מקסימה (פילוסופיה)

מקסימה (בלטינית: maxima; מתורגם גם: כלל מדריך, כלל מעשי, כלל פעולה או אִמְרַת שֶׁפֶר) היא אמרה קצרה אודות אמת כללית, עיקרון או כלל התנהגות. מקסימה היא לרוב אמצעי פדגוגי שמטרתו להניע לפעולות ספציפיות ובעלת אוריינטציה מוסרית, אשר לעיתים קרובות מנוסח כפתגם קצר או כאפוריזם. 

דוגמה למקסימה היא אמרתו של הלל הזקן:  (הידועה גם כ"כלל הזהב").

שימושים מוקדמים 

תיעוד עתיק של השימוש במקסימה קיים בהגותו של בואתיוס בדברו על maximae et principales propositiones ("הטענות הכלליות והראשוניות ביותר"). בואתיוס מציין בהקשר זה את עמדתם של אריסטו (באנליטיקה שבדיעבד) ושל קיקרו (בטופיקה) לפיה חקירה באמצעות היסקים לוגיים צריכה להתחיל בהנחות כלליות וראשוניות, שאינן ניתנות בעצמן להוכחה. הוא מסביר שבתחומים שונים של חקירה הטענות הראשוניות יהיו שונות. בתחום הגיאומטריה בואתיוס מציע כדוגמה למקסימה את האקסיומה השלישית של אוקלידס: . בואתיוס משתמשת במקסימות גם בתחומי המוסר והפוליטיקה, ומציע כדוגמה את הטענה .

השימוש במקסימות צמח ברנסאנס עם המסות של מישל דה מונטיין, והתעצם בעידן הנאורות ובכתביהם של המורליסטים הצרפתים, בהם: פרנסואה דה לה רושפוקו, ז'אן דה לה ברייר, המרקיז דה וובנארג, וניקולא שאמפור. כך למשל, רושפוקו איגד מקסימות רבות בחיבורו משנת 1678 הרהורים או אמרות ואמרי שפר מוסריים (Réflexions ou sentences et maximes morales), בהן: .

אתיקה דאונטולוגית 

באתיקה הדאונטולוגית של עמנואל קאנט, מקסימות הן עקרונות סובייקטיביים המנחים פעולה של סוכן הפעולה , שאותו קאנט מכנה סובייקט או יש תבוני. האתיקה של קאנט שואפת להיות ביקורתית ואוטונומית, דהיינו פנימית לתבונה, ובכך להתשתחרר מכל שיטות המוסר שמקורן בסמכות חיצונות הטרונומית, דתית או דוגמתית. אי לכך, מקסימה יכולה להיות תקפה, רק אם היא עוברת מבחן מסוים המראה כי היא רציונלית. כלומר, בתהליך השיפוט המוסרי, סוכן הפעולה בוחן את הפעולה הספציפית בהתאם למקסימה, והיא זוכה לתוקף מוסרי על פי מידת האובייקטיביות שלה, כלומר ללא תלות בנטיות לב ובאינטרסים צרים. בספרו הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות כותב קאנט:

המקסימה שמנחה את הפועל נבחנת אצל קאנט על פי ההצו הקטגורי, שמאפשר לקבוע האם הפעולות שגויות או מותרות. בניסוח הראשון של קאנט לצו הקאטגורי שמופיע ב"הנחות יסוד למטאפיזקה של המידות" כתב

כלומר, המקסימה תקפה רק אם ניתן להתייחס אליה כאילו הייתה חוק מעשי שתקף באופן אוניברסלי, עבור כל יש תבוני בכל זמן. 

בביקורת התבונה המעשית, קאנט נתן את הדוגמה הבאה של מקסימה וכיצד ליישם אותה כעקרון שעובר את מבחן הציווי הקטגורי:

כמו כן, בגישה זו לפעולה יש "ערך מוסרי" אם העיקרון שעל פיו פועל הסוכן תואם את הכוונה שלו, "מתוך המוסר" (מתוך החוק המוסרי). כלומר, לפעולתו של אדם יש ערך מוסרי כאשר הוא עושה את חובתו אך ורק לשם החובה, מהסיבה הנכונה. זאת להבדיל מפעולה שבדיעבד נעשתה "בהתאם למוסר" ללא מחשבה תחילה, ומתוך דחף או אינטרס אישי כלשהו.

המקסימה הפרגמטית 

בהשפעת קאנט, צ'ארלס פרס, מאבות הפרגמטיזם, טבע את "המקסימה הפרגמטית" () בניסוחים שונים, כעקרון המנחה של הפרגמטיזם. בין היתר תיארה באופן הבא:

ראו גם 
 פתגם
 אפוריזם
 דאונטולוגיה
 הצו הקטגורי
 פילוסופיה של המוסר

הערות שוליים

מונחים בפילוסופיה
עמנואל קאנט
מוסר