רסנטימנט

רסנטימנט (בצרפתית: Ressentiment) הוא מושג בפילוסופיה ובפסיכולוגיה המשמש לתיאור צורות מסוימות של טינה, עוינות, או נקמה. המושג זכה להתייחסות מצד הוגים שונים, כשהבולט שבהם היה פרידריך ניטשה שעשה בו שימוש נרחב בחקירותיו אודות תולדות המוסריות בספרו לגנאלוגיה של המוסר ובכתבים נוספים, וכחלק מהתיאור של "מוסר העבדים" ושל "הרצון לעוצמה".

באופן כללי, ניתן להגדיר רסנטימנט כתחושת עוינות המכוונת כלפי אובייקט שאדם מזהה כגורם לתסכולו, כלומר האשמת גורם חיצוני בתסכול שלו שמולו הוא לכאורה חסר אונים. בכך, נוצר תסביך נחיתות, תחושה של חולשה ואף קנאה לעומת ה"גורם החיצוני" שיוצר את התסכל, ובכך מתכוננת מערכת ערכים דוחה או מצדיקה, או מוסריות, שתוקפת או מכחישה את מקור התסכול של האדם. מערכת ערכים זו משמשת אז כאמצעי להצדיק את החולשות של עצמך על ידי זיהוי מקור הקנאה כנחות אובייקטיבי, ומשמשת כמנגנון הגנה שמונע מהאדם המתמרמר להתייחס ולהתגבר על חוסר הביטחון והפגמים שלו.

שימושים במונח

לפני ניטשה

מישל דה מונטן

סרן קירקגור 
אף שהמונח מזוהה בפילוסופיה בראש ובראשונה עם ניטשה, סרן קירקגור עשה בו שימוש מוקדם יותר. בעיקר בחיבורו משנת 1846 – שני עידנים: סקירה ספרותית . לדברי קירקגור, רסינטמנט מתרחש ב"עידן רפלקטיבי וחסר תשוקה", שבו האוכלוסייה חונקת יצירתיות ותשוקה אצל אנשים נלהבים. קירקגור טוען כי אנשים שהתנהגותם אינה תואמת את ההמונים הופכים שעירים לעזאזל ומושא ללעג על ידי ההמונים, על מנת לשמור על הסטטוס קוו ולהחדיר להמונים את תחושת העליונות שלהם.

בהגותו של פרידריך ניטשה
המושג זכה לפופולריות בעיקר בשל כתביו של פרידריך ניטשה, שהשתמש בו כדי להסביר את היווצרות הדיכטומיה (המאוחרת) בין "טוב ו"רוע" בסיפרו "לגנאלוגיה של המוסר":

עבור ניטשה, רסנטימנט הוא השלכה מחודשת של הכאב המלווה בתחושת הנחיתות או הכישלון העצמי כלפי שעיר לעזאזל חיצוני. האגו מייצר אשליה של אויב, סיבה שאפשר "להאשים אותה" בנחיתות או כישלון של עצמכם. לפיכך, אדם לא סוכל על ידי כישלון בעצמו, אלא על ידי מושא של "רוע" חיצוני. פרשנו ומתרגמו של ניטשה,
ניטשה קושר את הרגש רסנטימנט בגנאלוגיה של היפוך הערכים במוסר אדונים ומוסר עבדים.

בין היתר, ניטשה מזהה את הרנסטימנט עם ביטויים של אנטישמיות בקרב הוגים גרמנים כמו אויגן דירינג.

ולטר קאופמן, גרס כי השימוש של ניטשה במונח בצרפתית נבע בין היתר בשל היעדר מונח מקביל ראוי בשפה הגרמנית, וטען כי היעדרות זו לבדה מהווה סיבה מספקת עבור ניטשה, ואדרבא למתרגמיו.

אחרי ניטשה

מקס שלר 

המונח נחקר על ידי הפנומנולוג מקס שלר במונוגרפיה שפורסמה בשנת 1912. שלר ניסה למקם את רעיונותיו של ניטשה בהקשר סוציולוגי יותר. הוא החל לשקול כיצד ערכים מתבססים בחברה והמשיך לנתח את שיתופם או דחייתם מטעמים שונים.

מקס ובר 
בהשפעת ניתוחו של ניטשה, הסוציולוג מקס ובר דן במונחו בספרו סוציולוגיה של הדת .. בפרק העוסק בדתיות של שכבות חברתיות שונות, ויבר עורך השוואה בין הסטאטוס החברתי של היהודים עם הקטגוריה של הפריה (Pariah) על שם קאסטה של מנודים בשם Paraiyar . השפעת הרסנטימנט על הקבוצה הדתית המדוכאת באוכלוסייה שלא מסוגלת לפעול בתוכה יוצרת מה שהוא מכנה "תיאודציות של סבל". בניגוד לקבוצה הדומיננטית באוכלוסייה המחפשת לגיטימיות לפריבילגיות שלה, הקבוצות המוחלשות מחפשות תגמול. הקבוצות החזקות עשויות לחוש רחמים כלפי החלשים, אך המוחלשים מתרעמים ורוחשים רסנטימנט.

ז'אן אמרי 
הפילוסוף ז'אן אמרי, שניצל ממחנה ההשמדה הנאצי אושוויץ, טוען כי רסנטימנט יכולה לספק את הבסיס האמפירטיבי של מוסר חדש, בעולם של אחרי מלחמת העולם השנייה. על אף שלרסנטימנט נלוות פסיביות ותחושת נחיתות כפי שתיארן ניטשה, אמרי סבור שניתן להעריך מחדש, ונותן לו משמעות ביקורתית ואף מהפכנית. באמצעות היפוך ערכים ניטשיאני, אמרי מציג את הרסנטימנט כנקודת מוצא לחשיבה מחודשת על המוסר המבוססת על חווית הקורבן. עבורו, דרך מושג הרסנטימנט ניתן לבקר והגדיר מחדש באופן רדיקלי את המשמעות והערך של תפיסת המוסר השלטת מעבר לאשמה ולכפרה (בדומה לשאיפה הניטשאנית לעמוד "מעבר לטוב ולרע"). ההערכה מחדש של הרסנטימנט מכוונת בחלקה נגד ניטשה עצמו, אך גם נגד חברה שהתנגדותה לרסנטימנט הוא סימפטומטי ליחסה לקורבן. בנוסף, הרנסטימנט כבסיס ראשוני מאפשר לאמרי לנסח מוד של אחריות מוסרית שהוא מתארו כאל-זמני או א-סנכרוני.

ולדימיר ינקלביץ 
הפילוסוף והמוזיקולוג היהודי ולדימיר ינקלביץ, בדומה לז'אן אמרי, רואה ברסנטימנט פוטנציאל מוסרי. הוא סבור ש"עוצמת החלש" שמתבטאת ברסנטימנט יכולה לשמש לתרעומת מוצדקת על העוולות המוסריות של זמנו.

ז'יל דלז 
הפילוסוף ז'יל דלז מפתח את מושג הרסנטימנט בעקבות ניטשה בספרו ניטשה ופילוסופיה () משנת 1962. בתיאוריה של דלז, הרסנטימנט מובן כפונקציה של הזיכרון, כתוצר של כוחות סבילים המנצחים את הכוחות הפעילים על ידי ביטול יכולת השכחה.

פרדריק ג'יימסון 
הפילוסוף והמבקר המרקסיסט פרדריק ג'יימסון מבקר בספרו הלא-מודע הפוליטי משנת 1981 את חוסר המודעות הפוליטית של ניטשה לאופן בו המושג רסנטימנט היה שגור בהלך הרוח הציבורי של המאה ה-19. טענתו של ג'יימסון היא שניטה לא מעניק את המשקל הראוי לאופי האידאולוגי שנשא המונח בתקופתו ולהבחין שמדובר בקטגוריה של האליטה הבורגנית השלטת כדי להצדיק בו זמנית הן את הפריבילגיות שלהם והן למצדיק את שלילת הזכויות מהמעמדות המוחלשים. מנוקודת המבט של האליטה ההמונים מתקוממים לא מטעמים מוצדקים אל מפני שהם מתרעמים על העשירים וחשים רסנטימנט כלפיהם.

מארק פישר 
במאמרו "לצאת מטירת הערפדים", הפילוסוף והמבקר מארק פישר משתמש בביקורת הנטשאנית אודות הרסנטימנט כדי לתקוף את הקורבנות העומדת בבסיס תרבות הביטול ופוליטיקת הזהויות, בעיקר במסגרת האקדמיה.

ראו גם 
 השלכה (פסיכולוגיה)
 טינה

לקריאה נוספת

ספרות ראשונית 
פרידריך ניטשה, מעבר לטוב ולרוע [1886]; לגניאולוגיה של המוסר [1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1967.
ז'אן אמרי, "טינה", מעֵבר לאשמה ולכפרה: נסיונותיו של אדם מובס לגבור על התבוסה, תרגם מגרמנית: יונתן ניראד, עם עובד, 2000.
מארק פישר, "לצאת מטירת הערפדים" תרגום: בועז גרפינקל, באתר פיגומים, 2021.
פרדריק ג'יימסון, הלא-מודע הפוליטי, רסלינג, 2004.
 Kierkegaard, S., (ed. by Howard V. and Edna H. Hong), Two Ages: The Age of Revolution and the Present Age, a Literary Review, Princeton University Press, 1978
 Deleuze, G., 1983. Nietzsche and Philosophy. New York: Columbia University Press.
 Scheler M., Ressentiment, Marquette University press, 1994
 Weber M., Sociology of Religion

ספרות משנית 
 Aeshbach S., Ressentiment: an anatomy. Thèse de doctorat : Univ. Genève, 2017, no. L. 909, DOI : 10.13097/archive-ouverte/unige:103621
 Didier Fassin, On Resentment and Ressentiment: The Politics and Ethics of Moral Emotions, Current Anthropology Vol. 54, No. 3 (June 2013), p.249-67 ,DOI: 10.1086/670390

קישורים חיצוניים 
 נטלי וין -  
 אפרים פודוקסיק -

ביאורים

הערות שוליים 

מילים וביטויים בצרפתית
פרידריך ניטשה
מונחים בפילוסופיה
רגשות
מוסר