האני לוי

האני לוי (בגרמנית: Hanni Lévy; 16 במרץ 1924, ברלין - 22 באוקטובר 2019, פריז) הייתה ניצולת שואה שהייתה בין כ-1,700 היהודים ששרדו באופן לא חוקי בברלין, במסתור או בזהות בדויה, בתקופת מלחמת העולם השנייה. סיפור הישרדותה בברלין הונצח בסרט "הבלתי נראים" משנת 2017.

חייה
נולדה בשם האני וייסנברג וגדלה בקייזרקורסו בברלין-טמפלהוף (כיום חלק מקליינווג) ומשנת 1931 גדלה בברלין-קרויצברג בסולמסשטראסה. אביה היה צלם ואמה הייתה עקרת בית. בית ההורים שלה היה ליברלי. אביה אמר: "אנחנו גרמנים. דת היא עניין פרטי." היא איבדה את שני הוריה בגיל צעיר. לאחר תחילת המלחמה ב-1939, גויס האב פליקס וייסנברג (1883–1940) לעבודות כפייה בחקלאות ועד מהרה מת מתשישות, האם אליס וייסנברג (1890–1942) לבית אוברלנדר שסבלה ממחלת לב, נפטרה באפריל 1942 בגלל חוסר עזרה רפואית. מאוחר יותר התוודתה חני ויסנברג כי היא שמחה שהוריה נפטרו מוקדם כל כך. מותם הציל אותם מתלאות רבות. סבתה ססיליה אוברלנדר (1943–1863) גורשה לגטו טרזין בסתיו 1942 ומתה שם ב-1943. אבן נגף הונחה לזכרה ברחוב אלזה לסקר-שילר בברלין-שנברג.

משנת 1931 למדה בבית הספר היסודי בגנייזנשטראסה. בשנת 1935 משרד החינוך הוציא הנחיה בדבר "הפרדה גזעית" בבתי ספר ממלכתיים. הוריה רשמו אותה לבית הספר יוסף להמן של הקהילה הרפורמית היהודית ברחוב יואכימשטאלר. באביב 1939 סיימה את לימודיה בבית הספר ועבדה שנה כמטפלת במשפחה יהודית. בתחילת 1940 החלה ללמוד כובענות (Putzmacherin), אך נאלצה להפסיק לאחר שלושה חודשים משום שבגיל שש עשרה נאלצה לעבוד בעבודת כפייה במפעל הטקסטיל צלנדורף, שיצר בין היתר משי מלאכותי ופריטי מצנחים עבור הוורמאכט. לאחר מות הוריה התגוררה עם מכרים יהודים ברחוב אוגסבורגר עד שאלה גורשו בדצמבר 1942. מכיוון שלא הייתה ברשימת המיועדים לגירוש", ניצלה אך נותרה לבדה. בפברואר 1943 לא הייתה מסוגלת לעבוד עקב פציעה קשה באצבע המורה הימנית שלה ובכך ניצלה מ"אקציית בתי החרושת" של הגסטפו. היא הייתה בבית כאשר תושבי הבית נאספו לגירוש, אך החליטה באופן ספונטני לנעול את דלתה, לא לענות לפעמון, ואז לברוח דרך דירה אחרת. היא לא יכלה לקחת איתה שום דבר מלבד מעיל וארנק. "יצאתי לרחוב בדם קר", היא נזכרה, "לא הייתה לי תוכנית, אבל ידעתי שאסור לי למשוך תשומת לב, זו ההגנה הטובה ביותר שלי. מכרים עזרו לה למצוא מספרה שהבהירה את שיערה בפגישות ממושכות. היא לבשה זהות חדשה ובעזרת מכר אחר הצליחה למצוא רופא שיטפל בפציעתה מבלי לבקש תעודה מזהה. היא הצליחה להרוויח קצת כסף במשלוח עיתוני יום א'. לעיתים קרובות נאלצה להחליף מקום מגורים עד שמשפחת מוסט קיבלה אותה בברלין שטראסה (היום סמטת אוטו-צור, Otto-Suhr-Allee) בשרלוטנבורג. היא גרה איתם עד נובמבר 1943.

וייסנברג הלכה רבות לקולנוע, שם הגן עליה החושך. כשבני משפחת מוסט נדרשו להתגייס, הייתה שוב חסרת בית. היא התוודתה בפני מוכרת הכרטיסים בקופת הקולנוע, ויקטוריה קולצר (1902–1976) שלקחה את הצעירה הביתה לנולנדורף-שטראסה (Nollendorfstraße) מס' 28, שם התגוררה עם בעלה ז'אן, ושיכנה אותה שם. וייסנברג הצליחה להישאר עם בני הזוג עד נפילת המשטר הנאצי. ויקטוריה קולצר שיתפה אותה בכרטיסי הקצבה שלה. בני הזוג קולצר הצילו את חייה של הצעירה. בנם היה בחזית; ז'אן קולצר חלה במחלה קשה ומת מגנגרנה בתחילת 1945. האני עזרה בטיפול. "גדלנו יחד כמו אמא ובת. כל כך התרגלתי לחיים החדשים האלה, שכמעט שכחתי את הסכנה שהייתי בה בעצם." יחד עם ויקטוריה קולצר, היא חוותה את לילות ההפצצה ולבסוף את נפילת המשטר הנאצי. גם הקשר עם משפחת מוסט לא התנתק.

לאחר שחרור ברלין על ידי הצבא האדום חששה וייסנברג מהתקפות של חיילים סובייטים. נודע לה שמשפחת מוסט שוכנה בברלין-צלנדורף, שם, לדבריה, המשטרה הצבאית של הצבא האדום שלטה בחיילים. היא הלכה לשם עם קולצר. מאוחר יותר חזרו שתי הנשים למעון ברחוב נולנדורף. וייסנברג מצאה עבודה בצבא ארצות הברית. בסוף 1946 הביא אותה לפריז אחיה של אמה, שהיגר לצרפת. הוא זיהה את שמה ברשימת שירות האיתור של הצלב האדום הגרמני.

בפריז הכירה את בעלה לעתיד, יהודי גרמני. הם הקימו יחד עסק לציור. האני לוי שמרה על קשר עם ברלין ומציליה. היא המשיכה לדבר גרמנית: "אי אפשר להחליף שירי ילדים ורוך בשפה זרה". היו לה שני ילדים וחמישה נכדים.

האני לוי מתה בפריז ב-23 באוקטובר 2019 בגיל 95.

הנצחה
ב-6 באוגוסט 1958 ביקשה לוי שהמצילה שלה, ויקטוריה קולצר, תצוין במסגרת יוזמה להכרה בגיבורים אלמונים (Unbesungene Helden), קמפיין של הסנאט של ברלין שהיה ייחודי באותה תקופה, לשם הוקרה ותמיכה כלכלית בגרמנים שהצילו את נרדפי הנאצים. בקשה זו התקבלה בנובמבר 1960 וקולצר קיבלה מהסנאט "תמיכה של כבוד" בשיעור קטן - 50 מארק לחודש. ב-1978, לאחר פנייתה של לוי, הכיר יד ושם בוויקטוריה קולצר ואלפריד וגרטה מוסט חסידי אומות העולם. ב-1983 כתבה דו"ח בן 13 עמודים על הישרדותה, בצרפתית עבור משפחתה, דו"ח שנמצא בארכיון של מרכז הזיכרון להתנגדות הגרמנית. היא עצמה תרגמה דו"ח זה לגרמנית עבור קטלוג התערוכה "צורות זיכרון – קולות יהודים ולא יהודים על גירוש ורצח של שכנים יהודים ברובע בוואריה". שם הוא הופיע תחת הכותרת "נתת לי חיים פעם שנייה" בתוך סקירה של תקופת המחתרת בברלין בין 1940 ל-1945, שהודפסה ב-1995.

לוי הופיעה בפומבי כאשת עדות בבתי ספר ובמקומות נוספים, כולל מוזיאון הסדנה לעיוורים באנדרטת ההתנגדות הגרמנית. היא הייתה מעורבת בהצבת לוח זיכרון לוויקטוריה וז'אן קולצר בחצר הבית בנולנדורף-שטראסה 28, והשתתפה באירוע גילוי הלוט ב-2010, ובהנחת ארבע אבני נגף לסבתה ולקרוביה ב-2011. הבמאי קלאוס ראפלה ראיין אותם בקשר לעבודה על סרטו הדוקומנטרי למחצה "הבלתי נראים - אנחנו רוצים לחיות", המתאר ארבעה יהודים ששרדו בברלין הנאצית. הסרט כולל ראיון עם לוי מ-2009. הבכורה שלו הייתה בשנת 2017, ואותה עת יצא לאור ספר מאת ראפלה בשם "הבלתי נראים - הולכים למחתרת כדי לשרוד". בתקופה זו העניקה לוי סדרת ראיונות לעיתונים, מגזינים ותחנות טלוויזיה והתארחה בתוכנית האירוח של מרקוס לאנץ ברשת ZDF ב-23 בנובמבר 2017.

לוח הנצחה נוסף לזכר משפחת קולצר הוצמד לשער הבית ברחוב נולנדורף 28 בשנת 2018.

ב-27 בינואר 2018, נאמה לוי בוועידת המפלגה הפדרלית של מפלגת הירוקים (גרמניה) בהנובר לרגל יום הזיכרון לקורבנות הנציונל-סוציאליזם. שם הזהירה מפני חזרה של חשיבה מפלה: "קודם לכן נאמר: היהודים אשמים. היום זה הפליטים."

מקורות
ביוגרפיה של לוי מבוססת על הדו"ח האוטוביוגרפי של לוי משנות ה-80 ושיחות מאוחרות יותר עם ההיסטוריונית ביאטה קוסמלה (Beate Kosmala), בין היתר. מספר מסמכים היסטוריים מצוטטים בטקסט.

מסמכים מההיסטוריה האישית של לוי נמצאים ב, בהם שני מכתבי פרידה שהופנו להאני וייסנברג מאנשים שעבדו עמה במפעל הטקסטיל צלנדורף וגורשו בסוף 1941 או במהלך 1942.

אותות כבוד
 עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית
 מסדר ההצטיינות של מדינת ברלין (Verdienstorden des Landes Berlin)

ספרות
 Hanni Lévy: „Sie haben mir das Leben ein zweites Mal gegeben“. Rückblick an die Zeit im Untergrund in Berlin zwischen 1940 und 1945. In: Katharina Kaiser, Barbara Jakoby: Orte des Erinnerns. Beiträge zur Debatte um Denkmale und Erinnerung, Bd. 2: Jüdisches Alltagsleben im Bayerischen Viertel. Eine Dokumentation. Hentrich, Berlin 1995, , S. 61–69.
 Daniel Fraenkel: Die deutschen Gerechten. In: Israel Gutman, Sara Bender (Hrsg.): Lexikon der Gerechten unter den Völkern. Band „Deutsche und Österreicher“, hrsg. von Daniel Fraenkel und Jakob Borut. Wallstein, Göttingen 2005, , S. 51–295. Darin: Kolzer, Viktoria, Most, Elfriede, Most, Grete, Akten 1392, 1393, S. 167–168.
 Claus Räfle: Die Unsichtbaren. Untertauchen, um zu überleben. Eine wahre Geschichte. Elisabeth Sandmann, München 2017, .
 Hanni Lévy: Nichts wie raus und durch! Lebens - und Überlebensgeschichte einer jüdischen Berlinerin. Herausgegeben von Beate Kosmala (Publikationen der Gedenkstätte Stille Helden, Band 9). Metropol, Berlin 2019, .

קישורים חיצוניים

 Rescue Story (Rettungsgeschichte) in der Datenbank von Yad Vashem
 Kurzbiografie auf der Seite der Ausstellungsinstallation im Rathaus Schöneberg, „Wir waren Nachbarn – Biografien jüdischer Zeitzeugen“
 Begleittext zur Gedenktafel für Jean und Viktoria Kolzer und Hanni Lévy auf der Seite „Gedenktafeln in Berlin“
 Sarah Wildman: Hanni’s Story. In: Slate, 27. Januar 2011. Mit vielen Zitaten von Hanni Lévy und der Historikerin Beate Kosmala
 Sigrid Hoff: Hanni Lévy, die Unsichtbare. In: Jüdische Allgemeine, 24. Oktober 2017
 Stefan Simons: Judenverfolgung in Nazideutschland: Leben als falsche „Arierin“. Interview in einestages, 27. Oktober 2017
 Hanni Levy: Überleben in Berlin: Zeitzeugen im Gespräch – Erfahrungen und Schicksale deutscher Juden im Nationalsozialismus (mit Video-Mitschnitt), Jüdisches Museum Berlin, 25. Juni 2018

הערות שוליים

ניצולות השואה
יהודים גרמנים
אוטוביוגרפיות
ילידות 1924
גרמנים שנולדו ב-1924
נפטרות ב-2019
גרמנים שנפטרו ב-2019