ציר הזמן של אנטישמיות במאה ה-20

ציר זמן זה של אנטישמיות מתעד את האנטישמיות, פעולות עוינות או אפליה נגד יהודים כקבוצה דתית או אתנית, במאה ה-20. ציר הזמן כולל בין היתר אירועים בהיסטוריה של האנטישמיות, ביניהם כתבי מקור אנטישמיים שנכתבו, פעולות שננקטו כדי להילחם או להקל על השפעות האנטישמיות הממשיות נגד העם היהודי, ואירועים שהשפיעו על שכיחות האנטישמיות בשנים מאוחרות יותר. ניתן לעקוב אחר ההיסטוריה של האנטישמיות מימי קדם ועד ימינו.

בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הכנסייה הקתולית דבקה בהבחנה בין "אנטישמיות טובה" ל"אנטישמיות רעה". הסוג ה"רע" קידם שנאת יהודים בגלל מוצאם, שנאת יהודים על רקע מוצאם, מה שמוכר כאנטישמיות החדשה. מה שנחשב בעיניהם כלא-נוצרי מכיוון שהמסר הנוצרי נועד לכל האנושות ללא קשר למוצא אתני; כל אחד יכול להיות נוצרי. הסוג ה"טוב" של אנטישמיות ושנאת יהודים היה קונספירציות אנטישמיות לכאורה לשלוט בעיתונים, בנקים ומוסדות אחרים, לדאוג רק לצבירת עושר וכו'. בישופים קתולים רבים כתבו מאמרים שביקרו יהודים בנימוקים כאלה, וכאשר הואשמו בקידום שנאת יהודים, יזכירו לאנשים שהם מגנים את הסוג ה"רע" של אנטישמיות.

העשור הראשון של המאה העשרים 
 1903 – פוגרום קישינב : 49 יהודים נרצחו.
 הפרסום הראשון של "הפרוטוקולים של זקני ציון" בסנט פטרסבורג, רוסיה (מאת פאבל קרושואן), ספר זה ידוע כאחד הספרים האנטישמיים ביותר שנכתבו אי פעם.
 1904 – חרם לימריק היה חרם כלכלי שהופעל נגד הקהילה היהודית הקטנה בלימריק, אירלנד. החרם לווה במספר תקיפות, יידוי אבנים והפחדות, שגרמו ליהודים רבים לעזוב את העיר.
 1905 – פוגרום נוסף ביהדות דניפרו. 66 יהודים נרצחו ו-125 נפצעו ובתים וחנויות של יהודים נבזזו.
 1905 – פוגרום בקהילת יהודי קייב היה טבח של 100 יהודים.
 1906 – פרשת אלפרד דרייפוס פוטר והוחזר לתפקיד רב-סרן בצבא הצרפתי.
 1907 – למעלה מ-60 יהודים נרצחים ברובע מלאח בקזבלנקה בפוגרום על ידי מוסלמים קבילים. רבים נוספים נפצעו ומספר רב של נשים וילדים נסחפו.
 1909 – סלומון ריינך ופלורנס סימונדס מתייחסים ל"אנטישמיות החדשה" הזו, המתחזה לפטריוטיות, שהופצה לראשונה בברלין על ידי כומר בית המשפט שטוקר, בשיתוף ביסמרק". באופן דומה, פיטר נ. סטרנס מעיר כי "האידאולוגיה מאחורי האנטישמיות החדשה [בגרמניה] הייתה יותר גזענית מאשר דתית".

העשור השני של המאה העשרים 
 1910 – עלילת הדם של שיראז ב-1910 הייתה פוגרום ברובע היהודי בשיראז, איראן. זה נבע מהאשמות שהיהודים רצחו נערה מוסלמית באופן פולחני. עד סוף הפוגרום נרצחו 12 יהודים, כ-50 נפצעו ו-6,000 נשדדו מכל רכושם.
 1912 – התריתל, או הטבח בפאס ב-1912, בו נרצחו 42 מיהודי מרוקו.
 1913 – משפט עלילת הדם של מנחם מנדל בייליס בקייב.
 1915 – במרווח אחד של 48 שעות במאי 1915, כל 40,000 היהודים המתגוררים בקובנה, ליטא, מסולקים בכוח מהעיר.
 1915 – משפט ליאו פרנק והלינץ' באטלנטה, ג'ורג'יה מפנה את הזרקור לאנטישמיות בארצות הברית ומובילים להקמת הליגה נגד השמצה.
 1917–1921 – יהודים רבים הותקפו בשל היותם מהפכנים או אנטי-מהפכנים, פציפיסטים לא פטריוטים או מפגיני מלחמה, ועל רקע אידאולוגי של עמדות נוספות, אזרחים יהודים נרצחו בפוגרומים במהלך מלחמת האזרחים הרוסית (על פי הערכות שונות בין 70,000 ל-2,005 מספר היתומים עלה על 300,000).
 1918 – 3,000–10,000 יהודים הרריים נהרגים במהלך פרעות תוך כדי ימי מרץ.
 1918 – הפוגרום בלבוב (1918), התקפה על האוכלוסייה היהודית של לבוב שהתרחשה ב-21–23 בנובמבר 1918 במהלך מלחמת פולין-אוקראינה. לאחר סיום הפוגרום, על פי ההערכות נרצחו 52–150 תושבים יהודים ומאות נפצעו.
 1919 – הפוגרומים בקייב של 1919 היו סדרת פוגרומים במקומות שונים ברחבי קייב שבוצעו על ידי חיילי צבא המתנדבים הלבנים. בסביבות אותה תקופה היו בסך הכל 1,326 פוגרומים ברחבי אוקראינה, שבהם נטבחו בין 30,000 ל-70,000 יהודים. על פי כמה הערכות, הפוגרומים הותירו חצי מיליון יהודים ללא קורת גג.
 1919 – הטבח בפינסק, הוצאה להורג המונית של שלושים וחמישה תושבים יהודים בפינסק ב-5 באפריל 1919 על ידי הצבא הפולני.
 1919 - בפברואר 1919 חטיבה של חיילי UNR רצחה 1500 יהודים בפרוסקרוב.
 1919 – פוגרום טטיב ב-25 במרץ 1919 נרצחו 4,000 יהודים על ידי חיילי קוזק בפיקודו של קולונלים צ'רקובסקי, קורובסקי ושליאטושנקו.
 1919–1920
 במהלך מלחמת האזרחים הרוסית סבלו יהודי אומן משני פוגרומים בשנת 1919, כאשר העיירה החליפה ידיים מספר פעמים. הפוגרום הראשון, באביב, גבה 170 קורבנות; השני, בקיץ, יותר מ-90. הפעם עזרו התושבים הנוצרים להסתיר את היהודים. המועצה לשלום הציבור, עם רוב נוצרי ומיעוט יהודי, הצילה את העיר מסכנה מספר פעמים. ב-1920, למשל, היא עצרה את הפוגרום שיזמו חיילי הגנרל דניקין.
 1919–1922
 יבסקציה הסובייטית תוקפת את המפלגות ה"בונד" ואת המפלגות הציוניות בשל "פרטיקוליזם תרבותי יהודי". באפריל 1920, הקונגרס הציוני הכל-רוסי מפורק על ידי צ'קה בראשות בולשביקים, שהנהגתם ושורותיהם כללו יהודים אנטי-יהודים רבים. אלפים נעצרים ונשלחים לגולאג בגין "קונטרה-מהפכנית... קנוניה למען האינטרסים של הבורגנות האנגלו-צרפתית... להשבת ארץ ישראל". השפה העברית אסורה, היהדות מדוכאת, יחד עם דתות אחרות.

שנות ה-20 של המאה ה-20 – התגברות האנטישמיות במזרח אירופה ותחילת המאורעות בארץ ישראל 
1920
 מאורעות תר"פ על היישוב הישן בארץ ישראל.
 הפצת התאוריה לפיה מהפכת אוקטובר הייתה ניסיון יהודי לשליטה עולמית מעורר עניין עולמי בספר האנטישמי הפרוטוקולים של זקני ציון.
 באביב 1920, הנרי פורד פרסם בעיתונו האישי, The Dearborn Independent, את מה שנחשב בעיניו ל"איום היהודי". מדי שבוע, במשך 91 גיליונות, חשף העיתון איזשהו סיפור מרושע בהשראה יהודית בכותרת ראשית. הסיפורים הפופולריים והתוקפניים ביותר נבחרו לאחר מכן להדפיס מחדש לארבעה כרכים בשם היהודי הבינלאומי.
 1921
 כל יהדות מונגוליה מגורשת על ידי כוחות רוסים אנטי-בולשביקים הנסוגים לאחר שהובסו במרכז אסיה.
 מאורעות תרפ"א – התקפות בלתי נפסקות של ערביי יפו על היישוב היהודי ביפו, במאורעות אלו נרצחו 47 יהודים ונפצעו 140 יהודים.
 מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב – מאורעות בארץ ישראל של ערביי הארץ כנגד היישוב היהודי לאחר הצהרת בלפור לפיה יש לתת לעם היהודי בית לאומי.
 במאורעות נרצחו 5 יהודים ונפצעו 8.
1922
 הקמת ארגון הקו קלוקס קלאן.
 יבסקציה הסובייטית (החלק היהודי של המפלגה הקומוניסטית) תוקפת את המפלגות ה"בונד" ואת המפלגות הציוניות בשל "פרטיקוליזם תרבותי יהודי". באפריל 1920, הקונגרס הציוני הכל-רוסי מפורק על ידי צ'קה בראשות בולשביקים, שהנהגתם ושורותיהם כללו יהודים אנטי-יהודים רבים. אלפים נעצרים ונשלחים לגולאג בגין "קונטרה-מהפכנית... קנוניה למען האינטרסים של הבורגנות האנגלו-צרפתית... להשבת מדינת פלסטין". השפה העברית אסורה, היהדות מדוכאת, יחד עם דתות אחרות.
1923
 "דר שטירמר", שבועון נאצי שיצא לאור על ידי יוליוס שטרייכר, בכיר במפלגה הנאצית משנת 1923 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, עם השעיות קצרות בפרסום עקב קשיים משפטיים. זה היה חלק משמעותי מהתעמולה הנאצית והיה אנטישמי חריף.
1924
 מכסת המקורות הלאומית של 1924 וחוק ההגירה של 1924 עצרו במידה רבה את ההגירה לארצות הברית ממזרח אירופה ומרוסיה; זה נועד להגביל בין היתר את הגירת יהודי מזרח אירופה, שכן הרבה מאוד ממהגרים אלו שהגיעו מרוסיה וממזרח אירופה היו יהודים.
1925
 "הקו קו קלאן בנבואה" הוא ספר בן 144 עמודים שנכתב על ידי הבישוף אלמה ברידוול ווייט בשנת 1925 ואויר על ידי הכומר ברנפורד קלארק. ספר זה דוגל בעיקר בפחד והשנאה העמוקים של ווייט כלפי הכנסייה הקתולית, תוך שהוא מקדם אנטישמיות, גזענות נגד אפרו-אמריקאים, עליונות לבנה ושוויון נשים.
 אדולף היטלר מפרסם את ספרו מיין קאמפף.
1927
 משפט שוורצברד היה משפט רצח צרפתי סנסציוני משנת 1927, שהביא למשפט לא נכון בממדים בינלאומיים. במשפט הואשם שלום שוורצברד ברצח המהגר האוקראיני ונשיא אוקראינה הגולה סימון פטלורה בפריז. בעוד שהנאשם הודה במלואו בפשע, המשפט בסופו הפנה להאשמה באחריותו של פטלורה בפרעות פטליורה בשנים 1919–1920 בהם איבד שוורצברד את כל 15 בני משפחתו. במקום תיק הרצח של שוורצברד הפך המשפט לתיק פוליטי נגד ממשלת אוקראינה. שוורצברד זוכה.
1928
 עלילת הדם של מסנה הייתה מקרה של עלילת דם נגד יהודים שבו הואשמו יהודי מסנה, ניו יורק, כוזב בחטיפה וברצח פולחני של ילדה נוצרית בספטמבר 1928.
1929
 מאורעות תרפ"ט
 טבח חברון – הקהילה היהודית העתיקה של חברון נטבחת על ידי מוסלמים מקומיים בגלל שמועות שהיהודים מתכננים להשתלט על הר הבית.
 טבח צפת – 18–20 יהודים תושבי צפת נהרגו באכזריות בטבח בצפת ב-1929.
 שריפת המושבה היהודית הר-טוב על ידי ערבים כחלק ממאורעות תרפ"ט.

סך הכל נרצחו בפרעות תרפ"ט 133 יהודים ונפצעו 340.

שנות ה-30 של המאה ה-20 – עליית הנאציזם תחילת השואה והשמדת היהודים 

1930
 פוגרום ביהודי בלץ שבמולדובה.
1933
 מהומות כריסטי פיטס כתמיכה במפלגה הנאצית מתרחשות בטורונטו, אונטריו, קנדה.
 בסדרת הרצאות שניתנה באוניברסיטת וירג'יניה ב-1933, שפורסמה תחת הכותרת "After Strange Gods: A Primer of Modern Heresy" (1934), כתב TS אליוט על מסורת וקוהרנטיות חברתית, "מה עדיין חשוב יותר [מהומוגניות תרבותית ] הוא אחדות של רקע דתי, וסיבות של גזע ודת משתלבות כדי להפוך כל מספר גדול של יהודים בעלי חשיבה חופשית לבלתי רצויים". אליוט מעולם לא פרסם מחדש את הספר/הרצאה הזו.
1933–1941 – עליית הנאצים לשלטון והתגברות האנטישמיות באירופה
 רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית עולה עד שנשללות מהם זכויות היסוד לא רק כאזרחים, אלא גם כבני אדם. במהלך תקופה זו האנטישמיות הגיעה לשיא כל הזמנים. בין האירועים והחוקים האנטישמיים בלטו בעיקר החוקים הבאים:
 חרם אחד באפריל 1933
 חוקי נירנברג
 מס טיסות הרייך משמש להפקעת כספים מהגרים יהודים.
1934
 2,000 בני יהדות אפגניסטן מגורשים מעיירותיהם ונאלצים לחיות במדבר
 פרעות תראקיה ב-1934 היו סדרה של התקפות אלימות שהתרחשו ב-טקירדא, אדירנה, קירקלרלי וצ'נקלה. למעלה מ-15,000 יהודים נאלצו לברוח מהאזור.
 34 יהודי אלג'יריה נהרגו ומאות נפצעו על ידי המון מוסלמי במהלך הפוגרום של קונסטנטין ב-1934. פשטו על 200 חנויות יהודיות, סך הנזק לרכוש נאמד בלמעלה מ-150 מיליון פרנקים של פואנקר. היא גם שלחה רבע מאוכלוסייתו היהודית של קונסטנטין לעוני.
 ההופעה הראשונה של נבואת פרנקלין על דפי השבועון הפרו-נאצי של ויליאם דאדלי פלי, Liberation. על פי דו"ח הקונגרס האמריקאי :

"הנבואה" של פרנקלין היא מעשה אנטישמי קלאסי שטוען כוזב כי המדינאי האמריקני בנג'מין פרנקלין אמר הצהרות אנטי-יהודיות במהלך ועידת החוקה של 1787. היא מצאה הסכמה מתרחבת בתקשורת המוסלמית והערבית, שם היא שימשה לביקורת על ישראל ויהודים..."

שנות ה-40 של המאה ה-20 
1946
 פוגרום קיילצה - רצח 47 שורדי שואה יהודים בעיר קיילצה שבמרכז פולין לאחר עלילות דם על יהודי הכפר.
ניקיטה חרושצ'וב סוגר מאות בתי כנסת ברחבי אוקראינה ומונע מיהודים לחזור לבתיהם.
פרעות ביהודי הונגריה בשנת 1946 - 4-6 יהודים נרצחו בפרעות שבוצעו ברחבי הונגריה.
1947 – כ"ט בנובמבר, מלחמת העצמאות וגירוש יהודים ממדינות ערב
 פרעות מנאמה בהן הושמדו בתי כנסת ומרכזי קהילה יהודים במנאמה בירת בחריין, בפרעות נרצחה אישה יהודיה.
 פרעות חלב - בפרעות בעיר חלב שבסוריה שפרצו לאחר תוכנית החלוקה של האו"ם נרצחו 75 יהודים ונהרס בית הכנסת העתיק של חלב.
 פרעות עדן - בפרעות שבוצעו בעיר עדן שבתימן בתחילת דצמבר נרצחו 82 יהודים ונפצעו 76.
1948–2001
 אנטישמיות מילאה תפקיד מרכזי ביציאת היהודים מארצות ערב. האוכלוסייה היהודית במזרח התיכון הערבי ובצפון אפריקה ירדה מ-900,000 ב-1948 לפחות מ-8,000 ב-2001.
1948 – הקמת המדינה

 פרעות אוג'דה וג'ראדה – פוגרום נגד האוכלוסייה היהודית הזעירה של ג'ראדה בידי המוסלמים המקומיים. זה הסתיים עם 43 יהודים נרצחים וכ-150 יהודים נפצעו.
 פרעות טריפוליטניה ב-1948 הייתה מהומה בין האוכלוסייה היהודית והערבית של טריפולי. בניגוד לפוגרום הקודם בטריפולי ב-1945, הקהילה היהודית של טריפולי נלחמה נגד הפורעים המוסלמים. מה שנגמר נרצחו 14 יהודים ו-4 מוסלמים ורבים משני הצדדים נפצעו.
 הפיגועים בקהיר – מספר הפצצות אשר כוונו לאוכלוסייה היהודית של קהיר. ההפצצות גבו את חייהם של 70 יהודים ו-200 יהודים נוספים נפצעו.
 ועידת הבפטיסטים הדרומית קיבלה החלטה שקבעה בחלקה, "נפתר, כי קומוניזם, פשיזם, כנסייה פוליטית ואנטישמיות מנוגדים לחלוטין לגאונות של התפיסה הבפטיסטית שלנו של חירות וערכי רוח".

 שלמה מיכאלס, שחקן-מנהל התיאטרון היהודי הממלכתי של מוסקבה ויו"ר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי נהרג בתאונת דרכים חשודה בחשד שבוצעה על ידי ה-MGB. מעצרים המוניים של אינטלקטואלים יהודים בולטים ודיכוי התרבות היהודית מגיעים תחת דגל הקמפיין על קוסמופוליטיות חסרת שורשים ואנטי-ציונות.
 במהלך המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הצליחו צבאות ערב לכבוש את חלקן של הגדה המערבית וירושלים; הם גירשו את כל היהודים (כ-2,000) מהעיר העתיקה ומהרובע היהודי והרסו גם את בתי הכנסת העתיקים שהיו בעיר העתיקה.
1949
 פיגוע בית הכנסת מנרשה היה פיגוע רימון ברובע היהודי בדמשק שגבה 12 חיים.

שנות ה-50 של המאה ה-20
1952
 הרוגי המלות בברית המועצות – 13 סופרי היידיש הסובייטיים הבולטים, משוררים, שחקנים ואינטלקטואלים אחרים הוצאו להורג, ביניהם פרץ מרקיש, לייב קוויטקו, דוד הופשטיין, איציק פפר, דוד ברגלסון. בישיבת העצרת הכללית של האו"ם ב-1955 עדיין הכחיש פקיד סובייטי גבוה את ה"שמועות" על היעלמותם.
 משפטי פראג בצ'כוסלובקיה.
1953
 משפט הרופאים בברית המועצות – עשרות יהודים סובייטים פוטרו מעבודתם, נעצרו, חלקם הוצאו להורג. ברית המועצות הואשמה בחתירה ל"אנטישמיות חדשה". ההתנגדות הסטליניסטית ל"קוסמופוליטיים חסרי שורשים" – לשון הרע ליהודים – נעוצה באמונה, כפי שהביע קלמנט גוטוולד, כי "בגידה וריגול חודרים לשורות המפלגה הקומוניסטית. הערוץ הזה הוא ציונות." אנטישמיות חדשה יותר זו הייתה, למעשה, סוג של אנטי-ציונות.
1956
 חוק בריאות הנפש של אלסקה משנת 1956 היה חוק קונגרס שאושר לשיפור טיפולי בריאות הנפש בשטח אלסקה, החוק הפך מחלוקת פוליטית גדולה לאחר שמתנגדים כינו אותו "חוק סיביר" והוקיעו אותו כחלק ממזימה קומוניסטית לאשפוז ולשטיפת מוח של אמריקאים. פעילים טענו שזה חלק מקונספירציה בינלאומית יהודית, קתולית או פסיכיאטרית שנועדה להקים מחנות ריכוז בניהול האומות המאוחדות בארצות הברית.
1958
 ב-28 באפריל 1958, ברמינגהאם, אלבמה, הוצבו 54 מקלות דינמיט מחוץ לבית הכנסת בית-אל בניסיון הפצצה. על פי דיווחי המשטרה, הפתילים הבוערים כובו בעקבות גשם כבד, מה שמנע מהדינמיט להתפוצץ. אף על פי שהפשע מעולם לא פוענח, המשטרה ראתה את בובי פרנק צ'רי, שהורשע מאוחר יותר בהפצצת הכנסייה הבפטיסטית ברחוב השישה עשר, כחשוד.
 בוצע פיגוע בבית הכנסת הקהילה הנדיבה העברית אירעה ב-12 באוקטובר 1958 ברחוב פיצ'טרי באטלנטה, ג'ורג'יה, בית הכנסת של הקהילה הרפורמית. לבניין נגרם נזק רב מהפיצוץ שדלק דינמיט, אף על פי שאיש לא נפגע. חמישה חשודים נעצרו כמעט מיד לאחר ההפצצה. אחד מהם, ג'ורג' ברייט, נשפט פעמיים. משפטו הראשון הסתיים במושבעים תלויים והשני בזיכוי. כתוצאה מזיכויו של ברייט שאר החשודים לא נשפטו, ואף אחד מעולם לא הורשע בהפצצה.
1959
 "הדחת אדם" הוא ספר מאת סאוויטרי דווי, שפורסם לראשונה ב-1959, בו היא מספרת היסטוריה של האדישות הכללית כלפי הסבל של חיים לא אנושיים. היא מציגה נקודת מבט פרו-צמחונית. עם זאת, היא עושה זאת בהקשר להשקפותיה הפוליטיות הפרו-היטלר והפרו-נאציות, ומקדישה מקום לאנטישמיות ולהוקעת שיטות התזונה היהודיות.

שנות ה-60 של המאה ה-20 
מידע רב חסר על תקופה זו
 בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים, גורשו ממצרים כל הגברים היהודים של קהילת יהדות מצרים.
 סירוב למכור או להשכיר דירה לכל אדם בגלל גזע, צבע, דת, מין או מוצא לאומי.
 אפליה על בסיס גזע, צבע, דת או מוצא לאומי בתנאים, התנאים או הפריבילגיה של מכירה או השכרה של דירה.
 פרסום מכירה או השכרה של דירה המעידה על העדפה של אפליה על בסיס גזע, צבע, דת או מוצא לאומי.
 כפייה, איום, הפחדה או הפרעה להנאתו או מימוש זכויות הדיור של אדם על בסיס סיבות מפלות או תגמול כלפי אדם או ארגון המסייעים או מעודדים מימוש או הנאה מזכויות דיור הוגנת.

 9 בנובמבר 1969
 ארגון ה-Tupamaros West-Berlin ניסה להפציץ את המרכז הקהילתי היהודי של מערב ברלין. הפצצה, שסופקה על ידי הסוכן הממשלתי הסמוי פיטר אורבך, לא התפוצצה.

שנות ה-70 של המאה ה-20
1971
 ברית המועצות – נותנת למספר מוגבל של יהודים לעלות ארצה ומורידה מהמדיניות האנטישמית והאנטיציונית, באותה תקופה החלה העלייה מברית המועצות.
1972
 ועידת הבפטיסטים הדרומית מכריזה על אנטישמיות כעבירה על עקרונות הועידה ואומרת כי תשנה כיוון לאהבת היהודים בארצות הברית ובשאר רחבי העולם.
 טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן – 11 ספורטאים יהודים-ישראלים נרצחים באולימפיאדת מינכן על ידי ספטמבר השחור.
 4 נשים יהודיות נאנסו ונרצחו באזור זבדאני שבסוריה, גופותיהן התגלו ביחד עם גופותיהם של 2 נערים יהודים שנרצחו עוד קודם בסוריה.
1975
 החלטה 3379 – החלטת האו"ם הקובעת כי הציונות היא תנועה גזענית מתקבלת ברוב באו"ם, ההחלטה בוטלה ב-1991.
1977
 מתקפת הטרור של "התנועה החנפית" בוושינגטון – במהלך פגישת יצחק רבין עם ג'ימי קרטר, ב-9 במרץ 1977 בשעה 11:00 בבוקר, שבעה מחברי הארגון חאליס פרצו למבנה ההנהלה של ארגון "בני ברית" בוושינגטון די. סי. ולקחו מעל 100 בני ערובה. כשעה לאחר מכן, שלושה מחברי הארגון נכנסו למרכז האסלאמי של וושינגטון, ולקחו 11 בני ערובה. לבסוף שוחררו בני הערובה.
 בפרברי סנט לואיס, מיזורי, התחבא ג'וזף פול פרנקלין בשיחים ליד בית כנסת שערי צדק וירה לעבר קבוצה שהשתתפה בשירותים. בתקרית זו, פרנקלין הרג את ג'רלד גורדון בן הארבעים ושתיים ופצע את סטיבן גולדמן וויליאם אש.
 בטור גלוב-דמוקרטי שדן בביוגרפיה של ג'ון טולנד על אדולף היטלר, הסנאטור האמריקאני פט ביוקנן כתב:
 "אף על פי שהיטלר אכן היה גזעני ואנטישמי עד היסוד, אדם שבלי כוונה יכול היה לבצע רצח ורצח עם, הוא היה גם אדם בעל אומץ רב, חייל של חייל במלחמה הגדולה, מארגן פוליטי בדרגה ראשונה, מנהיג ספוג בהיסטוריה של אירופה, שהיה בעל כוחות נואמים שיכלו להערים אפילו את אלה שבזו לו... הצלחתו של היטלר לא התבססה על מתנותיו יוצאות הדופן בלבד. הגאונות שלו הייתה תחושה אינטואיטיבית של העומס, פגמי האופי, החולשה שהתחזו למוסר שהיה בלבם של המדינאים שעמדו בדרכו."
1978
 נוסד המכון לסקירה היסטורית הידוע בהכחשת שואה.
 בדצמבר 1978 כותב הפרפוסור ומכחיש השואה הצרפתי רובר פוריסון באוניברסיטת ליון שני מכתבים בטענה שמעולם לא היו תאי גזים, פוריסון הואשם באנטישמיות לאחר מקרים אלו וקיבל אזהרה מהאוניברסיטה.
1979
 המוזיקאי פרנק זאפה כתב את השיר "נסיכה יהודיה" ובו סטריאוטיפים שליליים רבים על יהודים, זאפה הואשם על ידי הליגה נגד השמצה כאנטישמי.

שנות ה-80 של המאה ה-20 – מלחמת לבנון הראשונה והאינתיפאדה הראשונה 
1980
 הפיגוע באנטוורפן פיגוע רימון יד שבוצע על ידי מחבל מוסלמי מסוריה באנטוורפן שבבלגיה, בפיגוע נרצח נער יהודי.
 הפיגוע בבית הכנסת בפריז – בוצע ב-3 באוקטובר בבית כנסת ברחוב קופרניק שבפריז. בפיגוע התפוצץ מטען חבלה בפתח בית הכנסת, נרצחו ארבעה בני אדם, בהם ישראלית, ונפצעו כ-40. היה זה הפיגוע הגדול הראשון נגד מטרה יהודית בצרפת מאז מלחמת העולם השנייה.
 המכון לסקירה היסטורית הבטיח פרס 50,000 דולר לכל מי שיוכיח שיהודים הומתו ונרצחו בגז באושוויץ. מל מרמלשטיין כתב מכתב לעורכי ה-LA Times ואחרים כולל ה-Jerusalem Post. ה-IHR כתב בחזרה, והציע לו 50,000 דולר עבור הוכחה שיהודים אכן הוסרו בגז בתאי הגזים באושוויץ. מרמלשטיין, בתורו, הגיש דיווח נוטריוני על המעצר שלו באושוויץ וכיצד ראה שומרים נאצים מובילים את אמו ושתי אחיותיו ואחרים לעבר תא גזים חמש. למרות זאת, המכון סירב לשלם, מרמלשטיין תבע לאחר מכן את המכון בבית המשפט העליון של מחוז לוס אנג'לס בגין הפרת חוזה, התכחשות בציפייה, הוצאת דיבה, הכחשה פוגענית של עובדה מבוססת, גרימת מצוקה רגשית מכוונת, וסעד הצהרתי. ב-9 באוקטובר 1981, שני הצדדים בתיק מרמלשטיין הגישו בקשות לפסק דין מקוצר שלגביהן קיבל השופט מבית המשפט העליון של מחוז לוס אנג'לס "הודעה שיפוטית על העובדה שיהודים הוסרו למוות בגז בריכוז אושוויץ מחנה בפולין בקיץ 1944", הודעת משפט שמשמעותה כי בית המשפט התייחס לתאי הגזים כאל ידיעה רווחת, ולכן לא דרש ראיות לכך שתאי הגזים קיימים. ב-5 באוגוסט 1985, השופט רוברט א. ונקה הגיש פסק דין המבוסס על התניה למתן פסק דין שהוסכם על הצדדים ב-22 ביולי 1985. פסק הדין חייב את המכון ונתבעים אחרים לשלם 90,000 דולר למרמלשטיין ולהוציא מכתב התנצלות ל"מר מל מרמלשטיין, ניצול אושוויץ-בירקנאו ובוכנוולד, וכל שאר ניצולי אושוויץ" על "כאב, ייסורים וסבל" שנגרמו להם.
 ג'סי ג'קסון ספג ביקורת בשנות ה-80 על התבטאויות שנאמרו לכתב שבו התייחס לעיר ניו יורק כ"היימיטאון". (היימי הוא מונח מזלזל ליהודים.) ג'קסון בסופו של דבר הודה שהשתמש במונח ואמר שטעה; עם זאת גם אמר כי ראה את השיחה עם הכתב לא-פרוטואלית בזמן שהשמיע את הדברים. ג'קסון התנצל במהלך נאום בפני מנהיגים יהודים לאומיים בבית כנסת במנצ'סטר, ניו המפשייר, אך פיצול מתמשך בין ג'קסון לרבים בקהילה היהודית נמשך עד שנות ה-90.
1981
 ההתקפה על בית הכנסת בווינה – שני מחבלים מוסלמים מארגון אבו נידאל ביצעו פיגוע ירי וזרקו רימונים אל עבר בית הכנסת הגדול בווינה, בהתקפה נרצחו 2 יהודים ונפצעו 18.
 הפיגוע בבית הכנסת באנטוורפן – משאית תופת התופצצה מחוץ לבית כנסת, הממוקם באזור בורסת היהלומים המרכזי, באנטוורפן שבבלגיה. שלושה יהודים נרצחו ו-106 נפצעו.
1982
 פעילים נאו-נאצים הניחו מטעני חבלה מחוץ לביתו של שורד השואה "צייד הנאצים" שמעון ויזנטל בווינה, האירוע נגמר ללא נפגעים.
 הפיגוע בבית הכנסת הגדול ברומא (1982) בו נרצח יהודי ונפצעו 37.
 סוכל פיגוע של ארגון אבו נידאל בבית הכנסת הגדול בבריסל.
1983
 אבו מאזן יושב ראש הרשות הפלסטינית לעתיד מוציא לאור עבודת דוקטורט אנטישמית ומכחישת שואה לפיה היה קשר בין ראשי הציונות לתנועה הנאצית וכי מספר היהודים שנרצחו נמוך משמעותית מ-6 מיליון יהודים.
1984
 היהודי אלן ברג נרצח בדנוור על ידי פעילי ימין קיצוני אנטישמים של הקו קלוקס קלאן.
1985
 ב-24 בדצמבר ערב חג המולד פרץ פעיל ימין קיצוני בשם דייוויד לואיס רייס לבית העורך דין צ'ארלס גולדמארק בסיאטל חמוש באקדח צעצוע ומעמיד פני שליח, קשר את משפחת גולדמארק הרעיל אותם באמצעות כלורופורם הכה בהם ודקר אותם, לאחר הרצח התברר כי המשפחה אינה יהודית, ולואיס רייס חשב שהיא יהודיה ולכן ביצע את הרצח.
1986
 הפיגוע בבית הכנסת באיסטנבול – בהתקפת ירי שבוצעה על ידי ארגון אבו נידאל על בית הכנסת נווה שלום נרצחו 22 יהודים ונפצעו 10 יהודים.
 פט ביוקנן פוליטיקאי אמריקאני קורא להפסיק להעמיד לדין פושעי מלחמה נאצים.
1987
 תחילת האינתיפאדה הראשונה, באותה שנה בוצעו פיגועים רבים נגד יהודים בישראל ביניהם רצח עופרה וטל מוזס וליל הגלשונים.
1988
 צלב קרס וסיסמאות אנטישמיות ו"ישו חי; אתה לא יכול להרוג אותו" ו"קבל את היטלר, כבד את המשיח" הודבקו על פני קהילת בית הכנסת בית שירה במיאמי ו-30 חלונות נופצו. בתגובה, כנסייה שכנה הציבה מגן דוד על הדשא שלה, והקהילה שלה תרמה 1,000 דולר לתיקון החלונות. תלמידי תיכון מיאמי סאנסט ציירו על ההשמצות האנטישמיות שרוססו על ידי הוונדלים. ארבעה בני נוער, שלושה מהם היו שחקני כדורגל בבית הספר התיכון מיאמי פאלמטו, נידונו על השחתת בית הכנסת ל-200 שעות של עבודות שירות ונצטוו לבצע עבודות שירות.

שנות ה-90 של המאה ה-20 
 1990
 בתוך שישה שבועות בוצעו 5 פיגועי ירי לעבר קהילת בית הכנסת בית שירה שבמיאמי. שלושה בני נוער, שניים מהם תלמידים בתיכון פלמטו, נעצרו על ירי מהחלונות.
 על הצגתו של בעלי מועדוני לילה יהודים מו וג'וש פלטבוש בסרט "Mo' Better Blues" משנת 1990, ספייק לי עורר את זעמם של הליגה נגד השמצה, בני ברית, וארגונים יהודיים אחרים כאלה. הליגה נגד השמצה טענה כי המאפיינים של בעלי מועדוני הלילה "מגבשים צורה עתיקת יומין ומסוכנת ביותר של סטריאוטיפים אנטישמיים ", וקבעה כי "...מאוכזב שספייק לי – שהצלחתו נובעת בעיקר מ. המאמצים שלו לשבור סטריאוטיפים גזעיים ודעות קדומות – השתמשו באותו סוג של טקטיקות שהוא כביכול מצר עליה". לי הגיב בסופו של דבר במאמר מערכת בניו יורק טיימס, בטענה ל"מוסר כפול בעבודה בהאשמות באנטישמיות" בהתחשב בהיסטוריה הארוכה של תיאורים שליליים של אפרו-אמריקאים בסרט: "לא כל אדם שחור הוא סרסור, רוצח, זונה, מורשע, אנס או נרקומן, אבל זה לא מנע מהוליווד לכתוב את התפקידים האלה עבור אפרו-אמריקאים". לי טוען שגם אם האחים פלטבוש הם דמויות סטריאוטיפיות, "10 דקות של זמן מסך" שלהם לא משמעותיות בהשוואה ל"100 שנים של קולנוע הוליוודי... ושלל יוצרי קולנוע גזעניים ואנטישמיים באמת". לדברי לי, מעמדו כאמן אפרו-אמריקאי מצליח הוביל לעוינות וליחס לא הוגן: "אל תחזיק אותי ברמה מוסרית גבוהה יותר משאר הקולגות שלי לקולנוע... עכשיו, כשיוצרים שחורים צעירים קמו בתעשיית הקולנוע, פתאום סטריאוטיפים הם בעיה גדולה... אני חושב שזה מגיע לנקודה שבה "אני" מקבל ביקורת, לא הסרטים שלי". אולם בסופו של דבר, לי סירב להתנצל על גילום האחים פלטבוש: "אני עומד מאחורי כל העבודה שלי, כולל הדמויות שלי, מו וג'וש פלטבוש... אם המבקרים אומרים לי שכדי להימנע מאשמת אנטישמיות, כל דמויות יהודיות שאני כותב צריכות להיות אזרחים למופת, ואף אחת לא יכולה להיות נבל, רמאי או נוכל, ושאף עם יהודי לא ניצל מעולם אמנים שחורים בהיסטוריה של תעשיית הבידור, זה לא מציאותי ולא הוגן".
 בטור משנת 1990 שהגן על ג'ון דמיאניוק, פט ביוקנן אמר:

 כשנשאל למקור שלו, אמר ביוקנן, "מישהו שלח לי את זה". המבקר ג'יימי מקארתי אומר שהטענה הזו אולי הגיעה מהניוזלטר של איגוד המידע והחינוך הגרמני האמריקאי, פרסום שהוא האשים באנטישמיות ובהכחשת שואה. הוא גם טוען כי:

 פרופסור לספרות צרפתית רובר פאוריסו הורשע ונענש על הכחשת שואה על פי חוק גאיסו ב-1990.
 1991
 "היחסים הסודיים בין שחורים ליהודים", שפורסם ב-1991, הוא ספר שטוען שהיהודים שלטו בסחר העבדים האטלנטי. הספר זכה לתווית אנטישמי על ידי היסטוריונים כולל שאול ס. פרידמן, שכותב שליהודים היה תפקיד מינימלי בסחר בעבדים בעולם החדש. הנרי לואי גייטס הבן, ראש המחלקה ללימודי אפרו-אמריקאים באוניברסיטת הרווארד, כינה את הספר "התנ"ך של האנטישמיות החדשה" והוסיף כי "הספר מפרש באופן מסיבי את התיעוד ההיסטורי, בעיקר באמצעות תהליך של ערמומיות ציטוטים סלקטיביים של מקורות מוכרים לעיתים קרובות".
 הספר ספג ביקורת על היותו אנטישמי, ועל כך שלא סיפק ניתוח אובייקטיבי של תפקידם של היהודים בסחר העבדים. הביקורות הנפוצות היו שהספר השתמש בציטוטים סלקטיביים, עשה "שימוש גס בסטטיסטיקה" וניסה בכוונה להגזים בתפקידם של היהודים.
 ההיסטוריון ראלף א' אוסטן ביקר את הספר, ואמר כי "העיוותים נוצרים כמעט לחלוטין על ידי ציטוט סלקטיבי ולא שקר מפורש... לעיתים קרובות יותר יש רמיזות הטבועות בחשבונות של מעורבות יהודית בסחר בעבדים", ו"על אף שעלינו להתעלם מהאנטישמיות של היחסים הסודיים..., עלינו להכיר בלגיטימיות של המטרה המוצהרת לבחון באופן מלא וישיר אפילו את האלמנטים הכי לא נוחים בעברנו המשותף [השחור והיהודי]." אוסטן מודה שהספר היה הספר הראשון בנושא שנועד לקהל לא מלומד.
 בשנת 1995 פרסמה האגודה ההיסטורית האמריקאית (AHA) הודעה שבה גינתה "כל הצהרה הטוענת שיהודים מילאו תפקיד לא פרופורציונלי בסחר העבדים האטלנטי".
 הפרסום של "היחסים הסודיים" עורר תגובות שפורסמו במיוחד כדי להפריך את התזה של "הקשר הסודי":
1992
 הרולד ברקמן, "יהודי על המוח: הפרכה פומבית של אומת האסלאם הקשר הסודי בין שחורים ליהודים".
 דייוויד בריון דייוויס, "יהודים בסחר בעבדים", ב - Culturefront (סתיו 1992) עמ' 42–45.
1993
 סימור דרשר, "תפקידם של היהודים בסחר העבדים האטלנטי", "מהגרים ומיעוטים", 12 (1993), עמ' 113–125.
 מארק קפלן, "שנאת יהודים כהיסטוריה: ניתוח של 'היחסים הסודיים' של אומת האסלאם" (פורסם על ידי הליגה נגד השמצה).
1998
 אלי פייבר, "יהודים, עבדים וסחר בעבדים: קבע את השיא", הוצאת אוניברסיטת ניו יורק.
1999
סול ס. פרידמן, "יהודים וסחר העבדים האמריקאי", עסקה.

ראו גם 
 ציר זמן של אנטישמיות
 אנטי-ציונות
 הסכסוך הישראלי-ערבי

הערות שוליים

מעשים אנטישמיים
ציטוט מקור בשפה זרה (גרמנית)
המאה ה-20