דיופלוסטון של אלכסנדריה

דּיוֹפְלוּסְטוֹן של אלכסנדריא (ביוונית: διπλόστοον) היה בית כנסת גדול באלכסנדריה, מצרים, בתקופת בית המקדש השני וגם לאחר חורבן הבית השני (בשנת 70), עד הריסתו והרג הקהילה בעת דיכוי מרד התפוצות (בשנים 115–117).

כבודן של ישראל 
במקורות השונים בחז"ל מופיע בית הכנסת כשיא הפאר וההדר של עם ישראל.

הסופר היהודי פילון האלכסנדרוני (חי במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספה"נ) ככל הנראה מתייחס לבית הכנסת הזה בחיבורו "המשלחת לגאיוס", בתיאורו את הפרעות נגד יהודי אלכסנדריה בשנת 38 לספה"נ , בימי גזירת הצלם של הקיסר הרומי גאיוס קליגולה: "הואיל והיו בתי תפילה שלא יכלו להורסם או לשורפם, משום שהמוני יהודים רבים חיו בסביבתם, התנכלו להם בדרך שונה, על-ידי שחללו בהם את חוקינו ומנהגינו. בכולם הציבו את האיקוניות של גאיוס; ובגדול והמפואר שבהם הציבו צלם ארד של אדם הנוהג במרכבה וארבעה סוסים".

חורבנו של בית הכנסת במהלך מרד התפוצות נתפס כסמל בתלמוד הירושלמי עד כדי האמירה: .

מבנה בית הכנסת 
המבנה היה אולם גדול, שכלל כמה אלמנטים עיצוביים:
 האולם הוקף בשתי שורות ספסלים לישיבת ה'שרים' - אישים חשובים. על שמם נקרא בית הכנסת דיופלוסטון, שכן 'דיו' משמעו שניים, 'פלו' הכוונה לשרים, ו'סטון' פירושו ספסלים.
באמצעיתו הייתה בימת עץ, עליה עמד 'חזן הכנסת' (השמש). יש הכותבים שגם שליח הציבור עמד שם, אחרים טוענים שהוא עמד בקדמת בית הכנסת. לפי חלק מכתבי היד הייתה זו בימה מזהב.
 בבית הכנסת היו 71 כיסאות עשויים מזהב, שהיו מיועדים לחברי ה'סנהדרין', מוסד נשיאותי שהקימו היהודים לזכר הסנהדרין.
 תכולה: שטח האולם היה עצום בגודלו. חז"ל משתמשים בביטויים הגדולים ביותר כדי לתאר את תכולתו, לפיהם בזמני שיא הכיל 1,200,000 או 60,000 איש (תלוי בגרסאות בגמרא). מקור נוסף ל-1.2 מיליון מופיע בתלמוד הבבלי, מסכת גיטין, שם מופיע שנרצחו באלכסנדריה "ששים רבוא על ששים רבוא, כפליים כיוצאי מצרים". עם זאת, מקובל על פרשני האגדה כי אין אלו ביטויים מספריים מדויקים, אלא לשון גוזמה של חז"ל באגדה, אך עצם ההתבטאות במונחים אלו מוכיחה שהיה זה אולם עצום.
 הישיבה בבית הכנסת הייתה מחולקת לפי המקצועות. החייטים ישבו במרוכז, הנפחים, הצורפים וכן הלאה. בצורה זו, גם איש זר שנקלע לעיר מצא עד מהרה את מקומו בין חבריו למקצוע.
 על פי דברי הירושלמי, יש המסבירים שהייתה עזרת נשים עליונה, קומה מעל.

נח חכם מונה את התומכים באמינות התיאור למרות לשון הגוזמה שמופיעה בכמה תיאורים, ביניהם יהושע גוטמן וישראל לוין. לעומתם הוא מביא את סטיבן פיין שהאריך להשוות בין תיאורי בית הכנסת לתיאורי המקדש והלשון שבה נקט התנא רבי יהודה, מה שלדעתו מהווה אמצעי ספרותי להגדיל את חשיבות בתי הכנסת לרמת מקדש מעט, ולא תיאור ממשי. חכם עצמו סובר שרבי יהודה באמצעי זה מתאר מרכז יהודי גלותי ומעודד את קיומו, במקביל למרכז הארץ ישראלי.

משמעות הלכתית 
בשל גודלו העצום, לא יכלו לשמוע את שליח הציבור בכל שטח בית הכנסת. בשל כך היה עומד השמש על הבימה האמצעית, וכשהגיע שליח הציבור לסיום ברכה היה מניף 'סודרין', סימן לכולם שיענו אמן.

פוסקי ההלכה דנים כיצד ענו אמן על ברכה שלא שמעו, שכן היא נחשבת אמן יתומה. יש שהסבירו כי האיסור על עניית אמן יתומה היא רק בברכה שיוצאים בה ידי חובה, כמו תפילה, ובבית הכנסת הייתה הנפת סודרין רק על ברכות אחרות, כמו ברכות התורה. אחרים מסבירים שאכן היו עונים בצורה זו גם על ברכות התפילה, מכיוון שהם ידעו איזה ברכה מברך כעת שליח הציבור, לפי סדר התפילה, ומספיקה הידיעה גם ללא שמיעה מפורשת.

סופה של הקהילה 
על פי המסופר בחז"ל, בא אחד הקיסרים לכבוש את אלכסנדריה, דרכו למצרים התקצרה לכדי מחצית - במקום עשרת ימי הפלגה הספיקו חמשה ימים. בכניסתו לבית הכנסת שמע שקוראים בתורה את הפסוק: , והוא ראה בזה סימן מן השמים, שהוא הנשר שהקדים להגיע ועליו להורגם. לפי נח חכם הנשר אינו רק דימוי למהירות ההגעה, אלא גם לסמל הלגיון הרומי.

חז"ל בשלושת המקורות מסבירים מדוע נענשו, משום שעברו על איסור חזרה למצרים. בירושלמי ובמדרש מופיע גם סיפור העלילה שבעקבותיה בא טראיאנוס על יהודי אלכסנדריה. בנו של הקיסר נולד בתשעה באב בו היהודים מתאבלים, ובחנוכה נפטר. לאחר התלבטות ודיון החליטו היהודים להדליק נרות בסתר, על אף שזה יכול להתפרש כשמחה למותו של בן הקיסר. קבוצת מלשינים הלשינה על היהודים לאשתו של הקיסר, שדרבנה את בעלה להלחם בהם.

זהות הכובש 
במדרש האגדה אסתר רבה מופיע שזהו "טרכינוס שחיק עצמות", ובירושלמי נכתב "טרוגיינוס הרשע", הכוונה לקיסר הרומאי טראיאנוס (קיסר בשנים 98–117), שדיכא את מרד התפוצות.

בתלמוד הבבלי, מסכת סוכה לעומת זאת, כתוב כי המלך שהרגם הוא "אלכסנדרוס מוקדן" (כבש את מצרים בשנת 332 לפנה"ס), אך רבים מערערים על הגרסה הזו בגמרא. רבי יצחק אברבנאל מוחק את המילה "מוקדון", ומציין שכוונת הגמרא לאלכסנדרוס מלך רומי, שחי כמאה וחמישים שנה לאחר החורבן . הוא מסתייע לדבריו מהטענה כי אלכסנדר מוקדון חי בתחילת תקופת בית המקדש השני, ועל שמו נקראה העיר 'אלכסנדריה'. גם בספר 'ערוך לנר' כותב שהמילים 'אלכסנדרוס מוקדון' הם טעות סופר, ובמקומם יש לגרוס "טרגיינוס", וכפי גרסת הירושלמי. הגאון מווילנה גורס "טרכינוס", כגרסת המדרש.

ב המדברת על אותו אירוע, מופיעה גרסה שלישית, "אדריינוס" (קיסר רומא בשנים 117–138), אולם גם שם המגיהים מציינים שזו טעות סופר, ומתקנים לטראיאנוס או אלכסנדר.

ראו גם 
 איסור חזרה למצרים
 מרד התפוצות
 בית הכנסת אליהו הנביא

הערות שוליים 

מצרים: בתי כנסת
יהדות אלכסנדריה
אלכסנדריה: מבנים
מרידות יהודיות