החלטה 82 של מועצת הביטחון של האו"ם

החלטה 82 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה שאומצה על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-25 ביוני 1950. ההחלטה גינתה את "המתקפה המזוינת על הרפובליקה של קוריאה על ידי כוחות מקוריאה הצפונית", תוך שהיא קוראת ל"הפסקה מיידית של פעולות האיבה" ול"רשויות בקוריאה הצפונית להסיג לאלתר את כוחותיהן המזוינים לקו רוחב 38 צפון". הצעד התקבל בהצבעה של 9 בעד, 0 נגד ונמנעת אחת. ההחלטה התקבלה מפני שברית המועצות החרימה את האו"ם על ההכרה ברפובליקה הסינית כנציגת סין באומות המאוחדות, במקום הרפובליקה העממית של סין.

חצי האי הקוריאני היה מחולק בין כוחות הכיבוש של ארצות הברית וברית המועצות מאז סוף מלחמת העולם השנייה לאורך קו רוחב 38 צפון. כל ממשלה ביקשה להעמיד ממשלה בצדה של גבול הכיבוש, וכשהחלה המלחמה הקרה עלתה המתיחות בין שתי הקוריאות, שהגיעה לשיא בלוחמה גלויה עם פלישת הצפון לדרום ב-25 ביוני. במהלך תקופה זו תמך האו"ם בקוריאה הדרומית וראו בו את השלטון החוקי היחיד.

ההחלטה קראה לצפון להפסיק לאלתר את פלישתו ולהזיז את חייליו בחזרה לקו הרוחב 38, אך ממשל קוריאה הצפונית התעלם לחלוטין מההחלטה, שנתפסה כניצחון דיפלומטי של ארצות הברית. ההתעלמות הביאה את האו"ם ואת ארצות הברית לנקוט בפעולה נוספת, ואלו הכינו את הקרקע למעורבות בינלאומית מסיבית ולהרחבת מלחמת קוריאה.

רקע

חלוקת קוריאה 
בתום מלחמת העולם השנייה חולקה קוריאה, שעד אותו שלב הייתה כבושה על ידי האימפריה היפנית, לאורך קו רוחב 38 צפון. מצפון כבשה ברית המועצות את האזור והוקמה בו הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, מדינה קומוניסטית בהנהגת קים איל-סונג. מדרום נכבש השטח על ידי ארצות הברית, שהקימה בו את הרפובליקה של קוריאה תחת המנהיג האוטורקטי האנטי-קומוניסט לי סינג-מן. עם עליית המתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה טענו שתי הממשלות בקוריאה לריבונות על חצי האי כולו.

ב-14 בנובמבר 1947 הקימה החלטה 112 של העצרת הכללית של האו"ם ועדה זמנית לפיקוח על בחירות חופשיות בקוריאה. האו"ם התכוון לאחד מחדש את קוריאה תחת ממשלה אחת, אך הוועדה לא הורשתה להיכנס לקוריאה הצפונית. לאחר שהשקיף על הבחירות בקוריאה הדרומית הצהיר האו"ם בהחלטה 195 של העצרת הכללית ב-12 בדצמבר 1948 כי על האומה להתבסס תחת ממשלה אחת בהקדם האפשרי, וכי כוחות הכיבוש האמריקאים והסובייטים צריכים לסגת.

ככל שחלף הזמן הפכה קוריאה הצפונית תוקפנית יותר, והתכתשויות בין כוחות הצפון והדרום הפכו נפוצים. משקיפים צבאיים של האו"ם הוקצו לעקוב אחר המצב ולמנוע הסלמה. החלטה 293 של העצרת הכללית של האו"ם, שהתקבלה ב-21 באוקטובר 1949, הכירה רק בממשלת קוריאה הדרומית כחוקית. קוריאה הצפונית, מצידה, הכחישה את חוקיות פעילות האו"ם בקוריאה והכריזה שתגרש את האו"ם מהמדינה.

פרוץ המלחמה 
בליל ה-25 ביוני 1950 פתחו עשר דיוויזיות של צבא העם הקוריאני בפלישה בקנה מידה מלא לדרום. 89,000 חיילים נעו בשישה טורים ותפסו את הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה מופתעים. צבא הדרום הקטן יותר סבל ממחסור נרחב בציוד, ולא היה מוכן למלחמה. כוחות הצפון התגברו על התנגדות מבודדת של 38,000 חיילים דרום קוריאנים על הגבול לפני שהתחילו לנוע דרומה בהתמדה. רוב כוחות קוריאה הדרומית נסוגו לנוכח הפלישה. הצפון קוריאנים היו בדרכם לבירת הדרום סיאול בתוך שעות, מה שאילץ את ממשלה וצבא הדרום לסגת דרומה יותר.

החדשות על הפלישה התפשטו במהירות ברחבי העולם באמצעות שגרירים וכתבים בקוריאה. עיתונאיים בארצות הברית דיווחו על הפלישה תוך חמש שעות מהמתקפה הראשונית, ושגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית, ג'ון ג'יי מוקיו, שלח מברק למחלקת המדינה האמריקאית ב-24 ביוני בשעה 21:26 (שעון מזרח ארצות הברית, 10:26 ב-25 ביוני שעון קוריאה). לאחר שהקרב התגבר יידע מזכיר המדינה דין אצ'יסון את נשיא ארצות הברית הארי טרומן (שהיה בחופשה בביתו באינדפנדנס, מיזורי) ואת המזכיר הכללי של האומות המאוחדות טריגווה לי. המתקפה הטרידה במיוחד את טרומן, שהשווה אותה ל, ואת לי, שנזכר בפלישה הנאצית לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה. מחשש שהמתקפה תדרבן מלחמת עולם שלישית החליט טרומן לפעול במהירות האפשרית כדי למנוע הסלמה של הסכסוך. מוקיו נפגש עם נשיא קוריאה הדרומית לי, שהודיע לו שלצבא הדרום תיגמר התחמושת תוך עשרה ימים והוא לא יוכל לעצור את הפלישה בכוחות עצמו. הוא ביקש מהאו"ם ומארצות הברית לסייע לקוריאה הדרומית בסכסוך.

המזכ"ל לי כינס את מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לישיבתה ה-473 בשעה 14:00 ב-25 ביוני בניו יורק. הוא פתח את הפגישה בדו"ח מפורט של ועדת האו"ם לעניין קוריאה, הסביר את המצב לצירים והתעקש שהאו"ם יפעל להשבת השלום בקוריאה. לפי ועדת האו"ם המצב קיבל אופי של לוחמה בקנה מידה מלא. לאחר מכן מסר הדיפלומט האמריקאי ארנסט גרוס מסר את הדו"ח של מוקיו על המצב.

ארצות הברית הציגה החלטה הקובעת כי הפלישה של קוריאה הצפונית מהווה הפרה של פרק VII של מגילת האומות המאוחדות. גרוס ביקש ששגריר קוריאה הדרומית באו"ם, צ'אנג מיון, יהיה נוכח בפגישה, בקשה שנענתה. הנציג היוגוסלבי ביקש שיהיה נוכח גם דיפלומט צפון קוריאני, אך בקשה זו סורבה. קוריאה הצפונית לא הייתה חברה באו"ם ולא הייתה לה נציגות בארגון. מיון קרא הצהרה מוכנה הקוראת לפלישה פשע נגד האנושות, ואמר כי מכיוון שהאו"ם מילא תפקיד מרכזי בהקמת קוריאה הדרומית, באחריותו לסייע להגן עליה מפני תוקפנות. מועצת הביטחון דנה בהחלטה וביצעה תיקונים בנוסח שלה לפני העברתה.

השגריר הסובייטי באו"ם לא נכח בפגישת מועצת הביטחון כתוצאה מהחרם הסובייטי נגד האו"ם, מה שגרם לברית המועצות להטיל וטו על החלטה 82.

ההחלטה 

ההחלטה התקבלה עם 9 הצבעות בעד וללא התנגדות. המדינות התומכות היו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, הרפובליקה הסינית, צרפת, קובה, אקוודור, נורווגיה, מצרים והודו. יוגוסלביה נמנעה בהצבעה. נציג ברית המועצות החרים את כל ישיבות האו"ם בשל חילוקי דעות פרוצדורליים בנוגע למתן מושב מועצת הביטחון הקבוע לרפובליקה הסינית על פני הרפובליקה העממית של סין מוקדם יותר בשנה זו. שגריר ברית המועצות באו"ם, יעקב מאליק, קיבל הוראה אישית מראש ממשלת ברית המועצות, יוסיף סטלין, שלא להשתתף בפגישות האו"ם.

לאחר ההחלטה 
ההחלטה נתפסה כניצחון פוליטי של ארצות הברית, שכן היא זיהתה את קוריאה הצפונית כתוקפת בסכסוך. מוקדם יותר באותו היום, בלי קשר להחלטת האו"ם, הורה טרומן הורה ל ליצור קשר עם גנרל הצבא של צבא ארצות הברית, דאגלס מקארתור, שהיה אחראי על כוחות ארצות הברית ב. הוא הורה למקארתור להכין ספינות לפינוי אזרחי ארצות הברית מקוריאה, ואישר לו לשלוח תחמושת ואספקה לפוסאן כדי לתמוך בכוחות הדרום באזור סיאול. הוא אף הורה למקארתור לשלוח צוות סקר למדינה כדי להעריך את המצב ולקבוע כיצד לסייע לקוריאה הדרומית. טרומן גם ציווה להניע את הצי האמריקאי לאזור.

מאוחר יותר יצרה המשלחת האמריקנית קשר עם המשלחת הסובייטית ושלחה הודעה שבה ביקשה שהקרמלין ישתמש בהשפעתו על קוריאה הצפונית כדי לחייב אותה לציית להחלטה, אך ברית המועצות דחתה את הבקשה. בשל חוסר האפקטיביות של ההחלטה בהורדת הסלמה של הסכסוך התכנסה מועצת הביטחון ב-27 ביוני כדי לדון בנקיטת פעולות נוספות, ופרסמה את החלטה 83 שלה, שהמליצה על התערבות צבאית של מדינות אחרות החברות באו"ם כדי להחזיר את השלום בקוריאה. תוך ימים ספורים הועברו לקוריאה הדרומית אוניות ומטוסים מכמה מדינות, כמו גם כוחות ראשונים של חיילי ארצות הברית, והיוו את הבמה לסכסוך רחב היקף.

בטור מ-2010 מתח קולום לינץ' ממגזין Foreign Policy ביקורת חריפה על ההחלטה כאחת מעשר החלטות האו"ם הגרועות בהיסטוריה. לאחר שברית המועצות סיימה את החרם על המועצה, היא השתמשה בזכות הווטו שלה כדי לחסום כל החלטה נוספת נגד קוריאה הצפונית. בתגובה הציג אצ'יסון נוהל חדש לעצרת הכללית של האו"ם כדי לאפשר למדינה חברה לעקוף את מועצת הביטחון ולבקש אישור בעצרת הכללית, כולל המלצות על שימוש בכוח. קבלת נוהל זה איפשרה מפגשי חירום פתוחים של העצרת הכללית להתמודדות עם איומים על השלום והביטחון הבינלאומי לגביהם מועצת הביטחון לא הצליחה להעביר החלטה. לינץ' כתב כי יצירת הכלל הזה גרמה לתוצאות שליליות בלתי מכוונות על ארצות הברית ב-1997, כאשר מספר מדינות ערביות פתחו את מושב החירום העשירי של העצרת הכללית של האו"ם כדי לטפל ב וב הישראלי ביהודה ושומרון ורצועת עזה. מושב זה, שהתכנס כדרך לעקוף וטו אמריקאי המועצת הביטחון, השתרע על פני 30 פגישות בעשר השנים הבאות ומעולם לא נסגר רשמית.

קישורים חיצוניים 
 טקסט ההחלטה ב-undocs.org

הערות שוליים 

החלטות מועצת הביטחון של האו"ם בנוגע לקוריאה הצפונית
מלחמת קוריאה
החלטות מועצת הביטחון של האו"ם ב-1950