סוזן לה פלש פיקוט

סוזן לה פלש פיקוט (באנגלית: Susan La Flesche Picotte; 17 ביוני 1865 – 18 בספטמבר 1915, אומהה)  הייתה רופאה ומהפכנית אינדיאנית בסוף המאה ה-19. היא זוכה להכרה נרחבת כאחת מהילידים הראשונים, והאישה הילידית הראשונה, שקיבלה תואר רפואי.  היא פעלה למען בריאות הציבור ולמען הקצאת קרקע רשמית וחוקית לבני שבט אומהה. פיקוט היתיה רפורמטורית חברתית פעילה וגם רופאה. היא פעלה על מנת למנוע שתייה בשמורה שבה עבדה כרופאה, כחלק מתנועת המתינות של המאה ה-19. בנוסף פעלה למניעה ולטיפול בשחפת, שאז לא היה לה תרופה, כחלק ממסע הסברה לבריאות הציבור. היא גם פעלה כדי לעזור לאומהה אחרים לנווט את הבירוקרטיה של המשרד לענייני הודו ולקבל את הכסף המגיע להם עבור מכירת אדמתם.

ראשית חיים 
סוזן לה פלש נולדה ביוני 1865 בשמורת אומהה במזרח נברסקה. הוריה היו אומהה מבחינה תרבותית עם מוצא אירופאי ילידי וחיו במשך פרקי זמן מעבר לגבולות השמורה. הם נישאו מתישהו בשנים 1845–1846.

אביה של סוזן, ג'וזף לה פלש, הנקרא גם עין הברזל, היה ממוצא פונקה וקנדי צרפתי. הוא התחנך בסנט לואיס, מיזורי, אך חזר לשמורה כאדם צעיר. הוא הזדהה מבחינה תרבותית כאומהה. בשנת 1853 הוא אומץ על ידי הצ'יף ביג אלק, שבחר בו כיורשו, ובסביבות 1855 לפלשה הפך למנהיג הראשי של שבט אומהה.  עין הברזל ניסה לעזור לעמו על ידי עידוד מידה מסוימת של התבוללות, במיוחד באמצעות מדיניות הקצאת הקרקע, שגרמה לחיכוכים מסוימים בקרב האומהה. 

אמה של סוזן, מרי גייל, הייתה בתם של ד"ר ג'ון גייל, מנתח לבן של צבא ארצות הברית שהוצב בפורט אטקינסון, וניקומי, אישה ממורשת אומהה/ אוטו / איווה. גייל הייתה גם בתו החורגת של סוחר הפרוות והמדינאי הבולט של נברסקה פיטר א. סרפי. כמו בעלה, מרי גייל הזדהתה כאומהה. אף על פי שהיא הבינה צרפתית ואנגלית, היא סירבה לדבר שפה אחרת מלבד אומהה. 

סוזן הייתה הצעירה מבין ארבע אחיות, סוסט ( 1854–1903 ), רוזלי (1861–1900), ומרגריט (1862–1945).  אחיה למחצה המבוגר פרנסיס לה פלש, שנולד ב-1857 לאשתו השנייה של אביה, הפך מאוחר יותר לכאתנולוג, אנתרופולוג ומוזיקולוג (או אתונומוזיקולוג ), שהתמקד בתרבויות האומהה והאוסאז'. ככל שגדלה, לה פלש למדה את מסורות מורשתה, אבל הוריה הרגישו שטקסים מסוימים יזיקו בעולם הלבן. הם לא נתנו לבתם הצעירה שם ממורשת האומהה ומנעו ממנה לקבל קעקועים מסורתיים על מצחה.  היא דיברה אומהה עם הוריה (במיוחד עם אמה), אך אביה ואחותה הבכורה סוסט עודדו אותה לדבר אנגלית עם אחיותיה, כדי שתשלוט בשתי השפות. 

בילדותה, לה פלש הייתה עדה למוות של אישה הודית חולה לאחר שרופא לבן סירב לטפל בה. מאוחר יותר היא ציינה את הטרגדיה הזו כהשראה שלה להתאמן כרופאה, כדי שתוכל לספק טיפול לאנשים שחיים איתה בשמורת אומהה.

חינוך

חינוך מוקדם 
החינוך של לה פלש החל מוקדם, בבית הספר למיסיון בשמורה. הוא נוהל תחילה על ידי הפרסביטריאנים ולאחר מכן על ידי הקווייקרים, לאחר חקיקת " מדיניות השלום " של הנשיא יוליסס ס. גרנט בשנת 1869.  בית הספר היה פנימייה שבה לימדו את הילידים חינוך אמריקאי אירופאי על מנת להטמיע אותם בחברה הלבנה. 

לאחר מספר שנים בבית הספר למיסיון, לה פלש עזבה את השמורה לאליזבת, ניו ג'רזי, שם למדה במכון אליזבת במשך שנתיים וחצי.  היא חזרה לשמורה ב-1882 ולימדה בבית הספר של הסוכנות. היא עזבה שוב ללמוד במכון המפטון בהמפטון, וירג'יניה, מ-1884 עד 1886.  מבחינה היסטורית הוא הוקם כמכללה לשחורים לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, אך הפך ליעד גם לסטודנטים אינדיאנים. 

לה פלש למדה בהמפטון עם אחותה מרגריט, אחיה החורג קארי ועשרה ילדים נוספים מאומהה. הבנות למדו מיומנויות עקרות בית והבנים למדו מיומנויות מקצועיות כחלק מהמיומנויות המעשיות שקודמו בבית הספר.  בזמן שלה פלש הייתה סטודנטית במכון המפטון, הייתה לה מערכת יחסים רומנטית עם גבר צעיר משבט הסיו בשם תומאס איקיניפי.  היא כינתה אותו בחיבה כ"TI", אך ניתקה את מערכת היחסים עמו לפני שסיימה את לימודיה בהמפטון. לה פלש סיימה את לימודיה בהמפטון ב-20 במאי 1886 והייתה בעלת הציון השני בטיבו במחזור. כמו כן, הוענק לה פרס דמורסט, המוענק לבוגרת המסיימת שזוכה לציוני הבחינה הגבוהים ביותר במהלך השנה הצעירה.

בוגרות של מכון המפטון קיבלו בדרך כלל עידוד ללמד או לחזור לשמורה שלהן ולהפוך לנשים ולאמהות נוצריות. לה פלש החליטה בשנת 1886 להגיש בקשה לבית הספר לרפואה.

בית ספר לרפואה 

אף על פי שנשים היו לעיתים קרובות מרפאות בחברה ההודית של אומהה, זה היה נדיר שאישה מהתקופה הוויקטוריאנית בארצות הברית הולכת לבית ספר לרפואה.  בסוף המאה ה-19, רק כמה בתי ספר לרפואה קיבלו נשים.

לה פלש התקבלה לקולג' הרפואה לנשים בפנסילבניה (WMCP), שהוקם ב-1850 כאחד מבתי הספר הבודדים לרפואה בחוף המזרחי לחינוך נשים.  אולם בית הספר לרפואה היה יקר והיא לא יכלה להרשות זאת לעצמה. היא פנתה לעזרה לחברת המשפחה אליס פלטשר, אתנוגרפית ממסצ'וסטס שהייתה לה רשת רחבה של קשרים בתוך ארגוני רפורמות נשים.  לה פלש עזרה בעבר לאחותה של פלטשר להבריא בעקבות התלקחות של שיגרון דלקתי.

פלטשר עודד את לה פלש לפנות לאגודה ההודית של קונטיקט, שלוחה מקומית של האגודה הלאומית לנשים הודיות (WNIA).  ה-WNIA ביקש "לתרבת" את האינדיאנים על ידי עידוד ערכים ויקטוריאניים ביתיים בקרב נשים הודיות, ונתן חסות למטרוניות שדה שתפקידן היה ללמד נשים אינדיאניות "ניקיון" ו"יראת שמים". 

לה פלש, במכתבה לאגודה ההודית של קונטיקט, תיארה את רצונה להיכנס לבתי אנשיה כרופאה וללמד אותם היגיינה וכן לרפא את מחלותיהם; זה היה בקנה אחד עם המעלות הוויקטוריאניות של ערכי הביתיות שהאגודה רצתה לעודד.  האגודה מימנה את הוצאות בית הספר לרפואה של לה פלש, וכן שילמה עבור דיור, ספרים ואספקה אחרת שלה. היא נחשבת לאדם הראשון שקיבל סיוע לחינוך מקצועי בארצות הברית. העמותה ביקשה שתישאר רווקה במהלך לימודיה בבית הספר לרפואה ובמשך מספר שנים לאחר סיום לימודיה, כדי להתמקד בעיסוקה. 

ב-WMCP לה פלש למדה כימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה, היסטולוגיה, מדעי התרופות, מיילדות ורפואה כללית, וכמו בני גילה, עשתה עבודה קלינית במתקנים בפילדלפיה לצד סטודנטים ממכללות אחרות, גברים ונשים כאחד.  בזמן שלמדה בבית ספר לרפואה, לה פלש שינתה את המראה שלה. היא החלה להתלבש כמו חבריה הלבנים לכיתה וסידרה את שערה בצורת לחמנייה על ראשה כפי שהם התלבשו.

לאחר השנה השנייה של לה פלש בבית הספר לרפואה, היא נאלצה לחזור הביתה כדי לעזור למשפחתה, שרבים מהם חלו עקב התפרצות חצבת. מחלה זו עלולה להיות קשה עבור מבוגרים וילדים כאחד. במהלך שאר לימודיה, היא הייתה כותבת מכתבים הביתה עם עצות רפואיות.

היא סיימה את לימודיה בראש כיתתה ב-14 במרץ 1889,  לאחר מסלול לימודים קפדני בן שלוש שנים. 

ביוני 1889 הגישה לה פלש מועמדות לתפקיד רופאה ממשלתית בבית הספר ההודי של סוכנות אומהה; התפקיד הוצע לה פחות מחודשיים לאחר מכן.  לאחר סיום לימודיה, היא יצאה למסע הרצאות לבקשת האגודה ההודית של קונטיקט, והבטיחה לקהל הלבן שההודים יוכלו להפיק תועלת מהציוויליזציה הלבנה. 

היא שמרה על קשריה עם האגודה לאחר הלימודים לרפואה. הם מינו אותה כמיסיונרית רפואית לאומהה לאחר סיום הלימודים, והאגודה מימנה עבורה רכישת מכשירים רפואיים וספרים במהלך שנותיה הראשונות של עיסוק ברפואה בנברסקה.

פרקטיקה רפואית 

לה פלש חזרה לשמורת אומהה ב-1889 כדי להיכנס לתפקידה כרופאה בפנימייה הממשלתית בשמורה, המנוהלת על ידי המשרד לענייני הודו. שם היא הייתה אחראית ללמד את התלמידים על היגיינה ושמירה על בריאותם. 

אף על פי שהיא לא הייתה מחויבת לדאוג לקהילה הרחבה יותר, בית הספר היה קרוב יותר לאנשים רבים מאשר סוכנות השמורה הרשמית, ולה פלש מצאה את עצמה דואגת לרבים מחברי הקהילה כמו גם לילדים של בית הספר.  ללה פלש היו לעיתים קרובות ימי עבודה של 20 שעות והיא הייתה אחראית על למעלה מ-1,200 אנשים. מהמשרד שלה בפינה בחצר בית הספר, עם הציוד שסיפקה האגודה ההודית של קונטיקט, היא עזרה לאנשים עם בריאותם אך גם במשימות ארציות יותר, כמו כתיבת מכתבים ותרגום מסמכים רשמיים. 

היא זכתה לאמון נרחב בקהילה, עשתה ביקורי בית וטיפלה בחולים עם שחפת, שפעת, כולרה, דיזנטריה וטרכומה.  המשרד הראשון שלה, שהיה בגודל 12 על 16 רגל בלבד, שימש כמקום מפגש קהילתי.

במשך כמה שנים היא נסעה בשמורה וטיפלה בחולים, במשכורת ממשלתית של 500$ לשנה, בנוסף ל-250$ מהאגודה הלאומית לנשים הודיות על עבודתה כשסיונרית רפואית. 

בדצמבר 1892 היא חלתה מאוד, והייתה מרותקת למיטה במשך מספר שבועות. היא נאלצה לקחת חופש ב-1893 כדי לטפל באמה החולה וגם כדי לשקם את בריאותה.  היא התפטרה ב-1893 כדי לטפל באמה הגוססת, תוך שהיא שמה חובות משפחתיות לפני עבודתה הציבורית בסדר העדיפויות שלה. 

ב-1894, לה פלש נפגשה והתארסה עם הנרי פיקוט, אינדיאני משבט הסיאו מסוכנות ינקטון. הוא היה נשוי בעבר והתגרש מאשתו.  רבים מחבריו ומשפחתו של לה פלש הופתעו מהרומן, אך השניים נישאו ביוני 1894. 

לפיקוט ולבעלה היו שני בנים: קאריל, ילידת 1895 או 1896, ופייר, יליד 1898.  פיקוט המשיכה לעסוק ברפואה לאחר לידת ילדיה, תלויה בתמיכת בעלה כדי לאפשר זאת. זה היה יוצא דופן עבור נשים מהתקופה הוויקטוריאנית, שבדרך כלל ציפו מהן להישאר בבית לאחר הנישואין כדי להיות אמהות במשרה מלאה.  פיקוט טיפלה הן באומהה והן בחולים לבנים בעיירה בנקרופט ובקהילות שמסביב.  במידת הצורך, פיקוט אפילו הייתה לוקחת את ילדיה לביקורי בית איתה לפעמים.

רפורמות בבריאות הציבור

מְתִינוּת 
בנוסף לטיפול בבעיות הרפואיות המיידיות של אנשיה, פיקוט ביקשה לחנך את הקהילה שלה לגבי רפואה מונעת ובעיות בריאות ציבוריות אחרות, כולל מתינות. אלכוהוליזם היה בעיה רצינית בשמורת אומהה, ואישית עבור פיקוט: בעלה הנרי היה אלכוהוליסט.  לבנים חסרי מוניטין השתמשו באלכוהול כדי לנצל את תושבי אומהה תוך כדי ביצוע עסקאות קרקע. פיקוט, כרופאה וחברה בולטת בקהילה, הייתה מודעת היטב לנזק שגרמו מנהגים כאלה.  לה פלש תמכה באמצעים כגון כפייה וענישה כדי להניא אנשים מצריכת אלכוהול בתוך קהילת אומהה. תחת שלטונו של אביה, הונהגה מערכת משטרה חשאית שתמכה בענישה גופנית כדי להטיל משמעת על אלו שצרכו אלכוהול.

פיקוט פעלה נגד אלכוהול, נתנה הרצאות על סגולות המתינות ואימצה גם מאמצי כפייה, כמו איסור.  בתחילת שנות ה-90, היא פעלה למען חוק איסור במחוז ת'רסטון, שלא עבר, בין השאר בגלל סוחרי אלכוהול חסרי מצפון שניצלו את אומהה האנאלפביתית בכך שהעבירו להם כרטיסי הצבעה עם "נגד איסור" עליהם.  מקורות אחרים טוענים שהגברים ההודים שוחדו במשקאות חריפים מגברים לבנים.מאוחר יותר, היא הפעילה לחצץ למען הצעת חוק Meilklejohn, שתוציא מחוץ לחוק מכירת אלכוהול לכל בעל קרקע שרכושו עדיין הוחזק בנאמנות על ידי הממשלה. חוק Meiklejohn הפך לחוק בינואר 1897, אך התברר שכמעט בלתי אפשרי לאכוף. 

פיקוט המשיכה להילחם באלכוהול עד סוף חייה, וכאשר דת הפיוטה הגיעה לשמורת אומהה בתחילת שנות ה-1900, היא קיבלה אותה בהדרגה כאמצעי להילחם באלכוהוליזם, שכן רבים מבני דת הפיוטה הצליחו להתחבר מחדש. עם המסורות הרוחניות שלהם ודוחים שאיפות אלכוהוליות.

תברואה, שחפת ורפורמות אחרות בבריאות הציבור 
מעבר למתינות, פיקוט עבדה על נושאי בריאות הציבור בקהילה הרחבה יותר, כולל היגיינת בתי ספר, תברואה של מזון ומאמצים להילחם בהתפשטות השחפת.
היא כיהנה במועצת הבריאות של העיירה וולטיל Walthill, והייתה חברה מייסדת באגודה הרפואית של מחוז ת'רסטון ב-1907.
פיקוט הייתה גם יו"ר ועדת הבריאות הממלכתית של הפדרציה של נברסקה של מועדוני נשים במהלך העשור הראשון של המאה ה-20.
כיו"ר, היא עמדה בראש המאמצים לחנך אנשים בנושאי בריאות הציבור, במיוחד בבתי הספר, מתוך אמונה שהמפתח למלחמה במחלות הוא חינוך.
מאז לימודיה בבית הספר לרפואה, היא גם פעלה למען בניית בית חולים בשמורה. הוא הושלם לבסוף ב-1913 ולאחר מכן נקרא לכבודה
זה היה בית החולים הראשון במימון פרטי בהזמנה.
מסע הצלב החשוב ביותר שלה היה נגד שחפת, שהרגה מאות מבני אומהה, כולל בעלה הנרי ב-1905.
ב-1907 היא כתבה למשרד ההודי כדי לנסות לשכנע אותם לעזור, אך הם דחו אותה, בטענה שיש חוסר במימון.
מכיוון שעדיין לא הייתה תרופה זמינה, פיקוט דגלה בניקיון, באוויר צח והדברת זבובי הבית, שנחשבו כנשאים עיקריים של שחפת.
נכונותה של פיקוט לעסוק בפעולה פוליטית הועברה לתחומים אחרים מלבד בריאות הציבור. לאחר מותו של בעלה, היא הפכה פעילה יותר ויותר בקמפיינים נגד הארכת תקופת האמון לאומהה. היא הייתה נציגת שר הפנים, במחאה על שינויים בפיקוח על האומהה.

מעורבות פוליטית ונושא ההקצאה

נאבקים עם הירושה 
סוגיית הקצאת הקרקע עלתה שוב כאשר בעלה של פיקוט, הנרי, מת ב-1905.הוא השאיר לה ולשני בניהם, פייר וקריל, כ-185 דונם של אדמה בדקוטה הדרומית, אך התעוררו סיבוכים בתביעה ובמכירתה.בזמן מותו של הנרי, האדמה עדיין הוחזקה בנאמנות על ידי הממשלה, וכדי לקבל את הכספים ממכירתה, היו על יורשיו להוכיח כשירות.
לקטינים, כמו בניה של פיקוט, היה צריך להיות אפוטרופוס חוקי שיוכל להוכיח כשירות מטעמם.
תהליך השגת הכספים המגיעים להם היה ארוך ומפרך, ופיקוט נאלצה לשלוח מכתב אחר מכתב למשרד ההודי כדי לגרום להם להכיר בה כאדם מוכשר כדי לקבל את חלקה בירושה, אשר ר' ג'יי טיילור, הסוכן בשמורת ינקטון, הצליח להעניק לה לבסוף ב-1907, כמעט שנתיים לאחר מות בעלה
עם זאת, השגת הירושה של ילדיה התגלתה כמאבק קשה יותר. קרוב משפחה אחר, פיטר פיקוט, היה האפוטרופוס החוקי של אדמת בניה, מכיוון שהיא הייתה במדינה אחרת, אך הוא סירב להסכים למכירת הקרקע.
פיקוט הגיבה בהפצצת הנציבה לופ, ראש המשרד ההודי, במכתבים, וציירה את פיטר פיקוט כשכור ואת ר. ג'יי טיילור כבלתי מתפשרת וחסרת יכולת, תוך שהיא מגישה לעצמה תיק כמנהלת הטובה ביותר של כספי בניה.
הפעם, מכתביה זכו לתשומת לב, והמשרד ההודי השיב לה תוך שבוע מהמכתבים המקוריים, והודיע לה שטיילור קיבלה הוראה להתעלם מההתנגדויות של פיטר פיקוט.
פיקוט השקיעה את הכסף הזה בנכסים להשכרה, והצליחה להשתמש בהכנסה הזו כדי לפרנס את עצמה ואת בניה.
עם זאת, זה לא היה סוף המאבקים שלה עם הבירוקרטיה של הממשל הפדרלי. ילדיה ירשו אדמות מכמה מקרובי משפחתו של בעלה, והיא נכנסה לקרב נוסף עם הבירוקרטיה, שהסתיים בצורה חיובית ב-1908.

פעולה למען הקהילה 
המאבקים של פיקוט עם הבירוקרטיה של ההקצאה נמשכו בשם חברים אחרים בקהילה שלה. בתפקידה כרופאה, פיקוט זכתה באמון הקהילה שלה, ותפקידה כמנהיגה מקומית התרחב מכותבת מכתבים/מתורגמנית למגנה של האינטרסים של אדמות אומהה.

היא ביקשה לעזור לאומהה אחרים שרצו למכור את אדמותיהם ולהשיג שליטה על הכספים המגיעים להם, והיא גם ניסתה לסייע בפתרון מצבים שבהם לבנים ניצלו אינדיאנים שבחרו להשכירר אדמות.
תוך כדי עבודה זו, היא נעשתה יותר ויותר מודעת וזועמת על הונאת הקרקעות שביצע סינדיקט של גברים בשמורת אומהה וסביבתה. פיקוט התמקדה בסינדיקט, שהורכב משלושה גברים לבנים ושני אומהה שהונו קטינים מירושותיהם בתפנית מוזרה, פיקוט, שבילתה חלק ניכר מחייה בהכרזה כי לאומהה יש את אותה יכולת ל"ציוויליזציה" כמו לכל אדם לבן, כתבה למשרד ההודי בשנת 1909 כדי לומר שחלק מאנשיה אינם מוכשרים מכדי להגן עליהם. עצמם נגד הרמאים ולכן נזקקו לאפוטרופסות המתמשכת של הממשל הפדרלי.
בשנת 1910, היא נסעה לוושינגטון הבירה כדי לשוחח עם פקידים מהמשרד לענייני הודו (OIA), ואמרה להם שאף על פי שרוב בני אומהה היו מוכשרים לחלוטין לנהל את ענייניהם, המשרד ההודי חנק את התפתחות העסקים כישורים וידע על העולם הלבן בקרב הודים, ולפיכך חוסר הכשירות של מיעוט מבני אומהה היה, למעשה, אשמתו של הממשל הפדרלי טיעון זה היה תוצר של הקמפיינים שלה נגד איחוד סוכנויות אומהה ווינבאגו, שהוצעו ב-1904 והתחדשו ב-1910.
פיקוט הייתה חלק מתנועה בקרב אומהה שהתנגדה לגיבוש זה, והשתמשה במכתבים ובכתבות עיתונות ביקורתיות קשות כדי להעביר את דבריה לבירוקרטיה של ה-OIA.
 היא טענה כי הגיבוש המיותר שנוצר על ידי האיחוד אינו אלא נטל נוסף על אומהה והיווה הוכחה נוספת לכך שה-OIA התייחס אליהם כמו ילדים, ולא כאזרחים המוכנים להשתתף בדמוקרטיה.היא המשיכה לעבוד למען קהילתה עד סוף חייה, אם כי נראה היה שהרבה מזה היה לשווא, שכן אנשיה איבדו הרבה מאדמות אבותיהם והפכו תלויים יותר, לא פחות, ב-OIA

מחלה, מוות ומורשת 

פיקוט סבלה במשך רוב חייה ממחלה כרונית. בבית הספר לרפואה, היא הייתה מוטרדת מקשיי נשימה, ואחרי כמה שנים שעבדה בשמורה, היא נאלצה לקחת הפסקה כדי להחלים את בריאותה בשנת 1892, כיוון שסבלה מכאבים כרוניים בצווארה, בראשה ובאוזניה.
היא החלימה אך חלתה שוב ב-1893, לאחר שנפילה מסוס הותירה אותה עם פציעות פנימיות משמעותיות.עם הזמן, מצבה של פיקוט גרם לה להתחרש.deaf.
ככל שפיקוט הזדקנה, בריאותה ירדה, וכאשר נבנה בית החולים השמורה החדש בוולטהיל ב-1913, היא הייתה חלשה מכדי להיות המנהלת היחידה שלו. בתחילת מרץ 1915 היא סבלה מאוד ומתה. למחרת נערכו שירותי הן של הכנסייה הפרסביטריאנית והן של פרק האמטיסט של מסדר כוכב המזרח. מסרטן העצמות ב-18 בספטמבר 1915.היא קבורה בבית הקברות בנקרופט, בנקרופט, נברסקה ליד בעלה, אביה, אמה, אחיותיה ואחיה למחצה. בניה של פיקוט המשיכו לחיות חיים מלאים. קאריל פיקוט עשתה קריירה בצבא ארצות הברית ושירתה במלחמת העולם השנייה, ולבסוף התיישבה באל קאג'ון, קליפורניה. פייר פיקוט התגורר בוולטהיל, נברסקה, במשך רוב חייו והקים משפחה של שלושה ילדים
בקריירה שלה, פיקוט שירתה למעלה מ-1,300 חולים בשטח של 450 מייל רבוע.

מחוות 
בית החולים השמורה בוולטהיל, נברסקה, כיום מרכז קהילתי, נקרא על שם פיקוט והוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1993. בית החולים הוגדר גם כאחד מ-11 המקומות בסכנת הכחדה של 2018 על ידי הקרן הלאומית  נמשכות עבודה לגיוס כספים לשיקומו 
בית ספר יסודי במערב אומהה נברסקה נקרא על שם פיקוט 
ב-17 ביוני 2017, יום השנה ה-152 להולדתה, גוגל פרסמה גוגל דודל לכבוד פיקוט.
בשנת 2018, חזה של פיקוט נחנך במרכז התחבורה מרטין לותר קינג ג'וניור בסיו סיטי.
בשנת 2019, פסל של לה פלשה הוקדש כחלק מפארק המורשת של אוניברסיטת המפטון.
ב-11 באוקטובר 2021, יום העמים הילידים המוכר רשמית הראשון של נברסקה, פסל ברונזה של ד"ר סוזן לפלשה פיקוט נחשף על ידי צאצאיה בקניון המאה של לינקולן. בנג'מין ויקטור יצר את הברונזה של פיקוט. הוא אותו אמן שיצר את הפסל Chief Standing Bear שיושב כעת בקניון Centennial, וגרסה נוספת שלו ניצבת באולם הפסלים בוושינגטון די.סי.

ראו גם 
 רופא

לקריאה נוספת 
  (באנגלית)
 (באנגלית)
 (באנגלית)

קישורים חיצוניים 

 Dr. Susan La Flesche Picotte (1865–1915) Find A Grave memorial (באנגלית)

הערות שוליים 

רופאות אמריקאיות
רופאים אמריקאים
אינדיאנים: אישים
בעלי תואר דוקטור לרפואה
אמריקאיות שנולדו ב-1865
אמריקאים שנולדו ב-1865
אמריקאיות שנפטרו ב-1915
אמריקאים שנפטרו ב-1915