טבח חברון (1834)

טבח חברון בשנת 1834 התרחש בתחילת אוגוסט 1834, כאשר כוחות אבראהים פאשא פתחו בתקיפה נגד חברון, כדי לרסק את הכיס האחרון של התנגדות משמעותית בארץ ישראל במהלך מרד האיכרים בארץ ישראל. לאחר קרבות רחוב קשים, הביס צבא מצרים את מורדי חברון, ולאחר מכן נהג באלימות קשה וערך טבח בתושבי חברון בעקבות נפילת העיר. כ-500 אזרחים ומורדים נהרגו, בעוד שהצבא המצרי ספג 260 נפגעים.

למרות שהיהודים לא השתתפו במרד, ולמרות הבטחותיו של אבראהים פאשא שאנשי היישוב היהודי בחברון יישארו ללא פגע, הותקפו יהודי חברון. בסך הכל נהרגו 12 יהודים. יהודי חברון התייחסו מאוחר יותר למאורעות כיאגמה אל גבירה ("חורבן גדול").

רקע כללי 
מרד האיכרים ב-1834 היה התקוממות עממית, נגד צעדי גיוס ופירוק נשק שהופעלו על ידי אבראהים פאשא, שלקח לו חמישה חודשים לדכא. למרות שמנהיגים בולטים מילאו תפקיד מפתח, האיכרים היוו את ליבת המרד, ותקפו ערים כמו ירושלים. אחת ההשלכות הייתה, שהם גם עסקו בביזה נרחבת ובהתקפות על מיעוטים יהודים ונוצרים מקומיים, ועל עמיתים מוסלמים.   אחד ממוקדי המרד המרכזיים היה באזורי הגבעות המרכזיים של שכם, ירושלים וחברון. חברון סבלה מתביעותיו של אבראהים פאשא: בשנה הקודמת, על פי הלכה הקובעת גיוס של חמישית מאוכלוסיית הגברים, גויסו 500 חברונים לצבא המצרי, בטענה שהם נחוצים כדי להילחם ב'עמים הנוצרים'. . 

בעוד אבראהים פאשא נאבק לבלום את המרד, כוחות מקומיים משכם וירושלים ריכזו את מאמציהם לעמוד עד הסוף בחברון. תותחנים מצריים הפגיזו את הגנות המצודה, ובכניסתם לעיר, הם לא הבחינו בין מוסלמים מקומיים ליהודים - האחרונים לא שיחקו תפקיד במרד - אלא החלו לטבוח ללא הבחנה, לאחר שניתנו להם שש שעות ליהנות מפירות ניצחונם. אבראהים פאשא "שחרר את חייליו כדי לבזוז, לבזוז, לרצוח ולאנוס כנקמה ולהטיל אימה על התושבים כדי לבטל כל מחשבה על חזרה על פעולותיהם נגד ממשלתו".  גם למורדים בשכם וירושלים היה תפקיד באלימות נגד היישוב היהודי. אולם, נטען כי אבראהים פאשא התערב בסופו של דבר כדי להימנע מהשמדתם.

קרב וטבח 
לאחר שאבראהים פאשא הכניע את ג'בל שכם, מוקד המרד, הם המשיכו לרדוף אחרי מורדים בראשות המנהיג הראשי של המרד, קאסם אל-אחמד, שברח מג'בל שכם לחברון, שם הגיע להסכם עם השייח'ים של העיר להמשיך את המרד. באתר באזור הצפוני של חברון נתקלו המורדים בצבא המצרי ונכנסו עמם לקרב קצר בטרם נסוגו לחברון. כאשר הצבא המצרי נכנס לעיר, הם נלחמו במורדים, שהיו מורכבים מאיכרים ותושבי העיר, בקרבות רחוב קשים. המורדים עמדו בהתנגדות קשה, אך בסופו של דבר ספגו מהלומות מכריעות על ידי ארטילריה מצרית כבדה. המורדים גרמו כ-260 הרוגים ליחידה המצרית בחברון, שכללה כ-4,000 חיילי רגלים ו-2,000 פרשים, לפני שהמצרים השיגו שליטה מלאה על העיר.

הרג המוני ואונס על ידי הכוחות המצריים התרחשו בחברון לאחר שכבשו את העיר מידי המורדים. כ-500 מורדים ותושבים נהרגו, ו-750 גברים מוסלמים גויסו בכפייה.  עוד 120 מתבגרים נלקחו על ידי קצינים מצרים "לעשות בהם מה שהם רוצים", לפי ההיסטוריון ברוך קימרלינג. יהודי חברון לא השתתפו במרד, אך חיילים מצרים שנכנסו לעיר התעלמו מכך. במשך שלוש שעות ביצעו הכוחות זוועות נגד אנשי חברון. היהודים לא היו כפופים למדיניות הגיוס של פאשא אך סבלו מ"הזעם האכזרי ביותר" והיו מטרות ל"אלימות מיוחדת". בעוד מוסלמים רבים הצליחו להימלט מהסכנה המתקרבת, היהודים נשארו, מפני שהיו בטוחים שהם לא ייפגעו מהמצרים. ככל הנראה, יהודי ירושלים קיבלו מאבראהים הבטחה שיהודי חברון יהיו מוגנים. בסופו של דבר נהרגו שבעה גברים יהודים  וחמש בנות . יצחק פרחי תיאר גם התקפות אלימות על יהודי חברון שביצעו חיילים מצרים. הוא כותב שההרג בחברון היה חמור אף יותר מהביזה בצפת. בתי כנסת חוללו, בתים נבזזו ונגנבו חפצים יקרי ערך והותירו את היישוב היהודי בחברון חסר כל. הטבח הצליח לאחד את העדות הספרדיות והאשכנזיות של חברון, אך רק בשנת 1858 הקהילה התאוששה במלואה.

עבד אלרחמן עמר מדורא, מנהיג המורדים בחברון, נמלט מהעיירה, וגם קאסם אל-אחמד ומספר מלוחמיו הצליחו לברוח מחברון וחצו את נהר הירדן כדי לחפש מחסה בכרכ. אבראהים פאשא וחייליו עזבו את חברון כדי לרדוף אחרי קאסם ב-14 באוגוסט.

הערות שוליים 

חברון: היסטוריה
פוגרומים ביהודי מדינות ערב והאסלאם
1834