רוברטה קאוול

רוברטה אליזבת מרשל קאוול (8 באפריל 1918 – 11 באוקטובר 2011) הייתה נהגת מרוצים בריטית וטייסת קרב במלחמת העולם השנייה. היא הייתה האישה הטרנסית הבריטית הראשונה שעברה ניתוח להתאמה מגדרית ב-1948.

ראשית חייה
קאוול הייתה אחת משלושת ילדיהם של מייג'ור-גנרל סר ארנסט מרשל קאוול (1886–1971) ודורותי אליזבת' מילר (1886–1962). למדה בבית הספר Whitgift, בית ספר ציבורי לבנים בקרוידון והייתה חברה נלהבת במועדון מכוניות המרוץ של בית הספר. לקראת סיום בית הספר היא ביקרה בבלגיה, גרמניה ואוסטריה עם חברה מבית הספר. באותו הזמן, אחד מתחביביה היה צילום ויצירת סרטים, והיא נעצרה לזמן קצר בגרמניה על צילום סרט קולנוע של קבוצת נאצים. היא הבטיחה את שחרורה על ידי הסכמה להשמיד את הסרט, אך הצליחה להחליף את מלאי הסרטים שאינם בשימוש, ולשמור על הצילומים המקוריים.

קאוול עזבה את בית הספר בגיל 16 כדי להצטרף לחברה בריטית לייצור מטוסים כמהנדסת מטוסים מתלמדת, אך עד מהרה עזבה כדי להצטרף לחיל האוויר הבריטי המלכותי, והפכה לקצינת טיס בפועל על תנאי ב-4 באוגוסט 1936; קאוול החלה להתאמן, אך שוחררה בגלל מחלת אוויר.

בשנת 1936, קאוול החלה ללמוד הנדסה. כמו כן, באותה השנה, היא החלה להתחרות במרוצי מכוניות. היא צברה ניסיון ראשוני בספורט על ידי התגנבות לאזור בו טופלו מכוניות במסלול המרוצים ברוקלנד, לבושה בסרבלים של מכונאי, והצעת עזרה לכל נהג או מכונאי שרצו בכך. עד 1939 היו בבעלותה שלוש מכוניות.

מלחמת העולם השנייה
ב-28 בדצמבר 1940, קאוול הוסמכה לחיל השירות של הצבא המלכותי כסגן שני, וביוני 1941 התחתנה עם דיאנה מרגרט זלמה קרפנטר (1917–2006), שהייתה גם סטודנטית להנדסה עם עניין במרוצי מכוניות. קאוול קיבלה רישיון טיס פרטי לפני המלחמה.

קאוול שירתה סיור עם טייסת ספיטפייר בחזית ולאחר מכן לזמן קצר כמדריכה. במהלך המלחמה הטיסה הטייסת מגוון סוגי מטוסים, אך עד אמצע 1944 היא הטיסה את ספיטפייר. זמן קצר לפני הפלישה לנורמנדי, ב-4 ביוני 1944, הייתה לה בריחת מזל כשמערכת החמצן של הספיטפייר שלה התקלקלה בגובה 31,000 רגל (9,400 מ') מעל פרוז', צרפת. היא התעלפה אך המטוס המשיך לטוס בכוחות עצמו במשך כשעה מעל צרפת הכבושה הגרמנית בזמן שהיה נתון לירי נ"מ גרמני, היא שבה להכרה למחצה בגובה נמוך והצליחה לטוס בחזרה לבסיס הטייסת. דרומית מזרחית לקסל, קאוול תקפה מטרות על הקרקע, אך מנוע המטוס שלה התקלקל וכנפו נפערה באש נ"מ גרמנית. קאוול טסה נמוך מדי מכדי להיחלץ ובמקום זאת זרקה את חופת תא הטייס והחליקה את הטייפון שלה לנחיתה מוצלחת. היא הצליחה ליצור קשר עם חברתה ברדיו ולאשר שהיא לא נפגעה לפני שנלכדה על ידי חיילים גרמנים. קאוול ביצעה שני ניסיונות בריחה, בנימוק שסיכויי ההצלחה היו גדולים ביותר אם הניסיון נעשה במהירות, בעודו קרוב לקו החזית. עם זאת, הניסיונות כשלו והיא נלקחה הלאה לגרמניה, כשהיא בילתה מספר שבועות בבידוד במרכז חקירות של אנשי צוות-אוויר שבויים של בעלות הברית, לפני שהועברה למחנה שבויים בגרמניה.

קאוול נשארה אסירה במשך כחמישה חודשים, והעבירה את הזמן בהוראת שיעורים בהנדסת רכב לעמיתים אסירים. בביוגרפיה שלה היא מתארת את ההתנהגות המינית המצבית שהפגינו כמה מאסירי בעלות הברית של המחנה, ואת אי הנוחות שלה מהצעת הצעות על ידי אסירים שהניחו שהיא גם רוצה לקחת חלק בזה. הציעו לה תפקיד של אישה בהפקת תיאטרון במחנה, אך דחתה זאת, מכיוון שחשבה שזה יגרום לה להיראות הומוסקסואלית בעיני אסירים אחרים. לקראת סוף המלחמה, הצטמצם האוכל במחנה; קאוול ירדה במשקל 23 ק"ג, ומאוחר יותר תיארה את הרג החתולים של המחנה ואכילתם בגלל רעב.

באפריל 1945, הצבא האדום המתקדם התקרב. הכוונה הגרמנית הראשונית הייתה לפנות את המחנה, אך האסירים סירבו לעזוב. לאחר משא ומתן בין הקצין האמריקני הבכיר והקומנדנט, הגרמנים ששמרו על מחנה השבויים נטשו אותו ופונו לכיוון מערב, כשהם משאירים את השבויים מאחור.הצבא האדום הגיע למחנה חסר השמירה וההגנה בליל 30 באפריל 1945. אנשי חבר העמים הוטסו חזרה לבריטניה כשבועיים לאחר מכן, בין ה-12 ל-14 במאי, במטוסים של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.

החיים אחרי המלחמה
לאחר השחרור, קאוול הייתה מעורבת במספר מיזמים עסקיים עד שבשנת 1946, היא הקימה צוות מרוצי מכוניות והתחרתה באירועים ברחבי אירופה.

אולם האוטוביוגרפיה שלה מתארת זאת כזמן של מצוקה גדולה. היא גם חוותה פלאשבק טראומטי כשצפתה בסרט "תליין משלי", שבו הגיבור מופל מאש נ"מ בזמן שהוא מטיס ספיטפייר.

ב-1948, קאוול נפרדה מרעייתה, וסבלה מדיכאון, היא חיפשה פסיכיאטר פרוידיאני מוביל באותה תקופה, אך לא הייתה מרוצה מהעזרה שהציע. פגישות עם פסיכיאטר פרוידיאני שני, המתואר בביוגרפיה שלה רק כגבר סקוטי בעל גישה פחות אורתודוקסית למקצועו, חשפו בהדרגה, במילותיה שלה, ש"המוח הלא מודע שלה היה בעיקר נשי" ו"הצד הנשי של הטבע שלי, שכל חיי ידעתי והדחקתי קשות, היה הרבה יותר יסודי ושורשי ממה שחשבתי".

תהליך ההתאמה המגדרית
עד 1950, קאוול נטלה מנות גדולות של אסטרוגן, אך עדיין חיה כגבר. היא הכירה את מייקל דילון, רופא בריטי שהיה הגבר הטרנס הראשון שקיבל ניתוח פללופלסטיקה, לאחר שקראה את עבודתו בנושא מ-1946. עבודה זו הציעה שלפרטים תהיה הזכות לשנות מגדר, לקבל את סוג הגוף שהם רוצים. השניים פיתחו ידידות קרובה. דילון ביצע לאחר מכן ניתוח להתאמה מגדרית בקאוול. סודיות הייתה הכרחית לשם כך מכיוון שההליך היה אז לא חוקי בבריטניה ואף מנתח לא יסכים לבצעו בגלוי.

לאחר מכן התייצבה קאוול בפני גינקולוג פרטי מרחוב הארלי והצליחה להשיג ממנו מסמך לפיו היא אינטרסקסית. זה איפשר לה להוציא תעודת לידה חדשה, כשהמין המתועד שלה שונה לנקבה. היא עברה ניתוח תחתון ב-15 במאי 1951. הניתוח בוצע על ידי סר הרולד גיליס, הנחשב באופן נרחב לאבי הניתוחים הפלסטיים, בסיועו של המנתח האמריקאי ראלף מילארד. גיליס ניתחה את מייקל דילון, אבל ניתוח תחתון היה אז הליך חדשני לחלוטין, שג'ילי ביצע רק בניסוי. השם בתעודת הלידה שלה שונה ב-17 במאי של אותה השנה.

חיים מאוחרים
עד 1954, שני המיזמים העסקיים שלה, חברת הנדסת מכוניות מרוץ (Leacroft of Egham) וחברת ביגוד, הפסיקו להיסחר, ושינוי המגדר המשפטי שלה לא איפשר לה להמשיך לקחת חלק במרוצים. עם זאת, במרץ 1954 התפרסמה הידיעה על שינוי המגדר שלה, וזכתה לעניין ציבורי ברחבי העולם. בבריטניה, סיפורה פורסם במגזין Picture Post, וקאוול קיבלה מהמגזין עמלה של כ-8,000 ליש"ט.

בארצות הברית, הסנסציה הנרחבת שנגרמה בעקבות ידיעות החדשות על כריסטין יורגנסן ב-1952 הכניסה לציבור האמריקאי את הרעיון של שינוי מין, והעיתונות המשיכה להדפיס כתבות על אחרים שעשו זאת, בעיקר. נשים טרנסיות. דיווחים כאלה נטו לערבב בין המושגים הלא קשורים של נטייה מינית וזהות מגדרית, ולכן טרנסקסואליות הפכה קשורה באופן הדוק בתודעה הציבורית להומוסקסואליות (בתקופה זו, טאבו) ונשיות בקרב גברים. כתוצאה מכך, הסיפור של קאוול נראה מבלבל מכיוון שהוא שיבש את הנרטיב הזה. נישואיה, הורות לילדים, שירותה הקרבי בזמן המלחמה והקשר שלה למרוצי מכוניות נתפסו בתקופה זו כסממנים חזקים של גבריות הטרוסקסואלית; היבטים אלה בחייה תוארו שוב ושוב בדיווחים בעיתונות.

היא המשיכה להיות פעילה במרוצי מכוניות ומשכה פרסום מסוים על הזכייה שלה ב-1957. בנובמבר 1958, היא רכשה מטוס, כאשר כוונתה הייתה להשתמש במטוס לטיסה שוברת שיא מעל דרום האוקיינוס האטלנטי. עם זאת, הפרויקט נפל עקב מחסור במנועים מתאימים ובשנת 1958 היא פשטה רגל עם חובות בסך 12,580 ליש"ט.

קשייה הכלכליים נמשכו, שכן התקשתה למצוא תעסוקה. בשנים מאוחרות יותר היא נשרה במידה רבה מעיני הציבור. עם זאת היא עדיין הייתה דמות פעילה במרוצי המכוניות הבריטיים בשנות ה-70. היא גם המשיכה לטוס ובזמן זה כבר רשמה למעלה מ-1,600 שעות כטייסת.

בשנות ה-90, עברה קאוול להתגורר במקום מגורים מוגן בהמפטון, לונדון אף על פי שהיא המשיכה להחזיק ולנהוג במכוניות גדולות וחזקות. היא נפטרה ב-11 באוקטובר 2011. בהלווייתה השתתפו שישה אנשים בלבד ו (בהוראתה) לא פורסמה; מותה לא דווח בפומבי עד שנתיים לאחר מכן, כאשר פרופיל שלה הודפס בעיתון "אינדיפנדנט" באוקטובר 2013.הניו יורק טיימס פרסם את ההספד של קאוול ב-5 ביוני 2020.

ראו גם 
 התאמה מגדרית
 אישה טרנסית

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים 
 סרט קצר על ההצלחה של קאוול במרוצי מכוניות ב-1957

הערות שוליים

טרנסג'נדריות
טרנסג'נדריות בריטיות
נהגות מכוניות מרוץ בריטיות
טייסות (נשים)
בריטיות שנולדו ב-1918
בריטים שנולדו ב-1918
בריטיות שנפטרו ב-2011
בריטים שנפטרו ב-2011