השיר האחרון של בילבו

השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) הוא שיר מאת ג'. ר. ר. טולקין, שנכתב כספרון נספח לספרו שלו שר הטבעות. הוא פורסם לראשונה בתרגום להולנדית ב-1973, ולאחר מכן הופיע באנגלית על מודעות ב-1974 וכספר מאויר ב-1990. הוא אויר על ידי פאולין ביינס, והולחן על ידי דונלד סוואן וסטיבן אוליבר. זכויות היוצרים של השיר היו בבעלות מזכירתו של טולקין, לה הוא נתן אותו כהכרת תודה על עבודתה עבורו.

העברת הזכויות על השיר למזכירתו 
בשנת 1968, בן שבעים ושש, החליט טולקין לעבור לבית אחר. ב-17 ביוני, בזמן שהתכונן למעבר שלו, הוא נפל למטה ונפצע קשה ברגלו. הוא נזקק לניתוח, גבס, קביים ומספר שבועות של החלמה במרכז האורתופדי של נופילד ובמלון מיראמר של בורנמות' לפני שהשתקם לגמרי. כשעבר לבסוף לביתו החדש ב-16 באוגוסט, הוא גילה שפריקת עשרות ארגזי הספרים והניירות שלו הייתה קשה מדי עבורו. הוא ביקש את עזרתה של מרגרט ג'וי היל, מזכירה שהמוציא לאור שלו הטיל עליה לטפל בדואר המעריצים שלו, ושהוא ואשתו ראו בה כמעט בת שנייה. במהלך אמצע אוקטובר, בזמן שהיל עזרה לטולקין להקים את המשרד והספרייה החדשים שלו, היא גילתה תגלית. "כאשר הרמתי ערימה של ספרים בזרועותיי והנחתי אותם על המדף", היא נזכרה ב-1990, "משהו נשר בין שניים מהם. זה היה ספר תרגילים: רק הכריכה עם גיליון בודד בין השיר, ועל הדף. שאלתי את טולקין מה זה; נתתי לו את זה, והוא קרא את זה בקול. זה היה השיר האחרון של בילבו".

דואר המעריצים שהיל הביאה לטולקין כלל חבילות רבות. היל וטולקין נהנו לנחש איזה סוג של מתנות שלחו לו חסידיו. "יום אחד", נזכרה, "כשהוא חתך את החוט על חבילה, הוא אמר 'אם אני אמצא שזה צמיד זהב משובץ יהלומים, הוא יהיה שלך'. כמובן שזה לא היה, אבל הצמיד הפך לבדיחה בינינו." בביקור מאוחר יותר ב-3 בספטמבר 1970 בקירוב, נזכרה היל, "טולקין אמר: 'פתחנו את כל החבילות ולא היה צמיד זהב בשבילך. החלטתי שהשיר האחרון של בילבו הולך להיות הצמיד שלך'" טולקין העביר את מתנתו בצורה רשמית ב-28 באוקטובר 1971, ושלח להיל כתב דפוס של השיר ומכתב: "ג'וי היקרה, צירפתי את ההערה הבאה לעותק של השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) שאותו אני שומר. עותק של שיר זה הוצג לגברת ג'וי היל ב-3 בספטמבר 1970, וגם הבעלות על זכויות היוצרים של שיר זה, מתוך כוונה שתהיה לה הזכות לפרסם אותו, או להיפטר מזכויות היוצרים, כפי שהיא עשויה לרצות לעשות, בכל עת לאחר מותי. זו הייתה מתנת חינם כאות תודה על עבודתה בשמי. ג'ון רונלד רעואל טולקין."

טולקין מת ב-2 בספטמבר 1973, והיל דאגה לפרסום השיר זמן קצר לאחר מכן. כשהיא עצמה מתה ב-1991, זכויות היוצרים של השיר הורשו למסדר הפרקלט הקדוש, קרן חינוכית אנגליקנית.

מבנה השיר 
השיר כולל שלושה בתים, כל אחד מכיל ארבעה חרוזים. זהו טקסט דרמטי שההוביט בילבו בגינס הלחין בזמן שהרהר במותו המתקרב. בילבו, פרודו, אלרונד, גלדריאל וגנדלף מתכוננים לעלות על ספינת האלפים שתסחוף אותם בקסם מעולם התמותה של הארץ התיכונה אל ולינור שמעבר לשקיעה. דבריו של בילבו מכירים בסיום יומו ובעמעום עיניו, נפרדים מהחברים שהוא ישאיר מאחור ומצפים להנחייתה של ספינת אארנדיל.

מעט ידוע על התפתחות השיר. לפי כריסטינה סקאל וויין ג'י האמונד, הוא התחיל כבר בשנות ה-20 או ה-30 של המאה ה-20 בחיבור בנורדית עתיקה בשם Vestr um haf – "מערבה מעל הים". כפי שמציינים סקאל והמונד, השיר לא יכול היה להגיע לצורתו הסופית עד לאחר שטולקין הגה כיצד שר הטבעות יסתיים. דו"ח התקדמות על כתיבת הספר ששלח טולקין לבנו כריסטופר ב-29 בנובמבר 1944 מראה שדבר הסיפור התגבש במוחו הרבה לפני שפורסם ב-1955: "הסצנה האחרונה תהיה הקטע של בילבו ואלרונד וגלאדריאל דרך יערות המחוז בדרכם לנמלים האפורים. פרודו יצטרף אליהם ויעבור על הים".

ספרות מקבילה 
מסעו של בילבו לארצות הנצח מזכיר כמה מסעות נוספים בספרות האנגלית. סקאל והמונד שמים לב שהשיר האחרון של בילבו דומה במידה מסוימת ל-Crossing the Bar של טניסון (1889), לשירה דתית בת שש-עשרה שורות (החולקת חלק מאוצר המילים של שירו של טולקין) שבה מסע ימי הוא מטפורה למוות נאמן. קודמים נוספים לשירו של טולקין הם האגדה על נשיאתו של המלך הפצוע ארתור לאי הקסום אבלון והמסע של ריפיצ'יפ להפליג לארצו הקדושה של האריה האלוהי אסלן בסרט "המסע בדורך השחר" של חברו של טולקין, ק. ס. לואיס.

למסע בעולם האחר של בילבו יש הקבלות נוספות בכתבים של טולקין עצמו. דמותו של בן התמותה המפליגה מהעולם הרציני אל גן עדן שמעבר לים היא מוטיב שחוזר בשירים ובסיפורים של טולקין לאורך חייו היצירתיים. דוגמאות לכך הן Roverandom, אריול הספן בספר הסיפורים האבודים, סם וגימלי ב"שר הטבעות" והמספר של "פעמון הים" בהרפתקאות תום בומבדיל.

היסטוריית הפרסום 
השיר האחרון של בילבו הופיע לראשונה בסוף 1973, תורגם להולנדית על ידי מקס שוכרט למהדורה מוגבלת של אלפיים כרזות ממוספרות שהמו"ל Het Spectrum הפיצה כמתנות לשנה החדשה של החברה. באפריל 1974, הוטון מיפלין פרסם את השיר בארצות הברית ככרזה מעוטרת בתצלום של נהר שצולם על ידי רוברט סטרינדברג. בספטמבר 1974, Allen & Unwin פרסמו את השיר בבריטניה ככרזה מאוירת על ידי פאולין ביינס. הציור שלה מתאר את ההוביטים סם, מרי ופיפן מביטים מטה על החוף האפור וצופים בספינתו של בילבו מפליגה במורד פירט לונה.

בשנת 1990, השיר יצא כספר תמונות בכריכה קשה של 32 עמודים מאויר בכמעט חמישים מציוריו של ביינס. – גוף העבודה הגדול ביותר שהיא יצרה עבור כל פרויקט של טולקין – מאת Unwin Hyman בבריטניה ועל ידי Houghton Mifflin בארצות הברית. מהדורה שנייה בכריכה קשה פורסמה בשנת 2002 על ידי Hutchinson בבריטניה ועל ידי Alfred A. Knopf בארצות הברית. מהדורה בכריכה רכה בפורמט גדול יצאה לאור הן בבריטניה והן בארצות הברית על ידי Red Fox Picture Books בשנת 2012. במהדורה השנייה והשלישית של השיר הושמטו חלק מהאיורים שפורסמו בראשון. תרגומים של השיר הופיעו בפינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, יפנית, פורטוגזית, רוסית, ספרדית ושוודית.

האיורים של פאולין ביינס 
הטיוטות העדכניות של מהדורת 1990 של Unwin Hyman ו- Houghton Mifflin של השיר האחרון של בילבו מציגים את בילבו, אלרונד, גלדריאל וגילדור רוכבים עם חברת אלפים בנוף סתווי, בו צופים מגוון יצורי יער. לאחר מכן, הטקסט של השיר מוצג ב-12 חרוזים של שני עמודים בצבע מלא, שכל אחת מהן מוקדשת לצמד חרוזים יחיד. צמד המילים מודפסים על גבי עמודי האחוריים, כל אחד עם אות ראשונה מוארת ייחודית ומתחתיו ציור ייחודי של בילבו. דפי הרקטו מציגים עגולות המספרים את מסעו של בילבו מפרישתו ברייוונדל ועד הגעתו ל"שדות והרים שברומו אי פעם": בילבו נראה ליד שולחנו, משקיף אל עבר הבקעה של הברוינן, מדבר עם אלרונד, עולה על סוסו, רוכב דרכו. המחוז, חוצה את וודי אנד, מגיע ל-Far Downs, פוגש את סירדן וגנדלף, מחבק את סם, מברך את מרי ופיפין, יוצא להפלגה ומתקרב לאדמות הנצחיות. כל עגול ממוסגר על ידי זוג עצים עיליים ייחודיים, מתחת, עליהם ומעליהם שפע של ציפורים וחיות: בונה, שועל, לוטרה, גיריות, עטלפים, צפרדעים, קיפודים, עכברים, ארנבות, סנאים, סטים., קרפדות, ציפור שחור, עורב, יונה, שחף, מגפן, עגלת, נקר, כמה ינשופים ועוד רבים אחרים. למרגלות כל עמוד, הן מאחור והן רקטו, ישנה וינייטה המתארת סצנה מתוך הרפתקאותיו של בילבו שטולקין סיפר בהוביט. עשרים ושישה ציורי ההוביטים של ביינס ממחישים סצנות רבות שאינן מיוצגות באמנות ההוביטים של טולקין עצמו, כולל, למשל, משתה הגמדים בבאג אנד ופגישותיהם עם אלרונד ות'רנדויל, מציאת הטבעת האחת של בילבו והשיחה שלו עם גולום, בילבו. והפגישה של גנדלף עם ביורן, הקרב של בילבו עם העכבישים של מירקווד וקרב חמשת הצבאות. הערות אנונימיות בגב הספר מפתחות את ציוריו של ביינס לקטעים בהוביט ובשר הטבעות שהם מאיירים.

מהדורת השיר של האצ'ינסון וקנופף משנת 2002 דומה במידה רבה לגרסה הקודמת של Unwin היימן והוטון מיפלין, כשהיא מקצה לכל אחד מהצמדים של טולקין כפולה משלו בת שני עמודים וכוללת את רוב יצירות האמנות של ביינס מ-1990. עם זאת, היא משמיטה את כל התמונות של ביינס של בילבו במנוחה, מלבד אחת, והיא מחליפה את עצי הקשת שלה מדפים רקטו לצדדים כדי למסגר את צמד המילים של טולקין ולא העגולים שלה. המהדורה הגדולה של רד פוקס בכריכה רכה משנת 2012 משחזרת את החומר והעיצוב שהאצ'ינסון וקנופף דוחים, אך משמיטה את הציור הסופי שמקשט את קודמיו.

הלחנות 
המלחין הראשון שהלחין את השיר האחרון של בילבו היה מעריצו וחברו של טולקין דונלד סוואן, שחיבר קודם לכן שישה משיריו האחרים של טולקין לספר השירים שלהם מ-1967 The Road Goes On . סוואן כתב על השיר האחרון של בילבו באוטוביוגרפיה שלו. "השיר נמסר לי בהלוויה של טולקין על ידי המזכירה המסורה שלו, ג'וי היל, שהיא חברה קרובה ושכנה שלי בבאטרסי. התרגשתי באותו יום ויצאתי וכתבתי לו מנגינה, שישירה כדואט, אף על פי שאני מרבה לבצע אותה סולו. . . המנגינה מבוססת על שיר מהאי מאן ... [ו] דומה גם למנגינה יוונית קפלונית." תפאורת השיר של סוואן – האהוב עליו מבין יצירותיו של טולקין – התווסף ל- The Road Goes Ever On למהדורה השנייה (1978) והשלישית (2002). האחרון כלל תקליטור שבו ביצע סוואן את שירו עם ויליאם אלווין וקלייב מקרומבי. השיר הוקלט גם באלבומו של סוואן Alphabetaphon (1990) ובאלבום Amiscellany של ג'ון אמיס (2002)

בשנת 1981, בריאן סיבלי ומייקל בייוול השתמשו בשיר האחרון של בילבו כדי לסיים את עיבוד של שר הטבעות שכתבו עבור BBC Radio 4 . השיר הושמע על ידי סטיבן אוליבר, שסיפק את כל המוזיקה לסדרה. הבית הראשון נשר על ידי ג'ון לה מסורייה בתור בילבו, השני הושמט והשלישי הושר על ידי הילד הסופרן מתיו ויין. אלבום של המוזיקה של אוליבר מהסדרה כלל גרסה של השיר בה שרה וין את כל שלושת הבתים. הגרסה של אוליבר הוקלטה על ידי להקת אגודת טולקין ההולנדית The Hobbitons עבור התקליטור שלהם משנת 1996 JRR Tolkien's Songs from Middle-earth .

פיטר ג'קסון לא עקב אחר הדוגמה של סיבלי ובייקוול בעת עיבוד שר הטבעות לקולנוע. סרטו "שר הטבעות: שובו של המלך" משנת 2003 מסתיים לא עם השיר האחרון של בילבו אלא עם Into the West, שיר דומה במצב הרוח לשיר של אוליבר שנכתב על ידי פראן וולש, אנני לנוקס והווארד שור, ובוצע על ידי לנוקס מעל ה- כתוביות הסיום של הסרט. הווארד שור הרכב למקהלה ולתזמורת נקרא השיר של בילבו מלווה כחלק מנקודות מועדון מעריצים משחרר מדיה ביתית של שובו של המלך ' Extended Edition, אבל זה לא קשור עם השיר האחרון של בילבו; הטקסט שלו הוא תרגום לסינדרין המומצא של טולקין של שירו אני יושב ליד האש וחושב .

ביקורת 
טום שיפי משלב את השיר האחרון של בילבו עם הסיפור הקצר המנוח והאלגנטי של טולקין, האיכר מווטון מיג'ור, ועם נאום הכבוד שלו לאוניברסיטת אוקספורד. "המילים [של בילבו] יכלו, לגמרי כראוי למיתוס, להיות מורחקים מהקשרם של 'גריי הווינס' שלהם ולהישמע כמילים של אדם גוסס: אבל אחד הגוסס מרוצה מחייו וממה שהשיג, ובטוח בעצמו על קיומו של עולם וגורל מעבר לארץ התיכונה".

בריאן רוזברי שופט את הטקסט של השיר כבנאלי ואת צמד המילים שלו חסר יכולת טכנית. הוא מציע שטולקין היה חכם יותר לאפשר לאמירה הפואטית האחרונה של בילבו להיות הגרסה של שירו The Road Goes Ever On שהוא מדקלם ליד האח בחדרו בריונדל לקראת סוף "שובו של המלך" .

שר הטבעות