לימודי מדונה

לימודי מדונה (הנקראים גם מלגת מדונה, מדונה-לוגיה או תופעת המדונה) הוא חקר יצירתה וחייה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה תוך שימוש בגישה בינתחומית המשלבת לימודי תרבות ולימודי מדיה. במובן כללי, הדבר מתייחס לכל לימודים אקדמאים שהוקדשו לה או נלמדים אודותיה. לאחר הופעת הבכורה של מדונה ב-1983, המוסדות להשכלה הגבוהה הגדילו להרחיב את תחומי המחקר ואפשרו להיכנס ללימודים נלווים אודות הזמרת; התחום הופיע לראשונה באמצע שנות ה-80, ובעשור העוקב זכה לפופולריות ואהדה רבה. המחנך דייוויד בקינגהאם  תיאר את נוכחותה בחוגים אקדמאים בתור . ההשקפה האקדמאית הרטורית באותה העת, בעיקר במובן של פוסטמודרניזם, תיארה אותה בדרך כלל בתור , ולכן היא מובנת באופן שונה וכאמצעי לפתיחת סוגיות. במאה ה-21, מחקרים אקדמאים על מדונה נותרו והתפתחו בהיבטים רבים. בשיא התפתחות התחום, מחברי הכתבים האקדמאים הללו כונו לעיתים "החוקרים של מדונה" או "מדונולוגים", וגם אי. אן קפלן  וג'ון פיסק  הוגדרו כמבשרים.

במסגרת המחקרים הללו נותחו מספר נושאים; הדומיננטיים שבהם עוסקים במגדר, פמיניזם, גזע, רב-תרבותיות, מיניות ותקשורת ההמונים. המחקרים הרבים שפורסמו בנושא התבססו בחלקם על הסרטים, השירים, ההופעות החיות, הספרים, הראיונות או הווידאו קליפים שלה. הן לימודי מדונה והן חוקריה של הזמרת סוקרו לעיתים קרובות באקדמיות ובכלי התקשורת וזאת, בנוסף לביקורות הרבות שהופנו כלפיהם. עם זאת, היו שמתחו על כך ביקורת. לימודי מדונה מילאו תפקיד מרכזי בהכוונה של לימודי תרבות ארצות הברית, והביאו את אמני הפופ לקדמת תשומת הלב המדעית.

הפרסומים האקדמאים כמו גם כנסים, כתבי עת, קורסים, תזות, ספרים, סמינרים וספרי לימוד שפורסמו או עסקו במדונה, הפכו אותה באופן רשמי לחלק מהשיח האקדמי כפי שהייתה בתקשורת הפופולרית, כתוצאה מהשפעתה על עולם המוזיקה. מעבר לכך, הסמיוטיקה של מדונה הייתה מגוונת כמעט בכל הרבדים התאורטיים לפי החוקרים שלה, שלכל אחד מהם הייתה גישה משלו לתפקידה בחברה ובתחומי החיים השונים. לאור אותם הדברים, מדונה הפכה לזמן מה, לאמן הפופ או האמן הנחקר ביותר באוניברסיטאות ובמכללות הלימוד ככלל.

טרמינולוגיה 
התחום נקרא בדרך כלל לימודי מדונה, והביטוי הזה צץ בסוף שנות ה-80 לפי הסופרת מאורה ג'ונסטון . על אף שאקדמאים רבים כמו דייוויד גונטלט השתמשו במונח הזה, החוקרות ג'ניס רדוויי וסוזנה דנוטה וולטרס והעיתונאית מורין אורת' כינו זאת בתור מדונה-לוגיה, או מדונלוגיה. קבוצה אחרת של אקדמאים כמו אי. אן קפלן כינו זאת בתואר "תופעת המדונה" (MP), בעוד שאחרים השתמשו במונח מלגת מדונה.

הספרות האקדמאית אודות מדונה, ו"התעשייה הקשורה אליה", כונתה בתור "תעשיית מדונה", "עסקי מדונה" או "מדונה בום" על ידי מגוון חוקרים כמו סיימון פרית' ומייקל ברובה  ועיתונאים כמו ג'ון פארלס. מבקרים כמו רוברט כריסטגאו הנמנה בין מבקרי המוזיקה המוכרים, הנערצים והמשפיעים ביותר כינו את התחום בתור "Madonnathinking" () וציינו את המונח בתור פרשנות לתחום האקדמאי הזה.

מקורות והתפתחות

רקע 

חוקר הספרות לואיס קרקמו-הואצ'נטה מאוניברסיטת הרווארד מציב את מקורם של לימודי מדונה בחישנות הקאמפ עם המושג שהציעה סוזן סונטג בשנות ה-60, עם רמיזה  ולמה שמדונה יצרה והוציאה בצורה מחזורית בקנה מידה תעשייתי ופלנטרי. הפרופסורית-חברה דיאן פקנולד בספרה  (2006) ציינה גם היא את הקאמפ והוסיפה שבמשך רוב המאה ה-20, חוקרים אמריקאים חתמו על הרעיון של קאנון אובייקטיבי ועולמי  ואקדמאים שונים החלו לתאר מדונה באותן הצורות.

מבקר הספרות הצ'יליאני, אוסקר קונטרדו, הגדיר את הרקע שלו עם לימודי תרבות הממלכה המאוחדת כאשר החלו לנתח את תופעת הידוענים משנות ה-70. ההיסטוריון האמריקאי ריצ'רד ולין הבחין כי גישת לימודי התרבות פרחה במהלך שנות ה-80, והוסיף כי תחת השפעתו הגוברת של הפילוסוף וההוגה הצרפתי מישל פוקו, כמו גם סטיוארט הול ואסכולת ברמינגהאם, התרבות הפופולרית נתפסה כאמצעי של "התנגדות" לשלטון. בהמשך לכך, הוסיף וטען שברוח זו פרחו "לימודי מדונה" עד שהחלו להיות מלומדים בצורה מסדורת במוסדות אקדמאים שונים.

בספרה "מדונה: ביוגרפיה" (2007), מרי קרוס טוענת כי .

לדברי פרופסור סנטיאגו פוז-הרננדס, מחבר הספר  (2004), שפע העבודה הביקורתית על האמנית היה כמעט בוודאות חלק מהתפתחויות רחבות יותר במגמות מתודולוגיות באקדמיה: חקר התרבות הפופולרית עבר כברת דרך מאז. דייוויד ריזמן תיאר זאת ב-1960 כ"תחום חדש יחסית במדעי החברה האמריקאים".

התפשטות 
מדונה הגיעה לגדולה לראשונה באמצע שנות ה-80. במגזין D דיברו על "מלגת מדונה" ב-1986. רוברט מיקליטש, פרופסור חבר באוניברסיטת אוהיו, התאים את תחילת לימודי מדונה לשנת 1987 ו-Rocking Around The Clock: Music Television, Postmodernism & Consumer Culture מאת אי. אן קפלן.

בשלב זה, חוקרים כמו קפלן וג'ון פיסק ייצגו את מדונה בפני הקהל האקדמאי שלהם כרגע שבו התרבות הפופולרית מחקה תאוריות ביקורתיות של היסטוריה, ידע וזהות אנושית. עבורם, מדונה היוותה במהירות "כלי לפתיחת נושאים", והיא הוצבה במרכז הדיון במאה ה-20 של התרבות הגבוהה והפופולרית. אקדמאים שונים ציטטו את נקודת המבט של סטיבן אנדרסון מווילג' ווייס: . במובנים רבים, מדונה נתפסה כדמות רב-ערכית, במיוחד בתפקידי נשים.

, כתב מורי סטיב בספרו "המדריך הקורא למוזיקה" (2013). לפי דיווחים נוספים, פרופסור מייקל ברובה, תהה מדוע דווקא היא זכתה להצלחה זו (הוא ציטט את מטאליקה, בתור דוגמה מקבילה ופוטנציאלית). בהמשך לכך, טען שהדבר אירע בעקבות כך שרוב אזרחי המדינות הדמוקרטיות המערביות המתקדמות נוטים להיות מעורבים יותר ומעודכנים יותר על מדונה או לחלופין, סרטים שוברי קופות. בסיכום הדברים, נאמר שמדונה מתגלה לא רק ככוכבת פופ אלא בתור . העיתונאית והסופרת אן האל סיכמה את המחקר סביב הזמרת וטענה שזו הפכה .

בסופו של דבר כתבה פקנולד כי .

סוגיות וגישות 

לימודי מדונה הם שם כולל של למידה והוראה בינתחומית ולימודי תרבות, וכן לימודי מדיה ותקשורת. הפרופסורים אנדי בנט (אוניברסיטת גריפית') וסטיב וקסמן (מכללת סמית'), בספרם  (2014) העירו כי . אן האל שכותבת עבור טמפה ביי טיימס תיארה זאת כתחום . מיקליטש הגדיר זאת בתור . עבור סוזן מק'לארי כל המחקרים הללו נכתבו מנקודת מבט איקונוגרפית, ועבור הסופר דייוויד צ'ייני, כתבים אקדמאים אלה .

פרופסור פמלה רוברטסון ויצ'יק מאוניברסיטת נוטרדאם העירה כי . בהקשר זה, האל הזכירה שהכול . בסקירה שנדלתה מתוך המאמר האקדמאי  (2008), נכתב כי "מלגת מדונה" התמקדה באופן בלעדי בפוליטיקה של זהויות באמצעות קריאה פורמליסטית של טקסטים תרבותיים וקבלתם, במטרה לחקור את ההשפעה של ההקשרים הפוליטיים הכלכליים, ההיסטוריים והתרבותיים הגדולים יותר של החברה הקפיטליסטית.

במסגרת לימודי מדונה נחקר מגוון רחב של שיח מדעי ונושאים חברתיים בתחומי חיים שונים. קת'י שוויכטנברג, פרופסורית מאוניברסיטת ג'ורג'יה ועורכת של The Madonna Connection, טענה שישנו שימוש  בנושאי מוסר, מיניות, מגדר, זכויות הומוסקסואלים, רב-תרבותיות, פמיניזם, גזע, גזענות, פורנוגרפיה וקפיטליזם, אם הייתה צריכה לציין זאת. המחברות של  (2011) הוסיפו לקשת הנושאים גם את הניכוס התת-תרבותי, פוליטיקת הייצוג, תרבות הצריכה, המבט הגברי (פטריארכיה, בין היתר), שינוי הגוף, תורת הקבלה ופוסט-מודרניזם.

בדומה למשקיפים אחרים, גם הפרופסור למוזיקה אנטוני פיזה פרוהאנס  תיאר את הכתיבה האקדמאית שנידונה על מדונה ותיאר אותה . בין אותם נושאים, הוא הוסיף, גלובליזציה, זכויות מהגרים, זכויות מיעוטים או שחרור מיני. משקיף נוסף, ריקרדו באקה  הוסיף את נושאי הדת והמחזה בתור תחומים שנחקרו במסגרת לימודי מדונה והפרסומים האקדמאים אודותיה. בנוסף לכך, המבקר דניאל האריס סיפק סקירה כללית של התגובה האקדמאית והגישות למחקרי מדונה בטענה  הדנה בהשפעתה על מוזיקה, פמיניזם, מיניות ועוד עשרות נושאים אחרים.

חוקריה של הזמרת הקיפו גם קשת רחבה של משאבים, כולל יצירותיה של מדונה כדוגמת וידאו קליפים, הופעות, מוזיקה, סרטים וראיונות. שימוש זה נודע גם כ"טקסטים" בענף לימודי התרבות. ב-Madonna's Drowned Worlds, מחבריו ציינו כי .

דוגמאות להמחשה של עבודות עיוניות 

לימודי מדונה התפתחו בכנסים אקדמאים, כתבי עת, קורסים, סמינרים, תזות וספרים (כולל ספרי לימוד). המאמרים המדעיים הראשונים אודותיה פורסמו לראשונה ב-1985, שנתיים ספורות מתחילת הקריירה שלה (1983) והפכו לפופולריים בתחילת שנות ה-90. לדברי האקדמאית לורי אואלט, . סיימון פרית', התייחס לזה בתור .

אוניברסיטאות אמריקאיות גדולות הקדישו שיעורים לזמרת ברחבי המדינה, בעיקר בשנות ה-80 וה-90. סטטיסטית, היה מספר רב יותר של שיעורים אודותיה בארצות הברית מאשר בשאר המדינות ברחבי העולם. בהקשר זה, כתב האקדמאי הצרפתי ז'ורז'-קלוד גילברט בספרו "מדונה כמיתוס פוסטמודרני" (2002), שפרינסטון, הרווארד, קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת קולורדו וראטגרס היו הראשונות שהציעו קורסים "על" מדונה. מכללות לאמנויות ליברליות כדוגמת 7 אחיות מעבירות קורסים הבוחנים את השפעתה של מדונה בתרבות. פרופסור מת'יו דונהיו מרצה על מדונה ברבים משיעוריו במחלקה לתרבות פופולרית (המחלקה הראשונה לתרבות פופולרית בארצות הברית) של אוניברסיטת באולינג גרין סטייט.

בשאר רחבי העולם, העורכת האמריקאית אנלי ניויץ העירה כי . באוניברסיטת אמסטרדם בהולנד, נוצרה הדיסציפלינה האקדמאית לבחירה, "מדונה: המוזיקה והתופעה", במסגרת המחלקה למוזיקולוגיה. בפינלנד, רוסי לינה-מאייג'ה מהלסינגין סנומט הודיעה ב-1995 כי . סיימון ריינולדס ציין את הדוגמה של חוקרים מפרנקפורט, והמחנך דייוויד בקינגהאם מאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 2015, אירע תקדים כאשר קבוצת חוקרים הקדישה קורס למדונה באוניברסיטת אוביידו; זו הייתה הפעם הראשונה שאמנית נלמדה שם.

טקסטים 
ב- (1995), סוזנה דנוטה וולטרס החזיקה בכתבים אקדמאים, מהם הונפק טקסט שהוקדש למדונה. לפי הדיווח של אריק וייסברד , רק ספרי לימוד של מדונה היו נפוצים בשנות ה-90 (לעומת מוזיקאים כמו מייקל ג'קסון ופרינס), ורובם נלמדו אצל קבוצה חדשה של אקדמאים ללימודי תרבות, בעיקר נשים. לדברי הפרופסורית שילה ג'פריס , .

הפרופסורית ג'יין דזמונד מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין קבעה כי  במחקרי מדונה, וציינה את קת'י שוויכטנברג (The Madonna Connection), ליסה פרנק ופול סמית' (Madonnarama) שפרסמו שני ספרים ב-1993. ספר נוסף מאותה השנה הוא Deconstructing Madonna (פראן לויד) המציג את מדונה בפרספקטיבה תרבותית בריטית ולא אמריקאית. אקדמאים החל מתומאס פרארו ועד סנטיאגו פוז-הרננדס עסקו בטקסטים מקוריים אודותיה, כמו Madonna, Bawdy & Soul של קרלין פיית' (1997) והאחרים שצוינו קודם לכן בידי דזמונד. עבור פוז-הרננדס, The Madonna Connection . הפרופסורית פמלה רוברטסון וויצ'יק סברה ששלושת הספרים הללו שפורסמו ב-1993, .

וייסברד שם לב כיצד ביבליוגרפיה מסוימת על מדונה מערבבת ביקורת מוזיקה עם מחקרים אקדמאים ("צלעות אקדמאיות"); הוא ציין את הספר "מדונה: כמו אייקון"  מאת הסופרת הבריטית לוסי או'בריאן כדוגמה להמחשת דבריו. בכתיבה הפופולרית המשלבת גם ביקורות וגם מחקרים אקדמאים על מדונה, פוז-הרננדס העיר שהשיח האקדמי אודותיה . עבור פרארו, הספר האחרון היה . Bitch She's Madonna, ספר שיצא לאור ב-2018 על ידי קבוצת אקדמאים, קודם כספר התרבות הספרדי הראשון על מדונה, וכהרחבה של לימודי מדונה בספרד. באותה שנה, עוזר הפרופסור מנאב ראטי מאוניברסיטת סולסברי, שכותב עבור Journal of American Studies פרסם מאמר על ספרה "סקס" וכינה אותו הרחבה של . תזות מסוימות זכו לחשיפה תקשורתית ואזכורים, כדוגמת "מדונה, כמו תפילה: ביקורת של ביקורת על דור הגריטול" מאת צ'יפ וולס.

חוקרי מדונה 
"חוקרי מדונה" היה השם שניתן לאקדמאים שעבדו על מחקרים אודות מדונה, אך כינוי מקביל היה "מדונולוגים". לדברי האקדמאי הצרפתי ז'ורז'-קלוד גילברט, הם עבדו בעיקר על תחומי התאוריה התרבותית, לימודי תרבות, קולנוע, לימודי תקשורת, פמיניזם, מגדר ולימודים אודות הומואים ולסביות. לטענתו, לימודיה בדרך כלל משתייכים לשמאל בפוליטיקה, העוסק באנטי-גזענות רדיקלית, פמיניזם קיצוני והומופוביה כלפי להט"בים.

בשנת 1986, צוות מגזין D ציין כי . בשנת 1992, ברברה סטיוארט מאורלנדו סנטינל דיווחה על  בארצות הברית מפרופסורים לאנגלית, אנתרופולוגים או אנשי תקשורת. אחד החוקרים הראשונים של מדונה שזוהו כ"מלומדי מדונה" היה ג'ון פיסק.

מתנגדים 

חוקרים שונים של מדונה ברחבי העולם ספגו ביקורות מעורבות ושליליות הן מהאקדמיה והן מהתקשורת המרכזית וחלקם ראו בהם "קבוצה שולית". אואלט עקבה אחר הביקורת המתפתחת הזו באמצעות המקבץ האקדמאי The Madonna Connection והוסיפה כי . בשלב זה, מאמרים שלמים שהוקדשו לאותם החוקרים פורסמו בכתבי עת כדוגמת The Nation, אינסייד והראלד טריביון. בהתנגדות נוספת שעלתה נטען . במובן של כתיבה אינטלקטואלית אקדמאית וציבורית, בל הוקס נודעה כמתנגדת של לימודי מדונה והקורסים ככלל.

אן האל העירה בצורה אירונית: . האל הוסיפה עוד, . הסוציולוג הספרדי אנריקה גיל קלבו מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד הרגיש כי . עבור אואלט, . בנוסף, ציין האריס כי .

הפסיכולוגית אביגיל ג'יי. סטיוארט תהתה מדוע רבים ממבקריה האקדמאים בחרו להסתכל רק על הניצחונות שלה ולא על הכישלונות שלה. סטיוארט ממשיכה ומציעה שהאקדמאים בסביבתה שלמדו על מדונה, . עם זאת, סיכמה שמדונה מעוררת בעייתיות מסוימת בעקבות כך , תוך שהיא מצטטת את סוזן מקלרי שטענה שמדונה היא . ברוח זו, מספר רב של אקדמאים ופמיניסטיות הואשמו כלוקות בתסמונת מדונה וונאבי , לפי מאמר שכתבה קרלה פרצ'רו בהוצאת אוניברסיטת דיוק. לפי ג'ון סקאו שציין תסמונת זו בשער מגזין טיים שפורסם במאי 1985 מדובר בנשים שהיו רוצות להיות כמו מדונה. בניגוד לסטיוארט, גילברט סבר שמספר חוקרי מדונה ("מדונולוגים"), .

תומכים 
כיוון שרוב החוקרים של מדונה היו נשים, עלה קונצנזוס שהדבר פופולרי בקרבן כתוצאה מאפליה מינית באקדמיות. כלומר, הייתה הזדהות עם הזמרת בעיקר מטעם נשים, בעת שגברים הזדהו עם דברים אחרים. בשלב ראשון, לורי שולץ מאוניברסיטת דנוור גורסת: . יתר על כן, שוויכטנברג סברה כי . א. אן קפלן, אחת הראשונות שעסקו בלימודי מדונה, הופתעה והודאגה מתגובות הנגד כלפי חוקרי מדונה שלדעתה היא די שמרנית ואמרה שזה צוין בכתב עת התומך בשמאל הפולטי. קפלן האמינה שזה קשור לתגובת האנטי-פמיניסטיות באותה תקופה. כפי שטענה: .

צ'יפ וולס, חוקר מדונה נוסף שזכה לתשומת לב מהתקשורת, הגיב למבקרים מטעם אינסייד ואמר: . הוא המשיך והעיר  וסיכם כי . בהמשך לכך, תוארה "רשת" חוקריה של מדונה בתור "יחידה מלוכדת". בעניין זה, וולס העיר . עם זאת, אחרים מתחו על דבריו ביקורת וראו את ההחלפות וההשוואות הללו כמו .

בתגובה להאשמות בגין ניתוח מוטה מטעם מעריצים, אמרה עוזרת הפרופסור ליסה הנדרסון, כי . שולץ, הקדישה מאוחר יותר מאמר בהשראת The Velvet Light Trap ב-1999, שבו תיעדה באופן מקיף את המחלוקת סביב לימודי מדונה והתגית שהם קיבלו בתור  בידי העיתונות הפופולרית השמאלית בפוליטיקה.

ביקורות 

לימודי מדונה פילגו את העולם האקדמאי. בהתייחסות לכך, הסוציולוגית הספרדייה מריה אנחלס דוראן קבעה כי מדונה הייתה נושא למחקרים רבים ומגוונים אך . צ'ארלס טי באנר-היילי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולגייט אישר זאת גם הוא, ואמר כי . באגודת נשיונל ג'יאוגרפיק כינו את לימודי מדונה בתור . עבור מבקרי תרבות משמאל ומימין בפוליטיקה, לימודי מדונה ייצגו את , ברבריות פוליטית הופנתה לפלג השמאלי, בעוד התרבותית הופנתה לפלג הימני.

בשיאו של אותו הדיון, הוצג הנושא סביב מדונה בתור  והיא תוארה בתור  בידי מדריכי הזרם המרכזי, בעוד שאקדמאים התומכים בראייה פופוליסטית גרסו .

כנושא בעל עניין תקשורתי רחב, בספרייה הבין-לאומית לספרות מוזיקלית  סקרו אותו לפי מה שפורסם בעיתונות הפופולרית וציינו את . כמו כן, בהתחשב בעובדה שעבודתה של מדונה העסיקה את האקדמאים החל משנת 1983 ולאורך כל שנות התשעים, אליזבת טיפנס מרולינג סטון ב-1990 תהתה . דוגמה דומיננטית נוספת למאמרים שלמים המוקדשים לענף מהתקשורת, כוללת את המשרד Knight Ridder, שכן פורסם מטעמו מאמר בשנת 1991 בנושא בשם "מדונה שנויה במחלוקת אפילו עבור חוקרים", תוך ציטוט הערות של כמה פרופסורים ואישים אחרים. הפרופסור רוברט מיקליטש תיאר את הענף כתופעה . הוא המשיך והסביר שישנן שתי עמדות "פוליטיות" בפרט שהוצמדו באופן תדיר למחקרי מדונה ולזמרת בפרט: הזכות להפלה מלאכותית וקמפיינים למין בטוח המעודדים שימוש בקונדומים.

תגובותיה של מדונה
בשנת 1994, ג'ון פארלס מניו יורק טיימס חקר את מחשבותיה של מדונה לגבי הלימודים האקדמאים, והיא השיבה . בריאיון לגארי גושגריאן שכותב עבור ואניטי פייר, היא השיבה תשובה דומה: . ב- (2004), פרנסס נגרון-מונטנר שיקפה: .

ביקורת

מחקרי מדונה עוררו כמות גדולה של ביקורות בקרב חוקרים ופרשנים אחרים, אם כי הביקורות נגד המחקרים היו דומות במובנים רבים. סטיבן בראון מאוניברסיטת אולסטר  העיר כי . התחום ספג ביקורת כיוון שהוא נטה . הוקעה של הענף והמיצגים הפמיניסטיים וההומוסקסואלים שהוא כולל במסגרת הלימודים, מתנגדת . קמיל פאליה, כינתה את התחום בתור  וציינה דוגמאות של מונחים כמו . היא גורסת: .

רוברט כריסטגאו האמין שחלק רב מהכתיבה האקדמאית אודות מדונה מרגישה מתורגמת מדי. הוא ציין את הניגוד בין הקליפים ה"עשויים יתר על המידה" ו"המלאים מדי" שלה לשירי הפופ ה"לא מתאמצים" שלה. בדומה לכריסטגאו, מחברי הספר "תורת התקשורת והתרבות" (2010) מצאו שהבעיה בלימודי מדונה מנקודת המבט של תחום המוזיקולוגיה היא . בנושא זה, גרסה אנדרו בלייק שיש בעיה בין שילוב לימודי תרבות ומוזיקה יחד. מתוך תחושה חינוכית, מספר מבקרים התעכבו על השאלה האם מדונה צריכה לקבל מקום בתוכניות הלימודים לצד מקצועות מבוססים וקנוניים יותר, תוך טענה שהיא . פרשנים שונים תיארו זאת בתור  הן עבור פרופסורים והן עבור סטודנטים. התחום ספג ביקורת נוספת על כך שהוא לא הוסיף דבר לסיכויי התעסוקה של סטודנטים. מבקר אחר אמר כי . רוג'ר קימבל , האשים את נוכחותה של מדונה בכיתת הלימודים וטען שמדובר . על דבריו הוסיפה קמיל פאליה, אחת מהפרשניות הראשונות של התחום: .

מדריכים כמו רוברט וולסר הסבירו שסטודנטים היו סקפטיים בכל הנוגע למדונה, בטענה שהם . שנים רבות לאחר מכן, קת'רין מרפי-ג'ודי, פרופסורית חברה לצרפתית באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת' ציינה את הבעיה של ספרי לימוד מיושנים. בסוף שנות ה-90, ההיסטוריונית והפמיניסטית האוסטרלית ברברה קיין דחתה את התחום ואמרה: . באמירה דומה הסביר היסטוריון האמנות האמריקאי דאגלס קרימפ: . רוברט קליי, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת פלורידה כינה אותם בתור .

הסברה ותגובות נגד 
אקדמאים רבים, בעיקר סטודנטים ללימודי מדונה, דיברו בעד התחום. אחת ההצדקות הללו הייתה החשיבות של חקר התרבות המודרנית. צ'ארלס סייקס ממגזין מילווקי אמר כי . הפרופסור תומאס פרארו מאוניברסיטת דיוק תיאר את התחום בתור . בשנת 1997, בשיחה עם וול סטריט ג'ורנל, מאט ריי טען שבאותה תקופה התחום , אך הוסיף ואמר, .

בשיא הפולמוס הזה, ג'סי נאש, פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת לויולה, אמר, . שוויכטנברג ציינה כי . כמו כן, ההיסטוריונית מרילין בי יאנג הזכירה . נאש ממשיך ומציע שדמות כמו מדונה היא . ההשוואות עם דמויות היסטוריות ושל תקופות קודמות היו קבועות. בשלב ראשון, מספר חוקרים אמרו שמדונה . ליסה הנדרסון, עוזרת פרופסור חשבה . יאנג סיכמה כי היא מרגישה .

לין לייטון מאוניברסיטת הרווארד העירה גם היא: . בניגוד לדאגותיהם של חלק מהסטודנטים, גארי בארנס ואליזבת קיזר ב- (1990) ציינו . בשיעור שהוקדש למדונה בשנת 2008, אמר הכלכלן והאקדמאי רוברט מ. גרנט כי . בהתייחס לביקורות על התחום ומחבריו, אואלט הציעה כי .

סתירה
במחקרים שונים, לימודי מדונה יצרו השפעות בלתי צפויות. לפי העיתונאי והחוקר אית'ן בראון, הם  והאשים את קמיל פאליה במחלקות הסמיוטיקה באוניברסיטאות. בעקבות תיאורו של בראון, בתחילת המאה ה-21, הצטמצמה לראשונה כמות הביקורות על מדונה. חוקר הציע כי . פרופסור ג'ים מק'גוויגן מאוניברסיטת לאפבורו ציין כי במחקרי התרבות, המקרה של מדונה היה כל כך  עד שהוא הגיע למעמד של תופעה בין-לאומית, כפי שקרה בבתי הספר הישנים עם הבעיה ההיסטורית על הגורמים למלחמת העולם הראשונה.

יותר ממחבר אחד הציע שלימודי מדונה הם לא רק על מדונה, אלא מונעים גם על ידי גורמים מקצועיים בתוך האקדמיה; במיוחד, על ידי רצונם של אקדמאים רבים להוכיח את הרלוונטיות החברתית שלהם. בשלב זה, צמיחתה של "תופעת מדונה" (MP) שיקפה שינויים שהתרחשו בתפיסת האמנות הפופולרית, לא רק בקרב אקדמאים אלא גם בקרב מבקרי פופ מהמיינסטרים. באותו נושא, השוו את התופעה לאימפריאליזם תרבותי. נשיא CBS News, פרד ו. פרנדלי, היה ביקורתי לגבי לימודי מדונה, אך גם הציע . קבוצה אחרת הציגה פרספקטיבה של כתיבה אקדמאית, בעוד קפלן הציע כי . כמו קפלן, המלומד דאגלס קלנר הסכים עם הנקודה הזו והוסיף:

השוואות 
התחום שימש באופן אנלוגי הן להגנה או ביקורת על מגמות אקדמאיות אחרות, והן תחומי משנה, בעיקר מהעידן שלאחר לימודי מדונה. הפרופסור הדני אריק שטיינסקוג, השתמש בו בניסיון להגן על הקורסים שהוצעו לביונסה. ההיסטוריון והפרופסור דייוויד רודיגר ציין שבנובמבר 1997 לעגו במגזין הניו יורק טיימס למחקרי האדם הלבן וקראו וכינו אותו בתור . הוא גם ציין: .

עוד בשנות ה-2000, מייקל ברובה הסביר את דברי המבקרים וההשוואות הקשורות, ואמר כי . בכתיבה עבור The Chronicle of Higher Education, ברובה שם לב שמאז ייבוא לימודי התרבות לארצות הברית, התחום . ברוח זו, סטיוארט הול, אחד מהסופרים המשפיעים ביותר במחקרי התרבות, העיר:  הסופרת האמריקאית ג'וליה קלר התייחסה גם היא להשפעת הלימודים.

ב- (2011), ציינה קמיל פאליה כי . מחברים ב- מאת יאנג פיפל (2000), ציינו כי .

מורשת
ב- (2006), הסופרת השוודית מריה ויקסה מאוניברסיטת סטוקהולם ציינה כי , אך הוסיפה וקבעה כי . מחברי  (2008), ציינו כי .

עבור הפרופסורית חברה דיאן פקנולד, לימודי מדונה . חוקר התקשורת ההולנדי יאפ קואימן, העיר כי לפני לימודי מדונה, . בקנה מידה רחב יותר, . הסופרת הבריטית אמה ברוקס  ציינה שעידן לימודי הפוסט-מדונה בעל השפעה מבוססת. היא המשיכה ואמרה שאוניברסיטת הרווארד הייתה מהחלוצות שסיפקו את הלימודים הללו בתחילת שנות ה-90.

ב- (2004), המחברים ציינו כי . בתחילת שנות ה-90, ציינה מורין אורת'  כי האקדמאים נהרו ללמוד את התחום. ועל אף הביקורות השליליות, האקדמאים רכשו מספר כלים ששימוש אותם בהמשך, כאשר הופיעו בתוכניות אירוח, והוצגו בשערי עיתונים ומגזינים לאומיים ובין-לאומיים. שוויכטנברג, טענה כי . בשנת 2001, הכתב והעיתונאי האנגלי אנדרו מורטון  שפרסם את הביוגרפיה על דיאנה, נסיכת ויילס, הצהיר: .

השפעה על הקריירה של מדונה 

במרוצת השנים, השפעתה של מדונה על האוניברסיטאות לא עצרה. חוקר התקשורת דייוויד בקינגהאם ראה בכך תרומה . לדברי הפרופסורית והעורכת האמריקאית מרי קרוס, היא הפכה .

בשיא התפתחותו של התחום שאירע בשנות ה-90, הפרופסור גרגורי אולמר מאוניברסיטת פלורידה הגדיר את מדונה בתור . אליזבת טיפנס מרולינג סטון הגיבה בנושא בשנת 1992 ואמרה כי . אנדראס האגר מהאוניברסיטה האקדמית של אובו ציטט את דבריה של שוויכטנברג והוסיף: .

החשיבות הסמיוטית והמשמעותית של התחום נותחה על ידי מומחים שונים, שלכל אחד מהם היה תפקיד משלו בחברה מכל הנושאים שנדונו במסגרת הלימודים. בהקשר זה, דניאל האריס מ- (1992) קבע כי . הוא הרחיב את הרעיון הזה תוך ציטוט מודל ה"מדונה הלקאניאנית" (התייחסות לפסיכואנליזה הלאקאניאנית) בסקירה של מרג'ורי גרבר , מודל ה"מדונה הפוקודיאנית" לפי צ'ארלס וולס, מודל ה"מדונה הבודרילאדית" לפי קת'י שוויכטנברג, ומודל ה"מדונה הפרוידיאנית" של סינדי פאטון  ומודל ה"מדונה המרקסיסטית", מאת הפרופסורית חברה מלאני מורטון. מחברים אחרים כמו הסופר הקולומביאני חוסה יוניס , לולה גלן מאל פאיס וקרוליין פון לוצוב מ-Süddeutsche Zeitung הסתמכו על דבריו של האריס ופרסמו מספר מחקרים בהתבסס עליהם. פון לוצוב ציינה שהדבר גרר פרודיה על הפרשנויות המרובות הללו ותיארה זאת בתור: . ברוח זו, הציע מבקר הספרות הצ'יליאני, אוסקר קונטרדו , שהפרסומים האקדמאים שהזמרת הייתה בהם מוקד, התרבו, ושברו את הסמיוטיקה של . המחקרים הביקורתיים על מדונה חושפים אותה כסמל, תדמית ומותג בעל קשר ישיר לחקר גישות עכשוויות.

אומדן הספרות האקדמאית של מדונה 
במרוצת השנים, קבוצת מבקרים אמדה את נתוני המחקר והספרות אודות הזמרת בעולם האקדמאי. הסופר דייוויד צ'ייני העיר . הפרופסורית פמלה רוברטסון ויצ'יק העירה . חוסה פ. בלנקו מ-The Journal of Popular Culture ציין . דעה דומה נהגתה בידי פוז-הרננדס ב- (2004), כשציין . ההיסטוריונים האוסטרלים רוברט אולדריץ'  וגארי וות'רספון כינו את מדונה בתור . ב- (2013), פמלה צ'רץ' גיבסון כתבה .

ב-(2013), מחברים תיארו את מדונה בתור . אלינה סימון, מחברת "מדונהלנד"  (2016), העירה בזמן שעבדה על ספרה: .

ראו גם 
 אקדמיה
 ביבליוגרפיה

ביאורים

לקריאה נוספת

הערות שוליים 

מדונה
חקר תקשורת המונים
מדונה