עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות

עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות נחשבה על ידי ברית המועצות חלק מפיצויי המלחמה הגרמניים, על הנזקים שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות במהלך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה משנת 1941 ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב-1945 שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה. גרמנים אתניים שחיו בברית המועצות גורשו במהלך מלחמת העולם השנייה, וגויסו לעבודות כפייה. שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות אולצו לעבוד בעבודות כפייה במהלך המלחמה ואחריה בברית המועצות. תופעה זו קרתה גם במדינות בעלות הברית המערביות. לאחר המלחמה גירשו השלטונות הסובייטיים אזרחים גרמנים מגרמניה וממזרח אירופה לברית המועצות כעובדי כפייה.

גרמניה הנאצית השתמשה בעבודות כפייה של אנשים בשטחים שכבשה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1940 יזמה שיעבוד אוכלוסיות ממדינות מזרח אירופה לעבודת כפייה במפעלים ובמתקנים חקלאיים גרמניים. הממשלה הסובייטית הציעה להשתמש בעבודה גרמנית כפיצויים ב-1943, והעלתה את הנושא בוועידת יאלטה בפברואר 1945. ברית המועצות החלה לגרש גרמנים אתניים מהבלקן בסוף 1944. ה-NKVD היה בעל התפקיד הראשי בגירושים, דרך המנהלת הראשית לענייני מלחמה וענייני פנים (GUPVI).

מידע על עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות הוסתר בגוש המזרחי עד לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. לפני כן, הדבר היה ידוע במערב דרך דוחות שפורסמו בגרמניה המערבית וזיכרונות של עצירים. היסטוריונים מצטטים דיווחים גרמניים על עבודת גרמנים בברית המועצות. יש נתונים סותרים לגבי השימוש הסובייטי בעבודה אזרחית גרמנית. נתונים סטטיסטיים פורסמו בוועדת שידר (Schieder) במערב גרמניה בשנים 1951–1961, על ידי הצלב האדום הגרמני, בדו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני ובמחקר של גרהרד רייכלינג (Reichling) עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה.

גילויים מארכיונים סובייטיים 
מאז נפילת ברית המועצות ארכיונים סובייטיים נגישים לחוקרים. החוקר הרוסי פאבל פוליאן פרסם נתונים סטטיסטיים מהארכיון הסובייטי על השימוש בעבודה אזרחית גרמנית בעידן סטלין, בספר ברוסית בשם "נגד רצונם" (Не по своей воле, בשנת 2001). המחקר של פוליאן פירט את הסטטיסטיקה הסובייטית על העסקת עובדים אזרחיים גרמנים בתקופת סטלין. המחקר פורסם על ידי האוניברסיטה המרכז-אירופית.

בשנת 1943, איוואן מאיסקי, שגריר ברית המועצות בבריטניה, קיבל הוראה מממשלת ברית המועצות להקים כוח משימה בנושא השילומים מגרמניה לאחר המלחמה. דו"ח מייסקי מאוגוסט 1944 הציע העסקת עובדים אזרחיים גרמנים בברית המועצות כחלק מפיצויי מלחמה. בוועידת יאלטה הבהירה ברית המועצות לבעלות הברית המערביות כי בכוונתה להעסיק אזרחים גרמנים כחלק מפיצויי מלחמה. ארצות הברית ובריטניה לא התנגדו לכך.

עד קיץ 1944 הגיעו הכוחות הסובייטיים לבלקן, שם היו מיעוטים גרמניים אתניים. צו ועדת ההגנה הממלכתית 7161 מ-16 בדצמבר 1944 הורה לכלוא את כל הגרמנים הכשירים בגילאי 17 עד 45 (גברים) ו-18 עד 30 (נשים) בשטחי רומניה (67,332 נפשות), הונגריה (31,920 נפשות) ויוגוסלביה (12,579 נפשות), שהיו בשליטת הצבא האדום. כתוצאה מכך, 111,831 גרמנים אתניים בוגרים מרומניה, יוגוסלביה והונגריה (61,375 גברים ו-50,456 נשים) גורשו לעבודות כפייה בברית המועצות.

במערכה בפולין ב-1945 עצרה ברית המועצות חשודים בחברות במפלגה הנאצית ופקידי ממשל במחנות באזורי הכיבוש הסובייטי ממזרח לקו אודר-נייסה. אנשים אלה הוחזקו במחנות לתקופות קצרות ממזרח לקו והועברו למחנות מיוחדים של ה-NKVD בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה או לברית המועצות לעבודות כפייה. עד מאי 1945 בחר ה-NKVD לגירוש לברית המועצות 66,152 אזרחים גרמנים חשודים בחברות במפלגה הנאצית ופקידי ממשל, ו-89,110 מבוגרים בעלי יכולת לעבודות כפייה, בעיקר גברים. בתחילת 1947 שלחו הסובייטים 4,579 גרמנים נוספים מאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה לברית המועצות כעובדי כפייה.

הסובייטים סיווגו את האזרחים הכלואים לשתי קבוצות: קבוצה A, שמנתה 205,520 עצירים, ו-D שמנתה 66,152 חברי המפלגה הנאצית, פקידי ממשל גרמניים, חשודים בריגול ואחרים שנחשבו איום. הרישומים הסובייטיים מציינים שהם אפשרו חסרתם לפולין ("רפטריאציה") של 21,061 אזרחים פולנים ממחנות עבודה, מה שמצביע על כך שלא כל העצורים היו גרמנים אתניים וחלקם היו פולנים אתניים.

הסובייטים שלחו כשלושה רבעים מהפועלים לאגן דונבאס לעבוד בשיקום התעשייה הכבדה והמכרות, וכ-11% לתעשיות הכבדות של הרי אורל. העובדים שוכנו במחנות ריכוז תחת שמירה חמושה. תנאי העבודה והמחיה היו קשים ולפי הרישומים הסובייטיים מתו כ-24% מהעצורים. עבודת כפייה התבררה כלא יעילה ולא משתלמת מאחר שרבים מהנשים והגברים המבוגרים לא היו מסוגלים לבצע עבודה קשה. ההחזרה לגרמניה החלה כבר ב-1945 וכמעט כולם שוחררו עד 1950.

אזרחים גרמנים אתניים שנכלאו בברית המועצות - נתונים סובייטיים מהארכיון הרוסי

מקור הנתונים: פאבל פוליאן, "נגד רצונם".

הערות:

1. הטור "מדינה" מציין את המיקום שבו גויסו האנשים, לא את אזרחותם.

2. 201,464 העצורים ששרדו היו אזרחים של המדינות הבאות – גרמניה 77,692; רומניה 61,072; הונגריה 29,101; פולין 21,061; יוגוסלביה 9,034; צ'כוסלובקיה 2,378; אוסטריה 199; בולגריה ומדינות אחרות 927.

3. הנתונים אינם כוללים אזרחים גרמנים שנכלאו במחוז קלינינגרד, פרוסיה המזרחית לשעבר.

4. הנתונים אינם כוללים "החזרה כפויה" ו"מתיישבים מחדש", גרמנים אתניים מברית המועצות שיושבו מחדש על ידי גרמניה בפולין במהלך המלחמה. הם הוחזרו לברית המועצות.

5. הנתונים אינם כוללים שבויי מלחמה צבאיים.

6. עדיין עבדו ב-12/1949 - מדובר באנשים שהורשעו על ידי בתי הדין הצבאיים הסובייטים והוחזקו בבתי כלא של משרד הפנים בברית המועצות.

הודות לפתיחת הארכיון הרוסי, גורלם של חלק מהאזרחים הללו ידוע. עד סוף 1996, הצלב האדום הגרמני קיבל מרוסיה 199,000 רישומים של אזרחים גרמנים שגורשו, שהוחזרו או מתו בשבי הסובייטי. לדוגמה, הרישומים של פאולין גולנר חושפים שהיא נולדה ב-1926 בוולקנדורף שבטרנסילבניה, נעצרה ב-15 בינואר 1945 ונשלחה לעבודות כפייה במכרות הפחם של צ'נצ'נקובו (אוקראינה). היא נפטרה שם ב-26 בפברואר 1949, בגיל 23.

כיום קיימת תוכנית מחקר בנושא, בשיתוף פעולה בין רוסיה לגרמניה:

גירוש ועבודות כפייה של גרמנים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה 
המיעוט הגרמני האתני בברית המועצות נחשב סיכון ביטחוני על ידי הממשלה הסובייטית וגורש במהלך המלחמה על מנת למנוע שיתוף פעולה אפשרי שלהם עם הפולשים הנאצים. באוגוסט 1941 הורתה ממשלת ברית המועצות לגרש גרמנים אתניים מברית המועצות האירופית. בתחילת 1942 גורשו 1,031,300 גרמנים למרכז אסיה וסיביר. במהלך 1945 גירשו הסובייטים להתנחלויות המיוחדות עוד 203,796 גרמנים אתניים סובייטים שגרמניה יישבה בפולין. במהלך המלחמה פקד את ברית המועצות מחסור במזון, במיוחד בתוך ההתיישבויות החדשות. החיים בהן היו קשות. האוכל היה מוגבל והאוכלוסייה המגורשת הייתה כפופה לתקנות נוקשות. עד אוקטובר 1945 נותרו 687,300 גרמנים בחיים ביישובים אלה. 316,600 גרמנים סובייטים נוספים גויסו לעבודה במלחמת העולם השנייה במדורי העבודה של NKVD, שלימים כונו "צבא העבודה". הגרמנים הסובייטים לא התקבלו בכוחות המזוינים הסדירים אלא הועסקו כעובדי חובה. אנשי צבא העבודה פעלו לפי תקנות דמויות המחנה וקיבלו את מנות הגולאג. בשנת 1949 היו ביישובים אלה 1,035,701 גרמנים, לפי ה-NKVD.  לפי אוטו פוהל 65,599 גרמנים נספו ביישובים אלה ו-176,352 נוספים "ככל הנראה מתו בצבא העבודה". בתקופת סטלין היו הגרמנים הסובייטים ביישובים בפיקוח קפדני, ב-1955 הם שוקמו אך לא הורשו לחזור למערב ברית המועצות עד 1972. האוכלוסייה הגרמנית הסובייטית גדלה למרות הגירושים ועבודות הכפייה במהלך המלחמה. במפקד האוכלוסין הסובייטי של 1939 היו 1.427 מיליון גרמנים. ב-1959 היו 1.619 מיליון.

ועדת שידר 
ועדת שידר (Schieder), בחסות ממשלת מערב גרמניה במהלך שנות ה-50, תיעדה את העברת האוכלוסייה של גרמנים ממזרח ומרכז אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה לברית המועצות. בראש הוועדה עמד ד"ר תיאודור שידר, חבר לשעבר במפלגה הנאצית. ב-1952 בחרה ממשלת מערב גרמניה את שידר לעמוד בראש הוועדה שתתעד את גורלם של הגרמנים ממזרח אירופה.

משנת 1953 עד 1961 אמדה ועדת שידר את מספר האזרחים הגרמנים שמתו בגירושים ושגורשו לברית המועצות לעבודות כפייה.

נתוניה, להלן, לגבי עבודות כפייה בלבד, הם הערכות ואינם מבוססים על ספירת ההרוגים.
 השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה – 218,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ולפחות 100,000 עד 125,000 מתו.
 רומניה – 75,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ו-15% (10,000) לא חזרו.
 הונגריה – 30,000 עד 35,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ונהרגו 6,000.
 יוגוסלביה – 27,000 עד 35,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ונהרגו 4,500 עד 5,000.

הערכות הצלב האדום הגרמני 
שירות החיפוש של מערב גרמניה שעבד עם הצלב האדום הגרמני ניסה להתחקות אחר אזרחים גרמנים שגורשו לברית המועצות ולהעריך את מספר ההרוגים. התוצאות פורטו במחקר של קורט במה (Böhme) שפורסם ב-1965, בשם Gesucht wird (אלה שחיפשו אחריהם). מספר המגורשים נאמד לפי אומדן מספרם של הנשלחים לברית המועצות, ולא על ספירה ממשית. שירות החיפוש הגרמני הצליח להתחקות אחר גורלם של אזרחים במזרח אירופה רק באופן חלקי. הנתונים לגבי המגורשים ומקרי המוות היו אומדנים גסים ולא תמיד מבוססים על דיווחים מאושרים. עד 30 בספטמבר 1964, שירות החיפוש אסף מידע על 504,153 אזרחים גרמנים שנכלאו בברית המועצות. 217,827 היו בחיים ב-1964, 154,449 חזרו הביתה, 85,145 דווחו כנעדרים, ו-46,732 מתו כעובדי כפייה.

המספרים מהצלב האדום הגרמני מצוטטים בדוחות באנגלית של גרמנים שגורשו לברית המועצות.

עבודת כפייה של אזרחים גרמנים – הערכה של הצלב האדום הגרמני ב-1964

מקור לנתונים: Kurt W. Böhme - Gesucht wird - Die dramatische Geschichte des Suchdienstes Süddeutscher Verlag, München 1965 עמוד 275

הערות:

הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים מופיעות גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי.

א. פיצויים מגורשים ("reparationsverschleppte") – גרמנים אתניים שגויסו לעבודה בברית המועצות בגין נזקים שגרמה גרמניה במהלך המלחמה. מוצא – שטחים מזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין 233,000; רומניה 80,000: הונגריה 35,000; יוגוסלביה 27,000. רוב הניצולים שוחררו עד 1950.

ה. "שירות בכפייה" ("Zwangsverpflichtete") – בסוף 1946 גויסו לעבודה בברית המועצות במסגרת חוזה לחמש שנים 6,000 עובדים מיומנים, רובם מאזור הכיבוש הסובייטי, מלווים ב-20,000 בני משפחה. הם הוחזקו בתנאים נוחים ושחרורם החל ב-1950. האחרון חזר הביתה ב-1958.

הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים אינן רשומות בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי.

ב. עבודת כפייה במחוז קלינינגרד – אזרחים גרמנים שנכלאו בפרוסיה המזרחית לשעבר. רוב הניצולים שוחררו עד 1948.

ג. "החזרה כפויה" ו"מתנחלים" ("Zwangrepatriierte"/"Vertragsumsiedler") – גרמנים אתניים מברית המועצות שגרמניה יישבה בפולין במהלך המלחמה. הם הוחזרו לברית המועצות.

ד. אזרחים שהוחזקו כשבויי מלחמה – הסובייטים סיווגו אותם כשבויי מלחמה והם הוחזקו במחנות שבויים. הם היו גרמנים אתניים מהשטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין.

ו. תושבי קלייפדה (ממל) – גרמנים אתניים שנשארו בקלייפדה לאחר המלחמה. הם גורשו לברית המועצות.

ז. "שבויים מורשעים" (Strafgefangene) – שבויי מלחמה שהורשעו בפשעי מלחמה והוחזקו בבתי הכלא הסובייטיים. הם שוחררו עד 1955.

דו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני 
בשנת 1969 הורתה ממשלת מערב גרמניה הפדרלית שהארכיון הפדרלי הגרמני יחקור את הגירוש. המחקר הסתיים ב-1974. המחקר קבע 600,000 מקרי מוות ממה שכונה "פשעים בלתי אנושיים" בעיני החוק המערב גרמני, כולל 200,000 מתים בעבודות כפייה בברית המועצות. ההגדרה לפשעים כללה מקרי מוות מאושרים שנגרמו על ידי פעילות צבאית במערכה בשנים 1944–1945 וכן הרג מכוון ומקרי מוות משוערים עקב עבודת כפייה. המחקר טען כי הדו"ח נועד לספק תיעוד היסטורי ולא לבסס האשמות פליליות. עם זאת, בפולין ובצ'כוסלובקיה, במהלך המלחמה הקרה, ההאשמות הללו נתפסו כניסיון לנקום ולחזור לגבולות שלפני המלחמה. המחברים טענו שנתוניהם מכסים רק מקרי מוות שנגרמו כתוצאה ממעשים אלימים וחוסר אנושיות (Unmenschlichkeiten) ואינם כוללים מקרי מוות לאחר המלחמה עקב תת-תזונה ומחלות. לא נכללו אנשים שנאנסו או סבלו מהתעללות ולא מתו מיד. לא נמסרו נתונים לגבי רומניה והונגריה.

מקרי מוות המוערכים בדוח הארכיון הפדרלי הגרמני: הנתונים הם אומדנים גסים ואינם מבוססים על ספירה בפועל של מגורשים ושל אלו שמתו.

מקרי מוות אזרחיים שמצא הארכיון הפדרלי הגרמני, 1974

מקור: הארכיון הפדרלי הגרמני, Spieler, Silke Vertreibung und Vertreibungsverbrechen 1945-1948. Bericht des Bundesarchivs vom 28. מאי 1974. Archivalien und ausgewählte Erlebnisberichte. בון, 1989, עמ' 53–54

קטגוריה זו של מגורשים בדוח הארכיון הפדרלי רשומה גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:

א. גורשו משטחי המזרח לשעבר של גרמניה ופולין לעבודות כפייה בברית המועצות – למעלה מ-400,000 אזרחים, מתוכם כ-200,000 מתו. מחבר המחקר ביסס נתונים אלה על דו"ח הצלב האדום הגרמני המפורט לעיל.

ב. מגורשים מיוגוסלביה לעבודות כפייה בברית המועצות – כ-27,000 עד 30,000 אזרחים. מתוכם כ-5,000 מתו.

ג. המחקר של הארכיון הפדרלי הגרמני לא סיפק נתונים לגבי רומניה והונגריה.

מקרי מוות אזרחיים אלו בדוח הארכיון הפדרלי אינם רשומים בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי:

ד. מחנות עבודה בצפון פרוסיה המזרחית, מחוז קלינינגרד – 110,000 הוחזקו על ידי ברית המועצות בצפון פרוסיה המזרחית. כ-40,000 נספו.

ה. הארכיון הפדרלי הגרמני העריך 60,000 הרוגים מתוך 200,000 גרמנים במחנות המעצר הפולניים לאחר המלחמה. אזרחים גרמנים אתניים מפולין שלפני המלחמה נחשבו בוגדים ונידונו לעבודות כפייה.

ו. 67,000 הרוגים במחנות מעצר ביוגוסלביה.

ז. 100,000 הרוגים במחנות המעצר בצ'כוסלובקיה.

ח. 138,000 מקרי מוות אזרחיים אלימים במערכה הצבאית בשנים 1944–1945 (100,000 בפולין, 30,000 בצ'כוסלובקיה ו-8,000 ביוגוסלביה).

מחקר מאת גרהרד רייכלינג 
מחקר על עבודת כפייה גרמנית וגירוש על ידי החוקר המערב גרמני ד"ר גרהרד רייכלינג (Reichling) פורסם על ידי ה-Kulturstiftung der deutschen Vertriebenen (קרן מגורשי גרמניה) ב-1986. רייכלינג היה עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי והיה מעורב בחקר סטטיסטיקות גירוש גרמנים מאז 1953. נתוניו לגבי עבודת כפייה גרמנית התבססו על חישוביו, הם אומדנים ואינם מבוססים על ספירת המתים בפועל. ד"ר קורט הורסטמן (Horstmann) ממשרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה כתב את ההקדמה וסמך ידו על העבודה.

מקור הנתונים: ד"ר גרהרד רייכלינג, Die deutschen Vertriebenen in Zahlen, Teil 1, Bonn 1986 (מהדורה מתוקנת 1995). עמ' 33, 36.

קטגוריה זו של מגורשים רשומה גם בסטטיסטיקת הארכיון הרוסי:

א. גורשו ממזרח אירופה לברית המועצות בשנים 1945–1950 לשם עבודה עבור תשלום פיצויים – 600,000. (גרמניה בגבולות 1937 – 400,000; דנציג – 10,000, צ'כוסלובקיה – 30,000; המדינות הבלטיות - 10,000; הונגריה – 30,000; רומניה – 80,000; יוגוסלביה – 40,000). סך ההרוגים – 224,000 (גרמניה בגבולות 1937 – 160,000; דנציג – 5,000, צ'כוסלובקיה – 3,000; המדינות הבלטיות – 6,000; הונגריה – 10,000; רומניה – 30,000; יוגוסלביה – 10,000).

קטגוריות אלה של מגורשים בדו"ח של רייכלינג אינן רשומות בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:

ב. "החזרה כפויה" ו"מתנחלים" – גרמנים אתניים סובייטים שחזרו לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה – סה"כ גורשו 310,000 (ברית המועצות 280,000; המדינות הבלטיות 9,000; פולין 12,000; רומניה 9,000) וסך ההרוגים – 110,000 (ברית המועצות 100,000; המדינות הבלטיות 3,000; פולין 4,000, רומניה 3,000).

ג. גרמנים סובייטים שגורשו בתוככי ברית המועצות בשנים 1941–1942 – גורשו 700,000 ומתוכם 210,000 מתו.

ד. עבודת כפייה גרמנית בפולין שלאחר המלחמה, בשנים 1945–1950 – סך הכל 100,000, מתוכם 36,000 מתו.

מומחים טכניים 
ברית המועצות ניצלה את המומחיות הטכנית של המומחים הגרמנים שהיו תושבי אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה ושל שבויי מלחמה שהוחזקו בברית המועצות. באוקטובר 1946 ה-NKVD גירש ממזרח גרמניה "כמה מאות" מומחים גרמנים לעבודה בברית המועצות. הם הוחזקו בתנאים נוחים ורובם שוחררו עד 1948. הם עבדו בתעשיית התעופה ובפיתוח צוללות. כמה הושארו בברית המועצות עד תחילת שנות ה-50, כולל מדענים גרמנים שעבדו בברית המועצות על פיתוח טילים בליסטיים. הלמוט גרטרופ (Gröttrup) היה בקבוצה זו. הם לא היו מעורבים ישירות בתוכנית הטילים אלא רק יעצו למהנדסים סובייטים. מנפרד פון ארדן עבד על פרויקט פצצת אטום סובייטית וזכה בפרס ברית המועצות.

שבויי מלחמה 

עבודת כפייה נכללה גם בטיוטת תוכנית מורגנטאו מספטמבר 1944, ונכללה בפרוטוקול הסופי של ועידת יאלטה. ברית המועצות ובעלות הברית המערביות העסיקו שבויים גרמניים עד 1949.

שבויי מלחמה גרמנים הועבדו בעבודות כפייה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה על ידי ברית המועצות. בהתבסס על מסמכים בארכיון הרוסי, גריגורי פ' קריבוסייב, במחקרו משנת 1993, טען כי 2,389,600 אזרחים גרמנים נלקחו כשבויי מלחמה ו-450,600 מהם מתו, כולל 356,700 במחנות NKVD ו-93,900 במחנות מעבר. עוד 182,000 אוסטרים נפלו בשבי. במהדורה מתוקנת משנת 2001, קבע ש-2,733,739 חיילים גרמנים (ורמאכט מכל הלאומים) נפלו בשבי ו-381,067 מתו. מקורות מערביים מציינים מספר גבוה יותר של שבויי מלחמה שנתפסו ונהרגו. ריצ'רד אוברי בספרו "הדיקטטורים: גרמניה של היטלר ורוסיה של סטלין" טוען ש-2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים נתפסו על ידי ברית המועצות ומתוכם 356,000 מתו. בספרו "מלחמתה של רוסיה" טוען אוברי שלפי מקורות רוסיים, 356,000 מתוך 2,388,000 שבויי מלחמה גרמניים מתו בשבי הסובייטי.

מחקר של ההיסטוריון הצבאי הגרמני ריגידר אוברמנס (Rüdiger Overmans) קבע כי 363,000 שבויים גרמנים מתו במעצר סובייטי. אוברמנס ציטט נתונים סטטיסטיים של ועדת מאשקה (Maschke) המערב-גרמנית שהעמידה את מספר השבויים הגרמנים בידי הסובייטים על 3,060,000, מתוכם 1,090,000 מתו בשבי. אוברמנס סבר, אם כי ללא הוכחה, ש-700,000 אנשי צבא גרמנים שדווחו כנעדרים מתו במעצר הסובייטי; אוברמנס העריך את מספר ההרוגים המרבי של שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות במיליון. הוא טען שבין אלה שדווחו כנעדרים היו שמתו כשבויי מלחמה.

ראו גם 
 עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית
 "מלאך הרעב", רומן משנת 2009 מאת הסופרת זוכת פרס נובל הרטה מילר
 "רחוק ככל שישאו הרגליים", סרט משנת 2001 על נמלט גרמני מגולאג
 תוכנית מורגנטאו

לקריאה נוספת 
 Павел Полян, Не по своей воле... (Pavel Polian, Against Their Will... A History and Geography of Forced Migrations in the USSR), ОГИ Мемориал, Moscow, 2001, 
 Pavel Polian-Against Their Will: The History and Geography of Forced Migrations in the USSR Central European University Press 2003
 Kurt W. Böhme - Gesucht wird - Die dramtische Geschichte des Suchdienstes Süddeutscher Verlag, München 1965
 Dokumentation der Vertreibung der Deutschen aus Ost-Mitteleuropa./ Bearb. von T. Schieder. Bd. 1–5. Wolfenbattel, 1953–1961
 Die Deutschen Vertreibungsverluste. Bevolkerungsbilanzen fuer die deutschen Vertreibungsgebiete 1939/50. Wiesbaden, 1958
 Rhode G. Phasen und Formen der Massenzwangswanderungen in Europa. // Die Vertriebenen in Westdeutschland. Bd. 1. Kiel, 1959.
 Karner, Stefan, Im Archipel GUPVI. Kriegsgefangenschaft und Internierung in der Sowjetunion 1941-1956. Wien-München 1995.
 Sharkov, Anatoli, GUPVI Archipelago: Prisoners of War and Internees on the Territory of Belarus: 1944—1951(in Russian) (2003), Minsk, Belarus, 
 Gerhard Reichling. Die deutschen Vertriebenen in Zahlen, Bonn 1995, 
 Ivan Chukhin, Interned Youth, a history of the NKVD Camp 517 for interned female Germans, Padozero, Karelia
 The Expulsion of 'German' Communities from Eastern Europe at the end of the Second World War, Steffen Prauser and Arfon Rees, European University Institute, Florense. HEC No. 2004/1 (The section "The "expulsion" of the German speaking minority from Yugoslavia" contains info on their deportation to the SU for forced labor)

קישורים חיצוניים 

 נגד רצונם: ההיסטוריה והגאוגרפיה של ההגירות הכפויות בברית המועצות תצוגה מקדימה חלקית של הספר בגוגל ספרים.
 תמלילים של דיונים בקבינט המלחמה בבריטניה. סופק על ידי הארכיון הלאומי. הפגישות של 18 במאי 1945 ו-11 ביוני 1945 דנו בהוראות שנקבעו לעבודת עבדים בפרוטוקול יאלטה, ובערך שיש להפיק מהפועלים.

הערות שוליים

שלטון הכיבוש של בעלות הברית בגרמניה
עבודת כפייה במלחמת העולם השנייה
יחסי ברית המועצות–גרמניה
בעקבות מלחמת העולם השנייה