מארקגראף (אוניית מערכה, 1913)

מארקגראף (בגרמנית: SMS Markgraf) הייתה אוניית המערכה מטיפוס דרדנוט השלישית מבין ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג. היא שירתה בצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. האונייה הונחה בנובמבר 1911 והושקה ב-4 ביוני 1913. היא הצטרפה רשמית לצי הקיסרי ב-1 באוקטובר 1914, קצת יותר מחודשיים לאחר פרוץ המלחמה באירופה. מארקגרף הייתה חמושה בעשרה תותחי  בחמישה צריחים תאומים ויכלה להפליג במהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). היא נקראה לכבוד משפחת המלוכה של באדן. השם מארקגראף הוא דרגת אצולה גרמנית ומקביל למרקיז האנגלי.

יחד עם שלוש האוניות האחיות שלה, קניג, גרוסר קורפירסט וקרונפרינץ, מארקגראף נטלה חלק ברוב פעולות הצי במהלך המלחמה. כספינה השלישית בטור הגרמני ב-31 במאי 1916 בקרב יוטלנד, היא לחמה בכבדות בכמה אוניות מערכה בריטיות וספגה חמש פגיעות פגזים בקליבר גדול, שגרמו ל-23 נפגעים. מארקגראף השתתפה גם במבצע אלביון, כיבוש מפרץ ריגה, בסוף 1917. הספינה נפגעה ממוקש במהלך דרכה לגרמניה בעקבות סיום המבצע המוצלח.

מארקגראף נכלאה, יחד עם רוב צי הים הפתוח, בסקפה פלו בנובמבר 1918 לאחר שביתת הנשק. ב-21 ביוני 1919, קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר נתן פקודה להטביע את הצי, כולל מארקגראף, בזמן שספינות המשמר הבריטיות יצאו מהנמל לתרגילים. שלא כמו רוב הספינות שהוטבעו, מארקגראף מעולם לא הועלתה לגריטה; שרידי האונייה עדיין על קרקעית המפרץ.

תכנון 
ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג הוזמנו כחלק ממרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני; הם היו הדור הרביעי של אוניות מערכה גרמניות, והן נבנו בתגובה לסדרת אוריון הבריטית שהוזמנה ב-1909 סדרת קניג ייצגה פיתוח של סדרת קייזר המוקדמת יותר, כאשר השיפור העיקרי הוא סידור יעיל יותר של הסוללה הראשית. האוניות נועדו גם להשתמש במנוע דיזל על הגל הנע המרכזי כדי להגדיל את טווח השיוט שלהן, אך הפיתוח של מנועי הדיזל התברר כמסובך מהצפוי, ולכן נשמרה תחנת כוח של טורבינת קיטור.

ההדחק של מארקגראף היה 25,796 טון (25,389 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-28,600 טון (28,100 טון ארוך) במעמס מלא, עם אורך של 175.4 מטר (575 רגל 6 אינץ'), רוחב של 29.5 מטר (96 רגל 9 אינץ') 9.19 מ' (30 רגל 2 אינץ'). היא הונעה על ידי שלוש טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שלושה דוודי צינור מים מופעלים בנפט ושנים עשר דוודי צינור מים שולץ-תורניקרופט, שפיתחו סך של 42,708 כוחות סוס (31,847 קילוואט) והניבו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לספינה היה טווח של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשר (22 קמ"ש). הצוות שלה מנה 41 קצינים ו-1,095 מלחים.

היא הייתה חמושה בעשרה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 מסודרים בחמישה צריחי תותחים תאומים: שני צריחים ירי-על מלפנים ומאחור וצריח אחד באמצע הספינה בין שתי הארובות. החימוש המשני שלה כלל 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 מהירים ושישה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ירי מהיר SK L/45, כולם מותקנים בנפרד בקזמטים. כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היא הייתה חמושה גם בחמש צינורות טורפדו 50 ס"מ (19.7 אינץ') תת-מימיים, אחד בחרטום ושניים על כל צד רוחב. תותחי ה-8.8 ס"מ של מארקגראף הוסרו והוחלפו בארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ.

החגורה המשוריינת של האונייה הייתה מורכבת משריון פלדה מוצק של קרופ בעובי 35 ס"מ (13.8 אינץ') במצודה המרכזית שהגנה על חללי מכונות ההנעה ומחסני התחמושת, והצטמצמה ל-18 ס"מ (7.1 אינץ') קדימה ו-12 ס"מ (4.7 אינץ') מאחור. בחלק המרכזי של האונייה, ההגנה האופקית כללה סיפון בעובי 10 ס"מ (3.9 אינץ'), שהופחת ל-4 ס"מ (1.6 אינץ') על החרטום והירכתיים. בצריחי הסוללה הראשיים היו לוחות שריון בעובי 30 ס"מ (11.8 אינץ') בצדדים ו-11 ס"מ (4.3 אינץ') על הגגות, בעוד שלתותחי הקזמטים היו לוחות שריון בעובי 15 ס"מ (5.9 אינץ'). גם הצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו בעובי 30 ס"מ.

היסטוריית שירות 
מארקגראף הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ וייסנבורג ונבנתה במספנת AG Weser בברמן בבנייה מספר 186. השדרית שלה הונחה בנובמבר 1911 והיא הושקה ב-4 ביוני 1913. בטקס ההשקה שלה, הספינה הוטבלה על ידי פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן, ראש משפחת המלוכה של באדן, שלכבודה נקראה האונייה. עבודת ההצטיידות הסתיימה ב-1 באוקטובר 1914, היום שבו הצטרפה לצי הים הפתוח. לאחר כניסתה לשירות, ערכה מארקגראף ניסויים ימיים, שנמשכו עד 12 בדצמבר. עד 10 בינואר 1915, ולאחר מכן היא הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח עם שלוש האוניות האחיות שלה. ב-22 בינואר 1915, מארקגראף ושאר השייטת השלישית נותקו מהצי כדי לבצע אימוני תמרון, ירי וטורפדו באזור הבלטי. הם חזרו לים הצפוני ב-11 בפברואר, מאוחר מדי כדי לסייע לקבוצת הסיור הראשונה בקרב שרטון דוגר.

בעקבות אובדן SMS בליכר בקרב שרטון דוגר בינואר 1915, הקייזר פיטר את אינגנול מתפקידו ב-2 בפברואר. אדמירל הוגו פון פול החליף אותו כמפקד הצי. פול ערך סדרה של תמרוני צי ב-1915, שבהן מארקגראף השתתפה; בראשון ב-29–30 במרץ, הצי יצא לצפון טרשלינג וחזר ללא תקלות. אחר התרחש ב-17–18 באפריל, שם מארקגראף ושאר הצי חיפו על פעולת מיקוש של קבוצת הסיור II. שלושה ימים לאחר מכן, ב-21–22 באפריל, צי הים הפתוח התקדם לעבר שרטון דוגר, אם כי שוב לא הצליח לפגוש כוחות בריטיים. מארקגראף ושאר הצי נשארו בנמל עד 29 במאי, כאשר הצי ביצע גיחה נוספת של יומיים לים הצפוני. ב-11–12 בספטמבר, מארקגראף ושאר השייטת השלישית תמכו במבצע הנחת מוקשים מול טסל. גיחת צי חסרת אירועים נוספת התרחשה ב-23–24 באוקטובר.

ב-11 בינואר 1916 החליף אדמירל ריינהרד שר את פול, שסבל מסרטן הכבד. שר הציע מדיניות אגרסיבית יותר שנועדה לכפות עימות עם הצי הגדול הבריטי; הוא קיבל אישור מהקייזר בפברואר. המבצעים הראשונים של שר בוצעו בחודש הבא, ב-5–7 במרץ, עם סריקה ללא אירועים של ההופדן. ב-25–26 במרץ, ניסה שר לתקוף כוחות בריטיים שפשטו על טונדרן, אך לא הצליח לאתר אותם. גיחה נוספת לשונית הורנס בוצעה ב-21–22 באפריל. ב-24 באפריל, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I של היפר ערכו פשיטה על החוף האנגלי. מארקגראף ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת. סיירת המערכה זיידליץ פגעה במוקש בדרכה אל המטרה, ונאלצה לסגת. שאר סיירות המערכה הפגיזו את העיירה לואוסטפט ללא התנגדות, אך במהלך ההתקרבות לירמות', הם נתקלו בסיירות הבריטיות של כוח הארוויץ'. דו-קרב ארטילרי קצר התפתח לפני שכוח הארוויץ' נסוג. דיווחים על צוללות בריטיות באזור גרמו לנסיגת קבוצת הסיור I. בשלב זה, שר, שהוזהר מפני הגיחה של הצי הגדול מבסיסו בסקפה פלו, נסוג גם הוא למים בטוחים יותר בחופי גרמניה.

קרב יוטלנד 

מארקגראף נכחה במהלך פעולת הצי שהביאה לקרב יוטלנד שהתרחש ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. הצי הגרמני ביקש שוב למשוך ולבודד חלק מהצי הגדול ולהשמיד אותו לפני שהצי הבריטי העיקרי יוכל להספיק להגיב. מארקגראף הייתה האונייה השלישית בטור הגרמני, מאחורי אחיותיה קניג וגרוסר קורפירסט ואחריה קרונפרינץ, היוו את פלגה V של שייטת אוניות המערכה השלישית, והן היו החלוץ של הצי. שייטת אוניות המערכה השלישית הייתה הראשונה מבין שלוש יחידות אוניות מערכה; ישירות מאחוריה היו אוניות המערכה מסדרת קייזר של פלגה VI, שייטת אוניות המערכה השלישית. לאחר מכן היו אוניות המערכה מהסדרות הלגולנד ונסאו של שייטת אוניות המערכה הראשונה; במשמר העורפי היו הפרה-דרדנוטים המיושנות מסדרת דויטשלנד של שייטת אוניות המערכה השנייה.

קצת לפני 16:00 CET, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I נתקלו בשייטת סיירות המערכה הראשונה הבריטית בפיקודו של דייוויד ביטי. הספינות היריבות החלו בדו-קרב ארטילרי שהביא להשמדתן של אינדפטיגבל, מעט לאחר השעה 17:00, וקווין מרי, פחות מחצי שעה לאחר מכן. בשלב זה, סיירות המערכה הגרמניות הפליגו דרומה כדי למשוך את הספינות הבריטיות לעבר הגוף העיקרי של צי הים הפתוח. בשעה 17:30, הצוות של קניג הבחין באוניות קבוצת הסיור I ושייטת סיירות המערכה I מתקרבות. סיירות המערכה הגרמנית הפליגו מימין, בעוד הספינות הבריטיות הפליגו משמאל. בשעה 17:45 הורה שר לפנות שתי נקודות שמאלה כדי לקרב את ספינותיו לסיירות המערכה הבריטיות, ודקה לאחר מכן בשעה 17:46 ניתנה הפקודה לפתוח באש.

מארקגראף פתחה באש על סיירת המערכה טייגר בטווח של 21,000 יארד (19,000 מטר). מארקגראף ושתי אחיותיה ירו בתותחים המשניים שלהן על משחתות בריטיות שניסו לבצע התקפות טורפדו נגד הצי הגרמני. מארקגראף המשיכה לירות על טייגר עד לשעה 18:25, אז הצליחו סיירות המערכה המהירות יותר לצאת מטווח הירי. בשלב זה ירו אוניות המערכה וורספייט ווליאנט של שייטת אוניות המערכה החמישית על אוניות המערכה הגרמניות המובילות. בשעה 18:10, אחת האוניות הבריטיות קלעה פגז 15 אינץ' (38 ס"מ) במארקגראף. זמן קצר לאחר מכן, המשחתת מורסבי ירתה טורפדו בודד לעבר מארקגראף והחטיאה מטווח של כ-8,000 יארד (7,300 מטר). מלאיה ירתה טורפדו לעבר מארקגראף בשעה 19:05, אך הטורפדו החטיא בגלל הטווח הארוך. בערך באותו זמן, מארקגראף ירתה על סיירת משייטת הסיירות הקלות השנייה לפני שהעבירה את האש שלה בחזרה לשייטת אוניות המערכה החמישית למשך עשר דקות. במהלך שלב זה, שני פגזים נוספים בקוטר 15 אינץ' פגעו במארקגראף, אם כי העיתוי אינו ידוע. הפגיעה בשעה 18:10 פגעה במפרק בין שתי לוחות שריון צד בעובי 8 אינץ'; הפגז חדר בפגיעה וחורר את השריון. הסיפון הראשי נחסם וכ-400 טון (390 טון ארוך) מים חדרו לאונייה. שני הפגזים האחרים לא הצליחו להתפוצץ וגרמו לנזק זניח.

זמן קצר לאחר השעה 19:00, הסיירת הגרמנית ויסבאדן הושבתה על ידי פגז של סיירת המערכה הבריטית אינווינסיבל; קונטר-אדמירל פאול בהנקה על קניג ניסה לתמרן את ארבע ספינותיו כדי לחפות על הסיירת המוכה. במקביל, שייטות הסיירות הקלות הבריטיות III ו-IV החלו בהתקפת טורפדו על המערך הגרמני; תוך כדי התקדמות לטווח הטורפדו, הם ירו על ויסבאדן עם אש מהתותחים העיקריים שלהם. לתגרה הצטרפו גם הסיירות המשוריינות המיושנות של שייטת הסיירות הראשונה. מארקגראף ואחיותיה ירו בכבדות על הסיירות הבריטיות, אך אפילו האש שספגו מהתותחים העיקריים של אוניות המערכה לא הצליחה לגרש את הסיירות הבריטיות. בתגרה שלאחר מכן, הסיירת המשוריינת הבריטית דיפנס נפגעה מכמה פגזי קליבר כבדים מהדרדנוטים הגרמניות. מטח אחד חדר למחסני התחמושת של הספינה ובפיצוץ אדיר השמיד את הסיירת. הקרדיט ניתן בדרך כלל לסיירת המערכה ליצו, אם כי גם התותחנים של מארקגראף קיבלו קרדיט על ההטבעה.

לאחר מכן ירתה מארקגראף על סיירת המערכה פרינסס רויאל וקלעה שתי פגיעות. הפגיעה הראשונה פגעה בשריון ה-9 אינץ' שכיסה את הברבטה "X", הוסטה כלפי מטה והתפוצצה לאחר שחדרה את שריון הסיפון בעובי 1 אינץ'. צוות התותח השמאלי נהרג, הצריח הושבת, והפיצוץ גרם לנזק חמור לסיפון העליון. הפגז השני חדר את שריון החגורה בעובי 6 אינץ' של פרינסס רויאל, התפרץ כלפי מעלה ממחסן הפחם והתפוצץ מתחת לשריון הסיפון בעובי 1 אינץ'. בשני הפגזים נהרגו 11 ונפצעו 31 אנשי צוות. במקביל, התותחים המשניים של מארקגראף ירו על הסיירת ווריור, שניזוקה קשה מ-15 פגזים כבדים ונאלצה לסגת. ווריור טבעה בהפלגה חזרה לנמל למחרת בבוקר.

בסביבות השעה 19:30, הכוח העיקרי של אוניות המערכה של אדמירל ג'ון ג'ליקו נכנס לקרב; אוריון החלה לירות לעבר מארקגראף בשעה 19:32; היא ירתה ארבעה פגזים חודרי שריון מחופים בקוטר 13.5 אינץ', והשיגה פגיעה עם המטח האחרון. הפגז התפוצץ עם פגיעה בשריון שהגן על קזמט התותח 15 ס"מ מס' 6. הפגז לא הצליח לחדור אך חורר את השריון והשבית את התותח. הפיצוץ פצע שניים באורח קשה והרג את שאר צוות התותח. פגז כבד כמעט פגע באונייה באותו זמן, ובשעה 19:44, גל הנע כפוף אילץ את הצוות של מארקגראף לכבות את המנוע השמאלי; ההיסטוריון הימי ג'ון קמפבל שיער כי פגז זה הוא שפגע בגל הנע. המהירות שלה ירדה ל-17 או 18 קשרים (31 או 33 קמ"ש), למרות שהיא נשארה בעמדה שלה במערך.

מעט לאחר השעה 20:00, אוניות המערכה הגרמניות התמודדו עם טייסת הסיירת הקלה השנייה; מארקגראף ירתה בעיקר פגזי 15 ס"מ. בשלב זה, מארקגראף ספגה אש מתותחי ה-12 אינץ' של אז'נקור, שקלעו פגיעה בודדת ב-20:14. הפגז לא הצליח להתפוצץ והתנפץ בפגיעה בשריון הצד בגודל 8 אינץ', תוך שהוא גורם נזק מינימלי. שניים מלוחות ה-14 אינץ' הצמודים ישירות מתחת לשריון ה-8 אינץ' נכנסו מעט פנימה והתרחשה הצפה קלה. האש הכבדה של הצי הבריטי אילצה את שר להורות לצי להסתלק. בשל מהירותה המופחתת, מארקגראף פנתה מוקדם בניסיון לשמור על מקומה במערך הקרב; אולם זה הכריח את גרוסר קורפירסט לצאת מהמבנה. מארקגראף נערכה מאחורי קרונפרינץ ואילו גרוסר קורפירסט התקדמה קדימה כדי לחזור לעמדתה מאחורי קניג. לאחר נסיגה מוצלחת מהבריטים, הורה שר לצי להרכיב מערך שיוט לילי, אם כי שגיאות תקשורת בין שר על סיפון פרידריך דר גרוסה לבין וסטפאלן, הספינה המובילה, גרמו לעיכובים. כמה סיירות ומשחתות קלות בריטיות נקלעו לקו הגרמני בסביבות השעה 21:20. בקרב הקצר שלאחר מכן מארקגראף פגעה בסיירת קאליופ חמש פעמים עם התותחים המשניים שלה. הצי התכנס למבנה עד 23:30, כאשר מארקגראף הייתה האונייה ה-13 במערך של 24 אוניות ראשה.

בסביבות השעה 02:45, כמה משחתות בריטיות ערכו מתקפת טורפדו נגד החצי האחורי של הקו הגרמני. מארקגראף בתחילה נצרה את האש שלה מכיוון שזהות המשחתות לא הייתה ידועה. אבל תותחנים על סיפון גרוסר קורפירסט זיהו נכונה את כלי השיט כעוינים ופתחו באש תוך כדי פנייה כדי להימנע מטורפדות, מה שגרם למארקגראף ללכת בעקבותיהם. אש כבדה מאוניות המערכה הגרמניות אילצה את המשחתות הבריטיות לסגת. בשעה 05:06, מארקגראף ועוד כמה אוניות מערכה ירו לעבר מה שלדעתם הייתה צוללת.

צי הים הפתוח הצליח לעבור דרך הכוחות הקלים הבריטיים מבלי למשוך את תשומת לב אוניות המערכה של ג'ליקו, ובהמשך הגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני. בהגיעה לווילהלמסהאפן, מארקגראף נכנסה לנמל בעוד כמה אוניות מערכה אחרות תפסו עמדות הגנה במעגן החיצוני. האונייה הועברה להמבורג שם היא תוקנה במבדוק הצף הגדול של AG Vulcan. עבודת התיקון הסתיימה עד 20 ביולי. במהלך הקרב, מארקגראף ירתה בסך הכל 254 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-214 כדורים מתותחי ה-15 ס"מ שלה. היא נפגעה מחמישה פגזים בקליבר גדול, שהרגו 11 אנשי צוות ופצעו 13.

הפעולות הבאות 
לאחר תיקונים ביולי 1916, מארקגראף הפליגה לאזור הבלטי לניסויים. האונייה הוקצתה אז זמנית לקבוצת הסיור I למבצע הצי ב-18–19 באוגוסט. עקב הנזק החמור שנגרם לזיידליץ ודרפלינגר ביוטלנד, סיירות המערכה היחידות הזמינות למבצע היו פון דר טאן ומולטקה, שאליהם הצטרפו מארקגראף, גרוסר קורפירסט ואוניית המערכה החדשה באיירן. הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את הצי הגדול לפגוש אותן, מה שהוביל לפעולת 19 באוגוסט 1916 שהסתיימה ללא מפגש. עד השעה 14:35, שר הוזהר מפני התקרבות הצי הגדול, ולא היה מוכן להילחם מול כל הצי הגדול רק 11 שבועות לאחר הקרב הצמוד בעליל ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.

מארקגראף נכחה בגיחה חסרת האירועים לכיוון סנדרלנד ב-18–20 באוקטובר. אימון יחידה עם שייטת III נמשך מ-21 באוקטובר עד 2 בנובמבר. יומיים לאחר מכן, האונייה הצטרפה רשמית לשייטת השלישית. ב-5 בנובמבר, השתתפה האונייה במשלחת לחוף המערבי של דנמרק כדי לסייע לשתי צוללות U-20 ו- U-30 - שנתקעו שם. במהלך המבצע, הצוללת הבריטית J1 טרפדה גם את גרוס קורפירסט וגם את קרונפרינץ וגרמה להן נזק בינוני. במשך רוב שנת 1917, מארקגראף הייתה פעילה בתפקידי שמירה בים הצפוני, שהופסקו רק על ידי תקופת שיפוץ בינואר ואימוני יחידות תקופתיים בים הבלטי.

מבצע אלביון 

בתחילת ספטמבר 1917, בעקבות הכיבוש הגרמני של נמל ריגה הרוסי, החליט הצי הגרמני לחסל את כוחות הצי הרוסי שעדיין החזיקו במפרץ ריגה.  תכנן מבצע לתפיסת האי הבלטי אסל, ובמיוחד את סוללות התותחים הרוסיות בחצי האי סורבה. ה-Admiralstab הוציא פקודות ב-18 בספטמבר למבצע משותף עם הצבא לכיבוש איי אסל ומון; המרכיב הימי העיקרי כלל את ספינת הדגל, מולטקה, וכן את שייטות אוניות המערכה השלישית והרביעית של צי הים הפתוח. יחד עם תשע סיירות קלות, שלוש שייטות סירות טורפדו ועשרות ספינות לוחמת מוקשים, כל הכוח מנה כ-300 ספינות, נתמכות על ידי למעלה מ-100 מטוסים ושישה צפלינים. כוח הפלישה הסתכם בכ-24,600 קצינים וחיילים. מול הגרמנים עמדו הפרה-דרדנוטים הרוסיות הישנות סלאבה וצסארביץ', הסיירות המשוריינות באיאן, אדמירל מקרוב ודיאנה, 26 משחתות, וכמה סירות טורפדו וסירות תותחים. במפרץ הוצבו גם שלוש צוללות בריטיות מסוג C. מיצר אירבן, הכניסה הדרומית הראשית למפרץ ריגה, מוקשה בכבדות והוגנה על ידי מספר סוללות ארטילריה של החוף. חיל המצב באסל מנה כמעט 14,000 איש, אם כי עד 1917 צומצם כוחו ל-60 עד 70 אחוז מהתקן.

המבצע החל ב-12 באוקטובר; כאשר מולטקה וארבע האוניות מסדרת קניג חיפו על נחיתת חיילי צבא היבשה על ידי דיכוי סוללות החוף המכסות את מפרץ טגה. מארקגראף ירתה על הסוללה הממוקמת על כף נינסט. לאחר ההסתערות האמפיבית המוצלחת, השייטת השלישית יצאה לפוטציגר ויק, למרות שמארקגראף נשארה מאחור מספר ימים. ב-17 באוקטובר, מארקגראף עזבה את מפרץ טגה כדי להצטרף שוב לשייטת שלה במפרץ ריגה, אך מוקדם בבוקר שלמחרת היא עלתה על שרטון בכניסה לקלקגרונד. האונייה שוחררה במהירות, והיא הגיעה למעגן השייטת השלישית מצפון לשרטון לרינה ב-19. למחרת, מארקגראף הפליגה למון סאונד, וב-25 השתתפה בהפגזת עמדות רוסיות באי קינו. האונייה חזרה לארנסבורג ב-27 באוקטובר, וכעבור יומיים נותקה ממבצע אלביון כדי לחזור לים הצפוני.

מארקגראף פגעה בזוג מוקשים ברצף מהיר בזמן שהייתה במצר אירבן וחדרו אליה 260 טון (260 טון ארוך) מים. האונייה המשיכה לכיוון קיל דרך נויפוואסר בדנציג; לאחר מכן היא המשיכה לווילהלמסהאפן, שם תוקנו נזקי המוקשים. העבודה הסתיימה במספנה הקיסרית בין 6 ל-23 בנובמבר. לאחר שהסתיימו התיקונים, חזרה מארקגראף לשמירה בים הצפוני. היא החמיצה ניסיון פשיטה על שיירה בריטית ב-23–25 באפריל 1918, כשהיא במבדוק בקיל מ-15 במרץ עד 5 במאי לצורך התקנת תורן חדש.

גורל 

מארקגראף הייתה אמורה להשתתף בפעולה אחרונה של הצי ימים לפני שביתת הנשק, מבצע שבו עיקר צי הים הפתוח היה אמור להגיח מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להתנגש עם הצי הגדול הבריטי. כדי לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, התכוונו האדמירלים היפר ושר להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, לא משנה מה תהיה התוצאה עבור הצי. ב-29 באוקטובר 1918 ניתנה הפקודה לצאת מווילהלמסהאפן כדי לגבש את הצי בשפך היאדה, בכוונה לצאת למחרת בבוקר. עם זאת, החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ערכו מרד. התסיסה התפשטה לאוניות מערכה אחרות, כולל מארקגראף. המבצע בוטל בסופו של דבר; בניסיון לדכא את המרד, אדמירל שר הורה לפזר את הצי. קניג ושאר השייטת השלישית נשלחו לקיל. בהתבשר הקייזר על המצב הוא הצהיר "אין לי יותר צי".

לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, רוב צי הים הפתוח, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, נכלא בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו. לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לפון רויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. המשט האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות. לאחר שהספינות נכלאו, התותחים שלהן הושבתו באמצעות הסרת מכנסי התותחים שלהן, וצוותיהן צומצמו ל-200 קצינים ומלחים.

הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהוליד את הסכם ורסאי. פון רויטר האמין שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום. מבלי שידע שהמועד האחרון הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות. בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאניותיו. מארקגראף טבעה בשעה 16:45. החיילים הבריטים בכוח המשמר נבהלו בניסיונם למנוע מהגרמנים להטביע את הספינות; הם ירו והרגו את הקפטן של מארקגראף ולטר שומאן, שהיה בסירת הצלה, ומלח. בסך הכל הרגו השומרים תשעה גרמנים ופצעו עשרים ואחד. הצוותים הנותרים, בסך הכל כ-1,860 קצינים ומלחים, נכלאו.

מארקגראף מעולם לא נמשתה לגריטה, בניגוד לרוב אוניות הראשה האחרות שטבעו. מארקגראף ושתי אחיותיה טבעו במים עמוקים יותר מאשר שאר אוניות הראשה, מה שהקשה על כל ניסיון הצלה. פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 עצרה את כל פעולות ההצלה, ולאחר המלחמה נקבע שחילוץ ההריסות העמוקות יותר אינו מעשי מבחינה כלכלית. הזכויות לפעולות חילוץ עתידיות על השרידים נמכרו לבריטניה בשנת 1962. בשל העובדה שהפלדה שהרכיבה את גוף האוניות הופקה לפני הופעת הנשק הגרעיני, מארקגראף ואחיותיה הן בין המקורות הבודדים הנגישים של פלדה עם רקע נמוך, אשר הוסרה מדי פעם לשימוש במכשירים מדעיים.

שרידיה של של מארקגראף ואוניות המערכה קניג וקרונפרינץ הוגדרו מונומנטים עתיקים מתוכננים ימיים ב-23 במאי 2001. ההריסות הן אתרי צלילה פופולריים, ומוגנים במדיניות האוסרת על צוללנים לשחזר מהם חפצים. בשנת 2017 ערכו ארכאולוגים ימיים ממרכז המחקר לארכאולוגיה של אורקני סקרים נרחבים של קניג ועוד תשע ספינות טרופות באזור, כולל שש ספינות מלחמה גרמניות ושלוש בריטיות נוספות. הארכאולוגים מיפו את ההריסות בסונאר ובחנו אותן בכלים תת-מימיים המופעלים מרחוק כחלק ממאמץ לקבוע כיצד השרידים מתדרדרים.

השרידים הגיעו בשלב מסוים לבעלות חברת Scapa Flow Salvage, שמכרה את הזכויות על כלי השיט לטומי קלארק, קבלן צלילה, ב-1981. קלארק רשם את השרידים למכירה ב-eBay במחיר "קנה עכשיו" של 250,000 פאונד, כשהמכירה הפומבית נמשכה עד 28 ביוני 2019. שלוש שרידים אחרים - אלה של קרונפרינץ וילהלם, קניג, והסיירת הקלה קרלסרוהה - כולן גם בבעלות קלארק, הוצבו גם הם למכירה. השרידים של מארקגראף ושתי אחיותיה נמכרו בסופו של דבר תמורת 25,500 פאונד ליחידה לחברה מהמזרח התיכון, בעוד קרלסרוהה נמכרה לקונה פרטי תמורת 8,500 פאונד.

קישורים חיצוניים 

אוניות מערכה גרמניות
אוניות מלחמה גרמניות שטובעו בסקפה פלו
אוניות מלחמה גרמניות במלחמת העולם הראשונה