בור הרוחות

בור הרוחות (בערבית: بئر الأرواح "באר אל ארוואח", מתורגם לעיתים "באר הרוחות" או "באר הנשמות") הוא מערה, טבעית בחלקה וחצובה בחלקה, שנמצאת באבן השתייה במבנה כיפת הסלע שבהר הבית בירושלים. בתקופת הצלבנים החשיבו אותה הנוצרים למיקום קודש הקודשים של בית המקדש שנחרב, אם כי על פי המחקר כיום המיקום היה על גבי סלע ההר ולא תחתיו.

השם "בור הרוחות" מקורו באמונה מוסלמית מימי הביניים לפיה ניתן לשמוע במערה את הנשמות שמחכות ליום הדין. אמונה זו לא נחשבת נפוצה באסלאם הסוני. על פי רבקה גונן, מקור אמונה זו בשקע קטן, כ25 ס"מ, מתחת לרצפת השיש במערה, שהיה משמיע הד כשהיו דורכים על הרצפה.

המקום מעולם לא נבדק מבחינה ארכאולוגית בשל רגישותו הדתית והפוליטית.

היסטוריה 
יש הטוענים כי זהו המקום בו הוטמן ארון הברית בסוף ימי בית ראשון. אחרים טוענים כי השקע מתחת לרצפת המערה, שנחשף על ידי מונטגיו פארקר ב-1911, הוא מה שנשאר מן המערה בה הוטמן הארון. עקב קדושת המקום לא נערך במערה סקר ארכאולוגי, ולא צפוי גם להיערך סקר שכזה.

המערה נחשבה מקום קדוש באסלאם כבר בשנת 902, על פי ההיסטוריון איבן אל פקיה.

עם כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099, הפכו הצלבנים את כיפת הסלע לכנסייה בשם "טמפלום דומיני" ("מקדש האדון"), וביצעו בה שינויים משמעותיים. הם חצבו בסלע מדרגות יורדות אל המערה, כיסו את רצפת המערה בשיש, והרחיבו את הכניסה. הצלבנים החשיבו את המקום לקודש הקודשים, וראו בו מקום ההכרזה על לידתו של יוחנן המטביל.

בשנת 1985 העלתה רבקה גונן השערה לפיה האזור היה במקור מקום קבורה כנעני, בדומה למערת המכפלה, והמערה הייתה אחת ממערות הקבורה במתחם. הפיר בתקרה, שנחצב כעיגול במדויק וקוטרו סביב 60 ס"מ, שימש אחד הבסיסים להשערה זו, מאחר שהוא אופייני לקברים מן האלף השלישי לפנה"ס, ומאחר שבניגוד למערה עצמה, לא נעשו בו שינויים מבניים. היא מוצאת גם רמיזות לכך במסורות מאוחרות יותר, ומסבירה את העמימות של הדברים בקדושת המקום ובהרחקת טומאת מתים ממנו.

אגדות ופרשנויות 
ב-1871 ביקר החוקר והערביסט סר ריצ'רד פרנסיס ברטון בירושלים. אשתו, איזבל ברטון תיארה ביומנה את ביקורם כתיירים בבור הרוחות:

תיאור המקום

הכניסה 

הכניסה למערה נמצאת תחת הכיפה, דרומית-מזרחית לאבן השתייה, וכוללת מעבר מתקופת הצלבנים ובו 16 מדרגות שיש. הסלע במעבר בולט לכיוון גרם המדרגות, והבליטה מצד ימין נקראת "הלשון", והיא המוזכרת למעלה בסיפור על הח'ליף עומר. במעבר ישנם שני מחראבים, השמאלי (הדרומי) מוקדש לדוד המלך , והוא מעוטר בשני עמודי שיש עם דווגמת חבל מסובב התומכים בתלת-קשת. המחראב הימני במעבר מוקדש לשלמה המלך , והוא פחות עמוק, אם כי מקושט מאוד. ייתכן שהמחראב של שלמה נבנה על ידי בונה כיפת הסלע החליף עבד אל-מלכ במאה השביעית או אולי נבנה במאה התשיעית, כך שהוא כנראה מהעתיקים בעולם, וייתכן שאף העתיק ביותר..

המערה 
צורתה של המערה מרובעת בקירוב, אורך הקיר הצדדי בה כשישה מטרים, עם תקרה בגובה בין 2.5 ל-1.5 מטרים. הרצפה מחופה בשיש, ועליה שטיחים. תקרת המערה נראית טבעית בעוד שבשאר המערה בוצעו חציבות בעבר. בצידה הצפוני ישנו מחראב המוקדש לאברהם, ובצפון מערב יש מחראב לנביא אל חאדר(אליהו). המערה מצוידת בתאורה חשמלית ובמאווררים.

גישה למערה 
מאז שנת 2003 אוסר הווקף האסלאמי את הכניסה למקומות הפולחן בהר ללא-מוסלמים.

הפיר במרכז 
תקרת המערה היא במבנה החלל הטבעי שהיה שם לפני חציבות הצלבנים, ללא כל חיפוי, ובמרכזה ישנו פיר בקוטר 46 ס"מ ובעומק 170 ס"מ שעולה ישר אל פני הסלע של אבן השתייה. ייתכן שהפיר שימש ככניסה לקבר קדום, כארובה צלבנית לאוורור ולשחרור עשן נרות, או בתור חור ניקוז של השיתין במזבח המקדש.

בספרות 
האזכור המוקדם ביותר שכפי הנראה קשור למערה הוא בספר המסע מבורדו משנת 333 לספירה, שם מתוארת אבן מחוררת בסמוך לפסל אדריאנוס עליה באים היהודים לבכות מדי שנה. כפי שהוזכר, גם במאה העשירית מוזכרת המערה בספרו של איבן אל פקיה הפרסי.

הנוסע הפרסי נאצר חוסרו מן המאה ה-11 ציין בספרו "ספרנאמה":

במאה ה16 פורסם אזכור של המערה בספר שו"ת רדב"ז כחלק מתשובה בנוגע לביקור יהודים במבנים בהר הבית:

התיאור המודרני המקובל של בור הרוחות, ביחד עם חללים תת-קרקעיים נוספים בהר הבית, נמצא בספרם של שמעון גיבסון ודייוויד ג'ייקובסון "תחת הר הבית בירושלים: מדריך לבורות המים, לחדרים התת-קרקעיים ולתעלות של חראם אל שריף".

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

מקומות קדושים ליהודים
מקומות קדושים למוסלמים
ירושלים: דת
אתרים ארכאולוגיים בירושלים
התקופה הישראלית
ירושלים: מערות