מותו של אדגר אלן פו

מותו של אדגר אלן פו שאירע ב-7 באוקטובר 1849 נותר מסתורי. הנסיבות שהובילו לימיו האחרונים של אדגר אלן פו אינן ודאיות, וסיבת המוות שנויה במחלוקת. ב-3 באוקטובר נמצא הסופר האמריקאי הוזה בבולטימור, מרילנד, "במצוקה רבה, ו...צורך סיוע מיידי", לפי האיש שמצא אותו, ג'וזף וו. ווקר. הוא נלקח לבית החולים וושינגטון קולג', שם מת בשעה 5 בבוקר ביום ראשון, ה-7 באוקטובר. הוא היה בן 40 במותו. פו מעולם לא הצליח להסביר איך הגיע למצב זה.

חלק ניכר מהמידע הקיים על ימיו האחרונים לחייו של פו מגיע מאחד מרופאיו, ג'ון ג'וזף מורן, אם כי אמינותו מוטלת בספק. פו נקבר בחלק האחורי של היכל ווסטמינסטר, אך שרידיו הועברו לקבר חדש עם אנדרטה גדולה יותר בשנת 1875. האנדרטה החדשה יותר מסמנת גם את מקום קבורתם של אשתו של פו, וירג'יניה, וחמתו, מריה. תיאוריות לגבי מה שגרם למותו של פו כוללות התאבדות, רצח, כולרה, היפוגליקמיה, כלבת, עגבת, ושפעת. עדויות להשפעת אלכוהול שנויה במחלוקת קשה.

לאחר מותו של פו, רופוס ווילמוט גריסוולד כתב את ההספד שלו תחת השם הבדוי "לודוויג". גריסוולד היה למעשה יריב של פו ומאוחר יותר פרסם את הביוגרפיה המלאה הראשונה שלו, שמתארת אותו כמושחת, שיכור, ומשתמש סמים מטורף. מאמינים שחלק ניכר מהראיות לדימוי זה של פו זויף על ידי גריסוולד, ולמרות שחבריו של פו הוקיעו אותה, לפרשנות זו הייתה השפעה מתמשכת.

כרונולוגיה 
ב-27 בספטמבר 1849, פו עזב את ריצ'מונד, וירג'יניה, אל ביתו בעיר ניו יורק. לא קיימות ראיות מהימנות לגבי מקום הימצאו עד שבוע לאחר מכן ב-3 באוקטובר, כאשר הוא נמצא הוזה בבולטימור ב'טברנה של ריאן' (המכונה לפעמים היכל התותחן). מדפיסן בשם ג'וזף וו. ווקר שלח מכתב וביקש עזרה מג'וזף א. סנודגראס, מכר של פו. במכתבו נכתב קרוב לכך:

אדוני היקר - ישנו גבר יותר גרוע מהלבישה, בקלפי רובע 4 של ריאן, כינוי אדגר א. פו, הנראה במצוקה גדולה, והוא אומר שהוא מכיר אותך, ואני מבטיח לך, הוא זקוק לסיוע מיידי. שלכם, בחיפזון, ג'וס ו. ווקר

סנודגראס טען מאוחר יותר כי הפתק אמר שפו "במצב של שכרון בהמתי."

סנודגראס לאחר מכן תיאר את מראו של פו כ"דוחה", עם שיער לא מטופח, פנים מחורצות ולא שטופות ועיניים "חסרות ברק וריקות". בגדיו, אמר סנודגראס, שכללו חולצה מלוכלכת ונעליים לא מצוחצחות, לא התאימו היטב. ג'ון ג'וזף מורן, שהיה הרופא של פו, נתן תיאור מפורט משלו על הופעתו של פו באותו יום: "מעיל בומבזין ישן מוכתם דהוי, תחתונים בעלי אופי דומה, זוג נעליים בלויות היורדות על העקבים, וכובע קש ישן". פו מעולם לא היה קוהרנטי מספיק זמן כדי להסביר איך הוא הגיע למצב הזה, ויש המאמינים שהבגדים שלבש לא היו שלו משום שלבישת בגדים עלובים לא היה רגיל עבורו.

מורן טיפל בפו בבית החולים וושינגטון קולג. הוא מנע כל ביקור והיה כלוא בחדר דמוי כלא עם חלונות סורגים בחלק בבניין השמור לאנשים שיכורים.

אומרים שפו קרא שוב ושוב את השם "ריינולדס" בלילה שלפני מותו, אם כי אף אחד לא הצליח לזהות את האדם שאליו התייחס. אפשרות אחת היא שהוא נזכר במפגש עם ג'רמיה נ. ריינולדס, עורך עיתון וחוקר שייתכן שהיווה השראה לרומן הנרטיב של ארתור גורדון "פים מננטקט". אפשרות נוספת היא הנרי ר. ריינולדס, אחד השופטים המפקחים על סקרי הרובע הרביעי בטברנה של ריאן, שאולי פגש את פו ביום הבחירות. יכול להיות שפו קרא במקום זאת ל"הרינג", שכן למחבר היה קרוס משפחה בבולטימור העונה לשם הנרי הרינג. בעדויות מאוחרות יותר, מורן נמנעה מהתייחסות לריינולדס. הוא גם טען שהוא ניסה לעודד את פו באחת הפעמים הבודדות שבהן היה ער. כאשר מורן אמר למטופל שלו שבקרוב ייהנה מחברתם של חברים, פו ענה לכאורה כי "הדבר הטוב ביותר שחברו יכול לעשות יהיה לפוצץ לו את המוח באקדח".

במצב המצוקה של פו, הוא התייחס לאישה בריצ'מונד. יכול להיות שהוא הזה, וחשב שאשתו, וירג'יניה אליזה קלם פו, עדיין בחיים, או שהוא התכוון לשרה אלמירה רויסטר, לה הציע לאחרונה נישואין. הוא לא ידע מה קרה לתא החפצים שלו, אשר, כך התברר, הושאר מאחור בטברנת "הסוואן (הברבור)" בריצ'מונד. מורן דיווח שמילותיו האחרונות של פו היו, "אדוני, עזור לנפשי המסכנה" לפני מותו ב-7 באוקטובר 1849.

אמינות מורן 
מכיוון שלא היו לפו מבקרים, מורן היה כנראה האדם היחיד שראה את המחבר בימיו האחרונים. למרות זאת, אמינותו הוטלה בספק שוב ושוב, אם לא נחשבה כבלתי מהימנה לחלוטין. במהלך השנים שלאחר מות פו, סיפורו השתנה כשכתב והרצה על הנושא. הוא טען (ב-1875 ושוב ב-1885) שהוא יצר קשר מיד עם דודתו וחמותה של הסופר, מריה קלם, כדי ליידע אותה על מותו של פו; למעשה, הוא כתב לה רק לאחר שביקשה מכתב ב-9 בנובמבר, כמעט חודש שלם לאחר האירוע. הוא גם טען שפו אמר, באופן פואטי למדי, כשהתכונן לשאוב את נשימתו האחרונה: "השמים המקומרים מקיפים אותי, ואלוהים כתוב בקריאה על חזיתו של כל יצור אנושי, ושדים מתגלמים, מטרתם תהיה. להיות הגלים הרותחים של ייאוש ריק." עורך ה"ניו יורק הראלד", שפרסם גרסה זו של סיפורו של מורן, הודה: "איננו יכולים לדמיין את פו, אפילו אם הוא הזוי, בונה [משפטים שכאלה]."

אמירותיו של מורן אפילו שינו תאריכים. בנקודות שונות, הוא טען שפו הובא לבית החולים ב-3 באוקטובר בשעה 17:00, ב-6 באוקטובר בשעה 9 בבוקר, או ב-7 באוקטובר (יום מותו) ב"שעה 10 בצהריים". עבור כל חשבון שפורסם, הוא טען שיש לו את רישומי בית החולים כעיון. חיפוש אחר רישומי בית חולים מאה שנה אחרי, לא מצא דבר. חלק מהמבקרים טוענים שחוסר העקביות והטעויות של מורן נבעו רק מחוסר זיכרון, רצון תמים לעשות רומנטיזציה, או אפילו מסניליות. בזמן שכתב ופרסם את אמירתו האחרונה ב-1885, מורן היה בן 65.

סיבת מוות 
כל התיעוד הרפואי והמסמכים, כולל תעודת הפטירה של פו, אבדו, אם היו קיימים אי פעם. הסיבה המדויקת למותו של פו שנויה במחלוקת, אך קיימות תיאוריות רבות. ביוגרפים רבים התייחסו לנושא והגיעו למסקנות שונות, החל מקביעתו של ג'פרי מאיירס שמדובר בהיפוגליקמיה ועד לתאוריית עלילת הרצח הקונספירטיבית של ג'ון אוונגליסט וולש. כמו כן הוצע כי מותו של פו עלול היה לנבוע מהתאבדות הקשורה לדיכאון. בשנת 1848, הוא כמעט מת ממנת יתר של לאודנום, הזמין כחומר הרגעה ומשכך כאבים. למרות שלא ברור אם זה היה ניסיון התאבדות אמיתי או סתם חישוב שגוי מצידו של פו, זה לא הוביל למותו של פו שנה לאחר מכן. בשנת 2020, ניתוח פסיכולוגי של שפתו של פו קבע שהוא סובל מאפיזודה דיכאונית גדולה לקראת סוף חייו ושלא ניתן לשלול התאבדות. עם זאת, העדויות להתאבדות לא היו נוכחות באופן עקבי בכתביו המקצועיים של פו, מה שהוביל את החוקרים למסקנה שייתכן שדיכאון שיחק תפקיד במותו, אך התאבדות נראתה לא סבירה.

סנודגראס היה משוכנע שפו מת מאלכוהוליזם ועשה הרבה כדי להפיץ את הרעיון הזה. הוא היה תומך בתנועת המתינות ומצא פו דוגמה שימושית בעבודת המתינות שלו. עם זאת, כתביו של סנודגראס בנושא הוכחו כבלתי אמינים. מורן סתר את סנודגראס בכך שקבע בחשבונו שלו משנת 1885 שפו לא מת בהשפעת שום חומר משכר. מורן טענה שלפו "לא היה ריח של משקאות חריפים בנשימתו". למרות זאת, כמה עיתונים באותה תקופה דיווחו על מותו של פו כ"גודש במוח" או "דלקת מוחית", לשון הרע על מקרי מוות מסיבות מחפירות כמו אלכוהוליזם. במחקר על פו, פסיכולוג הציע שלפו יש דיפסומניה.

האפיון של פו כאלכוהוליסט בלתי נשלט שנוי במחלוקת. שותפו לשתייה במשך זמן מה, תומאס מיין ריד, הודה שהשניים עסקו ב"השתוללויות" פראיות, אבל שפו "מעולם לא חרג מהשמחה התמימה שבה כולנו מתמכרים... למרות שאני מכיר בכך כאחד מכשלונותיו של פו, אני יכול לדבר אמת על כך שזה לא רגיל". יש הסבורים שלפו הייתה רגישות חמורה לאלכוהול והשתכר לאחר כוס יין אחת. הוא שתה רק בתקופות קשות בחייו ולפעמים הלך מספר חודשים בכל פעם ללא אלכוהול. הוספת בלבול נוסף לגבי תדירות השימוש של פו באלכוהול הייתה חברותו בבני המתון בזמן מותו. ויליאם גלן, שניהל את התחייבותו של פו, כתב שנים מאוחר יותר שלקהילת המתינות לא הייתה סיבה להאמין שפו הפר את התחייבותו בעת שהותו בריצ'מונד.

סיבות רבות אחרות למוות הוצעו במהלך השנים, כולל מספר צורות של מחלת מוח נדירה או גידול מוחי, סוכרת, סוגים שונים של מחסור באנזים, עגבת, אפופלקסיה, דליריום טרמנס, אפילפסיה ודלקת קרום המוח. רופא בשם ג'ון וו. פרנסיס בדק את פו במאי 1848 והאמין שיש לו מחלת לב, מה שפו הכחיש מאוחר יותר. בדיקה משנת 2006 של דגימה משיערו של פו מספקת ראיות נגד האפשרות של הרעלת עופרת, הרעלת כספית וחשיפות דומות של מתכות כבדות רעילות. הוצעה גם כולרה. פו עבר בפילדלפיה בתחילת 1849 במהלך מגפת כולרה. הוא חלה במהלך שהותו בעיר וכתב מכתב לדודתו, מריה קלם, ואמר שייתכן שהוא "סבל מכולרה, או עוויתות די חמורות".

הלויה 

הלווייתו של פו הייתה פשוטה. היא התקיימה בשעה 16:00 ביום שני, 8 באוקטובר 1849, בבולטימור. מעט אנשים השתתפו בטקס. הנרי הרינג, סיפק ארון קבורה פשוט מעץ מהגוני. אשתו של מורן הכינה לו את התכריכים. את ההלוויה ניהל הכומר קלם, בן דודה של אשתו של פו וירג'יניה. כמו כן, נכחו סנודגראס, עורך דין מבולטימור וחברו לשעבר באוניברסיטת וירג'יניה זאקאוס קולינס לי, בן דודו הראשון של פו אליזבת הרינג ובעלה, ומנהל בית הספר לשעבר ג'וזף קלארק. כל הטקס נמשך שלוש דקות בלבד במזג האוויר הקר והלח. הכומר קלם החליט לא לטרוח בדרשה כי הקהל היה קטן מדי. סקסטון ג'ורג' וו. ספנס כתב על מזג האוויר: "זה היה יום אפל וקודר, לא ירד גשם אלא רק סוג של גולמי ומאיים." פו נקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית של וסטמינסטר, בבולטימור, בארון קבורה זול שהיה חסר לו. ידיות, לוחית שם, ביטנת בד או כרית לראשו.

ב-10 באוקטובר 2009, פו קיבל הלוויה שנייה בבולטימור. שחקנים גילמו את בני דורו של פו וסופרים ואמנים אחרים שמתו זה מכבר. כל אחד נתן כבוד וקרא הספדים שהותאמו מכתביו על פו. ההלוויה כללה העתק של ארונו של פו וגופת שעווה.

לקריאה נוספת 
 באנדי, וויליאם ת. (1987) "דר. מורן והמיתוס של פו-ריינולדס" ("Dr. Moran and the Poe-Reynolds Myth"), מיתוסים ומציאות: מר פו המיסטורי (Myths and Reality: The Mysterious Mr. Poe).
 קראץ', ג'וזף ווד (1926). אדגר אלן פו: מחקר בגאונות (Edgar Allan Poe: A Study in Genius).
 מאיירס, ג'פרי (1992). אדגר אלן פו: חייו ומורשתו (Edgar Allan Poe: His Life and Legacy).
 מילר, ג'ון (דצמבר 1974). "האקסהומציות וקבורתם מחדש של אדגר ווירג'יניה פו וגברת קלם" ( "The Exhumations and Reburials of Edgar and Virginia Poe and Mrs. Clemm")
 מוס, סידני פ. (1969). הקרבות הספרותיים של פו: המבקר בהקשר של מיליו (Poe's Literary Battles: The Critic in the Context of His Milieu).
 פיליפס, מארי, י. (1926) אדגר אלן פו: האיש (Edgar Allan Poe: The Man).
 קווין, ארתור (1998) אדגר אלן פו: ביוגרפיה ביקורתית (Edgar Allan Poe: A Critical Biography).
 סילברמן, קנת' (1991) אדגר א. פו: זיכרון אבל ואל נגמר ( Edgar A. Poe: Mournful and Never-ending Remembrance).
 סובה, דון ב. (2001) אדגר אלן פו: א-ת (Edgar Allan Poe: A-Z).
 וולש, ג'ון אוונגליסט (2000). חצות משמימה: מותו המסתורי של אדגר אלן פו (Midnight Dreary: The Mysterious Death of Edgar Allan Poe).

אדגר אלן פו
אירועי מוות