מחלוקת הפנתאיזם

מחלוקת הפנתאיזם ולעיתים פולמוס שפינוזה (בגרמנית: Pantheismusstreit או Spinozismusstreit או Spinozastreit) הוא כינויה של אחת המחלוקות הפילוסופיות החשובות והמשפיעות ביותר בראשית העת החדשה. בשנות ה-80 של המאה ה-18 התנהל פולמוס סוער בין אינטלקטואלים גרמנים שדנו בתפיסה ה"פנתאיסטית" של ברוך שפינוזה, שנחשבה לכפירה הנוגדת את האמונה הפרוטסטנטית השלטת. הוויכוח התרחב בעקבות מחלוקת אישית בין פרידריך היינריך יעקובי ומשה מנדלסון על הבנתם את אמונותיו של גוטהולד אפרים לסינג. חילוקי הדעות גלשו לזירה הציבורית ב-1785, כשפרסם יעקבי את התכתבותו עם מנדלסון.

בנג'מין קרואו מאוניברסיטת בוסטון טען כי: "המאורות המובילים בשלהי המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה של אנשי הרוח גרמניים, אנשים כמו הרדר, גתה, הגל, שלינג ושליירמאכר, כולם, בדרך זו או אחרת, התעצבו בידי "מחלוקת הפנתאיזם". ולדבריו של מייקל פורסטר "במהלך הרבע האחרון לערך של המאה השמונה-עשרה ולאחר מכן גם לתוך המאה התשע-עשרה שטף גל של נאו-שפינוזאיזם את הפילוסופיה והספרות הגרמנית: בנוסף ללסינג והרדר, נאו-שפינוזאיסטים נוספים כללו את גתה, שלינג, הגל, שליירמאכר, הלדרלין, נובליס ופרידריך שלגל."

סקירה 
ב-1677 - שפינוזה מת. לאחר מותו מתפרסם חיבורו אתיקה המעניק ביטוי מודרני לתפיסת הפנתאיזם, בפרט בגזירה הדדוקטיבית כי אלוהים הוא הטבע. עמדה זו של שפינוזה מוכרת על ידי הפסוק המפורסם בו הוא מתייחס ל (Deus sive Natura ). באותה שנה ספרו מאמר תאולוגי-מדיני נכנס לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.

ב-1678 כל מדינות הולנד מוציאות מחוץ לחוק את ספריו של שפינוזה. האיסור כלל בעלות, קריאה, הפצה, העתקה וחידוש של ספריו של שפינוזה, ואפילו עיבוד מחדש של רעיונותיו המרכזיים. עם זאת, כתביו מופצים בסתר.

ב-1685 נואל אוברט דה ורסה () תוקף ומאשים את שפינוזה באתאיזם בחיבורו L'impie convaincu, ou Dissertation contre Spinosa (בתרגום חופשי מלא: "הרשעת חסרי האלוהים, או או דיסרטציה נגד שפינוזה. שבה אנו מפריכים את יסודות האתאיזם שלו. נגלה בעבודה זו לא רק את ההפרכה למקסימות הכופרות של שפינוזה, אלא גם את ההיפוטזות העיקריות של הקרטזיאניזם, שנראות כמקור השפינוציזם").

ב-1690 כל חיבוריו של שפינוזה שפורסמו אחרי מותו נכנסים לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית.

ב-1705 ג'ון טולנד טבע את המונח "פנתאיזם" בחיבורו Pantheisticon.

ב-ספטמבר 1785 פרידריך היינריך יעקבי מפרסם מכתבים למשה מנדלסון על הפילוסופיה של שפינוזה. הוא מגלה שבמהלך שיחה ביולי שערך עם גוטהולד אפרים לסינג (שנפטר ב-1781) לפני מותו, האחרון הצהיר בפניו כי: . יעקובי, לעומת זאת, התנגד לשפינוזיזם, מפני שלטענו ראה בחופש אשליה, טען כי משנתו של שפינוזה היא מטריאליזם טהור, משום שכל הטבע והאל אינם אלא חומר ומעל לכל, הרציונליזם שלו מוביל לאתאיזם. העמדות במחלוקת הן: Aufklärung (הפילוסופיה של הנאורות, רציונליסטית, מיוצגת עד כה על ידי לסינג) נגד Schwärmerei (אי-רציונליזם, התלהבות או אילומיניזם שיוחס במהירות ליעקובי). ספרו של יעקבי על תורתו של שפינוזה (Über die Lehre des Spinozas; מהדורה ראשונה 1785, מהדורה שנייה 1789) ביטא בצורה חדה וברורה את התנגדותו הנמרצת למערכת דוגמטית בפילוסופיה, ומשך עליו את האיבה הנמרצת של קבוצת ברלין, בראשות משה מנדלסון. באוקטובר משה מנדלסון נדהם מהטענה שלסינג שהיה חברו הקרוב, הנחשב על ידו לגדול אנשי הנאורות, היה שפינוזיסט. הוא טוען, נגד יעקבי, שהשכל והאמונה יכולים להסתדר יחד. גתה מכחיש את הקשר בין פנתאיזם ואתאיזם: .

ב-1786 קאנט, שהואשם בשפינוזיזם בגלל הרציונליזם שלו ותפיסת המרחב שלו, נכנס למחלוקת עם מאמרו "מה זה אומר להתמצא במחשבה?" (Was heißt: sich im Denken orientieren?). הוא מתנגד לשתי דרכים לאורינטציה במחשבה כאשר אדם חורג מגבולות הניסיון: אינטליגנציה רציונלית (Vernunfteinsicht) והשראה רציונלית (Vernunfteinggebung), כלומר התבונה ללא אמונה, ואמונה ללא תבונה. קאנט מציע אמונה רציונלית (Vernunftglaube) המכירה בכך שאי אפשר להוכיח את קיומו של אלוהים.

ב-1787 הרדר מפרסם את ספרו אלוהים - כמה דיאלוגים על שיטת שפינוזה יחד עם מזמור הטבע של שפטסברי (Gott – einige Gespräche über Spinoza's System nebst Shaftesbury's Naturhymnus) בו הוא דוחה את הקשר בין הפנתאיזם ואתאיזם, דרך טיעוני הדמות ת'אופרו: . באותה השנה פיכטה הגן על "פנתאיזם אתי", שבו אלוהים מזוהה עם "אני מוחלט", מבלי להוות אל פרסונלי כבמסורת הנוצרית. העולם הוא החומר שדרכו האני המוחלט מממש את ייעודו המוסרי האינסופי, והאלוהי אינו אלא הסדר המוסרי הכולל גם את העולם וגם האני המוחלט.

ב-1795 שלינג הצעיר, עדיין תלמידו של פיכטה, המיר את ה"העצם" של שפינוזה ב"אני" של פיכטה. .

ב-1799 התעוררה "מחלוקת האתאיזם" סביב פיכטה, מאחר שהוא הכחיש את קיומו של אלוהים מחוץ לתודעה, ומאחר שהחזיק באלוהים למען מילוי החובה, הוא מואשם בהכחשת אלוהים. יעקבי ליבה את אש הסערה במכתב פתוח שבו האשים את פיכטה ב"ניהיליזם". פיכטה נאלץ להתפטר ולעזוב את אוניברסיטת ינה, ואז מצא מקלט בברלין.

ב-1802 הגל בחיבורו אמונה וידיעה התנגד לפרשנות הפנתאיסטית של יעקובי. מאוחר יותר בהרצאות על תולדות הפילוסופיה (שפורסמו כספר לאחר מותו) ניתן לשפינוזה מקום מכריע בהתפתחות הפילוסופיה.

ב-1833 הפילוסוף והתאולוג לואי באוטן  הציג את מחלוקת הפנתאיזם לצרפתים עם ספרו De l'enseignement de la philosophie en France au XIXe siècle (מתפרסם ב-1876).

ב-1834 היינריך היינה כותב בעת גלותו בפריז על מחלוקת הפנתאיזם בחיבורו לתולדות הדת והפילוסופיה באשכנז . בספר השני הוא מציג את הפנתאיזם של שפינוזה באמירה  ("Gott ist alles, was da ist") ובשלישי טוען כי קאנט הביא למות האלוהים.

ב-1851 שופנהאואר בחיבורו parerga und paralipomena (בקטעים "הפילוסופיה באוניברסיטאות" ו"דברים אחדים על אודות הפנתאיזם") לועג לפילוסופים שטוענים שאלוהים הוא בה בעת שונה וזהה לעולם, ומשווה אותם לניק "מחט" בחלום ליל קיץ, שמבטיח לשאוג כאריה ולזמר כזמיר בבת אחת.

לקריאות נוספות

ספרות ראשונית 
 ארתור שופנהאואר [1851] "דברים אחדים על אודות הפנתאיזם" (מגרמנית: טל מאיר גלעדי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
 היינריך היינה,  כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953.

ספרות משנית 
 ש"ה ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה: יעקובי, פיכטה, שלינג, מוסד ביאליק, 1977.
 ירמיהו יובל, שפינוזה וכופרים אחרים, תל אביב: ספרית פועלים, 1988

 Beiser, Frederick C. (1987) The Fate of Reason: German Philosophy from Kant to Fichte. Harvard University Press.
 Boehm, Omri (2014). Kant's Critique of Spinoza. New York: Oxford University Press.
 Israel, Jonathan (2001). Radical Enlightenment: Philosophy and the Making of Modernity, 1650–1750.

ראו גם 
 מחלוקת האתאיזם
 מחלוקת הפסימיזם
 עידן הנאורות
 הנאורות שכנגד
 אידיאליזם גרמני
 הרומנטיקה של ינה
 אלוהים מת

הערות שוליים 

היסטוריה של הרעיונות
היסטוריה של הפילוסופיה
מחלוקות פילוסופיות
שפינוזה