מיתוסים על אונס

מיתוסים על אונס (או: מיתוסי אונס) הם עמדות ואמונות שקריות, שבדרך כלל מוחזקות באופן נרחב, שמטרתן להכחיש או להצדיק תוקפנות גברית כנגד נשים. מיתוסי אונס משקפים, בין השאר, תפיסות סטריאוטיפיות והחזקה בדעות קדומות כלפי אונס, אנסים וקורבונותיהם. למשל, הנחות כגון: "אישה שבאמת לא רוצה להיאנס יכולה למנוע זאת" או "גבר לא יכול להיאנס על ידי אישה" הן חלק מהמיתוסים הטומנים בחובם ייחוס אשמה לקורבנות.

רוב המחקרים שבחנו החזקה במיתוסים על אונס, התמקדו בתפיסה הרווחת, שלפיה אישה היא קורבן פוטנציאלי לאונס, ואילו גבר הוא תוקף פוטנציאלי. ככלל, הנטייה להאשים את הקורבן, או לראות בו אחראי לתקיפה, נמצאה במחקרים רבים. במחקרים הללו הסתמנה המגמה שהאשמת הקורבן קשורה בקבלה (acceptance) של מיתוסי אונס. נמצא כי גברים ונשים בעלי תפיסות סטריאוטיפיות שמרניות לגבי תפקידי מין החזיקו יותר במיתוסי אונס, ונטו יותר להאשים את הקורבן. ממצאים אלה עולים בקנה אחד עם טענתה של ברט (1980), מחברת ההגדרה המקורית, שלפיה נאמנות לתפקידי מגדר מסורתיים משפיעה על סובלנות לאונס והיא גורם משמעותי של קבלת מיתוסי אונס.

עוד נמצא כי מיתוסי אונס משפיעים באופן משמעותי על נקודת המבט של חבר מושבעים, חוקרי משטרה, שופטים, עברייני מין וקורבנות.

מיתוסים שכיחים

נשים 
 נשים בדרך כלל משקרות לגבי אונס
 מה שהקורבן לובש יכול להוביל לתקיפה מינית, או שאונס הוא אשמתו של הקורבן אם היא לבשה בגדים חושפניים
 קורבנות נושאים באחריות לתקיפה אם הם היו שיכורות בזמן שזה קרה
 רוב מקרי האונס מבוצעים על ידי זרים
 רק נשים צעירות ומושכות יכולות להיאנס
 כאשר גבר משלם על ארוחת ערב או דייט, מצופה מהאישה לגמול לו בקיום יחסי מין
 נשים שנאנסות ראויות לכך – במיוחד אם הן נכנסו לביתו של גבר או נכנסו למכוניתו, או שפעולות כאלה מעידות על הסכמה ליחסי מין.
 זה לא אונס אם הקורבן לא נלחם/מתנגד פיזית, או שזה לא אונס אלא אם הקורבן מאולץ פיזית או נפצע
 אישה יכולה להימנע מאונס אם "תהדוף" את האנס, ומוטלת עליה אחריות לעשות זאת
 יש נשים שרוצות בחשאי שיאנסו אותן
 אישה נהנתה מהאונס אם היא חוותה אורגזמה או חוותה עוררות מינית.
 זה לא אפשרי לאנוס את בת הזוג או את האישה אליה אתה נשוי
 אונס הוא בסך הכל מין לא רצוי, לא פשע אלים
 נשים "מבקשות" להיאנס – למשל על ידי פלירטוט, בגדים פרובוקטיביים, צריכת אלכוהול או התנהגות מופקרת – או שרק סוגים מסוימים של נשים (כלומר, "ילדות רעות") נאנסות.
 הרבה נשים משחקות אותה "קשות להשגה" ואומרות "לא" שהן בעצם מתכוונות "כן"
 גברים לא מסוגלים לשלוט בעצמם ברגע שהם חרמנים, וכך נשים אחראיות לאונס אם הן מאפשרות לדברים להגיע כל כך רחוק, או שהסכמה לנשיקה, ליטוף וכו' מהווה הסכמה ליחסי מין.
 נשים מתלוננות על אונס מתוך רגשות טינה, כדי להתגבר על רגשות אשמה שמופיעות לאחר מפגש מיני שהן מתחרטות עליו, כדי לזכות בתשומת לב.
 אונס חייב להיות בעל מניעים מיניים (עם זאת, חוקרים רבים הגיעו למסקנה שכוח/כעס/סדיזם, לא מין, הם המניע הדומיננטי של רוב האנסים).
 רוב מבצעי האונס הם פסיכוטיים, סובלים ממחלת נפש, או מוגבלים שכלית.
 הסכמה למפגש מיני אחד מהווה הסכמה לאחר (כלומר, שלא יכול להיות אונס אם הקורבן והאנס קיימו בעבר יחסי מין בהסכמה)
 "קורבנות אמיתיים" מדווחים על אונס מיד.

גברים 
כאמור, רוב המחקרים שבחנו החזקה במיתוסים על אונס, התמקדו בתפיסה הרווחת שלפיה אישה היא קורבן פוטנציאלי לאונס ואילו גבר הוא תוקף פוטנציאלי. עם זאת, במחקרים שבחנו את הקשר ההפוך, או את האונס של גבר על ידי גבר אחר, נמצאו הבאים:
 גבר לא יכול להיאנס על ידי אישה
 גבר שנאנס על ידי גבר אחר "מאבד את הגבריות" שלו
 אם גבר נהיה מגורה מינית או גומר תוך כדי האונס, אז הוא בטח אהב את זה
 גברים שמותקפים מינית על ידי גברים אחרים הם הומואים
 גברים לא מסוגלים לתפקד מינית אלא אם כן הם חווים עוררות מינית
 לא ניתן לכפות על גברים לקיים יחסי מין בניגוד לרצונם
 גברים פחות מושפעים מתקיפה מינית מאשר נשים
 גברים נמצאים במצב מתמיד של נכונות לקבל כל הזדמנות מינית
 גברים חזקים יותר מנשים והם מסוגלים להתגונן מפני תקיפה מינית
 גברים לא חווים טראומה או מעט מאוד טראומה, שהם נאנסים על ידי אישה

מיתוסים געזניים על אונס
חוקרים טוענים כי גזענות נותרה מרכיב קריטי בשיח על אלימות מינית בתוך ארצות הברית. אלקוף וגריי טוענים כי קורבנות לבנים המדווחים כי נאנסו על ידי עבריינים לא-לבנים, זוכים לאמון רב יותר לעומת קורבנות שאינם לבנים המדווחים על עבריינים לבנים. 

נוסף לכך שאנשים שאינם לבנים נתפסים כאנשים שלא סביר שיאנסו, אלא שגברים לא-לבנים נתפסים כסוטי-מין, אלימים ומסוכנים. בהקשר של גברים אפרו-אמריקאים, Dawn Rae Flood  טוען שההיסטוריה של יחסי הגזע בתוך ארצות הברית מבנה גברים אפרו-אמריקאים נאשמים כאשמים בכל האשמה נגד אישה לבנה, בגלל "טבעם המיני הפלילי".

בתקופת הלינצי'ם הגדולה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 נרצחו אלפי שחורים וכן בני מיעוטים אחרים ולבנים. האשמה הנפוצה ביותר היתה רצח או נסיון לרצח. האשמה הנפוצה לאחר מכן היתה נסיון לביצוע אונס, במיוחד של נשים לבנות בידי שחורים. מקרים ידועים כוללים את הלינץ' בג'סי וושינגטון. הנער אמט טיל נרצח משום שתקף לכאורה "לידי" לבנה דרומית. משפטים מפורסמים בהם שחורים חפים מפשע הורשעו בכך  שאנסו נשים לבנות, למרות ראיות קלושות כוללים את משפט נערי סקוטסבורו בשנות ה-30, ופרשת האצנית בסנטרל פארק ב 1989.  

בקריקטורות תעמולה אנטישמיות של השלטון הנאצי, תוארו יהודים לפעמים כטיפוסים כעורים המנסים לפתות או לתקוף נערות אריות תמימות.

ראו גם 
 השערת העולם הצודק
 האשמת הקורבן
 עבריינות מין
 תרבות אונס

הערות שוליים 

2022 10
קרימינולוגיה
אלימות נגד נשים