כדי כך שמירא קיבל את הפיקוד על הזרוע הימנית של הצבא, המורכבת מהקורפוס של נה ולאן. הצרפתים הופרדו בשתי אגפים מסיביים בשלב זה: הכוחות של נה, לאן ומירא ממערב הכילו את מאק בעוד אלו של סו, דאבו, ברנדוט ומרמון ממזרח הופקדו על שמירה מפני כל פלישה אפשרית של רוסיה ואוסטריה. ב-11 באוקטובר עשה נה דחיפה מחודשת לאולם; הדיוויזיות ה-2 וה-3 היו אמורות לצעוד לעיר לאורך הגדה הימנית של הדנובה בעוד שהדיוויזיה של דופון, שנתמכה על ידי דיוויזיית דרגונים אחת, הייתה אמורה לצעוד ישירות לאולם ולתפוס את העיר כולה. הפקודות היו חסרות סיכוי כי נה עדיין לא ידע שכל הצבא האוסטרי מוצב באולם.

רגימנט הרגלים ה-32 בדיוויזיה של דופון צעד מהסלך לכיוון אולם ונתקל בארבעה רגימנטים אוסטריים שהחזיקו את בופינגן. ה-32 ביצע כמה התקפות אכזריות, אבל האוסטרים החזיקו מעמד והדפו כל אחת מההתקפות. האוסטרים הציפו את הקרב בעוד גדודי פרשים וחיל רגלים לאולם-יונגינגן בתקווה להבקיע מכת נוקאאוט נגד הקורפוס של נה על ידי כיתור הכוח של דופון. דופון חש במתרחש והקדים את האוסטרים בכך שפתח במתקפת פתע על יונגינגן, במהלכה לקח בשבי לפחות 4,000 מהאוסטרים. התקפות אוסטריות מחודשות גירשו את הכוחות הללו חזרה אל הסלאך, שהצרפתים הצליחו להחזיק. דופון נאלץ בסופו של דבר לסגת לאלבק, שם הצטרף למחלקת הדרגונים הרגלים של לואיס ברגו ד'הילר. השפעותיו של קרב הסלאך-יונגינגן על תוכניותיו של נפוליאון אינן ברורות במלואן, אך ייתכן שהקיסר נוכח לבסוף שרוב הצבא האוסטרי מרוכז באולם. בהתאם לכך, נפוליאון שלח את הקורפוס של סול ומרמון לעבר הילר, כלומר היו לו כעת ארבעה קורפוסי רגלים וקורפוס פרשים אחד להתמודד עם מאק; דאבו, ברנדוט והבווארים עדיין שמרו על האזור סביב מינכן. נפוליאון לא התכוון להילחם בקרב על פני נהרות וציווה על המרשלים שלו לכבוש את הגשרים החשובים מסביב לאולם. הוא גם החל להסיט את כוחותיו מצפון לאולם מכיוון שציפה לקרב באזור זה ולא לכיתור של העיר עצמה. נטיות ופעולות אלו הובילו לעימות באלכינגן ב-14 באוקטובר כאשר כוחותיו של נה התקדמו אל אלבק.

בשלב זה של המערכה, סגל הפיקוד האוסטרי היה בבלבול מלא. פרדיננד החל להתנגד בגלוי לסגנון הפיקוד ולהחלטותיו של מאק, והאשים כי האחרון בילה את ימיו בכתיבת פקודות סותרות שהותירו את הצבא האוסטרי לצעוד הלוך ושוב. ב-13 באוקטובר שלח מאק שני טורים אל מחוץ לאולם לקראת פריצה צפונה: אחד בפיקודו של יוהאן זיגיסמונד ריש פנה לכיוון אלכינגן כדי לאבטח את הגשר שם והשני בפיקודו של פרנץ פון ורנק יצא צפונה עם רוב הארטילריה הכבדה. נה מיהר את הקורפוס שלו קדימה כדי ליצור מחדש קשר עם דופון, שעדיין היה מצפון לדנובה. נה הוביל את הדיוויזיה של לואיזון מדרום לאלכינגן על הגדה הימנית של הדנובה כדי להתחיל בהתקפה. הדיוויזיה של מאלהר חצתה את הנהר מזרחה יותר ונעה מערבה לעבר עמדתו של ריש. השדה היה מישור הצפה מיוער בחלקו, העולה בתלילות אל עיירת הגבעות אלכינגן, שהייתה לה שדה ראייה רחב. הצרפתים סילקו את משמרות האוסטרים מגשר, ואז גדוד תקף באומץ וכבש את המנזר בראש הגבעה בנקודת הכידון. במהלך קרב אלכינגן, הובסו גם הפרשים האוסטריים וקורפוס הרגלים של ריש נמלט לעבר אולם. נה קיבל את התואר "דוכס אלכינגן" על ניצחונו המרשים.

קרב אולם 

ב-13 באוקטובר הסתער הקורפוס הרביעי של סול על ממינגן ממזרח. לאחר התנגשות קלה שהביאה ל-16 נפגעים צרפתים, הגנרל מיור קרל שפאנגן פון אויטרסה נכנע עם 4,600 חיילים, שמונה תותחים ותשעה דגלים. האוסטרים היו דלים בתחמושת, מנותקים מאולם, והיו מושפלים לחלוטין מהבלבול ששרר במטה הצבא.

פעולות נוספות התרחשו ב-14 באוקטובר. כוחותיו של מירא הצטרפו אל דופון באלבק בדיוק בזמן כדי להדוף מתקפה אוסטרית מוורנק; יחד מירא ודופון ניצחו את האוסטרים צפונה לכיוון היידנהיים. בליל 14 באוקטובר הוצבו שני קורפוסים צרפתיים בקרבת המחנות האוסטריים במיכלסברג, ממש מחוץ לאולם. מאק היה כעת במצב מסוכן: לא הייתה עוד כל תקווה להימלט לאורך הגדה הצפונית, מרמון והמשמר הקיסרי ריחפו בפאתי אולם מדרום לנהר, וסול נע צפונה מממינגן, על מנת למנוע מהאוסטרים לברוח דרומה לטירול. הצרות נמשכו עם הפיקוד האוסטרי כאשר פרדיננד התגבר על התנגדותו של מאק והורה על פינוי כל הפרשים מאולם, בסך הכל 6,000 חיילים. המרדף של מירא היה כה יעיל, עם זאת, שרק 11 אסקדרונים הצטרפו לוורנק בהיידנהיים. מירא המשיך בהטרדותיו לוורנק ואילץ אותו להיכנע עם 8,000 איש בטרויכטלינגן ב-19 באוקטובר; מירא גם תפס חניון שדה אוסטרי שלם של 500 כלי רכב, ואז התקדם לכיוון נוישטאדט אן דר דונאו ולכד 12,000 אוסטרים.

האירועים באולם הגיעו כעת לסופם. ב-15 באוקטובר חייליו של נה הסתערו בהצלחה על מאהלי מיכלסברג וב-16 החלו הצרפתים להפגיז את אולם עצמה. המורל האוסטרי היה בשפל ומאק החל להבין שיש מעט תקווה להצלה. ב-17 באוקטובר, שליח נפוליאון, סגור, חתם על אמנה עם מאק שבה הסכימו האוסטרים להיכנע ב-25 באוקטובר אם לא יגיע סיוע עד תאריך זה. אולם בהדרגה שמע מאק על הכניעות בהיידנהיים ובנרסהיים והסכים להיכנע חמישה ימים לפני המועד ב-20 באוקטובר. 1500 חיילים מחיל המצב האוסטרי הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע של הכוח האוסטרי יצא ב-21 באוקטובר והניח את נשקו ללא תקלות, והכל כשהגראנד ארמי חונה בחצי עיגול עצום צופה בכניעה (ראה תמונת תיבת מידע). הקצינים הורשו לעזוב, בהמתנה לחתימתם על תנאי בו הסכימו לא לנקוט נשק נגד צרפת עד שיוחלפו. יותר מעשרה גנרלים נכללו בהסכם זה, כולל מאק, יוהאן פון קלנאו, מקסימיליאן אנטון קרל, הרוזן ביילט דה לאטור, הנסיך ליכטנשטיין ואיגנץ גיולאי.

לאחר מכן 

בזמן שהאוסטרים יצאו מאולם כדי להיכנע, צי צרפתי-ספרדי משולב הושמד בקרב טרפלגר. ניצחון בריטי מכריע זה סיים את האיום הימי מצד צרפת והבטיח את השליטה הימית הבריטית למאה הבאה.

למרות הכישלון הזה, המערכה באולם הייתה ניצחון מרהיב והייתה עדה לחיסולו של צבא אוסטרי שלם בעלות קטנה מאוד עבור הצרפתים; בנוסף, הדרך לבירת אוסטריה וינה הייתה פתוחה לרווחה ונפוליאון כבש את העיר כעבור חודש. העלון ה-8 של ה-Grande Armée תיאר את קנה המידה של ההישג:
 
הגעתו של מרשל אוז'רו מברסט עם הקורפוס השביעי שהוקם זה עתה נתנה לצרפתים בשורה טובה נוספת. בכניעת דורנבירן ב-13 בנובמבר, הדיוויזיה של פראניו ילאצ'יץ' נדחקה לפינה ונאלצה להיכנע. הרוסים נסוגו לצפון מזרח לאחר כניעתו של מאק ווינה נפלה ב-12 בנובמבר. בעלות הברית הובסו ביסודיות בקרב אוסטרליץ בדצמבר ואוסטריה הודחה לצמיתות מהקואליציה השלישית כמה שבועות לאחר מכן. הניצחון הצרפתי הדגיש את האפקטיביות של "la maneuver sur les derrières", סוג מיוחד של מעטפת אסטרטגית ששימש לראשונה את נפוליאון במערכה שלו באיטליה בשנת 1796. התמרון קרא לכוח ריתוק שיכבוש חזית רחבה של קו האויב. בעוד יחידות תומכות אחרות התמקמו במיקום מסוים באגף או בעורף האויב. ככל שהאויב הסתבך יותר עם כוח הריתוק, יתקפו הכוחות באגפים בנקודה קריטית ויחתמו את הניצחון. במערכה באולם שימשו הפרשים של מירא ככוח הריתוק שהטעה את האוסטרים לחשוב שהמתקפה הצרפתית העיקרית תגיע מהיער השחור. בעוד מירא הרגיע את האוסטרים לעבר אולם, הכוחות הצרפתיים העיקריים תקפו דרך מרכז גרמניה והפרידו בין צבאו של מאק לשאר הזירות של המלחמה.

חשיבות 

מערכת אולם נחשבת לאחת הדוגמאות ההיסטוריות הגדולות ביותר לתנועת מפנה אסטרטגית; למשל, באנציקלופדיה הארפר להיסטוריה צבאית, דופוי תיאר זאת במונחים הבאים: "אולם לא היה קרב; זה היה ניצחון אסטרטגי כל כך שלם וכל כך מכריע עד שהנושא מעולם לא היה מחלוקת ברצינות. בלחימה טקטית. כמו כן, מערכה זו פתחה את השנה המבריקה ביותר בקריירה של נפוליאון. צבאו אומן לשלמות; התוכניות שלו היו ללא דופי".

היסטוריונים מרבים לנתח את המערכה ברמה אסטרטגית רחבה שאינה כוללת עימותים טקטיים, אך הם היו נפוצים ורלוונטיים. הניצחון המכריע באולם נחשב גם הוא תוצר של האימונים וההכנה הארוכים שקיבל הגראנד ארמה במחנות בולון. הגראנד ארמי נשא מעט מטען, פלש לשטח האויב בזמן הקציר וצעד הרבה יותר מהר ממה שציפו האוסטרים. המערכה הדגישה את התועלת של מערכת ה-"Corps d'Armée"; הקורפוס המשיך והפך לאבן הבניין האסטרטגית הבסיסית למלחמות הגדולות במאות ה-19 וה-20. לקורפוס טיפוסי עשויות להיות שלוש דיוויזיות חי"ר, חטיבת פרשים קלה לסיור וסוללות ארטילריה עתודה בנוסף לאלו המוצמדות לכל דיוויזיה. גודלם המוגדל אפשר להם להילחם ללא תמיכה במשך תקופות זמן ארוכות, כפי שעשה נה, ועמידותם אפשרה להם להתפשט ולהתקיים על ידי רכישת מזון מקומי. הצרפתים נזקקו לכשמינית מהתחבורה ששימשה את הצבאות העכשוויים, מה שהקנה להם רמת ניידות וגמישות שלא נראו באותה תקופה. פלישות לדרום גרמניה על ידי מרלבורו ומורו כיסו חזית צרה, אך ה-Grande Armée פלש בשנת 1805 בחזית שהייתה ברוחב , פעולה שהפתיעה את האוסטרים לחלוטין וגרמה להם להמעיט בחומרת המצב.

בתרבות נפוצה 
מערכת אולם נכללה ברומן מלחמה ושלום של לב טולסטוי.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

אולם, מערכת
1805
אולם (עיר)