מנהג חוקתי

מנהג חוקתי (באנגלית: Constitutional convention) או מוסכמה חוקתית היא מסורת בלתי רשמית ובלתי מקודדת שמוסדות המדינה נוהגים לפיה. במדינות מסוימות, בעיקר במדינות חבר העמים העוקבות אחר שיטת וסטמינסטר ושמערכותיהן הפוליטיות נובעות מהחוקה הבריטית הלא רשמית, רוב תפקידי הממשלה מונחים על ידי מוסכמה חוקתית ולא על ידי חוקה רשמית כתובה.

במדינות אלה, חלוקת הכוח בפועל עשויה להיות שונה באופן ניכר מזו שמתארים המסמכים החוקתיים הפורמליים. בפרט, לעיתים קרובות החוקה הפורמלית מעניקה סמכויות רחבות לראש המדינה (לדוגמה מלך בריטניה), שבפועל נעשה בהן שימוש רק בעצת ראש הממשלה, ובמקרים מסוימים כלל לא.

כמה מנהגים חוקתיים פועלים בנפרד או לצד חוקות כתובות, כמו בקנדה מאז הוקמה המדינה עם חקיקת חוק החוקה, 1867. במדינות אחרות, בעיקר בבריטניה, שאין בה מסמך חוקתי כולל יחיד, מוסכמות לא כתובות הן עדיין בעלות חשיבות חיונית בהבנת אופן פעולת המדינה. עם זאת, ברוב המדינות, מוסכמות ישנות רבות הוחלפו או הוחלפו על ידי חוקים (תהליך שנקרא קודיפיקציה).

הגדרות 

המונח "מוסכמה חוקתית" שימש לראשונה על ידי חוקר המשפט הבריטי אלברט ואן דייסי בספרו משנת 1883, "Introduction to the Study of the Law of the Constitution". דייסי כתב כי בבריטניה, פעולותיהם של שחקנים ומוסדות פוליטיים נשלטות על ידי שתי מערכות כללים מקבילות ומשלימות:

מאה שנה לאחר מכן, כתב החוקר הקנדי פיטר הוג:

מקורות 
מוסכמות חוקתיות נוצרות כאשר הפעלת סוג מסוים של סמכות, שאינה אסורה בחוק, מעוררת התנגדות כה רבה, עד שלא ניתן, בהזדמנויות עתידיות, לעסוק בהפעלת סמכות זו.

לדוגמה, המנהג החוקתי שראש ממשלת בריטניה לא יכול להישאר בתפקיד ללא תמיכה של רוב קולות בית הנבחרים נגזרת מניסיון לא מוצלח של משרדו של רוברט פיל למשול ללא תמיכת רוב בבית, בשנים 1834–1835.

אכיפה בבתי המשפט 
מוסכמות חוקתיות אינן נאכפות על ידי בתי המשפט וגם לא ניתן לאכוף אותן. הסיבה העיקרית לכך, לפי בית המשפט העליון של קנדה ב-1981, היא ש"הן בדרך כלל עומדות בסתירה לכללים המשפטיים שהם מנחים ובתי המשפט עשויים להיות מחויבים לאכוף את הכללים המשפטיים". ליתר דיוק, המוסכמות הופכות מעשים מסוימים, שהם מותרים בקריאה ישירה של החוק, לאסורים בפועל.

בית המשפט קבע כי התנגשות זו בין אמנה לחוק פירושה ששום מוסכמה, לא משנה עד כמה היא מבוססת או מקובלת בכל העולם, לא יכולה "להתגבש" לחוק, אלא אם כן הפרלמנט או הרשות המחוקקת הרלוונטית חוקקו חוק או תיקון חוקתי שמנסח את המוסכמה, ובמקרה כזה עליהם לציין את הבקשה וההסכמה לחקיקה. עיקרון זה נחשב כסמכותי במספר תחומי שיפוט אחרים, כולל בריטניה.

מוסכמות מסוימות התפתחו או השתנו עם הזמן. לדוגמה, לפני 1918 הקבינט הבריטי היה מבקש פיזור פרלמנטרי מהמונרך, כאשר ראש הממשלה מעביר את הבקשה. בין השנים 1918 ו-2011, ראשי ממשלה ביקשו פירוק מיוזמתם, ולא נדרשו להתייעץ עם חברי הקבינט (אם כי, לכל הפחות, היה זה יוצא דופן שהקבינט לא היה מודע לכוונת ראש הממשלה).

עם זאת, המוסכמות מופרות לעיתים רחוקות. אלא אם כן יש הסכמה כללית על ההפרה, האדם שמפר מוסכמה סופג ביקורת נוקבת, שלעיתים מובילה לפגיעה בכבודו או לאובדן תמיכת הציבור בו.

דוגמאות

אוסטרליה 
 מי שיכול לפקד על רוב בבית הנבחרים האוסטרלי זכאי להתבקש על ידי המושל הכללי להרכיב ממשלה, ולקבל את התואר ראש ממשלה.
 המושלים הכלליים פועלים תמיד בעצת ראש ממשלתם או שר רלוונטי אחר בכל הנוגע לסמכויות מסוימות שהם רשאים להפעיל.
 ראש ממשלה מכהן שמפסיד בבחירות ימליץ למושל הכללי למנות את מנהיג המפלגה הגדולה יותר לראש ממשלה כך שהמושל הכללי לא יצטרך לפעול לבדו.
 ראשי המדינה מעניקים ייעוץ למושלי המדינה לקראת הבחירות לסנאט הפדרלי, בתגובה לעצת ראש הממשלה למושל הכללי להכריז על בחירות לבית הנבחרים הפדרלי.
 מושלי המדינה מקבלים "מכתב הרשאה רדום"  לנהל את חבר העמים אם המושל הכללי אינו מסוגל לכך.
 Vice-regal officers פועלים באופן נייטרלי מבחינה פוליטית.

שום מוסכמה אינה מוחלטת; לקראת או במהלך המשבר החוקתי של 1975 כל המוסכמות שלעיל פרט לאחת (השנייה), זכו להתעלמות.

התעלמות ממוסכמות חוקתיות לא תמיד מביאה למשבר. לאחר הבחירות במדינת טסמניה ב-2010, דחה מושל טסמניה את עצתו של ראש הממשלה שלו למנות את מנהיג האופוזיציה לתפקיד ראש הממשלה, משום שלדעתו העצה הוגשה בחוסר תום לב. ראש הממשלה המשיך והקים ממשלה חדשה.

קנדה 
 ראש הממשלה יבקש מהמושל הכללי להכריז על בחירות עם תבוסת הממשלה בהצבעת אמון או תקציב. מוסכמה זו נשברה ב-1968 כאשר ממשלת המיעוט השלטת של לסטר פירסון הפסידה באופן בלתי צפוי בהצבעת תקציב. כל המפלגות בפרלמנט, שלא היו מוכנות לבחירות בהתרעה קצרה, הסכימו להעביר החלטה רטרואקטיבית המכריזה שהצבעת התקציב האבוד אינה עניין של אמון.
 אף על פי שהוא מוזכר במסמכים חוקתיים שונים, האופי המדויק של משרד ראש הממשלה פועל ברובו על פי מוסכמות בריטיות מובנות, לא מקודדות.
 בית המשפט העליון של קנדה מורכב, על פי חוק ("חוק בית המשפט העליון"), משלושה שופטים מקוויבק ושישה מכל מקום בקנדה (כולל קוויבק). הסיבה לכך היא שקוויבק משתמשת במשפט האזרחי ולא בשיטת המשפט המקובל הנהוגה במקומות אחרים בקנדה; יש צורך בהרכב של לפחות שלושה שופטים שידון בתיקי משפט אזרחי. לפי המוסכמה, ששת המינויים הנותרים מחולקים באופן הבא: שלושה מאונטריו; שניים מהמחוזות המערביים, בדרך כלל אחד מקולומביה הבריטית ואחד ממחוזות הערבה, שמתחלפים זה עם זה (אם כי ידוע שאלברטה גורמת לדילוגים בסבב); ואחד מהפרובינציות האטלנטיות, כמעט תמיד מנובה סקוטיה או ניו ברונסוויק. מינוי השופט העליון הבכיר ביותר הוא מוסכמה שיצאה משימוש לאחרונה.

דנמרק 
 החוקה הדנית מתייחסת למלך בפירוט רב. מלבד העובדה שזה מובן ככולל גם את Queen regnant, ההתייחסות למלך המכהן בתפקיד פוליטי מובנות כראש הממשלה, שכן החוקה קובעת שהמלך מפעיל את סמכויותיו באמצעות הקבינט.
 על פי החוקה, כל הוצאה ציבורית חייבת להיות מסופקת בחוק התקציב השנתי או בחוקי כספים זמניים. עם זאת, למרות שלא נקבעה בחוקה, על פי המנהג החוקתי, לוועדת התקציבים הפרלמנטרית יש סמכות לאשר הוצאה זמנית, ללא קשר לעובדה שהוצאה כזו אינה כלולה רשמית בתקציב (עם זאת, מענקים כאלה מסומנים לאימוץ בחוק הוצעת הכספים העוקב).

צרְפת 
 אם נשיא האספה הלאומית, נשיא הסנאט או 60 צירים או 60 סנאטורים טוענים שחוק שנחקק זה עתה אינו חוקתי, נשיא הרפובליקה לא חותם על החוק ובמקום זאת ממתין לשליחת עצומה למועצה חוקתית.

גרמניה 
 חוקת גרמניה אינה קובעת מנגנון פורמלי של פירוק עצמי פרלמנטרי. ניתן לאלץ את הקנצלר לפרוש מתפקידו רק באמצעות הצבעת אי אמון קונסטרוקטיבית, שמתנגדת בו זמנית לקנצלר הנוכחי ומציעה לו מחליף. עם זאת, בחירות בזק נערכו בשנים 1972, 1983 ו-2005 על ידי הקנצלרית שהפסידה במכוון בהצבעת אמון ולאחר מכן ביקשה מהנשיא לפזר את הבונדסטאג – בקשה שהתקבלה בכל מקרה, אך הייתה שנויה במחלוקת ב-2005.
 נשיא גרמניה אינו נדרש לוותר על השתייכותו הפוליטית, אך מאז ייסוד הרפובליקה הפדרלית ב-1949 כל הנשיאים נתנו לחברות במפלגה שלהם "לנוח" למשך תקופת כהונתם. יואכים גאוק לא היה חבר באף מפלגה גם לפני כניסתו לתפקיד. חברות במפלגה ה"מנוחה" זו אושרה בשתיקה על ידי ה-CDU/CSU וה-SPD עבור נשיאים שהיו חברים או מפלגותיהם למרות שכללי המפלגה וחוקי העזר שלהם אינם קובעים מנגנון כזה.
 בדומה להוראות לגבי מלכים במונרכיות פרלמנטריות רבות, חוק היסוד מעניק לנשיא באופן רשמי סמכויות שיופעלו "על פי עצת" הפרלמנט או הממשלה, אשר בפועל לעולם לא מופעלות על ידי הנשיא ללא הנחיה ברורה מאותם גופים.
 חוק היסוד מפרט רק כיצד יש לבחור קנצלר, לא מי זכאי. למעט חריג אחד (קורט גאורג קיזינגר) כל הקנצלרים עד כה היו חברים בבונדסטאג, למרות שזו אינה דרישה לבחירה או לכהונה. באופן דומה ללשכת "מועמד לקנצלר" אשר בדרך כלל מועמד על ידי מפלגות גדולות (SPD ו-CDU/CSU אך גם FDP ב-2002 והירוקים ב-2021) אין רלוונטיות משפטית ואינו מהווה תנאי מוקדם מבחינה משפטית להיבחר לקנצלר.
 כמעט כל המנהגים והכללים הבלתי פורמליים בנוגע להסכמים קואליציוניים מבוססים על מוסכמות ולא על חוקים פורמליים. חלקם אף עומדים בסתירה לכאורה עם נוסח החוקה. ה-Koalitionsausschuss ("ועדת קואליציה") אשר הוכרה לראשונה בקיומה במהלך הקבינט הראשון של ארהרד היא שיטה לפתרון סכסוכים פוטנציאליים בתוך קואליציה שלטונית, אשר זכתה לביקורת כ"עוקפת" את הפרלמנט ואת הקבינט כאמצעי לדיון ולפתור סוגיות מסוג זה.
 נשיא הבונדסטאג הוא חבר בסיעה הגדולה ביותר, גם אם הפלג הזה באופוזיציה אחרת. זוהי אחת האמנות החוקתיות הבודדות שכבר היו בתקופת רפובליקת ויימאר ועדיין נהוגה היום.

ניו זילנד 
יש מוסכמה שראש ממשלת ניו זילנד לא צריך להקדים את הבחירות אלא אם כן הוא אינו מסוגל לשמור על "אמון ואספקה" (Confidence and supply). עד שנות ה-50, נוצרה גם מוסכמה שיש לקיים את הבחירות בשבת האחרונה של נובמבר, או בתאריך הקרוב ביותר לטווח זה ככל האפשר. קרה מספר פעמים שהמוסכמות הללו הופרו והבחירות נערכו כמה חודשים קודם לכן:
 הבחירות הכלליות ב-1951 – סידני הולנד קרא לקיים בחירות כדי לקבל מנדט להתמודד עם שביתת איגוד עובדי הנמלים. הממשלה חזרה לשלטון ברוב מוגדל; בשלב זה הסכסוך כבר נפתר.
 הבחירות הכלליות ב-1984 – ממשלתו של רוברט מאלדון החזיקה ברוב דחוק של ארבעה מושבים בפרלמנט. מאלדון קיווה לחזק את מנהיגותו, שכן שני חברי ספסלים אחוריים (מרילין וורינג ומייק מינוג) איימו למרוד בממשלה בהצעת חוק אנטי-גרעינית בחסות האופוזיציה. עם זאת, וורינג ומינוג לא איימו לחסום את "האמון והאספקה". הבחירות היו תבוסה מכרעת לממשלה.
 הבחירות הכלליות ב-2002 – הלן קלארק הודיעה על יציאה לבחירות לאחר קריסת "הברית", שותפיה לקואליציה. כמה מבקרים טענו שהממשלה עדיין יכולה לשמור על "אמון ואספקה" ולכן אין צורך בבחירות מוקדמות. מפלגת הלייבור נותרה בשלטון עם שני שותפים שונים בקואליציה.

נורווגיה 
בגלל התפקיד המרכזי שמילאה החוקה שנכתבה משנת 1814 במתן עצמאות וביסוס דמוקרטיה במאה ה-19, הפרלמנט הנורווגי נרתע מאוד מלשנות אותה. מבין ההתפתחויות שהתרחשו מאז במערכת הפוליטית, רק בודדות קודמו כתיקונים. רתיעה זו כונתה שמרנות חוקתית. שתי הדוגמאות החשובות ביותר למוסכמות חוקתיות במערכת הפוליטית הנורווגית הן הפרלמנטריזם והירידה בכוחו של המלך.
 הפרלמנטריזם התפתח מאז 1884 ומשמעותו היא שהקבינט חייב לשמור על תמיכת הפרלמנט (היעדר חוסר אמון) אך אינו זקוק לתמיכה מפורשת של הפרלמנט.
 לפיכך, החקיקה של כל החוקים החדשים, והמינוי של כל הקבינטים החדשים, מתבצעים דה יורה על ידי המלך, אם כי לא בהכרח דה פקטו.
 לפי החוקה הכתובה, חברי הקבינט (מועצת השרים) ממונים על ידי המלך. מינוי קבינטים חדשים על ידי המלך הוא עניין פורמלי, והמלך לא הפעיל באופן ישיר סמכויות שלטוניות מאז 1905.

ספרד 
חלק ניכר מהמסגרת הפוליטית של ספרד מקודם בחוקה הספרדית משנת 1978, אשר קובעת את היחסים בין מונרכיה חוקתית עצמאית, הממשלה והבית המחוקקים. עם זאת, החוקה משקיעה את המונרך כ"בורר ומנחה מוסדות" השלטון.
 המלך מציע מועמד לנשיאות ממשלת ספרד, המכונה לעיתים באנגלית "ראש הממשלה". לאחר מכן עומד המועמד בפני קונגרס הצירים ומציג את האג'נדה הפוליטית שלו לכהונת החקיקה הקרובה, ולאחריה הצבעת אמון במועמד ובאג'נדה שלו. החוקה משנת 1978 מאפשרת למלך למנות כל מי שיראה לנכון לעמוד להצבעת האמון כל עוד המלך נפגש עם מנהיגי המפלגות הפוליטיות המיוצגות בקונגרס לפני כן. עם זאת, המלך חואן קרלוס הראשון מינה בעקביות את מנהיג המפלגה הפוליטית שמפקד על רוב המושבים בקונגרס הצירים.
 התפיסה הציבורית בספרד היא כי המלוכה צריכה לדבוק בפרוטוקול ובמוסכמות החוקתיות באופן בלתי מפלגתי, אך מותר לבני משפחת המלוכה לבטא דעות פוליטיות אישיות בפומבי. דוגמה לביטוי פומבי של דעות פוליטיות אישיות היא ההפגנה של הנסיך מאסטוריה ואחיותיו נגד הטרור בעקבות פיגועי הפצצות במדריד ב-2004. דוגמה נוספת היא ריאיון לא רשמי שבו המלכה הביעה נקודות מבט פוליטיות שנויות במחלוקת.
 לפי החוקה, המלך ממנה את עשרים חברי המועצה הכללית של הרשות השופטת. עם זאת, כאשר מתפנה מקום במועצה, הנוהג היה שהמלך ממנה לפי עצתה של הממשלה המכהנת. בנוסף, המלך ממנה את נשיא בית המשפט העליון בעצת המועצה הכללית של הרשות השופטת.
 על פי חוקת 1978, כיבודים ותוארי אצולה, ועיטורים אזרחיים וצבאיים, מוענקים על ידי המלך כראש המדינה. עם זאת, ברוב המקרים מאז 1978, מינויים של המלך לתוארי אצולה נחתמו בנוסף על ידי נשיא ממשלת ספרד, כאשר פרסים אזרחיים הוצעו על ידי הנשיא ופרסים צבאיים הוצעו על ידי הצבא.

שווייץ 
המוסכמות החוקתיות הבאות הן חלק מהתרבות הפוליטית של שווייץ. הם מתקיימות ברמה הפדרלית וכן מתקיימות בדרך כלל ברמה הקנטונלית והקהילתית. בעיקר, המוסכמות שואפות ליישב את העיקרון הדמוקרטי של שלטון הרוב עם הצורך להשיג קונצנזוס בעם שהוא הרבה יותר הטרוגני מבחינות רבות ממדינות לאום אחרות.
 הממשלה היא גוף של שווים המורכב ביחס פוליטי למשקל הסיעות השונות בפרלמנט; זה יוצר קואליציה גדולה קבועה. במשך רוב התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הרכב המועצה הפדרלית נקבע על ידי מה שנקרא נוסחת הקסם.
 חברי גוף קולקטיבי, כולל הממשל הפדרלי, שומרים על קולגיאליות בכל עת, כלומר, הם לא מבקרים זה את זה בפומבי. הם גם תומכים בפומבי בכל ההחלטות של הקולקטיב, אפילו הדבר הוא נגד דעתם שלהם או של המפלגה הפוליטית שלהם. בעיני משקיפים רבים, מוסכמה זו נעשתה מתוחה למדי ברמה הפדרלית, לפחות לאחר הבחירות למועצה הפדרלית השווייצרית בשנת 2003.
 הנשיאות של גוף קולטיבי, במיוחד ממשלה, מתחלפת מדי שנה; הנשיא הוא "ראשון בין שווים".

הממלכה המאוחדת 
בעוד שלבריטניה אין חוקה כתובה שהיא מסמך אחד, אוסף הכלים המשפטיים שהתפתחו לגוף חוק המכונה "Constitutional Law" קיים כבר מאות שנים.

כחלק מהחוקה הבריטית הלא-מקודדת הזו, מוסכמות חוקתיות ממלאות תפקיד מפתח. הם כללים שנשמרים על ידי גורמים שונים, אף שהם אינם כתובים בשום מסמך בעל סמכות משפטית; לעיתים קרובות יש עקרונות אכיפה שבעצמם אינם רשמיים ומקודדים. עם זאת, אין זה סביר מאוד שתהיה סטייה ממוסכמות כאלה ללא סיבה מוצדקת, גם אם עקרון אכיפה ביסודו נשלט על ידי ההיסטוריה, שכן מוסכמות אלו גם רוכשות את תוקף המנהג. דוגמאות כוללות:
 הטקסטים של רוב האמנות הבינלאומיות מונחים לפני הפרלמנט לפחות 21 ימים לפני האשרור ('חוק פונסונבי' משנת 1924). אמנה זו תוכננה על ידי חוק הרפורמה והממשל החוקתית 2010.
 המונרך יקבל ויפעל לפי עצתם של שריהם, האחראים לפרלמנט על עצה זו; המלך אינו מתעלם מהעצה הזו, למעט בעת הפעלת סמכויות מילואים.
 העיקרון לפיו ייעוץ זה חייב בעצמו לשרת מטרה לגיטימית נתפס כעניין של חוק: Council of Civil Service Unions v Minister for the Civil Service.
 העיקרון לפיו אסור שהעצה תסכל את תפקידו של הפרלמנט בהטלת דין וחשבון על ראש הממשלה הוא גם עניין של חוק.
 ראש הממשלה הוא מנהיג המפלגה (או קואליציית המפלגות) עם רוב מוחלט של מושבים בבית הנבחרים, ולכן סביר להניח שיפקד על תמיכת בית הנבחרים.
 כאשר לאף מפלגה או קואליציה אין רוב מוחלט, ניתנת למנהיג המפלגה עם מספר המושבים הרב ביותר בבית הנבחרים ההזדמנות הראשונה לנסות להרכיב ממשלה. מנהג זה חוזק על ידי ניק קלג, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית, כדי להצדיק חיפוש קואליציה עם השמרנים במקום הלייבור (שבנוסף לא היה מצליח ליצור רוב ללא מפלגות אחרות) בפרלמנט התלוי לאחר הבחירות הכלליות ב-2010.
 כל החוקים הנוגעים רק למיסוי או הוצאות ממשלה Money bill חייבים להגיע מבית הנבחרים.
 המלך מעניק הסכמה מלכותית לכל חקיקה – לעיתים מנהג זה מאופיין בכך שכל החקיקה התקבלה בתום לב. ייתכן ששרים יוכלו לייעץ שלא לתת הסכמה, כפי שקורה עם התלות בכתר (כינוס מאז תחילת המאה ה-18 - מלכים בעבר אכן סירבו או מנעו את הסכמת המלוכה).
 ראש הממשלה צריך להיות חבר באחד מבתי הפרלמנט (בין המאה ה-18 ל-1963).
 עד 1963 מוסמכה זו התפתחה כך שאף ראש ממשלה לא יגיע מבית הלורדים, בשל חוסר הלגיטימיות הדמוקרטית של הלורדים. כאשר ראש הממשלה האחרון, Earl of Home, נכנס לתפקידו הוא ויתר על המעמד שלו, וכאשר סר אלק דאגלס-יום הפך לחבר פרלמנט.
 ראש הממשלה יכול לכהן בתפקידו באופן זמני גם אם הוא אינו חבר פרלמנט, למשל במהלך בחירות כלליות או, במקרה של דאגלס-הום, בין התפטרות מהלורדים לבין היבחרו לבית הנבחרים בבחירות משנה.
 כל חברי הקבינט חייבים להיות חברים במועצה המלכותית, שכן הקבינט הוא ועדה של המועצה. יתר על כן, חלק מחברי קבינט הצללים הבכירים של האופוזיציה הנאמן נעשים גם הם ליועצים פרטיים, כך שניתן לשתף אותם במידע רגיש "בתנאי המועצה הפרטית".
 בית הלורדים לא צריך לדחות תקציב שהועבר על ידי בית הנבחרים. מנהג זה נשבר באופן שנוי במחלוקת בשנת 1909 על ידי בית הלורדים, אשר טען כי המנהג קשור למנהג אחר שלפיו הוועד הנבחר לא יציג הצעת חוק ש'תוקפת' עמיתים ואת עושרם. הלורדים טענו שבית הנבחרים שבר את המוסכמה הזו ב"תקציב העם" של קנצלר האוצר דייוויד לויד ג'ורג', מה שהצדיק את דחיית הלורדים את התקציב. בית הנבחרים חלק על קיומה של מוסכמה מקושרת. כתוצאה מכך, סמכויות הלורדים על תקציבים הצטמצמו מאוד, כולל על ידי הסרת כוחם לדחות הצעת חוק, על ידי חוק הפרלמנט מ-1911.
 במהלך בחירות כלליות, אף מפלגה גדולה לא תעמיד יריב נגד יושב ראש המבקש להיבחר מחדש. מוסכמה זו לא כובדה במהלך הבחירות הכלליות של 1987, כאשר הן מפלגת הלייבור והן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הציגו מועמדים נגד היושב ראש השמרני לשעבר, ברנרד וות'ריל, שהיה חבר פרלמנט של קרוידון צפון מזרח. המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) אכן עומדת נגד היושב-ראש אם הוא או היא מייצגים אזור בחירה סקוטי, כפי שהיה במקרה של מייקל מרטין, יושב-ראש מ-2000 עד 2009.
 הפרלמנט של וסטמינסטר יחוקק רק לגבי סקוטלנד או וויילס בעניינים שמורים. היא לא תחוקק על עניינים לא שמורים ('עניינים מועברים') מבלי לבקש תחילה את הסכמת הפרלמנט הסקוטי (מאז 1999, ועידת Sewel, ששמה שונה מאוחר יותר להצעות הסכמה חקיקתיות) או הפרלמנט הוולשי (מאז חוק וויילס 2017).
 בית הלורדים לא יתנגד לחקיקה מבית הנבחרים שהייתה חלק מהמניפסט של הממשלה (ועידת סולסברי).

ארצות הברית 
 נשיא ארצות הברית ימסור את נאום מצב האומה שלו באופן אישי, לפני מושב משותף של הקונגרס, ויעשה זאת מדי שנה למעט השנה הראשונה של כהונה חדשה (בה נאום ההשבעה של הנשיא עומד באופן רופף במקומו). מנהג זה הונהג על ידי ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס אך תומאס ג'פרסון נטש אותו והוא לא חודש עד 1913, כאשר וודרו וילסון נשא את נאום מצב האומה שלו באופן אישי. החוקה מחייבת את הנשיא לעדכן על מצב האומה "מעת לעת", אך לא פורטו פרטים. נאומים שודרו ברדיו מאז 1923 ו-1947; ההודעה האחרונה של מצב האומה שנמסרה רק בכתב הייתה ב-1981 על ידי ג'ימי קרטר בתקופת הברווז הצולע שלו.
 חלק ניכר מהאופן שבו פועל הקבינט של ארצות הברית מוכתב על ידי מוסכמה; פעולותיו נרמזות רק במעורפל בחוקת ארצות הברית.
 בעוד שחברי בית הנבחרים של ארצות הברית נדרשים רק לחיות במדינה שהם מייצגים, בדרך כלל מצופה מהם גם שיגורו במחוז שהם מייצגים, אם כי יש כמה יוצאי דופן; אלן וסט נבחר בשנת 2010 כשהוא מייצג מחוז סמוך למחוז בו הוא התגורר.
 נשיא ארצות הברית יקבל את הסכמת שני הסנאטורים שמייצגים מדינה לפני שימנה תובע, שופט מחוז פדרלי או מרשל פדרלי בעל סמכות שיפוט באותה מדינה.
 פקידי קבינט ופקידים מבצעים חשובים אחרים מתפטרים ומוחלפים כאשר נשיא חדש נכנס לתפקידו, אלא אם כן התבקשו מפורשות להישאר על ידי הנשיא החדש.
 יושב ראש הבית הוא תמיד הנציג שמוביל את מפלגת הרוב, למרות שהחוקה אינה מציינת כי היושב ראש חייב להיות חבר הלשכה. כמו כן, לפי המנהג, היושב-ראש אינו מצביע (למעט לשבור שוויון).
 הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית הוא הסנאטור הבכיר ביותר של מפלגת הרוב.
 חברי מחבר האלקטורים מתחייבים להצביע עבור מועמד מסוים לנשיאות, ונבחרים בהצבעה עממית עם שם המועמד, ולאו דווקא הבוחר, בקלפי.
 חוקי הסנאט דורשים רוב של 60 קולות כדי להפעיל cloture, כלומר, לסיים את הדיון על הצעת חוק ולאלץ הצבעה. הסנאט יכול לשנות את חוקיו בכל עת, והכללים עבור כל מושב של הבית והסנאט נקבעים בדרך כלל בתחילת כל קונגרס נבחר. בסנאט, לפי הכללים הנוכחיים, הפיליבסטר זמין ככלי למיעוט גדול מספיק כדי לחסום ללא הגבלת זמן כל אמצעי שהוא מוצא מעורר התנגדות.

הערות שוליים

מסורות
משפט חוקתי