פילוסופיית החיים

פילוסופיית החיים (בגרמנית: Lebensphilosophie) היה זרם פילוסופי שצמח במאה ה-19 וה-20, מתוך התנגדות לפוזיטיביזם ולנאו-קאנטיאניזם. הזרם התפתח בצרפת על ידי אנרי ברגסון ובגרמניה על ידי וילהלם דילתיי. הוגי הזרם התרחקו מהמשגה אובייקטיבית ומלוגיקה פורמלית והחליפו אותם בתפיסה מקיפה של הווית החיים, שכללה אלמנטים א-רציונליים, יצירתיים, דינמיים וסובייקטיביים. נקודת המוצא של פילוסופיית החיים היא החוויה או הניסיון האנושי (Erfahrung des Menschen) ("חוויה" היא תחדיש של פילוסוף החיים א"ד גורדון, הלחם בסיסים של "חיים" ו"הוויה"). החוויה הקונקרטית של בני האדם כוללת בנוסף לתבונה גם אינטואיציות, אינסטינקטים, דחפים, ורצונות.

הגישות הפילוסופיות של נציגי פילוסופיית החיים שונות עד כדי כך שאי אפשר לקבוע קריטריונים אחידים לאסכולה זו החורגים מהעובדה שתופעת החיים היא מושא המחקר המרכזי. עם זאת ניתן להצביע על מרכיבים משותפים על בסיס ההתנגדותם לרציונליזם, לאינטלקטואליזם, למדענות ולחומרנות. שורשי הזרם מצויים בהגותם של שופנהאואר וניטשה, ובביקורתם על הרציונליזם והנאורות. לפילוסופיית החיים הייתה השפעה רחבה, בין היתר על האקזיסטנציאליזם, וכן על הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל, שהפך את רעיון "עולם החיים"  לקטגוריה יסודית בפילוסופיה המאוחרת שלו.

שורשי התנועה 

שורשיה של פילוסופיית החיים חוזרים להבחנה שעשה עמנואל קאנט ביחס לכריסטיאן וולף בין "פילוסופיית אסכולה" (Schulphilosophie) תאורטית לפילוסופיה המבוססת על "מושג עולם" (Weltbegriff), שמגיעה מהחיים עצמם ומכוונת לחיים מעשיים. בסוף המאה ה-18 הפכו המונחים "חוכמת חיים" (Lebensweisheit) ו"חוכמת עולם" (Weltweisheit) לאופנתיים בחוגי האינטלקטואלים הגרמנים ולאופיינים לרוח הזמן. בתקופה זו "פילוסופיית החיים" הייתה פחות דוקטרינה פילוסופית סדורה ויותר הלך רוח תרבותי מסוים שהשפיע על חלקים נרחבים בתרבות. פילוסופיית החיים הושוותה ל"פילוסופיה הפופולרית" (Popularphilosophie) שהתפשטה במאה ה-19, וכמותה הבדילה את עצמה בכוונה מפילוסופיית האסכולות כפילוסופיה של פעולה מעשית. הפילוסופיה הפופולרית שימשה כמקבילה הגרמנית לפילוסופיה של בעלי "הרוח החופשית" של הוגי הנאורות הצרפתיים והסקוטיים, והציבה לעצמה משימה לעסוק בפילוסופיה באופן נגיש לציבור המשכיל ולספק הסברים לציבור הרחב עבור עבור הרעיונות המודרניים, אך הבדילה את עצמה מהיחס עוין לדת של הנאורות הצרפתית.

מאז אותה תקופה, חכמת החיים והעולם הוצגו לעיתים קרובות באפוריזמים, למשל על ידי פרידריך היינריך יעקובי שכתב: "פילוסופיה היא חיים פנימיים. חיים פילוסופיים הם חיים מכונסים. באמצעות הפילוסופיה האמיתית הנשמה נעשית דוממת, סוף סוף אדוקה." החיבורים הפילוסופים הראשונים שהתייחסו במופרש לפילוסופיה של החיים היו חיבורו של גוטלוב בנדיקט פון שיראך  "על היופי המוסרי והפילוסופיה של החיים" (Über die moralische Schönheit und Philosophie des Lebens) משנת 1772 וחיבורו קארל פיליפ מוריץ  "תרומות לפילוסופיית החיים" (Beiträge zur Philosophie des Lebens) משנת 1780. ציטוט מפורסם של יוהאן וולפגנג פון גתה מתוך "פאוסט", שנכתב באותה התקופה אופייני לגישת פילוסופיית החיים: . 

פילוסופיית החיים קיבלה עידוד חדש בתנועה הרומנטית. רומנטיקנים כמו נובאליס הדגישו כי לא רק התבונה, אלא גם הרגשות והרצון, הקשורים יותר לחיים, חייבים להילקח בחשבון בפילוסופיה. "פילוסופיית החיים מכילה בכוחי את המדע של חיים עצמאיים שנוצרו בעצמי - ושייכת לתורת אמנות החיים - או למערכת התקנות להכנת חיים כאלה.

בשנת 1793, עמנואל קאנט התנגד לסוג זה של "פילוסופיית סלון" (Salonphilosophie) במאמרו "על האמרה המקובלת: זה אולי נכון בתיאוריה, טוב אבל לא בפרקסיס" (Über den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis).

פילוסופיית החיים זכתה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר בעקבות ה"הרצאות על פילוסופיית החיים" (Vorlesungen über die Philosophie des Lebens) של פרידריך שלגל משנת 1827, שכוונו במפורש נגד הפילוסופיה השיטתית של קאנט ושל הגל. שלגל ראה במושגים הפורמליים של הלוגיקה רק הכנה לפילוסופיה אמיתית, ולא כפילוסופיה עצמה. פילוסופית חיים עבורו חייבת לתווך בין פילוסופיה רציונלית לבין מדע הטבע ולחקור את החיים הרוחניים הפנימיים במלואם. "הנשמה המפרשת" („deutende Seele“) כוללת בתודעה מלאה ולא רק שכל. "בנפש המפרשת, לעומת זאת, נכללים גם התבונה המבדילה, המחברת, המסיקה וגם הדמיון המהורהר, ההמצאתי, המצפה; היא מחבקת את שני הכוחות, ועומדת ביניהם. אבל הוא גם מהווה את נקודת המפנה של המעבר בין השכל לרצון וכחוליה המקשרת, ממלא את התהום הטמונה בין השניים ומפריד בין שניהם.

ארתור שופנהאואר 

ארתור שופנהאואר נחשב לאחד ממבשרי פילוסופיית חיים, בכך שכבר עבורו התבונה איננה ניצבת במרכז הפילוסופיה, אלא את ה"רצון" ובכך החיים בפועל. הרצון הוא הראשוני, הבסיס של הרעיונות. זהו דחף עיוור, בלתי ניתן לעצירה, המקיף את כל הטבע. התבונה והידיעה תלויים בו ומהווים ביטוי לרצון. כל כוח החיים של העולם משתקף ברצון. “מכיוון שהרצון, הדבר כשלעצמו, התוכן הפנימי הוא מה שחיוני בעולם; החיים, העולם הגלוי, ה, אבל רק מראה הרצון; זה ילווה את הרצון בצורה בלתי נפרדת כמו הצל של הגוף: וכאשר יהיה רצון, החיים, העולם, יתקיימו גם. לכן החיים בטוחים לרצון לחיות. בפרק 46 של העולם כרצון וכדימוי שכותרתו "על הכלום והסבל של החיים", שופנהאואר מתאר את הישות האנושית כאדם סובל ואובד שמוצא גאולה רק דרך המוות. האדם חי בתשוקה מתמדת עם רצונות בלתי מוגבלים ודרישות בלתי נדלות כך שלעולם לא יוכל למצוא אושר וישועה. אם משאלה מתגשמת, היא מיד הופכת ללא מציאותית ורק עצב וכאב נשארים. כך חייו של האדם הם הבל, וריקנות, המכוסים ב"צעיף המאיה" האשלייתי (מושג השאוב מסנסקריט). בחיים הארציים האדם יכול להימלט מהריקנות הזו רק באמצעות צניעות וסגפנות, שצורתם הגבוהה ביותר, התבוננות מלאה, נמצאת באמנות ובפרט במוזיקה.

השפעתו של שפונהאואר על חיי הרוח בגרמניה הובילה ל"מחלוקת הפסימיזם", שהטרימה בכמה עשורים את פועלם של הוגי פילוסופיית החיים. במחלוקת נטלו חלק בין היתר  יוליוס פראונשטדט, אדוארד פון הרטמן, פיליפ מיינלנדר, יוליוס באהנסן, אויגן דירינג, ופרידריך ניטשה.

פרידריך ניטשה 

פרידריך ניטשה נחשב גם הוא למבשר של פילוסופיית החיים, הודות לפילוסופיית התרבות הביקורתית שלו. כבר ביצירתו המוקדמת, "הולדת הטרגדיה", הוא העמיד את החשיבה הרציונלית, כיסוד האפולוני, מול התשוקה האימפולסיבית, כיסוד הדיוניסי.

רעיונות מרכזיים שניטשה פיתח בהמשך השפיעו רבות על התפתחות פילוסופיית החיים. ניתן לציין את כותרת יצירתו "אנושי, אנושי מדי", ואת תפיסות "הרצון לעוצמה", "השיבה הנצחית" ו"מות האלוהים". ניטשה המיר את תפיסת הרצון של שופנהאואר כרצון להמשיך לחיות לתפיסת "הרצון לעוצמה", כשאיפה למממש חיים בעלי ערך.

פילוסופיית החיים כמתודולוגיה 
הזרם הפילוסופי של פילוסופיית החיים בסוף המאה ה-19 חורג הרבה מעבר לטענה שהועלתה מאה שנים קודם לכן בדבר הצורך לתת אוריינטציה לחיים המעשיים. הפילוסופים המודרניים של החיים עוסקים באופן ביקורתי בתורת ההכרה המודרנית ומבקשים להשיג נקודת מבט שיטתית. פילוסופיית החיים היא חלק מתגובה לרוח הזמן המעוצבת על ידי ההתקדמות המהירה של הטכנולוגיה, התיעוש והרציונליות של המדעים החיוביים והכלכלה המודרנית. במפנה המאה העשרים, תנועת הנוער, האר נובו או סימבוליזם והשירה דקדנסית התאחדו כדי למצוא יציאה חדשה נגד אילוצי הציוויליזציה המודרנית.

בעניי רבים, פרידריך ניטשה, וילהלם דילתיי ואנרי ברגסון בפרט נחשבים למייסדי דרך החשיבה החדשה בפילוסופיית החיים.
ההיסטוריון הישראלי ניצן ליבוביץ' כתב כי בעקבות השלישייה הפילוסופיית ניטשה-דילתיי-ברגסון, שפעלה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, פילוסופית החיים שאימצה את הגותם, קיבלה מעמד של מתודולוגיה מרכזית בתוך הדיסיפלינה הפילוסופית. בנוסף, בתחילת המאה העשרים ההגותם של השלישייה חדרה לזרמים שונים במחשבה האירופית:

הוגים עיקריים

וילהלם דילתיי 

וילהלם דילתיי (1833–1911) הפך את החיים לנקודת המוצא של החשיבה הפילוסופית שלו. "החיים הם הבסיס שחייב להוות את צורת הפילוסופיה. זה מה שידוע מבפנים, מה שאי אפשר לחזור ממנו לאחור. לא ניתן להביא חיים בפני בית המשפט של התבונה". דילתיי השתמש במושג החיים בשתי משמעויות שונות. מצד אחד הוא תיאר את חייו של האדם הבודד. ומצד שני השתמש במונח כדי לתאר את החיים באופן כללי. עם ההבחנה הזו הוא אמר: "החיים [במובן השני] לוכדים כאן את החיים [במובן הראשון]".

כמו כל הפילוסופים של החיים, דילתיי מתח ביקורת על הפילוסופיה המודרנית המסורתית, שהתמקדה ברציונליות והזניחה את ממדי הרצון וההרגשה. "בעורקי הסובייקט היודע שנבנה על ידי לוק, יום וקאנט לא זורם דם אמיתי, אלא מיץ התבונה המדולל כפעילות מחשבתית בלבד." לדידו רק כאשר ניגשים לחוויה השלמה, המלאה, והבלתי מדוללת בהתפלספות, ניתן לתפוס את המציאות השלמה והמלאה. את החיים האמיתיים יש להבין רק מבפנים החוצה, וזה אומר לקחת בחשבון את הנפש. מכיוון שהחיים הם גבול ההתפלספות, דילתיי קרא לוותר על ממדים טרנסצנדנטליים כנקודות התייחסות לפילוסופיה.

בניגוד לידע הרציונלי, דילתיי שם את הניסיון במרכז שיקוליו. מעל לכל, הוא התנגד להגבלה של המדע לשיטה המדעית הדטרמיניסטית, כפי שהניחו ג'ון סטיוארט מיל, הרברט ספנסר ואחרים. חוויה היא חוויה של קשרים שאי אפשר פשוט לפרק אותם לאלמנטים בודדים. "הרחבת הידע על מה שניתן בחוויה מתרחשת באמצעות פרשנות האובייקטיביות של החיים, ופרשנות זו, בתורה, אפשרית רק מתוך העומק הסובייקטיבי של החוויה. על ידי פרשנות, דילתיי הבין את "ההבנה האמנותית של ביטויי חיים קבועים קבועים" שיטת ההרמנויטיקה כתורת פרשנות פרשנית הושפעה באופן משמעותי מדילתיי. חפצים הם כולם דברים ותהליכים קונקרטיים, יומיומיים שהפכו להיסטוריים. "רק דרך רעיון החפצה של החיים אנו מקבלים תובנה על מהות ההיסטוריה. הכל נוצר באמצעות עבודה אינטלקטואלית ונושא אופי של היסטוריות. הוא שזור בעולם החושי עצמו כתוצר של ההיסטוריה. […] ההיסטוריה אינה דבר הנפרד מהחיים, שום דבר המופרד מההווה בגלל המרחק שלה בזמן. במושג ההיסטוריות מתרחק דילתיי מהגל: "הגל בונה באופן מטפיזי; אנו מנתחים את הנתון. והניתוח של היום של הקיום האנושי ממלא את כולנו בתחושת השבריריות, בכוחם של דחפים אפלים, בסבל מחושך ואשליות, בסופיות של כל מה שהחיים הם, גם היכן שמתפתחות מהם התצורות הגבוהות ביותר של חיי הקהילה. הרוח האובייקטיבית אינה נובעת מרוח עולם מוחלטת, אלא מההקשר המבני של החיים. זה חל גם על אמנות, דת ופילוסופיה.

עבורו, מדעי הטבע מנסים למצוא כלל אוניברסלי על בסיס תופעות אינדיבידואליות. במדעי הרוח, לעומת זאת, עוסקים בתופעה הפרטנית כמו אירוע היסטורי או ביוגרפיה. יסוד חשוב בפילוסופיה של דילתיי היא הקשר הפנימי בין "חוויה", "ביטוי" ו"הבנה". מושא ההבנה והפרשנות הוא הביטוי, המתגלה כמושג, שיפוט או כמבנה מחשבתי מורכב יותר, אך גם כפעולה או תוצאה של פעולות. שלא כמו ניטשה או ברגסון, דילתיי הניח שלא די באינטרוספקציה טהורה כדי לתפוס את הקשרים היסודיים של החיים. "הביטוי יכול להכיל יותר מהקשר הנפשי ממה שכל התבוננות פנימית יכולה להודות. הוא מעלה מהמעמקים שהתודעה אינה מאירה. העיקרון והתיאוריה של ההבנה, הרמנויטיקה, אינם ישימים רק על טקסטים, אלא גם על יצירות אמנות, רעיונות דתיים או עקרונות משפטיים. לא רק החשיבה הקוגניטיבית פועלת בהבנה, אלא גם הרצון והתחושה הרגשית של הצופה. נדרשת גישה הוליסטית, למשל. ב' לא ניתן להשיג על ידי פסיכולוגיה אנליטית הבוחנת היבטים בודדים. כתוצאה ממחשבותיו של דילתיי, התפתחה פסיכולוגיית הגשטאלט, שהיא בעיקרה תיאורית.

אנרי ברגסון 

הבעיה המקורית של הפילוסופיה של אנרי ברגסון (1859-1941) ניתנה לו על ידי מורו, אמיל בוטרו , שמתח ביקורת על האופן שבו המדע העכשווי דוגל בדטרמיניזם. כבר בחיבורו זמן ורצון חופשי (תורגם לעברית בתור מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה) בחן ברגסון את הנתון המיידי בתודעה ופיתח רעיונות חדשים לגבי עוצמת התחושות והזמן בתודעה.

ברגסון בחן את תופעת הזמן בהתייחס לאיכות התחושות הקשורות אליו. המרחב קשור קשר הדוק למספר, מכיוון שלכל עצם יש מיקום מסוים במרחב שניתן לקבוע על ידי קואורדינטות. אם תחיל את הגישה הכמותית הזו לזמן, יתקבל את הזמן הנמדד או "זמן השעון". ברגסון ביקר את הגישה המתמטית של "זמן השעון" על שהיא מבלבלת את הזמן עם המרחב והופכת אותו לישות מופשטת, שאפשר למדוד אותה ולכמת אותה. ברגסון זיהה את ה"משך" (durée) עם המציאות הממשית של מצבי התודעה המתלכדים אלה לאלה כמו צלילים במנגינה. תהליכי תודעה מסודרים זה לצד זה כמו בחלל. ברגסון שאל כעת "האם הזמן כמדיום הומוגני אינו בסופו של דבר מושג היברידי שחייב את מקורו לחדירת מושגים מרחביים לתחום התודעה הטהורה. זמן נמדד הוא מונח המשמש במדעי הטבע לתיאור דברים חיצוניים. אבל חווית זמן בתודעה היא דרך אחרת לדעת. תחושת הזמן הפנימית היא ישירה ואינטואיטיבית. כאן הזמן מורגש כממושך, כמשך. משך כזה הוא הטרוגני. רצף של שינויים איכותיים המתמזגים, חודרים זה לזה, חסרים קווי מתאר מדויקים, אין להם נטייה להתחצץ זה ביחס לזה, ואין להם זיקה ולו הקטנה ביותר למספר.

בשילוב עם הרעיון של שני אופני קוגניציה, ברגסון פיתח תיאוריה של תודעה דו-שכבתית; מצד אחד "אגו פני השטח" (moi superficiel) ומצד שני "אגו עמוק" (moi profond). בעוד האגו של פני השטח מתמקד בעולם החיצוני, האגו העמוק לוכד את החוויה הסובייקטיבית הפנימית. בהתאם, הריבוי הכלול באגו פני השטח הוא כמותי ומרחבי, בעוד שבאגו העמוק הוא מקושר מבחינה איכותית וזמנית עם משך זמן שלדעתנו הוא עצם חיינו. בחיי היומיום, לעומת זאת, האגו העמוק נדחק לרוב על ידי האגו של פני השטח. מכיוון שהוא מותאם לאין ערוך יותר לצורכי החיים החברתיים בכלל, והשפה בפרט, התודעה מעדיפה את האגו הזה ומאבדת בהדרגה את האגו הבסיסי. אל האגו העמוק חודרים רק בהשתקפות והתבוננות. בפרק האחרון של עבודת הדוקטורט שלו, הגיע ברגסון למסקנה שהבעיה הפילוסופית של החירות מבוססת על אי הבנה, משום שהארכה ומשך, כמות ואיכות אינן מובחנות או אינן מובדלות מספיק. התהליכים של העולם החיצון הם כמותיים ודטרמיניסטיים. עם זאת, זה לא מעכב את החופש הפנימי של העצמי העמוק. "לפעול בחופשיות פירושו להשתלט על עצמך, להחזיר את עצמך לזמן טהור".

ברגסון העמיד זה לצד זה את האינטלקט כדרך החשיבה המדעית ואת האינטואיציה כדרך החשיבה החווייתית. הוא התנגד לאבולוציות מסורתיות תיאוריות של דרווין או ספנסר, למשל, אם הן מנסות להסביר את החיים באופן מכניסטי או טלאולוגי. עבור ברגסון, לא ניתן לקבוע את החיים מראש כי הם מבוססים על דחף החיים (הינף חיובי élan vital). האינטלקט מכוון לחומר מת, אבל האינטואיציה היא הדרך לתפוס את מציאות החיים. האינטואיציה תוביל אותנו אל ההוויה הפנימית של החיים, כלומר, אינסטינקט שהפך לחסר עניין, אינסטינקט מודע לעצמו ומסוגל להרהר באובייקט שלו ולהרחיב אותו עד אין קץ.

המשחק בין שני אופני הידיעה בעל חשיבות פילוסופית. האינטואיציה מעניקה ניסיון מיידי אך היא חולפת וקדם-מושגית. מה שנחווה כמושג תחילה על ידי האינטלקט, אשר יוצר ומגבש את האינטואיטיבי בתהליך זה ובו בזמן דוחף אותו אל הרקע. בין שני אופני הידע מתפתח תהליך דיאלקטי, שבו הפילוסוף חייב תמיד להיזהר שלא ליפול לאינטואיציה אם אינו רוצה להפוך לדוגמטי או לאבד את עצמו במשחקים אינטלקטואליים. המגוון התאורטי בפילוסופיה מבוסס על העובדה שכל פילוסוף המשיג את האינטואיציה שלו עם השכל המופשט יכול לעשות זאת רק בצורה לא מושלמת. "אינטואיציה, לעומת זאת, אם אחרת היא יכולה להשתרע על פני יותר מרגעים, תבטיח את ההסכמה לא רק של הפילוסוף עם החשיבה שלו, אלא גם של כל הפילוסופים בינם לבין עצמם.

הרקע לניתוח האפיסטמולוגי של ברגסון הוא הבנה מטאפיזית של החיים, שמקורה הוא דחף החיים, כתהליך משתנה תדיר. ואכן, ככל שאנו מתרגלים יותר לתפוס הכל במונחים של משך, כך אנו נקלטים יותר במשך האמיתי. וככל שאנו שוקעים בו יותר, כך אנו שוקעים שוב לכיוון העיקרון הטרנסצנדנטי אמנם שבו אנו משתתפים ושנצחיותו אינה נצח של נצחיות אלא נצח חיים: כיצד נוכל לחיות ולנוע בו.

הוגים נוספים

גיאורג זימל

לודוויג קלגס

תיאודור לסינג

חוסה אורטגה אי גאסט 

לפי חוסה אורטגה אי גאסט (1883–1955), הפיכת מושג החיים לנקודת המוצא של פילוסופיה היא ההתקדמות פילוסופית של המודרניות. לפי הבחנתו "הריאליזם העתיק" היה התבסס על מושג סטטי של הוויה ונקודת המוצא של המחשבה התמקדה במציאות השוכנת מחוץ לאדם. מדקארט ועד האידיאליזם של המאה ה-19, הפילוסופיה המודרנית התמקדה בתכנים הטהורים של תודעה. לפי אורטגה, המציאות מתרחשת בפנים, הרוח הופכת לחומר משלה, העולם הופך לרעיון. אורטגה, לעומת זאת, קובעת את התובנה: "האני שחושב" ו"העולם" שבו אני חושב כאחד, ללא אפשרות להיפרדות. התזה המרכזית של אורטגה היא שישנה עובדה עיקרית ויסודית שקובעת ומעידה על עצמה: עובדה זו היא הקיום המקושר הדדית של אגו או סובייקטיביות ושל עולמו.

הנס יונאס

קבלה וביקורת 
מקס שלר, שהיה תלמידם של וילהלם דילתיי, גאורג זימל ורודולף אויקן, היה מהראשונים שסקרו את פילוסופיית החיים. הוא הצביע בחיבורו "ניסיונות בפילוסופיה של החיים" (Versuche einer Philosophie des Lebens) משנת 1913 על המשותף להגותם של ניטשה, דילתיי וברגסון. גם פיליפ לרש  ניסה להעניק דין וחשבון שיטתי לפילוסופיית החיים. הוא זיהה בעיקר את ברגסון, דילתיי, שפנגלר, זימל וקלגס כנציגים הרלוונטיים. אוטו פרידריך בולנוב כתב על "פילוסופיית החיים של פ"ה יעקובי" אותו זיהה כאבי התנועה. בנוסף לשמות הידועים, בולנוב עסק בחוסה אורטגה אי גאסט וקשר את פילוסופיית החיים גם להוגים כמו ג'ון דיואי, הלמוט פלסנר  ומקס שלר. כמו כן, היו מי שהצביעו על הזיקות בין פילוסופיית החיים לזרמים אחרים. פריץ היינמן ראה בפילוסופיית החיים שלב ביניים במעבר מפילוסופיית הנפש לפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית. בשנת 1930 גיאורג מיש , תלמידו וחתנו של דילתיי, עמד על הקשר שבין הפנמנולוגיה של ואדמונד הוסרל ומרטין היידגר לבין פילוסופיית החיים.

מנגד, פילוסופיית החיים ספגה ביקורת מצד הוגים נאו-קאנטיאנים. היינריך ריקרט (מאסכולת הדרום-מערב) ראה בפילוסופיית החיים אופנה חולפת, וראה באור שלילי וביקורתי את התנגדותה לרציונליזם. ארנסט קסירר (מאכסולת מרבורג) טען כי: "הבנה עצמית של החיים היא אפשרית, רק אם היא לא נותרת כשלעצמה פר סה."

בנוסף, פילוסופיית החיים ספגה לביקורת שלילית מצד הוגים מרקסיסטים. ג'רג' לוקאץ' האשים את הפילוסופים של החיים בעוינות לתבונה, וראה בהוגיה את המייצגים של האי-רציונליזם ואת נקודת המבט של "הבורגנות האימפריאליסטית". יתרה מזאת, לדידו הוגיה סללו את הדרך לנאציזם. ולטר בנימין התייחס אליה במאמרו "על מוטיבים אחדים אצל בודלייר" משנת 1938 וכתב כי "מאז סוף המאה הקודמת ניסתה הפילוסופיה כמה פעמים לנכס לה את הניסיון ה’אמיתי’... תחת הכותרת ‘פילוסופיית-החיים’."

ציונות והגות לאומית יהודית 
החוקר יותם חותם טוען להשפעה משמעותית של פילוסופיית החיים על הוגי הציונות. לטענתו פילוסופיית החיים שהעלתה על נס את הממד האי-רציונלי כתשתית התרבות, החברה והקיום האנושי, והייתה בסיס לביקורת פוליטית ולמרד חברתי - השפיעה על התגבשות ההגות הציונית באירופה שעסקה במהות יהודית, ביצירתו של 'אדם חדש' ובשלילת הגלות. חותם עקב אחר שורה של הוגים ציוניים כמו יעקב קלצקין, תיאודור לסינג, א"ד גורדון, מרטין בובר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, גרשם שלום והראה כיצד 'פילוסופיית החיים', כצורה של גנוסיס מודרני, הזינה את הטיעון הפוליטי הציוני.

ביבליוגרפיה

ספרות ראשונית
 ארתור שופנהאואר
 העולם כרצון וכדימוי, [1818/1819]
 פרידריך ניטשה:
 הולדת הטרגדיה [1872]; המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969.
 דמדומי שחר [1881]; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים [1874], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
 כה אמר זרתוסטרא [1883-5]
 פרשת ואגנר [1888]; שקיעת האלילים [1888]; הנה האיש [1888]; אנטיכריסט [1888]; אגרות, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1978.
 אנרי ברגסון:
 ההתפתחות היוצרת, תרגם מצרפתית יוסף אור, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשל"ה 1974.
מאמר על הנתונים המידיים של התודעה, תרגם רואי בן בשט, רסלינג, 2017
 וילהלם דילתיי:
 מבוא למדעי הרוח. [1883]
 מבנה העולם ההיסטורי. [1910]
 רודולף אויוקן:
 משמעות החיים וערכם [1908]
 הכרה וחיים [1912]
 אדם ועולם [1918]
 לודוויג קלגס:
 אדם ואדמה (1913)
 חוסה אורטגה אי גאסט:
 מסות על אהבה, מספרדית: יורם ברונובסקי, בית הוצאה כתר, ירושלים, 1985
 מרד ההמונים, מספרדית: יורם ברונובסקי, הוצאת זמורה ביתן, מודן, תל אביב, 1975
 גאורג זימל:
 "העיר הגדולה וחיי הנפש", בתוך: אורבניזם: הסוציולוגיה של העיר המודרנית, הוצאת רסלינג, 2004
 השקפת חיים [1918].
 אוסוולד שפנגלר:
 שקיעת המערב [1918/1921]
 אדם וטכנולוגיה [1931]
 הערכה חדשה להיסטוריה, תרגם מגרמנית: אשר ברש, הוצאת הדים, תל אביב, תרפ"ז, 1927
אהרן דוד גורדון
האדם והטבע, תל אביב: הוצאת הפועל הצעיר, 1927

ספרות משנית
יותם חותם, גנוסיס מודרני וציונות: משבר התרבות, פילוסופית החיים והגות לאומית יהודית, הוצאת מאגנס, 2007.

 Beiser, Frederick C. (2023). Philosophy of Life: German Lebensphilosophie 1870-1920.  Oxford University Press.
 Lebovic, Nitzan (2006). "The Beauty and Terror of Lebensphilosophie: Ludwig Klages, Walter Benjamin, and Alfred Baeumler". South Central Review. The Johns Hopkins University Press. 23 (1): 23–39.
 Lebovic, Nitzan (2013). The Philosophy of Life and Death: Ludwig Klages and the Rise of a Nazi Biopolitics, New York: Palgrave Macmillan.
 Gaiger, Jason (1998). "Lebensphilosophie". In Craig, Edward (ed.). Routledge Encyclopedia of Philosophy. Routledge.
 Sprott, W. J. H. (1929). "Review: The Science of Character by Ludwig Klages; W. H. Johnson". Mind. New Series. Oxford University Press. 38 (152): 513–520.

ראו גם
 ויטאליזם
 מחלוקת הפסימיזם
 אקזיסטנציאליזם
 הנאורות שכנגד
 אידיאליזם גרמני

קישורים חיצוניים 
 ניצן ליבוביץ', חיים באתר כתב העת מפתח

הערות שוליים 

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
זרמים בפילוסופיה
מילים וביטויים בגרמנית