מלחמת הודו–פקיסטן השנייה

מלחמת הודו-פקיסטן השנייה, הידועה גם כמלחמת קשמיר השנייה, הייתה סדרה של עימותים שהתרחשו בין אפריל 1965 לספטמבר 1965 בין פקיסטן להודו. המלחמה פרצה בעקבות ניסיון של הכוחות המזוינים של פקיסטן להחדיר כוחות לקשמיר כדי לגרום התקוממות נגד השלטון ההודי. המלחמה נמשכה שבעה עשר שבועות וגרמה לאלפי אבדות משני הצדדים, והתרחשו בה קרבות הטנקים הגדולים ביותר ממלחמת העולם השנייה. המלחמה נגמרה ב-20 בספטמבר בעקבות החלטה 211 של מועצת הביטחון של האו"ם, ולאחר מכן באה הצהרת טשקנט, בה התחייבו שני הצדדים לשוב לקוויהם ערב המלחמה. עיקר הלחימה הייתה בין כוחות היבשה של שתי המדינות בקשמיר ולאורך גבול הודו–פקיסטן.

אף על פי שהמלחמה נסתיימה בתיקו צבאי, היא נתפסה כתבוסה של פקיסטן, שנכשלה בניסיונה לעורר מרד בקשמיר, וכניצחון הודי אשר ידה הייתה על העליונה בסוף המלחמה. עם זאת, במונחים של עליונות אווירית, חיל האוויר הפקיסטני גבר על חיל האוויר ההודי באזורי הלחימה למרות נחיתותו המספרית.

המלחמה הביאה לשינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת, כאשר לפני המלחמה, ארצות הברית ובריטניה היו בעלות ברית הן של הודו והן של פקיסטן, כספקיות העיקריות של ציוד צבאי וסיוע. לאחר המלחמה, הודו ופקיסטן חשו נבגדות על ידי מה שנתפס על ידיהן כחוסר תמיכה בעמדותיהם, ובעקבות הטלת האמברגו האמריקאי והבריטי על שתי המדינות. כתוצאה מכך, הודו פיתחה קשרים קרובים יותר עם ברית המועצות ופקיסטן התקרבה לסין. העמדה השלילית על מעצמות המערב בעקבות המלחמה ומלחמת הודו-פקיסטן השלישית, המשיכה להשפיע על היחסים בין המערב ותת היבשת.

רקע 
מאז חלוקת הודו הבריטית ב-1947, פקיסטן והודו נותרו במחלוקת על כמה נושאים. בנוסף לסכסוך על קשמיר, נותרו סכסוכי גבול אחרים, בעיקר על הראן של קוץ', אזור צחיח במדינת גוג'ראט ההודית. הסוגיה התעוררה לראשונה בשנת 1956, והסתיימה בכך שהודו השתלטה על האזור.

פקיסטן חתמה ב-1954 על הסכם הגנה עם ארצות הברית, ובעקבות כך במהלך שנות ה-60 קיבלה 700 מיליון דולר של סיוע צבאי, ששדרג משמעותית את הכוחות המזוינים של פקיסטן.

לאחר תבוסת הודו במלחמת הודו–סין ב-1962, הכוחות המזוינים של הודו עברו שינויים מסיביים הן בכוח אדם והן בציוד. במהלך תקופה זו, למרות נחיתותם המספרית החזיקו הכוחות המזוינים של פקיסטן יתרון באיכות הכוח האווירי והשריון על פני הודו, אשר פקיסטן ביקשה לנצל לפני שהודו השלימה את בניית כוחות ההגנה שלה.

המלחמה

המערכה בראן של קוץ' 
בינואר 1965 החלו חיילים פקיסטנים לפטרל בשטח שנשלט על ידי הודו בראן של קוץ', דבר שהוביל למתקפות הדדיות על עמדות גבול ב-8 באפריל 1965. בתחילה היו מעורבים במתקפות כוחות משמר הגבול של שתי המדינות, אך עד מהרה הפכו האירועים להתנגשויות בין הכוחות המזוינים של המדינות. פקיסטן כבשה כמה עמדות הודיות. ביוני 1965, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון הצליח לשכנע את שתי המדינות להפסיק את פעולות האיבה והקים בית דין כדי לפתור את המחלוקת. פסק הדין, שניתן ב-1968, העניק לפקיסטן שטח בן כ-900 קילומטר רבוע בראן של קוץ', לעומת תביעתה המקורית לכ-9,000 קילומטר רבוע.

המערכה בקשמיר 
לאחר הצלחתה בראן של קוץ', פקיסטן, בהנהגתו של איוב ח'אן, האמינה שהצבא ההודי לא יוכל להגן על עצמו מפני מערכה צבאית מהירה בקשמיר, שכן הצבא ההודי הפסיד לסין במלחמת הודו–סין ב-1962. פקיסטן האמינה שאוכלוסיית קשמיר בעיקרה אינה מרוצה מהשלטון ההודי ושיהא בכוחה להצית מרד באמצעות מסתננים ופעילות חבלה. ב-5 באוגוסט 1965, עברו כ-30,000 חיילים פקיסטנים את קו השליטה, בניסיון להביא לפריצת מרד. הכוחות הפקיסטניים התגלו עד מהרה, כשנוכחותם דווחה על ידי קשמירים מקומיים, והמבצע נכשל.

בתגובה חצו הכוחות ההודיים קו השליטה ב-15 באוגוסט. בתחילה, זכה הצבא ההודי להצלחה וכבש שלוש עמדות הרריות חשובות. עד סוף אוגוסט, זכו שני הצדדים בהתקדמות יחסית; פקיסטן כבשה מספר נקודות בשטח הודו, בהם תיתוואל, אורי ופונץ' והודו כבשה את מעבר חאג'י פיר, 8 ק"מ לתוך קשמיר הפקיסטנית.

ב-1 בספטמבר 1965, פקיסטן פתחה במתקפה נוספת, במטרה לכבוש את העיירה החיונית אחנוור בג'אמו, על מנת לנתק את התקשורת ודרכי האספקה לכוחות ההודיים בג'אמו. איוב ח'אן חשב ש"המורל ההודי לא יעמוד יותר מכמה מכות קשות בזמן ובמקום הנכון", המתקפה הפתיעה את צבא הודו, שלא נערך אליה. חיל האוויר ההודי נשלח לעצור את המתקפה הפקיסטנית. למחרת, חיל האוויר הפקיסטני תקף כוחות הודיים ובסיסי אוויר בקשמיר ובפנג'אב. כוחות הודיים תקפו את פג'אב הפקיסטנית, דבר שאילץ את הצבא הפקיסטני להעביר כוחות מאחנוור להגנת פנג'אב. אזור נוסף בעל חשיבות אסטרטגית שנתפס על ידי פקיסטן היה קרגיל. למרות שהעיירה נשארה בידיים הודיות, פקיסטן כבשה את הגבעות השולטות על קארגיל וכביש סרינגאר-לה. עם זאת, לאחר מבצע נגד גדול של הצבא ההודי, נאלצו הכוחות הפקיסטניים לסגת מאזור זה בחודש אוגוסט.

כוחות הודיים חצו את קו הגבול ב-6 בספטמבר. ב-6 בספטמבר, דיוויזיית הרגלים ה-15, נאבקה במתקפת נגד כבדה של פקיסטן ליד הגדה המערבית של תעלת איצ'וג'יל, הגבול בפועל בין הודו לפקיסטן. ניסיון שני, הפעם מוצלח, לחצות את תעלת איחוגיל נעשה מעל הגשר בכפר ברקי, מזרחית ללאהור. התפתחויות אלו הביאו את הצבא ההודי לטווח של נמל התעופה הבין-לאומי עלאמה אקבאל. כתוצאה מכך, ארצות הברית ביקשה הפסקת אש זמנית כדי לאפשר לה לפנות את אזרחיה מלאהור.

המתקפה בלאהור כללה את דיוויזיית הרגלים הראשונה שנתמכה על ידי שלושת גדודי הטנקים של חטיבת השריון העצמאית השנייה; הם התקדמו במהירות מעבר לגבול, והגיעו לתעלת איצ'וג'יל עד 6 בספטמבר. הצבא הפקיסטני החזיק את הגשרים מעל התעלה או פוצץ את אלה שלא יכול היה להחזיק, ולמעשה עצר כל התקדמות נוספת של הודו לכיוון לאהור. יחידה אחת של גדוד הג'אט ההודי, ג'אט 3, חצתה גם היא את תעלת איצ'וג'יל וכבשה את העיירה בטפור (ג'אלו מור לפקיסטן) בצד המערבי של התעלה. באותו יום, מתקפת נגד המורכבת מדיוויזיית שריון ודיוויזיית חי"ר שנתמכה על ידי מטוסי F-86 סייבר של חיל האוויר הפקיסטני אילצה את הדיוויזיה ה-15 ההודית לסגת לנקודת המוצא שלה. למרות ש-3 ג'אט ספגה אבדות מינימליות, כשעיקר הנזק נגרם לכלי רכב, לפיקוד העליון לא נודע שהיחידה תפסה את בטפור, והוא נתן פקודה לסגת מבאטפור ומדוגראי לגוסאל-דיאל. בסופו של דבר דוגראי נכבש מחדש על ידי ג'אט 3 ב-21 בספטמבר, בפעם השנייה לאחר קרב קשה הרבה יותר עקב תגבורת פקיסטנית.

ב-8 בספטמבר 1965, נשלחה יחידה של אריטילריה רכה לתגבר את עמדת משטרת רג'סטאן (RAC) במונאבאו – כפר אסטרטגי במרחק של כ-250 קילומטר מג'ודפור. התפקיד שלהם היה להחזיק את המוצב ולמנוע מגדודי הרגלים של פקיסטן לעקוף את המוצב. אבל הפלוגה בקושי הצליחה לסכל את המתקפה האינטנסיבית במשך 24 שעות. שלושה שומרים עם סוללת מרגמה כבדה של 954 שהוזמנה לתגבר את העמדה לא הצליחה להגיע לנקודה, לאחר שחיל האוויר הפקיסטני פגע בכל האזור, וגם פגע ברכבת רכבת שהגיעה מברמר עם תגבורת ליד תחנת הרכבת כביש גאדרה. ב-10 בספטמבר נפלה מונאבאו לידיים פקיסטניות, והמאמצים ההודים לתפוס חזרה את הנקודה כשלו.

בימים שלאחר 9 בספטמבר הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא הודו פתחה במתקפה נרחבת באזור סקיילוט, אך המתקפה הוכשלה על ידי הדיוויזיה המשוריינת השישית של פקיסטן, והכוח נאלץ לסגת לאחר אבדות כבדות.

הפקיסטנים הגדילו את הצלחתם על ידי פתיחת מבצע ווידפייפ, אשר אילץ את ההודים לסגת רחוק יותר.

במקביל, דיוויזיית השריון הראשונה של פקיסטן, תקפה את חמקרן, במטרה לכבוש את אמריטסר ואת הגשר על נהר בייס המוביל לג'לנדהר.

הדיוויזיה המשוריינת הפקיסטנית הראשונה הובסה עד סוף ה-10 בספטמבר על ידי דיוויזיית ההרים ההודית ה-4 במה שנודע כקרב אסל אוטר (מילולית – "תשובה אמיתית", או – "תגובה מתאימה"). האזור נודע בשם 'פאטון נגר' (פאטון טאון), בגלל המספר הגדול של טנקי פאטון פקיסטניים מתוצרת ארצות הברית שנטטשו בו. כ-97 טנקים פקיסטניים הושמדו או ננטשו, כאשר רק 32 טנקים הודים הושמדו או ניזוקו.

פעולות האיבה בגזרת ראג'סטאן החלו ב-8 בספטמבר. בתחילה כוח המדבר של פקיסטן ומיליציית חור , קבוצה סופית-פקיסטנית, הוצבו בעמדת מגננה. החורים הכירו את השטח והחזיקו בכישורי הישרדות מדבריים חיוניים רבים, שלא היו ליריביהם וחבריהם לצבא פקיסטן. כשהם משמשים כחיל רגלי קל בעיקר, הסבו החורים אבדות רבות לכוחות ההודיים כשנכנסו לסינד. החורים הועסקו גם כמתגנבים וזורעי הרס, משימה שהם נטלו על עצמם לעיתים קרובות על גמלים. עם התגברות הלחימה, החורים וכוח המדבר שימשו יותר לתקיפה ולכיבוש של כפרים הודים בראג'סטאן.

המלחמה עמדה לקראת קיפאון, כאשר שתי המדינות מחזיקות בשטח של השני. הצבא ההודי סבל מ-3,000 הרוגים בשדה הקרב, בעוד פקיסטן סבלה מ-3,800. הצבא תפס 1920 קילומטרים רבועים של שטח פקיסטני וצבא פקיסטן תפס 550 קילומטרים רבועים של טריטוריה ההודית. השטח שנכבש על ידי הודו היה בעיקר בגזרות הפוריות של סיאלקוט, לאהור וקשמיר, בעוד שרווחי הקרקע הפקיסטניים היו בעיקר במדבריות מול סינד ובגזרת צ'ומב ליד קשמיר. פקיסטן טוענת שהיא החזיקה ב-1,600 של שטח הודי, ואיבדה 1,200 קילמוטרים רבועים להודו.

לוחמה אווירית 

במלחמה היו מעורבים מטוסי חיל האוויר ההודי וחיל האוויר הפקיסטני לראשונה מאז מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה.

ברשות חיל האוויר ההודי היו מספר גדול של הוקר האנטר, פוללנד גנאט מתוצרת הודית, דה הבילנד ומפייר, מפציצי אינגליש אלקטריק קנברה וטייסת מיג-21. כוח הקרב של חיל האוויר הפקיסטני כלל 102 F-86 סייבר ו-12 F-104 סטארפייטר, יחד עם 24 מפציצי B-57 קנברה. במהלך המלחמה טען חיל האוויר הפקיסטני כי יחסי הכוחות עומדים על כחמש לאחד לרעתו, אך טייסיו היו מנוסים יותר ממקביליהם ההודים.

מטוסי חיל האוויר הפקיסטני היו ברובם אמריקאיים, בעוד שחיל האוויר ההודי הטיס מגוון של מטוסים בריטיים וסובייטיים. בפועל, כוחות שני חילות האוויר היו שווים למדי במהלך המלחמה, מאחר שחלק גדול מחיל האוויר ההודי נשאר רחוק יותר מזרחה בגלל החשש מהצטרפות סין למלחמה. 

פקיסטן לכדה מטוס גנאט של חיל האוויר ההודי, אחרי שטייסו נחת במנחת פקיסטני נטוש בפסרור, כיוון שחסר לו הדלק לחזור לבסיסו. לדברי הטייס, הוא נפרד מהמבנה שלו בגלל תקלה במצפן וברדיו. המטוס מוצג במוזיאון חיל האוויר של פקיסטן בקראצ'י. שלושה מטוסים הודיים אזרחיים הופלו על ידי חיל האוויר הפקיסטני, בהם אחד שנשא את ראש השרים של מדינת גוג'ראט, שנהרג יחד עם אשתו. חיל האוויר של פקיסטן נלחם היטב בעימות עם חיל האוויר ההודי הגדול ממנו בהרבה ותמך בכוחות הקרקע.
 
טייס קרב פקיסטני אחד, זקף לזכותו שיא של הפלת חמישה מטוסים הודיים תוך פחות מדקה, והפך לאלוף הפלות הידוע הראשון מאז מלחמת קוריאה. עם זאת, טענותיו לא אושרו על ידי חיל האוויר הפקיסטני והן שנויות במחלוקת על ידי מקורות הודיים.

שתי המדינות טענו טענותת סותרות על אבדות במהלך המלחמה ומעט מקורות נייטרליים אימתו את הטענות. חיל האוויר הפקיסטני טען כי הפיל 104 מטוסים הודים ואיבד 19, בעוד שחיל האוויר ההודי טען שהפיל 73 מטוסים פקיסטנים ואיבד 59. לפי חיל האוויר הפקיסטני, הוא הטיס 86 F-86 סייבר, עשר F-104 סטארפייטר ו-20 B-57 קנברה במצעד זמן קצר לאחר סיום המלחמה, ובכך מפריך את טענת חיל האוויר ההודי להפלת 73 מטוסים פקיסטנים, אשר היוו את מרבית מטוסי חיל האוויר הפקיסטני. מקורות הודיים טענו כי פקיסטן ביקשה לרכוש מטוסים נוספים מאינדונזיה, עיראק, איראן, טורקיה וסין תוך 10 ימים מתחילת המלחמה.

לפי מקורות לא תלויים, חיל האוויר הפקיסטני איבד כ-20 מטוסים ואילו ההודי איבד 60–75, אך פקיסטן איבדה 17 אחוזים מכוחה בקו החזית, בעוד שהודו אבדה פחות מ-10 אחוזים. יתרה מכך, שיעור ההפסדים החל להתאזן בסוף המלחמה, וההערכה היא שלחימה של שלושה שבועות נוספים היו מביאים את שיעור האבדות הפקיסטניות ל-33% ושל הודו ל-15%. לא חיל האוויר הפקיסטני ולא חיל האוויר ההודי הצליחו להשיג עליונות אווירית במלחמה, והמלחמה נחשבת לשיויון מבחינת המלחמה האווירית.

לוחמת שריון 
במלחמה התקיימו כמה מקרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. בתחילת המלחמה היה לצבא הפקיסטני יתרון מספרי בטנקים וציוד טוב יותר בעיקרו. השריון הפקיסטני היה בעיקר מתוצרת אמריקאית; הוא כלל בעיקר טנקי פאטון M-47 ו-M-48, אך גם טנקי M4 שרמן רבים, כמה טנקים קלים M24 צ'אפי ומשחיתי טנקים M36 ג'קסון, מצוידים בתותחי 90 מ"מ. עיקר הטנקים של הודו היו טנקי M4 שרמן ישנים יותר; חלקם השתמשו בתותחי CN 75 50 הצרפתיים, בעוד שחלק מהדגמים הישנים יותר היו מצוידים בתותח הנחות 75 מ"מ M3 L/40. מלבד טנקי ה-M4, הודו החזיקה ב-צנטוריונים מתוצרת בריטניה, עם תותחי L7, והטנקים הקלים AMX-13, PT-76 ו-M3 סטיוארט. פקיסטן החזיקה שריון רב יותר וארטילריה מודרנית יותר; וטווח התותחים שלה עלו על הטווח של הארטילריה ההודית.

עם פרוץ המלחמה ב-1965 היו לפקיסטן כ-15 גדודים משוריינים, כל אחד עם כ-45 טנקים בשלוש יחידות. מלבד הפאטונים, היו כ-200 M4 שרמנים חמושים מחדש עם תותחי 76 מ"מ, 150 טנקים קלים מדגם M24 צ'אפי וכמה יחידות עצמאיות של משחיתי טנקים M36B1. רוב הגדודים הללו שירתו בשתי דיוויזיות השריון של פקיסטן, דיוויזיות השריון ה-1 וה-6, שנמצאה בהיווצרות.

הצבא ההודי החזיק ב-17 גדודי שריון, ובשנות ה-50 החל לחדש אותם על ידי רכישת 164 טנקים קלים AMX-13 ו-188 צנטוריונים. שאר יחידות השריון היו מצוידות ב-M4 שרמנים ובמספר קטן של טנקים קלים מסוג M3A3 סטיוארט. להודו הייתה רק דיוויזיה משוריינת אחת, הדיוויזיה המשוריינת 'הפיל השחור' הראשון.

למרות עליונותו האיכותית והמספרית של השריון הפקיסטני, פקיסטן הובסה בשדה הקרב על ידי הודו, שהתקדמה לגזרת לאהור-סיאלקוט, תוך עצירת מתקפת הנגד של פקיסטן על אמריטסר; לפעמים הם הופעלו באופן שגוי, כגון תקיפת עמדות הגנה במהלך תבוסת הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פקיסטן באסל אוטר.

לאחר שהודו פרצה את תעלת מדהופור ב-11 בספטמבר, נעצרה מתקפת הנגד של קהם קארן, והשפיעה באופן מהותי על האסטרטגיה של פקיסטן. למרות שעוצבות הטנקים של הודו הביאו השגים מסוימים, ההתקפה של הודו בקרב על צ'ווינדה, בראשות הדיוויזיה המשוריינת הראשונה שלה והיחידות התומכות, הופסקה על ידי דיוויזיית השריון ה-6 שהוקמה לאחרונה בגזרת צ'ווינדה. פקיסטן טענה שההודים איבדו 120 טנקים בצ'ווינדה לעומת 44 טנקים משלה ההודים לעומתם, טענו כי איבדו רק 29 טנקים. שתי הצבאות כשלו בפעולות התקפיות גדולות, בין אם הדיוויזיה המשוריינת הפקיסטנית הראשונה באסל אוטאר או הדיוויזיה ההודית המשוריינת הראשונה בצ'ווינדה. לעומת זאת, שניהם הוכיחו כישרון עם כוחות קטנים יותר בתפקיד הגנתי כמו חטיבת השריון השנייה של הודו באסל אוטאר והשריון ה-25 של פקיסטן בצ'ווינדה.

פעולות איבה ימיות 
פעולות ימיות לא מילאו תפקיד בולט במלחמה. ב-7 בספטמבר, שייטת של הצי הפקיסטני הפגיזה את עיירת החוף דווארקה בה שכנה תחנת המכ"ם של הצי ההודי, במרחק 300 ק"מ מנמל הבית הפקיסטני בקראצ'י. המתקפה על דווארקה הובילה לבירור בפרלמנט ההודי ולמודרניזציה והרחבת הצי ההודי לאחר המלחמה, והגדלת התקציב בפי שלוש.

מקורות הודיים טוענים כי לא הייתה בכוונתם להיכנס לסכסוך ימי עם פקיסטן, ורצו להגביל את המלחמה לסכסוך יבשתי.

פעולות חשאיות 
צבא פקיסטן פתח במספר פעולות חשאיות כדי לחדור ולחבל בבסיסי אוויר הודיים. ב-7 בספטמבר 1965 הוצנח הקומנדו של קבוצת השירותים המיוחדים (SSG) לשטח הודו. על פי המפקד העליון של גנרל צבא פקיסטן, מוחמד מוסא, כ-135 אנשי קומנדו צנחו בשלושה שדות תעופה הודיים. המתקפה התבררה כאסון מוחלט, כשרק 22 אנשי קומנדו חזרו לפקיסטן, 93 נלקחו בשבי, ו-20 נהרגו בהיתקלויות עם צבא, משטרה או אזרחים. הסיבה לכישלון משימת הקומנדו מיוחסת לאי מתן מפות, תדרוכים מתאימים ותכנון או הכנה נאותים.

למרות כישלון המשימה, מקורות פקיסטנים טוענים כי משימת הקומנדו השפיעה על כמה פעולות הודיות מתוכננות. כאשר דיוויזיית הרגלים ההודית ה-14 נשלחה לאתר את הצנחנים, חיל האוויר הפקיסטני תקף אותם בדרכם.

הודו הגיבה למבצע בהכרזה על מתן פרסים עבור מרגלים או צנחנים פקיסטנים שיתפסו. בפקיסטן נפוצו שמועות על כך שהודו הגיבה בפעולות חשאיות משלה, ושלחה קומנדו לעומק שטח פקיסטן, אך שמועות אלו נקבעו מאוחר יותר כבלתי מבוססות.

אבדות 
מספרם המדויק של האבדות של צבאות הודו ופקיסטן במהלך המלחמה אינו ידוע, וישנם הבדלים גדולים בין טענות הצדדים, כאשר כל צד מממעיט באבדותיו, ומעריך הערכת יתר את אבדות האויב. להלן סיכום טענות שני הצדדים.

הערכות נייטרליות 
היו כמה הערכות נייטרליות לגבי האבדות של הודו ופקיסטן במהלך המלחמה. רוב ההערכות הללו מסכימות שיד הודו הייתה על העליונה כאשר הוכרזה הפסקת האש.

על פי מחקר שבוצע על ידי חטיבת המחקר הפדרלית של ארצות הברית לא היה ניצחון חד משמעי במלחמה מבחינה צבאית; כל צד החזיק שבויים ושטח השייך לצד השני. לפי המחקר, צבא פקיסטן היה מסוגל לעמוד בלחץ ההודי לפרק זמן נוסף, אך המשך הלחימה היה מוביל להפסדים נוספים ולתבוסה סופית לפקיסטן.

הפסקת אש 
ב-20 בספטמבר, מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את החלטה 211 של מועצת הביטחון של האו"ם, שדרשה הפסקת אש ללא תנאי תוך 48 שעות. הודו כי תציית להחלטה מיד, בעוד פקיסטן הסכימה להפסקת האש ב-23 בספטמבר.

הודו ופקיסטן האשימו זו את זו בהפרות של הפסקת אש; הודו האשימה את פקיסטן ב-585 הפרות ב-34 ימים, בעוד שפקיסטן הגישה האשמות על 450 תקריות מצד הודו. בנוסף לחילופי הנשק הקלים והירי הארטילרי, הודו דיווחה כי פקיסטן ניצלה את הפסקת האש כדי לכבוש את הכפר ההודי צ'אננוולה בגזרת פאזילקה. כפר זה נכבש מחדש על ידי הודו ב-25 בדצמבר. ב-10 באוקטובר, B-57 קנברה שהושאל לחיל האוויר הפקיסטני ניזוק מ-3 טילי SA-2 שנורו מבסיס חיל האוויר באמבלה. אוסטר AOP של הצבא הפקיסטני הופל ב-16 בדצמבר; ב-2 בפברואר 1967, אוסטר נוסף הופל על ידי הוקר האנטר הודי.

הפסקת האש נשארה בתוקף עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.

הסכם שביתת נשק 
ארצות הברית וברית המועצות הפעילו לחץ דיפלומטי על שתי מדינות על מנת להרגיע את הרוחות. ברית המועצות, בראשות ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין, אירחה ב-10 בינואר 1966 פסגה בטשקנט, שם חתמו ראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי ונשיא פקיסטן איוב ח'אן על הסכם טשקנט, בו הסכימו לסגת לקווים שלפני אוגוסט 1965 לא יאוחר מ-25 בפברואר 1966.

ראש ממשלת הודו, לאל בהדור שסטרי, לקה בהתקף לב קטלני זמן קצר לאחר הסכם טשקנט ב-11 בינואר 1966. כתוצאה מכך, הסערה הציבורית בהודו נגד ההסכם הפכה לגל של אהדה למפלגת הקונגרס הלאומי ההודי השלטת.

תפיסות ציבוריות 
הפסקת האש זכתה לביקורת קשה בפקיסטן, שם רבים שהסתמכו על דיווחים רשמיים מפוברקים ועל העיתונות הפקיסטנית המבוקרת, האמינו שההנהגה ויתרה על הישגים צבאיים. ההפגנות הובילו להתפרעויות סטודנטים. הדיווחים הרשמיים בפקיסטן טענו שצבא פקיסטן מתפקד בצורה יוצאת דופן במלחמה וכך נתפסה הצהרת טשקנט כמי שגזלה את רווחי המלחמה. כמה ספרים שנכתבו לאחרונה על ידי סופרים פקיסטנים, כולל אחד מאת ראש ISI לשעבר, לוטננט גנרל מחמוד אחמד דוראני, שכותרתו הראשונית "המיתוס של ניצחון 1965", על פי הדיווחים חשפו בדיות פקיסטניות על המלחמה, אך כל העותקים של הספר נקנו על ידי צבא פקיסטן כדי למנוע תפוצה כי הנושא היה "רגיש מדי". הספר פורסם בכותרת המתוקנת בשם היסטוריה של מלחמת הודו פקיסטן 1965, כמה עותקים מהספר שרדו.

כשלים מודיעיניים 
חישובים אסטרטגיים מוטעים של הודו ושל פקיסטן גרמו שהמלחמה הסתיימה בתיקו.

טעויות הודיות 
המודיעין הצבאי ההודי לא התריע מפני הפלישה הפקיסטנית. הצבא ההודי לא הצליח לזהות את נוכחותם של ארטילריה ונשק פקיסטני כבד בצ'ומב וסבל אבדות משמעותיות כתוצאה מכך.

ב-1992 פרסם משרד הביטחון של הודו את " ההיסטוריה הרשמית של המלחמה – 1965 ", חשף חישובים מוטעים אחרים. לפי המסמך, ב-22 בספטמבר, כאשר מועצת הביטחון לחצה להפסקת אש, שאל ראש ממשלת הודו את הגנרל צ'ודורי אם הודו תוכל לנצח במלחמה, אילו יעכב את קבלת הפסקת האש. הגנרל השיב שרוב התחמושת הקדמית של הודו אזלה והצבא ההודי ספג אבדות ניכרות של טנקים. מאוחר יותר נקבע שרק 14% מהתחמושת הקדמית של הודו נורתה והודו החזיקה פי שניים ממספר הטנקים מאשר פקיסטן. בשלב זה, הצבא הפקיסטני השתמש קרוב ל-80% מהתחמושת שלו.

מפקד חיל האוויר ההודי PC לאל, שהיה סגן ראש המטה האווירי במהלך המלחמה, מצביע על חוסר התיאום בין חיל האוויר לצבא ההודי. החילות לא שיתפו את תוכניות הקרב שלהם, ותוכניות הקרב שגובשו על ידי משרד ההגנה והגנרל צ'אודארי, לא ציינו תפקיד של חיל האוויר ההודי בקרב. גישה זו של האלוף צ'אודארי כונתה על ידי לאל כ"תסמונת הסופרמו", גישה פטרונית שלעיתים החזיק הצבא ההודי כלפי הזרועות האחרות של הצבא ההודי.

חישובים שגויים של פקיסטן 
כישלונותיו של הצבא הפקיסטני החלו בהנחה שתושבי קשמיר ברובם אינם מרוצים מהשלטון ההדי, ובהינתן ההזדמנות מתאימה יתקומם נגד ההודים, ויביא לכניעה מהירה והחלטית של קשמיר. הקשמירים, לעומת זאת, לא התקומם. במקום זאת, הצבא ההודי קיבל מספיק מידע כדי ללמוד על מבצע גיברלטר והעובדה שהצבא נאבק לא במורדים מקומיים, כפי שהם שיערו בתחילה, אלא בסדירים של הצבא הפקיסטני.

הצבא הפקיסטני גם לא עמד על כך שקובעי המדיניות ההודיים יורו על התקפה על הגזרה הדרומית כדי לפתוח חזית שנייה. פקיסטן נאלצה להקדיש כוחות לגזרה הדרומית כדי להגן על סיאלקוט ולאהור במקום להשתמש בהם כדי לתמוך בחדירה לקשמיר.

מבצע גראנד סלאם, שהושק על ידי פקיסטן כדי לכבוש את אחנוור, עיירה צפונית-מזרחית לג'אמו ואזור מפתח לתקשורת בין קשמיר לשאר הודו, היה גם הוא כישלון. פרשנים פקיסטניים רבים מתחו ביקורת על ממשל איוב ח'אן על חוסר החלטיות במהלך מבצע גראנד סלאם. המבקרים הללו טוענים שהמבצע נכשל משום שאיוב חאן ידע את חשיבותה של אחנוור להודו ולא רצה ללכוד אותה ולהוביל את שתי המדינות למלחמה כוללת. למרות ההתקדמות באחנוור, הגנרל איוב ח'אן החליף את המפקד אחטאר חוסיין מאליק והחליף אותו ביחיא חאן. בעקבות ההחלפה נוצרה הפוגה של 24 שעות, שאפשרה לצבא ההודי להתארגן מחדש באחנוור ולהצליח להתנגד להתקפה בראשות הגנרל יחיא חאן. מאוחר יותר מתח אחטאר חוסיין מאליק ביקורת על איוב ח'אן על תכנון מבצע גיברלטר, שנדון לכישלון, ועל כך שהחליף אותו ברגע מכריע במלחמה. מאליק איים לחשוף את האמת על המלחמה ועל כישלון הצבא, אך מאוחר יותר נטש את הרעיון מחשש שייאסר.

כמה מחברים ציינו כי ייתכן שפקיסטן לקתה באופטימיות מופרזת בעקבות ממשחק מלחמה שנערך במרץ 1965, במכון לניתוחי הגנה בארצות הברית, שהגיע למסקנה שבמקרה של מלחמה עם הודו, פקיסטן תנצח. מחברים אחרים כמו סטיבן פ. כהן, העירו בעקביות כי צבא פקיסטן "רכש ראייה מוגזמת של חולשת הודו והצבא ההודי כאחד.... מלחמת 1965 הייתה הלם."

מרשל האוויר הפקיסטני והמפקד העליון של חיל האוויר הפקיסטני במהלך המלחמה, נור חאן, אמר מאוחר יותר שיש להאשים את צבא פקיסטן, ולא את הודו, בפתיחת המלחמה. אולם התעמולה בפקיסטן על המלחמה נמשכה; המלחמה לא נותחה באופן רציונלי בפקיסטן, כאשר מרבית האשמה מוטלת על ההנהגה וחשיבות מועטה ניתנה לכשלים מודיעיניים שנמשכו עד למלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.

מעורבות של מדינות אחרות 
ארצות הברית ובריטניה היו הספקיות העיקריות של ציוד צבאי להודו ופקיסטן מאז 1947. גם הודו וגם פקיסטן היו רפובליקות של חבר העמים. בעוד הודו נקטה במדיניות של נייטרליות, פקיסטן הייתה חברה בברית בגדאד וב-SEATO ובעלת ברית לכאורה של המערב במאבקו נגד הקומוניזם. עם זאת, הרבה לפני שהסכסוך התחיל, בריטניה וארצות הברית חשדו בפקיסטן בהצטרפות לשתי הבריתות מתוך אופורטוניזם לרכוש נשק מתקדם למלחמה נגד הודו. לכן הם הגבילו את הסיוע הצבאי שלהם לפקיסטן כדי לשמור על מאזן הכוחות הקיים בתת-היבשת. בשנת 1959 חתמו פקיסטן וארצות הברית על הסכם שיתוף פעולה שלפיו הסכימה ארצות הברית לנקוט ב"פעולה מתאימה, כולל שימוש בכוחות מזוינים" על מנת לסייע לממשלת פקיסטן לפי בקשתה. עד 1965, אנליסטים אמריקאים ובריטים הכירו בשתי הקבוצות הבינלאומיות, ברית בגדאד ו-SEATO, ובברית המתמשכת של פקיסטן עם המערב כחסרות משמעות במידה רבה.

לאחר תחילת המלחמה, הן ארצות הברית והן בריטניה קיבלו הדעה כי הסכסוך היה בעיקר באשמת פקיסטן, והשעו את כל משלוחי הנשק הן להודו והן לפקיסטן. בעוד ארצות הברית שמרה על עמדה נייטרלית, ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, גינה את הודו על תוקפנות לאחר שצבאה התקדם לעבר לאהור; הצהרתו נתקלה בתגובה זועמת מהודו.

מבחינה בינלאומית, רמת התמיכה שקיבלה פקיסטן הייתה מוגבלת במקרה הטוב. איראן וטורקיה פרסמו ב-10 בספטמבר הודעה משותפת שהטילה את האשמה על הודו, תמכה בפניית האו"ם להפסקת אש והציעה להציב חיילים למשימת שמירת השלום של האו"ם בקשמיר. פקיסטן קיבלה תמיכה מאינדונזיה, איראן, טורקיה וערב הסעודית.

עוד לפני המלחמה הרפובליקה העממית של סין הייתה שותפה צבאית מרכזית של פקיסטן ועויינת להודו, איתה נלחמה מלחמה קצרה ב-1962. סין הפכה העניקה לפקיסטן 60 מיליון דולר של סיוע לפיתוח ב-1965. במהלך המלחמה, סין תמכה בגלוי בעמדה הפקיסטנית. היא ניצלה את הסכסוך כדי להציב אולטימטום חריף להודו, המגנה את התוקפנות שלה בטיבט ורמז על תגמול גרעיני מצד סין (סין ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה בשנה הקודמת). למרות זאת, ממשלת סין הפעילה בסופו של דבר איפוק. דבר שנבע בחלקו מהקשיים הלוגיסטיים של התערבות צבאית סינית ישירה נגד הודו וכוחה הצבאי המשופר של הודו לאחר תבוסתה על ידי סין ב-1962 סין גם הוזהרה על ידי ארצות הברית וברית המועצות מפני הרחבת היקף הסכסוך על ידי התערבותה. בעקבות כך, סין נסוגה, האריכה את המועד להיענות להודו על האולטימטום שלה והזהירה את הודו מפני תקיפת מזרח פקיסטן. בסופו של דבר, פקיסטן דחתה הצעות סיניות לסיוע צבאי, מתוך הכרה כי קבלתה רק תגרום לניכור נוסף של פקיסטן בעולם.

השתתפותה של הודו בתנועה הלא-מזדהה הניבה מעט תמיכה מצד חבריה. התמיכה שניתנה על ידי אינדונזיה לפקיסטן נתפסה ככישלון דיפלומטי הודי, שכן אינדונזיה הייתה בין החברות המייסדות של המדינות הבלתי-מזדהות יחד עם הודו. למרות יחסיה הקרובים עם הודו, ברית המועצות הייתה נייטרלית יותר ממדינות אחרות במהלך המלחמה, והזמינה את שתי המדינות לשיחות שלום בחסותה בטשקנט לאחר שוך הקרבות.

ישראל סיפקה במהלך המלחמה סיוע צבאי להודו בעקבות בקשת ראש הממשלה לאל בהדור שסטרי, מתוך תקווה לחיזוק היחסים הדיפלומטיים עם הודו, אך הדבר לא אירע.

אחרי

הודו 
למרות ההכרזה על הפסקת אש, הודו נתפסה כמנצחת בשל הצלחתה במניעת מרד הנתמך על ידי פקיסטן בקשמיר. לאחר כישלונותיה במלחמת הודו–סין ב-1962, המלחמה נתפסה כניצחון בהודו, וראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי הוכתר כגיבור לאומי בהודו.

לאחר המלחמה, התמקדה הודו בשיפור התיאום בתוך ובין הכוחות השונים של הכוחות המזוינים של הודו. הודו גם הקימה את אגף המחקר והניתוח לריגול ומודיעין חיצוני, עקב איסוף המידע הלא יעיל לפני המלחמה. שיפורים משמעותיים בוצעו גם בפיקוד ובשליטה כדי לטפל בחסרונות שונים וההשפעה החיובית של שינויים אלה נראתה בבירור במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השלישית כאשר הודו השיגה ניצחון מכריע על פקיסטן בתוך שבועיים.

האיומים מצד סין להתערב בסכסוך לצד בפקיסטן הגבירו את הלחץ על הממשלה ההודית לקבל החלטה מיידית לפיתוח נשק גרעיני. למרות הבטחות חוזרות ונשנות, ארצות הברית עשתה מעט כדי למנוע שימוש נרחב בנשק אמריקאי על ידי הכוחות הפקיסטניים במהלך המלחמה, ובכך הרגיזה את הודו. במקביל, ארצות הברית ובריטניה סירבו לספק להודו כלי נשק מתוחכמים, והיחסים בין המערב להודו התערערו. התפתחויות אלו הביאו לשינוי משמעותי במדיניות החוץ של הודו - הודו, שקודם למלחמה דגלה באי-הזדהות, פיתחה יחסים קרובים עם ברית המועצות. עד סוף שנות ה-60, הייתה ברית המועצות לספקית העיקרית של ציוד צבאי להודו, כאשר מ-1967 עד 1977, 81% מייבוא הנשק של הודו היה מברית המועצות. לאחר המלחמה, מרוץ החימוש בין הודו לפקיסטן הפך לאסימטרי עוד יותר והודו התחזקה בהרבה מפקיסטן. גם תקציב הביטחון של הודו גדל בהדרגה לאחר המלחמה, בשנים 1966–1967 הוא עלה ל-17% ובשנים 1970–1971 הוא עלה ל-25% מהכנסותיה. עם זאת, על פי נתוני הבנק העולמי, ההוצאה הביטחונית של הודו לפי התמ"ג ירדה מ-3.871% ב-1965 ל-3.141% ב-1969, ולאחר מכן עלתה מעט ל-3.652% ב-1971

פקיסטן 
בסיום המלחמה, פקיסטנים רבים ראו את ביצועי הצבא שלהם כמוצלחים. 6 בספטמבר נחגג כיום ההגנה בפקיסטן, לזכר ההגנה על לאהור נגד הצבא ההודי. הביצועים של חיל האוויר הפקיסטני, במיוחד, זכו לשבחים.

עם זאת, ממשלת פקיסטן הואשמה על ידי אנליסטים בהפצת דיסאינפורמציה בין אזרחיה בנוגע להשלכות בפועל של המלחמה.

ספר בשם מלחמת הודו-פקיסטן של 1965: מבט לאחור, שהופק על ידי סוכנות הביון המרכזית של פקיסטן, משמש כהיסטוריה הרשמית של המלחמה, משמיט כל אזכור של נסיונות הפלישה הפקיסטניים, ומתחיל את המלחמה במתקפת הנגד ההודית בחזית לאהור. בספר נטען כי צבא פקיסטן הגן הגנה אמיצה על המולדת ואילץ את המתקפים לסגת.

מצד שני, חיל האוויר הפקיסטני זכה לאמינות רבה בקרב סופרי צבא פקיסטן וכותבי מלחמה בינלאומיים על הגנה מוצלחת על לאהור ואזורים חשובים אחרים של פקיסטן ומתקפה חוזרת כבדה בהודו למחרת. הערנות של חיל האוויר הייתה קשורה גם לעובדה שחלק מהטייסים הוקפצו 6 פעמים תוך פחות משעה על רקע אינדיקציה של התקפות אוויריות הודיות. יום חיל האוויר נחגג בפקיסטן לכבוד חיל האוויר ב-7 בספטמבר.

פקיסטן איבדה יותר שטח ממה שצברה במהלך המלחמה, וחשוב מכך, היא לא הצליחה לכבוש את קשמיר; תוצאה זו נתפסה על ידי משקיפים רבים כתבוסה לפקיסטן.

גורמים בכירים ומומחים צבאיים פקיסטניים רבים מתחו מאוחר יותר ביקורת על התכנון השגוי של מבצע גיברלטר, שהוביל בסופו של דבר למלחמה.

בעקבות הצהרת טשקנט התעורר אי שקט בפקיסטן, בעקבות הערכה הגדולה מידי של תושבי פקיסטן לגבי העליונות של הכוחות המזוינים שלה, ובגלל דיסאינפורמציה שגרמה לתושבי פקיסטן להאמין כי פקיסטן היא המנצחת במלחמה.

אחת ההשלכות הרחוקות ביותר של המלחמה הייתה ההאטה הכלכלית רחבת היקף בפקיסטן. המלחמה סיימה את הצמיחה הכלכלית המרשימה שחוותה פקיסטן מאז תחילת שנות ה-60. בין 1964 ל-1966, הוצאות הביטחון של פקיסטן עלו מ-4.82% ל-9.86% מהתמ"ג, מה שהטיל עומס אדיר על כלכלת פקיסטן. עד 1970–1971, הוצאות הביטחון עלו בשיעור של 32% או 55.66% מההוצאות הממשלתיות. תאורטיקן הגרעין פרוזה חאן טען כי מלחמת 1965 הייתה ניסיון קונבנציונלי אחרון לתפוס את קשמיר בכוח צבאי, ומעמדה של פקיסטן עצמה בקהילה הבינלאומית, במיוחד עם ארצות הברית, החל להידרדר מהנקודה בה התחילה המלחמה, ולמרות שיחסיה עם סין התחזקו.

תוצאה נוספת מהמלחמה הייתה טינה גוברת נגד ממשלת פקיסטן במזרח פקיסטן, בגלל האובססיה של מערב פקיסטן לקשמיר. מנהיגי בנגל האשימו את הממשלה המרכזית בכך שאינה מספקת ביטחון ראוי למזרח פקיסטן במהלך המלחמה, למרות שסכומי כסף גדולים נלקחו מהמזרח כדי לממן את המלחמה על קשמיר. למעשה, למרות כמה התקפות חיל האוויר של פקיסטן שיצאו מבסיסים במזרח פקיסטן, הודו לא פעלה בגזרה זו, למרות שמזרח פקיסטן הוגנה רק על ידי דיוויזיית חי"ר לא מחוזקת ושישה עשר מטוסים. מוג'יבור רחמן היה ביקורתי על הפער בין המשאבים הצבאיים שנפרסו במזרח ומערב פקיסטן, וקרא לאוטונומיה גדולה יותר למזרח פקיסטן, פעולה שהובילה בסופו של דבר למלחמת העצמאות של בנגלדש ולמלחמה נוספת בין הודו לפקיסטן ב-1971.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

מלחמות הודו
יחסי הודו–פקיסטן
1965
מלחמות פקיסטן
דפים עם תרגומים שלא נסקרו