The Sound of Madness

The Sound of Madness הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הרוק שיינדאון. האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2008. זה האלבום הראשון שבו משתתפים אריק בס וזק מאיירס, והאלבום היחיד בו השתתף ניק פרי, ושבו כללה הלהקה חמישה חברים.

שירי האלבום חוקרים מגוון רחב של נושאים, בניגוד לאלבומיהם הקודמים; השיר "Devour" נכנס לתחום הפוליטי, בעוד "What a Shame" מספר את סיפור מותו של דודו של הסולן ברנט סמית, שנפטר במהלך הקלטת האלבום, וכיצד סמית ובת דודו, המתאבקת אוליביה סמית, מתמודדים עם האובדן. השיר "If You Only Knew" מספר על ארוסתו דאז ועל בנו שזה אך נולד, ומהווה את שיר האהבה הראשון של הלהקה.

לקראת שחרור האלבום השתתפה הלהקה במספר פסטיבלים.

אלבום זה הוא המצליח ביותר של שיינדאון, ויצא ממנו סינגל שזכה במספר תוארי תקליט פלטינה (השיר "Second Chance"), שיר שזכה בתקליט פלטינה אחד (השיר "If You Only Knew") וכל יתר הסינגלים מתוכו זכו בתואר תקליטי זהב. האלבום עצמו הוכרז בשנת 2016 על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי כאלבום פלטינה כפול לאחר שנמכרו יותר משני מיליון עותקים ממנו.

כתיבה והקלטה
העבודה על אלבום האולפן השלישי החלה בתחילת 2007. חברת ההקלטות ביקשה שהאלבום יהיה מוכן תוך חצי שנה, אך סמית סירב באומרו שלא אהב את התוצאה של עבודה תחת מגבלות זמן, כפי שהיה באלבום הקודם. סמית ביקש לקחת את הזמן ביצירת האלבום הנוכחי. חברת התקליטים הסכימה לבקשה ונתנה לסמית שנה וחצי להפקת האלבום. אחת הסיבות לזמן ההפקה הארוך הייתה בעיות פנימיות בין חברי הלהקה. סמית פיטר את ג'סין טוד ואת בראד סטיוארט מהלהקה, את סטיוארט בגלל חילוקי דעות לגבי הכיוון שאליו צריכה הלהקה ללכת ותחושה שסטיוארט אינו מרוצה ואינו מחויב ללהקה, ואת טוד בגלל ויכוח גדול בין השניים ובעיות אישיות שגרמו לבעיות בלהקה. מי שהיה גיטריסט ההופעות של הלהקה באותו זמן, זק מאיירס, ציין שגם סמית וגם טוד עברו אז תקופה משמעותית של שימוש לרעה בסמים ובאלכוהול שגרמו לחיכוכים רבים בין השניים. בתקופה הזו הייתה הלהקה על סף פירוק, אך פיטוריו של טוד, במקביל לגמילה של סמית מסמים הצליחה להפסיק את החיכוכים הפנימיים בלהקה, והלהקה הצליחה להתקדם הלאה.

סמית בילה את רוב שנת 2007 בכתיבת חומרים חדשים לאלבום השלישי ללא יתר חברי הלהקה. העבודה הייתה פוריה, וסמית כתב יותר מ-60 שירים לאורך התקופה, למרות הדאגה מהיעדרם של גיטריסט ובסיסט. סמית גייס כמה נגני אולפן להקלטות. דייב באסט ניגן את רוב קטעי הגיטרה באלבום, טים פירס תרם קטעי גיטרה נוספים, וכריס צ'ייני את קטעי הבס. הדמואים נשלחו מחברת התקליטים למפיק רוב קוואלו שלאחר ששמע אותם הודיע לסמית שהוא מעוניין להפיק את האלבום.

שחרור וקידום מכירות
האלבום שוחרר ב-24 ביוני 2008. הסינגל הראשון מתוכו, "Devour" שוחרר ב-6 במאי והיה לסינגל השני של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד הרוק הפעיל של מגזין הבילבורד. על מנת לצאת למסע הופעות שיתמוך בשחרור האלבום הרכיב סמית הרכב נגנים חדש שכלל את ניק פרי מלהקת סילברטייד כגיטריסט מוביל, אריק בס כבסיסט, זק מאיירס שהשתתף עד אז בהופעות הלהקה כגיטריסט ההופעות שלה, ולא כחבר מן המניין, שודרג לגיטריסט הקצב הקבוע של הלהקה. פרי השתתף במספר קטן יחסית של הופעות במהלך 2008, ועזב במטרה להתחיל בקריירת סולו, מהלך שסמית לא התנגד לו מאחר שסבר שהלהקה פועלת טוב יותר כרביעייה, מה שהפך את מאיירס לגיטריסט הראשי.

לאחר שחרור של מספר סינגלים מוצלחים ומסע הופעות רחב הפך האלבום לנמכר ביותר של הלהקה, וצעד במצעד הבילבורד 200 במשך 120 שבועות רצופים. בנוסף קיבל האלבום מעמד של אלבום פלטינה כפול מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, המעיד על מכירת שני מיליון עותקים לפחות. מהאלבום שוחררו שישה סינגלים: "Devour", "Second Chance", "Sound of Madness", "If You Only Knew", "The Crow & the Butterfly" ו-"Diamond Eyes (Boom-Lay Boom-Lay Boom)" שכולם הגיעו לראש מצעד הרוק של הבילבורד. הסינגל "Second Chance" הצליח במיוחד כשהגיע לעשירייה הראשונה במצעד הסינגלים הבילבורד הוט 100, עד למקום ה-7, וקיבל מעמד של פלטינה משולשת, מה שהעיד על מכירת למעלה מ-3 מיליון עותקים ממנו.

הלהקה, בהרכבה החדש, המשיכה במסע ההופעות שלה, ובילתה שנתיים בהופעות חיות ברחבי העולם, בין השאר מסע הופעות אירופאי עם להקת דיסטרבד ב-2008, מסע ההופעות "Stimulate This!" עם הלהקות סטיינד, שבל (Chevelle), היילסטורם ו-Lo-Pro, ופסטיבל "Download" הבריטי, כולם ב-2009. מסע ההופעות המשיך לתוך שנת 2010 וכלל הופעות כלהקה המובילה בסיבוב ה-"Carnival of Madness" שבו הופיעה הלהקה מול אצטדיונים גדולים יותר שכללו כ-10,000 צופים. הלהקה המשיכה לסיבוב "Anything and Everything Tour" שבו ניגנה גרסאות אקוסטיות של שיריה מול קהל קטן יותר, ולאחר מכן שאלות ותשובות בשיתוף הקהל. במאי 2011 יצא ה-DVD "Somewhere in the Stratosphere" שמתעד הופעות משני סיבובי ההופעות הללו.

קבלה וביקורות

האלבום קיבל ביקורות חיוביות בעיקרן. טים גריסון מהאתר About.com כתב שלמרות שהחוזקה של שיינדאון היא עדיין רוק כבד, ניכר מהאלבום החדש שחברי הלהקה מעוניינים מאוד למצוא טריטוריות אודיטוריות אחרות כדי לבטא את עצמם בצורה טובה יותר. הוא התייחס ל-"Devour" ולשיר הנושא של האלבום כאל שני השירים ה"מפוצצים" ביותר באלבום. גם "Alternative Addiction" ציינו שמדובר באלבום הטוב ביותר של הלהקה, ואחד האלבומים הטובים ביותר של שנת 2008. אד תומפסון מ-IGN כתב ביקורת חיובית, וציין שאמנם אין באלבום שום דבר חדשני או פורץ דרך, אבל גם אין בו אף לא רצועה חלשה אחת. סטפן תומאס ארלוויין מהאתר "AllMusic" נתן לאלבום ביקורת מעורבת, כשכתב ששיינדאון נותנת כאן את מה שהורגלנו לקבל ממנה, רוק אקטיבי מודרני שמגלם בתוכו את רוח צלילי הפוסט-גראנג' במילניום החדש, בלי להציע שום דבר שייזכר, לטוב או לרע.

רצועות
כל השירים נכתבו על ידי ברנט סמית ודייב באסט, למעט אם צוין אחרת.

משתתפים
שיינדאון
 ברנט סמית - שירה
 זק מאיירס - גיטרת קצב
 ניק פרי - גיטריסט מוביל
 אריק בס - בס
 ברי קרץ' - תופים

מוזיקאים נוספים
 כריס צ'ייני - בס
 טים פירס - גיטרת קצב
 דייב באסט – גיטרת קצב
 בובי האף - גיטרת קצב וקלידים בשיר "Breaking Inside"
 דייל אוליבר – גיטרה בשיר "Breaking Inside"
 רוב קוואלו – גיטרת קצב ופסנתר בשיר "Call Me"
 דייוויד קמפבל – עיבוד תזמורתי ועיבוד מיתרים
 ג'יימי מוהברכ - קלידים
 לזי הייל - קולות רקע בגרסה הדלוקס המחודשת מ-2010 של "Breaking Inside"

הפקה
לפי האתר AllMusic
 רוב קוואלו - מפיק
 דאג מק'קין - מהנדס
 לארס פוקס - מהנדס Pro Tools
 קית ארמסטרונג - עוזר מהנדס
 ניק קרפן - עוזר מהנדס
 כריס לורד-אלגה - מיקסינג
 טד ג'נסן - מאסטרינג באולפני סטרלינג סאונד בניו יורק

מיקומי שיא

מכירות
בארצות הברית זכה האלבום למעמד של אלבום פלטינה כפול, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-2 מיליון עותקים.

בקנדה קיבל האלבום מעמד של אלבום פלטינה לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-80 אלף עותקים.

בבריטניה זכה האלבום למעמד של אלבום זהב לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-100 אלף עותקים.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אלבומי שיינדאון
אלבומים באנגלית
אלבומי חברת אטלנטיק רקורדס