נסים שמאמה

נסים שמאמה (בצרפתית: Nessim Samama; באנגלית: Nassim Shamama בערבית: نسيم شمامة) נולד בעיר תוניס בירת תוניסיה בשנת 1805 ומת בליבורנו, איטליה ב-24 בינואר 1873. הוא יהודי תוניסאי שכיהן בתפקיד הקאיד (המוביל, ראש) של הקהילה היהודית בתוניס. במקביל הוא עבד עבור משפחת חוסייני, הוא החל בתפקיד כונס הנכסים הכללי ולאחר מכן כיהן בתפקיד מנהל הכספים (שר האוצר). לאחר שצבר הון עתק מתפקידיו הרשמיים עזב את תוניסיה. לאחר מותו הפך העִיזָּבוֹן שלו לבן ערובה בכמה תביעות משפטיות בינלאומיות מפורסמות וממושכות.

ראשית חייו וקריירה ציבורית 
נסים שמאמה הוא בנם של הרב סלומון שמאמה ועזיזה קריאף, הוא נחשב ל"ראש המשפחה היהודית העשירה והמיוחסת ביותר בכל מחוז תוניס". מעבר לכך לא ידוע דבר על נעוריו, מלבד העובדה שנסים שמאמה התחיל מוקדם מאוד בעסקי הבדים. החנות שלו ברובע הראה, הרובע היהודי בתוניס, בקושי הצליחה לפרנס אותו ואת משפחתו, כולל שלוש נשותיו. אחד מלקוחותיו, הגנרל בן עאיד (General Benaïd), נפעם מיכולותיו של נסים, רהיטות דיבורו ויכולות החישוב שלו, דבר שאפשר לו להתחכך עם פקידי הממשל ועל כן הציע לו לעבוד עבורו. נסים עזב את חנותו והסכים להיות הגזבר של הגנרל מחמוד בן עאיד . משנת 1843 שמאמה, היה אחראי על גביית המיסים של הגנרל. בשנת 1849 הוא היה אחראי על הכנסות הכלליות מהמכס בתוניס, ולאחר מכן גם על הכנסות ממכס בספקס ובסוסה, כמו גם על סבון, סיד, לבנים, מלח ופחם. בין השנים 1852–1853, הוא הועבר לשירותו של הווזיר הגדול מוסטפא חזנאדר , והפך לכונס הנכסים הכללי ולגזבר הכללי. נסים כיהן בתפקיד מנהל הכספים מאפריל 1860, והתעשר עד כדי כך שבמאי 1862 הציע הלוואה של עשרה מיליון ריאל לווזיר חזנאדר בריבית של 12%.

פרשת באטו ספז 
ביוני 1856, נסים שמאמה היה מעורב בפרשת באטו ספז  שעסקה במשפטו ובהוצאתו להורג לאחר מכן של העגלון שלו. בעקבות אירוע תאונה ועימות עם מוסלמי, הואשם ספז בהעלבת האסלאם. בית דין שרעי מצא אותו אשם, הוא נידון למוות בגין חילול שמו של מוחמד וראשו נערף ב-24 ביוני 1857. מוחמד ביי  שליט תוניסיה ביקש בכך להפיג את הזעם הציבורי שנבע מהוצאתו להורג מוקדם יותר של מוסלמי שהואשם בהריגת יהודי.  שמאמה עצמו היה מוגן, מפני השלטונות התוניסאיים כי הוא נהנה מהגנה קונסולרית צרפתית.  חומרת גזר הדין נגד ספז עוררה רגשות עזים בקהילה היהודית ובקרב הקונסולים של צרפת ובריטניה, לאון רושה  וריצ'רד ווד. על כן הם הפעילו לחץ על השליט (הביי) כדי שהוא יכריז הצהרה על רפורמות ליברליות דומות לאלו שהוכרזו באימפריה העות'מאנית ב-1839.

מנהיגות קהילתית 
באוקטובר 1859, עם מותו של הקאיד ג'וזף שמאמה, דודו של נסים שמאמה הצליחו הקונסולים הבריטיים והצרפתים ללחוץ על ה-Bey שיהפוך את נסים שמאמה לקאיד של הקהילה היהודית בתוניס.  הוא תרם לבנייה ושיפור של מקומות תפילה, כולל בניית בית הכנסת הגדול של תוניס. הוא גם שכנע את הביי לפטור את הקהילה היהודית ממס קורווה. מקורות מקומיים שמרו את זכרו של נסים שמאמה כפילנתרופ שאין שני לו: הוא ערך נישואים ותרם נדוניות לבנות עניות ועזר לנזקקים בעיר. היה לו בית גדול (המכונה דאר קאיד נסים שמאמה  ) שהוא בנה לעצמו ברחוב אל מכנאקה, בו שוכן מאוחר יותר בית הספר אליאנס לבנות צעירות של Alliance Israelite Universelle, בית כנסת הנושא את שמו וספרייה. הוא היה אחד מאדריכלי ההתקרבות בין תוניסיה לצרפת; ב-1860 הוא פגש את הקיסרית יוג'יני ונפוליאון השלישי, שהפכו אותו לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.

גלות 
בעקבות מרד מג'בה  (מרד כנגד מס הגולגולת בתוניסיה) והשעיית החוקה של 1861, יצא שמאמה לפריז ב-8 ביוני 1864, בשליחות רשמית לניהול משא ומתן עם צרפת על הלוואה חדשה לשליט תוניסיה. אך למעשה הוא נמלט מהמדינה ולקח עמו תיקים פיננסיים מרכזיים, מסמכים ועשרים מיליון ריאלים, שצבר כתוצאה משימוש לרעה בתפקידו.  בצרפת הוא קנה מלונות, בית כפרי ונכסים.

מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 אילצה אותו לעזוב לאיטליה. הוא התיישב דרך קבע בליבורנו בשנת 1871, ומשם המשיך לנהל את רכושו בהארה  (הרובע היהודי בעיר תוניס). ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה העניק לו את דרגת האצולה, רוזן הכס הקדוש, מה שהפך אותו ליהודי הראשון שקבל את התואר הזה.

מורשת ותביעות משפטיות 
שמאמה מת ללא ילדים ומספר בני משפחה בתוניסיה ומחוצה לה תבעו את הונו העצום. בנוסף, עזבונו נדרש גם על ידי עיריית תוניס, שבקשה להחזיר חלק מהכספים ששמאמה גנב. ראש ממשלת תוניסיה מוסטפא חאזנאדאר  סיכם עם שלושה מיורשיו של שמאמה על עסקה להסדרת כל התביעות שלהם בתמורה ש-5% מהירושה שלהם תועבר לממשלת תוניסיה. אך התברר שמוסטפא חאזנאדאר לקח לעצמו את הכסף ולא העבירו לאוצר המדינה. היורשים בתוניסיה ביקשו את סיוע הקונסולים הצרפתים והאיטלקים ועזבו את תוניסיה לליבורנו.  במרכז המחלוקות הייתה מחלוקת לגבי מי הסמכות השיפוט בענייניו של שמאמה; אף על פי ששמאמה נולד תוניסאי, הוזכר שהוא אימץ אזרחות איטלקית. בשנת 1878 החליט בית משפט בליבורנו שהוא מת ללא אזרחות, מאחר שוויתר על אזרחותו התוניסאית. תיקי משפט הירושה נמשכו יותר מחמש עשרה שנים.

במקביל בני משפחת הביי פתחו בהליכים משפטיים בצרפת כנגד פטרונו של שאמאמה, הגנרל מחמוד בן עאיד ; ברגע שוועדת הבוררות הצרפתית מצאה שבן עאיד חייב להחזיר סכום גדול לביי, בן עאיד פתח בתביעה משלו כנגד העיזבון של שמאמה, בטענה שנסים שמאמה היה בקשר עם אויביו כדי לנשל אותו מנכסיו החוקיים. התביעה של בן עאיד נכשלה. בשנת 1879, כשבני משפחת הביי בתוניס ביקשו פיצויים המגיעים להם, יורשיו של שמאמה מכרו את זכויותיהם בעיזבון לברון פרדריק אמיל ד'ארלנגר  תמורת 11 מיליון פרנק. באוקטובר 1881 חתם ארלנגר על הסכם עם ממשלת תוניסיה שיחלק את אחזקותיו בעיזבון. כאשר 72% נותרו בידי משפחת ארלנגר ו- 22% הועברו לרשות ממשלת תוניסיה. במהלך השנים, ממשלת תוניסיה מכרה את אחזקותיה בפחות מ-8 מיליון פרנק בעוד משפחת ארלנגר שמרה על אחזקותיה בעיזבון בשווי 20 מיליון פרנק.

לקריאה נוספת 
 Marglin, J. (2018). אזרחות במשפט: משפט פרטי בינלאומי ברחבי הים התיכון. אנאלס. Histoire, Sciences Sociales, 73(1), 81-113. doi:10.1017/ahsse.2020.12
 בן סלימאן, פאטמה (2015) Définir ce qu'est être Tunisien Litiges autour de la nationalité de Nessim Scemama (1873-1881) Revue des minded musulmanes et de la Méditerranée. 137, 31-48
 חרובי, י' (2007).  Les conflits autour du testament du Caïd Nessim Scemama d'après quelques sources hébraïques. דאנס :, D. Cohen-Tannoudji, Entre orient et occident: Juifs et Musulmans en Tunisie (עמ' 143–156). פריז: Editions de l'Éclat

קישורים חיצוניים
 
 מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הלכה יהודית במרחב ים־תיכוני: פרשת צוואתו של הקאיד נסים שמאמה, 1883-1873, אתר כותר
 אודות נסים שמאמה בספריה הלאומית
 מסמכים מפרשת צואת נסים שמאמה בבית המכירות הפומביות King David Auctions

הערות שוליים 

אנשי עסקים יהודים תוניסאים
נדבנים יהודים
מקבלי אות לגיון הכבוד
ילידי 1805
נפטרים ב-1873