ג'יימס באודוין

ג'יימס באודוין השני (באנגלית: James Bowdoin; 7 באוגוסט 1726 – 6 בנובמבר 1790) היה פוליטיקאי ואינטלקטואל אמריקאי מבוסטון, מסצ'וסטס, במהלך המהפכה האמריקאית ובעשור שאחריה. בראשית דרכו זכה לפרסום כסוחר עשיר. הוא שירת בשני גופי האספה הכללית של מסצ'וסטס משנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-18. אף על פי שבתחילה תמך במדיניותו של מלך בריטניה, באודוין החל להתנגד למדיניות הקולוניאלית הבריטית ובסופו של דבר הפך לתומך רב השפעה של עצמאות ארצות הברית. הוא חיבר דו"ח פוליטי על טבח בוסטון ב-1770 שתואר על ידי ההיסטוריון פרנסיס וולט כאחד הדוחות, המשפיעים ביותר שעיצבו את דעת הקהל במושבות.

מ-1775 עד 1777 באודוין כיהן כנשיא המועצה המבצעת של , תפקיד שהפך אותו דה פקטו לראש הממשל של מסצ'וסטס. הוא נבחר לנשיא האספה המכוננת שניסחה את חוקת מסצ'וסטס ב-1779. התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1780, והפסיד לג'ון הנקוק. ב-1785, בעקבות התפטרותו של הנקוק, נבחר למושל המדינה. במהלך שנותיו כמושל, השילוב בין תנאים כלכליים גרועים למדיניות הקשוחה שנקבעה על ידי ממשלתו הוביל למרד שייז. באודוין מימן באופן אישי מיליציות שלקחו חלק בהפסקת המרד. ייתכן שהתנגדותו הרבה למורדים הובילה להפסדו בבחירות של 1787, שבהן חזר הנקוק לתפקיד המושל.

בנוסף לפעילותו הפוליטית, באודוין עסק גם בנושאים מדעיים, ושיתף פעולה עם בנג'מין פרנקלין במחקרו על החשמל. הוא נבחר לעמית החברה המלכותית של לונדון ונבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1787. באודוין היה המייסד והנשיא הראשון של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, לו הוריש את ספרייתו.  במיין נקרא על שמו.

ראשית חייו 

ג'יימס באודוין השני נולד בבוסטון להאנה פורטג' באודוין ולג'יימס באודוין הראשון, סוחר עשיר מבוסטון. סבו, פייר באודוין, היה פליט הוגנוטי מצרפת. פייר עזב עם משפחתו לאירלנד, אחר כך למזרח מסצ'וסטס (מיין של היום), ולבסוף השתקע בבוסטון ב-1690. לג'יימס באודוין הראשון היה הון ניכר מהוריו, אך הרחיב מאוד את עסקי הסוחר ואת חברת ההחזקות של אביו כדי שיתעשר ויהיה לאחד האנשים העשירים ביותר במחוז. הוא סיים את לימודיו במכללת הרווארד ב-1745. כאשר אביו נפטר ב-1747, הוא ירש את ירושתם הצנועה. הוא התחתן עם אליזבת ארווינג, אחותו של שותפו ללימודיו בהרווארד, בשנת 1748. נולדו להם שני ילדים. באותה שנה, הוא סיים תואר שני בהרווארד.

עיסוקיו המדעיים ואחרים 

ייתכן שבאודוין פגש את בנג'מין פרנקלין כבר ב-1743 כשהיה בן 17, והשניים שיתפו יחד פעולה וחיברו כתבים מדעיים. במהלך שנותיו בהרווארד, מורו למדעים היה , ובאודוין החל להתעניין בחשמל ובאסטרונומיה. בשנת 1750 נסע לפילדלפיה כדי להיפגש עם פרנקלין. באודוין התעניין בניסוייו של פרנקלין בחשמל, ופרנקלין ביקש את עצתו בקשר למסמכים שהתכוון להגיש לחברה המלכותית. כמה ממכתביו של באודוין הוקראו בפני החברה המלכותית. באודוין היה גורם מרכזי בהשגת תמיכה באספה המחוזית במשלחת לניופאונדלנד כדי לצפות במעבר נוגה על פני השמש ב-1761, ובאותה שנה פרסם חיבור המציע שיפורים בטלסקופ. ב-1785 הוא פרסם סדרה של זיכרונות בה הועלו טענות נגד התאוריה של אייזק ניוטון לפיה האור מועבר על ידי "גופים", תוך ציטוטים מתצפיות טבעיות ומביבליה.

בשנת 1780 היה ממייסדי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. באודוין כיהן כנשיאה הראשון עד מותו והשאיר לאקדמיה את ספרייתו. באודוין פרסם לא רק מאמרים מדעיים, אלא שירה באנגלית ולטינית כאחד. הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו והפך לעמית בהרווארד. בחירתו לשנת 1788 לחברה המלכותית של לונדון הייתה הפעם הראשונה שבה אמריקאי נבחר לחברה המלכותית לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית.

לבאודוין היו גם אינטרסים עסקיים נרחבים. אף על פי שאופיין לעיתים קרובות כסוחר, ועסק במסחר האטלנטי, עיקר עניינו היה ביבשה. ירושתו כללה שטחי אדמה גדולים, שאת רובם שמר, במיין של ימינו וכן באיי אליזבת' העשירים בחקלאות מול החוף הדרומי של המדינה. באודוין הרחיב את אחזקותיו, ובסופו של דבר רכש נכסים במדינות ניו אינגלנד כגון מסצ'וסטס וקונטיקט. הוא היה אחד המנהלים של טריטוריה גדולה על , שם היה מעורב לעיתים קרובות בהליכים משפטיים עם פולשים ועם אינטרסים מתחרים. התמודדותו עם הפולשים הותירה אותו עם סלידה מהמעמדות הנמוכים בחברה של מסצ'וסטס, דבר שהשפיע על הפוליטיקה שלו. ירושתו כללה גם מפעל ברזל באטלבורו (כיום ברידג'ווטר) שהוא מכר ב-1770. למרות תהפוכות המהפכה האמריקאית, באודוין הקפיד לנהל תמיד את ענייניו הכספיים. הוא תמך בעניין עצמאות ארצות הברית מבחינה כלכלית, אך הוא עשה זאת מבלי לפגוע באינטרסים העסקיים שלו, בניגוד לג'ון הנקוק, שעסקיו סבלו מהזנחה.

מאוחר יותר כיהן כנשיא הראשון של בנק מסצ'וסטס בשנת 1784 והיה גם הנשיא הראשון של האגודה ההומנית של מסצ'וסטס (ארגון שהוקדש בתחילה להצלת ניצולים מספינות טרופות ואסונות על בסיס מים).

מועצת המושל וההתנגדות לשלטון הבריטי 

באודוין נבחר לאספה המכוננת במסצ'וסטס ב-1753 וכיהן שם עד שנבחר לאספה הכללית ב-1756. למרות שבתחילה תמך במושל המלכותי, הפוליטיקה שלו הפכה קיצונית יותר ככל שהמדיניות הקולוניאלית הבריטית הפכה ללא פופולרית יותר ויותר, והאמין שלמדיניות זו תהיה השפעה שלילית על כלכלת ניו אינגלנד. ייתכן שגם גורמים אישיים מילאו תפקיד בשינוי הדעות של באודוין: ג'ון טמפל, נציב המכס המקומי וחתנו, היה מסובך עם המושל פרנסיס ברנרד בשנות ה-60 של המאה ה-18. עד 1769 היה באודוין אחד הדוברים העיקריים של האופוזיציה במועצה. באותה שנה דחה ברנרד את בחירתו המחודשת של באודוין למועצה. עם זאת, באודוין היה גורם חשוב בגרימת נפילתו של ברנרד מתפקידו. מכתבים ביקורתיים על ממשלת המחוז שכתב ברנרד פורסמו ב-1769 ועוררו זעם רב. באודוין הפריך את ההאשמות והטענות שהועלו במכתביו של ברנרד, ופרסם חוברת המסבירה את הטענה להדחתו של ברנרד, החוברת נשלחה למזכיר הקולוניאלי, .

באודוין נבחר שוב לאספה ב-1770, זמן קצר לאחר שברנרד פרש ממנה. המושל בפועל תומאס האצ'ינסון הסכים לתמוך בחזרתו של באודוין למועצה. עם זאת, את מושבו של באודוין באספה תפס סמואל אדמס, שהיה יריב פוליטי של המושלים המלכותיים, והאצ'ינסון עמד בפני סיכוי להתנגדות משתי החזיתות.

שבוע לאחר טבח בוסטון, ב-12 במרץ 1770, באודוין נבחר על ידי ישיבת העיר בוסטון לכהן בוועדה שחקרה את הפרשה. הוועדה קיבלה תצהירים וחיברה דו"ח המתאר את האירוע. העבודה על הדו"ח הייתה ביקורתית ביותר לא רק כלפי המושל, אלא גם כלפי התנהגות חיילי הצבא הבריטי שהיו מוצבים בבוסטון. ההיסטוריון פרנסיס וולט כתב כי הדו"ח היה לאחד ממכתבי התעמולה המרכזיים המשפיעים על דעת הקהל במושבות. התנגדותו של באודוין למדיניות הבריטית נמשכה במהלך ממשל האצ'ינסון, וכאשר פורסמו מכתביו של האצ'ינסון, שוב כתב באודוין יצירות ביקורתיות כלפי המושל וקרא להדחתו. יורשו של האצ'ינסון, הגנרל תומאס גייג', הטיל וטו על בחירתו של באודוין שוב למועצה ב-1774, תוך ציון "פקודות מפורשות מהוד מלכותו" להרחיק אותו מהמועצה.

ממשלת מסצ'וסטס 

באודוין נבחר כנציג מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי בשנת 1774, אך לא השתתף בו, בטענה לבריאותה הלקויה של אשתו. התקף של בריאות לקויה, שנגרם כנראה משחפת, השפיע גם עליו באותה תקופה. באודוין חלה שוב בשנת 1775 כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והמשפחה הועברה מבוסטון (שהייתה אז במצור על ידי מיליציות אזוריות) מלדורצ'סטר, ולבסוף למידלבורו, שם התגורר עד 1778. (אחוזתו נכבשה על ידי הגנרל ג'ון בורגוין). למרות החלמתו הוא עודכן באירועים שהתרחשו בבוסטון וסביבתה, ונבחר לנשיא המועצה המבצעת של . תפקיד זה, שמילא עד 1777, הפך אותו לראש ממשלת מסצ'וסטס בפועל. לאחר שמצבו הבריאותי התדרדר הוא התפטר מתפקידו ונעלם מאור הזרקורים. הוא המשיך להתכתב עם מהפכנים אחרים, ונהנה מאמונם, אם כי היעדרותו מהמאמץ המלחמתי תוביל לקשיים פוליטיים מאוחרים יותר. הוא חזר לחיים הציבוריים ב-1778, וכאשר מסצ'וסטס ניסחה חוקה משלה ב-1779, הוא היה נשיא הוועידה שנקראה ליצור אותה, ויושב ראש הוועדה שניסחה אותה. ג'ון אדמס, שהיה גם הוא חבר הוועדה, נחשב בדרך כלל למחבר העיקרי של החוקה, אם כי סביר להניח שבאודוין וסמואל אדמס תרמו תרומות משמעותיות לחוקת המדינה.

בבחירות הראשונות למושל מסצ'וסטס, שנערכו ב-1780, התמודד באודוין על התפקיד נגד ג'ון הנקוק. בהיעדר פוליטיקה מפלגתית רשמית, התחרות הייתה של אישיות, פופולריות ופטריוטיות. הנקוק היה פופולרי מאוד, ופטריוטי ללא עוררין בהתחשב בקורבנותיו האישיים והנהגתו בקונגרס הקונטיננטלי השני. באודוין נחשב על ידי תומכי הנקוק כלא פטריוטי, בין היתר תוך ציון סירובו לשרת בקונגרס הקונטיננטלי הראשון (למרות שזה היה עקב מחלתו). תומכיו של באודוין, שהיו בעיקר בעלי אינטרסים מסחריים אמידים מקהילות החוף של מסצ'וסטס, חשבו כי הנקוק היה דמגוג ​​מטופש שמפרגן לציבור. הנקוק ניצח בבחירות בקלות, וקיבל יותר מ-90% מהקולות. בית הנבחרים של מסצ'וסטס הציע לבאודוין את תפקיד סגן המושל או חבר בית הנבחרים במדינה, אך באודוין דחה את שניהם בשל מצב בריאותו הלקוי. לאחר הבחירות הנקוק מינה אותו לוועדה לתיקון ואיחוד חוקי המדינה.

באודוין התמודד נגד הנקוק בבחירות שלאחר מכן, אך מעולם לא הצליח להתגבר על הפופולריות העצומה שלו. התחרות בין שניהם הייתה חלק מיריבות ארוכת שנים שהקיפה עסקים, פוליטיקה ודת, וככל הנראה הייתה אישית מאוד. שני האנשים היו מעורבים שניהם בניהול של הרווארד, שם הריב ביניהם הפך למכוער לפעמים. לדוגמה, בשנת 1776, בעוד הנקוק היה בו-זמנית גזבר הרווארד ונשיא הקונגרס הקונטיננטלי השני, ועדה בראשות באודוין החליטה שניירות ערך שהוחזקו פיזית על ידי הנקוק נמצאים בסיכון בגלל המלחמה. תגובותיו של הנקוק וסירובו להפיק דיווח על ספרי הקולג' נמשכו מספר שנים, וכתוצאה מכך תיזמר באודוין את הביקורת שלו על ידי מועצת המשגיחים של הרווארד. העניין הגיע לשיא ב-1783 כאשר נושאי הקולג' עם הנקוק נקראו ונדונו בפגישה פתוחה שבה הנקוק היה הקצין הנשיאותי. באודוין והנקוק התחרו זה בזה בכנסיית רחוב ברטל, על גודל ואיכות השיפורים בבניין (ואפילו מיקום חדש) שהם מימנו. היריבות בין הגברים הייתה כה מרה עד שהקמת קולג' באודוין, שנקראה לכבודו, נאלצה להתעכב לאחר מותו של הנקוק.

בשנת 1785, ככל הנראה על רקע הכלכלה הגרועה במדינה, הציע הנקוק לבאודוין להתפטר, בציפייה שיתבקש להישאר בתפקיד. עם זאת, הוא לא הגיש בקשה כזו, ובסופו של דבר הוא אכן התפטר, ותירץ זאת בבריאותו הלקויה. מרוץ המושל באותה שנה נשלט על ידי באודוין, סגן המושל תומאס קאשינג (שנחשף באופן נרחב כמי שעומד בפני הנקוק אך חסר כריזמה), וגנרל מלחמת העצמאות בנג'מין לינקולן. הקמפיין היה לפעמים מגעיל. באודוין וסמואל אדמס חיזרו אחרי הנקוק וקאשינג, ותפסו את המועדון החברתי שהוקם ושהיה שנוי במחלוקת מקומית (המכונה גם "סאנס סוסי" או "אספת התה"), שבו התקיימו משחקי קלפים וריקודים (פעילויות אלה נאסרו בעבר בבוסטון), כסימן לדעיכה מוסרית שהתרחשה תחת כהונתו של הנקוק. תומכי קאשינג האשימו את באודוין בפחדנות במלחמה ובהעלבת העם על כך שסירב לתפקיד סגן המושל ב-1780. ציבור הבוחרים לא נתן לו רוב, ובית המשפט הכללי בחר בסופו של דבר בבאודוין על פני האחרים.

מרד שייז 

הנקוק סירב בתקופת כהונתו כמושל מסצ'וסטס לפעול במרץ לגביית מיסים בפלילים. באודוין, שביקש לשלם תשלומים שהמדינה חייבת כנגד החוב הזר של האומה, העלה מיסים והגביר את גביית המיסים האחוריים. פעולות אלו, ששולבו עם שפל כלכלי שלאחר המלחמה וסחיטת אשראי שנגרמה ממחסור במטבע קשה, גרמו להרס בכל האזורים הכפריים של המדינה. כנסים שאורגנו באזורים הכפריים של המדינה הגישו מכתבי מחאה לבית המחוקקים של המדינה, שנשלט על ידי באודוין והסוחרים הסיטונאיים השמרנים של חלקי החוף של המדינה.

לאחר דחיית התלונות על ידי בית המחוקקים ב-18 ביולי 1786, מבלי להתייחס באופן מהותי לתלונות אלו, מפגינים כפריים במסצ'וסטס ארגנו פעולה ישירה, והחלו בצעדי מחאה שסגרו את מערכת המשפט של המדינה, שאכפה פסקי דין, מס וחילוט אזרחי. באודוין הוציא כרוז בתחילת ספטמבר בו גינה את הפעולות הללו, אך לא נקט בצעדים גלויים לארגון תגובת מיליציה באופן מיידי (בניגוד למושלי קונטיקט וניו המפשייר). כאשר בית המשפט לכינוס נכסים בווסטר נסגר בפעולה דומה ב-5 בספטמבר, המיליציה המחוזית (שהורכבה בעיקר מגברים האוהדים את המפגינים) סירבה לצאת, למורת רוחו של באודוין. סגירת בית המשפט בווסטר גררה סגירת בתי משפט בקונקורד ובטאונטון, וכשהמיליציה צעדה לתוך העיירה גרייט ברינגטון כדי לפתוח שם בית משפט בכוח, אחד השופטים, ויליאם ויטינג ביקש מאנשי המיליציה לבחור צד. 800 מתוך 1,000 הגברים עברו לצד הדרך של המפגינים. עד אוקטובר כתב אחד הכתבים, "אנו נמצאים כעת במצב של אנרכיה ובלבול הגובל במלחמת אזרחים".

סגירת בתי המשפט הללו שיקפו את הסגירות ב-1774, מחשש למהפכה חדשה, והמשיכו להתעלם מעתירות החקלאים, באודוין וסמואל אדמס השעו את ההביאס קורפוס, והעבירו הצעת חוק שניסתה ללא הצלחה להתמודד עם הסיבות הכספיות להפגנות. בינואר 1787, ההפגנות, שהחלו כדרישות לרפורמה, הפכו למתקפה ישירה על "הממשלה הרודנית של מסצ'וסטס". במיוחד מחוז המפשייר (שכלל אז את מחוזות המפדן ופרנקלין כיום) הפך למוקד של המרד, כאשר מנהיגים כמו דניאל שייז ולוק דיי החלו להתארגן להתקפה על מוסדות ממשלתיים.

מכיוון שהממשלה הפדרלית לא הצליחה לגייס מספר משמעותי של חיילים ובאודוין כבר לא היה יכול להסתמך על מיליציות מקומיות במחוזות המערביים, הוא הציע בתחילת ינואר 1787 להקים מיליציה פרטית שתמומן על ידי סוחרים מזרחיים. גנרל מלחמת העצמאות בנג'מין לינקולן גייס כספים ואנשים למאמץ, והוא גייס 3,000 איש בווסטר עד 19 בינואר. עימות בנשקייה של ספרינגפילד ב-25 בינואר הביא למותם של כמה מורדים, ולינקולן שבר את כוח המורדים העיקרי ב-4 בפברואר בפיטרשם, ושם קץ לההתנגדות בקנה מידה גדול.

באותו יום שלינקולן הגיע לפיטרשם, בית המחוקקים של המדינה העביר הצעות חוק המאשרות ממשל צבאי, הצעות החוק העניקו למושל סמכויות נרחבות לפעול נגד המורדים. הן גם אישרו תשלומי מדינה כדי להחזיר את לינקולן והסוחרים שמימנו את הצבא, ואישרו גיוס מיליציות נוספות. ב-12 בפברואר העביר בית המחוקקים את חוק הפסילה, שביקש למנוע תגובה חקיקתית מצד אוהדי המורדים. הצעת חוק זו אסרה במפורש על כל מורדים מוכרים להחזיק במגוון תפקידים נבחרים וממונים.

ריסוק המרד ותנאי הפיוס הקשים שנכפו על ידי חוק הפסילה פעלו כולם נגד באודוין מבחינה פוליטית. בבחירות שנערכו באפריל 1787, באודוין קיבל קולות מועטים מהחלקים הכפריים של המדינה והוחלף על ידי ג'ון הנקוק.

ב-1788 שימש באודוין כחבר בוועידת מסצ'וסטס שאשררה את חוקת ארצות הברית. כתומך נלהב של המפלגה הפדרליסטית, באודוין עבד קשה לאשרור החוקה, והביא את סמואל אדמס ותומכיו לקבוצה על ידי הזמנתו לארוחת ערב עם צירים אחרים בעד אשרור החוקה, והציע תמיכה פדרליסטית בג'ון הנקוק בבחירות הבאות. תומכיו הפדרליסטים של באודוין תמכו בהנקוק בבחירות 1789, למרות שגם באודוין היה מועמד בבחירות. הוא נשאר פעיל בעיסוקי הצדקה והמדעיים שלו בשנותיו האחרונות, והמשיך בהנהגת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וכן של החברה ההומנית. הוא המשיך לעסוק ביוזמות עסקיות, וקנה ב-1789 עניין באחת מספינות הסחר האמריקאיות הראשונות שהפליגו לסין.

מותו ומורשתו 

ג'יימס באודוין מת בבוסטון ב-6 בנובמבר 1790 כתוצאה מקדחת. הלווייתו הייתה אחת הגדולות בבוסטון באותה תקופה, אנשים עמדו ברחובות כדי לצפות במסע ההלוויה. הוא נקבר במגרש הקבורה בבוסטון. בין עזבונותיו היו מתנה לקולג' הרווארד עבור פרסים המכונים כיום פרסי באודוין. בנו, ג'יימס השלישי תרם אדמות מהאחוזה המשפחתית בברונסוויק, מיין, וכן כספים וספרים, כדי להקים לכבודו את קולג' באודוין.

 שנבנה על ידי השען ג'וזף פופ כולל דמויות ברונזה של באודוין ובנג'מין פרנקלין שנוצקו כביכול על ידי פול רוויר. (באודוין היה אחראי לחילוץ המכשיר כאשר ביתו של פופ עלה באש ב-1787).

ציוני דרך רבים נושאים את שמו בבוסטון, רחוב על שמו במיין נקרא על שם סבו פייר או אחיו ויליאם.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
עמיתי החברה המלכותית
מושלי מסצ'וסטס
ילידי 1726
אמריקאים שנפטרו ב-1790