דוקטרינרים

דוקטרינרים (בצרפתית: Doctrinaires)  או "החוקתיים" (Constitutionnels)  היו קבוצת מלוכנים ליברלים צרפתים - בהתחלה חוג רעיונות, אחר כך מפלגה, שפעלו בימי הרסטורציה הצרפתית (1830-1814) והמונרכיה של יולי (1848-1830) .הם תמכו ברעיון המונרכיה החוקתית מתוך תקווה לפשר בין משטר המלוכה לעקרונות המהפכה הצרפתית ובין המשילות לחירות. בראשם עמד רואייה-קולאר שהצטיין כנואם בחסד..
בעיניהם המונרכיה החוקתית הייתה כרוכה בהגבלות חמורות של זכות הבחירה ולהיבחר בפרלמנט (suffrage censitaire) . בהגעתו לשלטון, העניק המלך לואי השמונה עשר צ'רטר (בצרפתית "שארט" - charte), הידוע כ"צ'רטר החוקתי מ- 1814" עם הקמת בית תחתון - "בית הנבחרים" ובית עליון  "שאמבר דה פר" ("בית העמיתים")  שנבחרו על ידי מספר מוגבל של בעלי זכות הצבעה.  היו אז בערך מאה אלף אזרחים בעלי זכות הצבעה וכ-15,000 בעלי זכות להיבחר.
הדוקטרינרים היו אנשי מרכז ונחשבו למרכז-"שמאל" או ל"ליברלים שמרנים".
בשנות המונרכיה של יולי, היו הדוקטרינרים ובראשם הדוכס ברוי  ופרנסואה גיזו  קבוצה פוליטית ואינטלקטואלית בתוך מפלגת ההתנגדות.  בימי שלטונו של לואי פיליפ  ובייחוד בתקופת ממשלתו של המרשל ז'אן-דה-דייה סו (1847-1840) הם החזיקו בעמדותכוח ושלטו בזירה הפוליטית. הדוכס ברוי היה ראש ממשלה בשנים 1836-1835 וגיזו ב-1848-1847

היסטוריה

ההתחלות
ב-1816 כבשו הדוקטרינרים את לבו של המלך לואי השמונה-עשר שנבהל מאלימותם של המלוכנים הקיצונים  (ultra-royalistes) כפי שבאה לידי ביטוי בהתנהגותם ב"בית הבלתי מושג" (Chambre introuvable) מ-1815.
עם זאת ב-1820המלוכנים הקיצונים בראשות הרוזן ז'וזף דה וילל (Villèle) שבו לשלטון.  
הדוקטרינרים היו  אז באופוזיציה , אם כי היו עדיין מקורבים יחסית לממשלה, בייחוד  באמצעות הדוכס דקאז שמילא כמה תפקידים ממשלתיים. 
משמאל היו הדוקטרינרים ביריבות עם הרפובליקנים , הידועיים כסיעת "העצמאים",(Les Indépendants)  מימין - עם המלוכנים הקיצונים ה"אולטרה".(Ultras, ultra-monarchistes).
לבסוף המלך הבא, הריאקציונר שארל העשירי, בחר בראש המלוכנים הקיצונים, נסיך פוליניאק , כראש ממשלתו. 
הדוקטרינרים נטמעו אז במחנה ה"אורליאניסטי" שהאמינו בערך באותם העקרונות כמוהם.

השם
בהתחלה הכינוי "דוקטרינרי" ניתן מתוך לגלוג על ידי יריביהם. ב-1816 העיתון "Nain jaune réfugié"
(שמשמעות שמו הוא "גמד צהוב פליט") שפורסם בבריסל על ידי בונפרטיסטים וגולים ליברלים,  כתב על מנהיגם, רואייה-קולאר , כעל "הדוקטרינרי" או כעל "רואייה-קולאר של הדוקטרינה הנוצרית" כרמז   ללימודיו של הפוליטיקאי אצל נזירי "מסדר הדוקטרינה הנוצרית"  שהיו ידועים בשם "דוקטרינרים". הכינוי תאם גם את להט ההטפה והדבקות בדעותיו שאפיינו את  רואייה-קולאר. 
המונח השתרש והיה לפופולרי והודבק גם לעמיתיו של רואייה-קולאר, כמו למשל המלוכנים המהגרים לשעבר, הדוכס רישלייה וארקול דה סר.

השקפתם
מקרב ה"דוקטרינרים" רואייה-קולאר עצמו, ז'אן מקסילימיליין למארק ומן דה ביראן היו חברים באספות המהפכניות. אטיין-דני פסקייה, הרוזן בניו, הברון באראנט, ז'ורז' קיווייה, ז'אן-ז'וזף מונייה , גיזו והדוכס דקאז מילאו תפקידים בכירים בימי האימפריה, אך היו כולם מאוחדים בעקרונות הפוליטיים ודמו ביניהם בשיטות.  כמה מהם, כמו גיזו ומן דה ביראן היו תיאורטיקנים בתחום מדעי המדינה.  הברון באראנט היה איש ספר. יעד מפלגתם הוגדר על ידי דקאז  בסיסמה: "להלאים את המונרכיה ולהשליט את המונרכיה על צרפת". המונרך שהיה "מלך צרפת" בימי המשטר הישן נועד להפוך ל"מלך הצרפתים"
בעוד שבמשטר הישן סמכות המלך נגזרה מזכות אלהית במונרכיה של יולי המלך היה לריבון לאומי שסמכותו לא נגזרה מאלהים אלא מהעם. 
ה"דוקטרינרים" שאפו להגשים את יעדיהם על ידי יישום הצ'רטר החוקתי מ-1814 של לואי השמונה עשר ועל ידי שיתוף פעולה עם המלך נגד המלוכנים הקיצונים, שביקשו לבטל לחלוטין את כל הישגי המהפכה הצרפתית. הם היו נכונים להעניק למלך הרבה חופש בבחירת שריו ובהכוונת המדיניות הלאומית.  הם התנגדו לאחריות מיניסטריאלית שהייתה מאפשרת פיטורי השרים כתוצאה מהצבעת אי אמון של חברי הפרלמנט.
הם רצו מלך שיסכים בכנות להישגי המהפכה ושימשול ברוח ליברלית, בהתיעצות עם בית נבחרים שייבחר על ידי אנשים שלפחות רובם אם לא כולם יהיו  אמידים ובעלי השכלה ראויה.
נמצא מלך כזה רק באישיותו של לואי פיליפ במונרכיה של יולי. פרנסואה גיזו ניסח את השקפת הדוקטרינרים בספרו "על ממשל מייצג ועל המצ העכשווי של צרפת" Du gouvernement représentatif et de l'état actuel de la France, שאותו פרסם ב-1816.
בזירת העיתונות הבטאוני המפלגה היו  L'Indépendant (שב-1817 שינה את שמו ל Le Constitutionnel ) וה-Journal des Débats. הדוקטרינרים מצאו תמיכה  רבה בקרב בכירים לשעבר של האימפריה, שהאמינו בצורך במונרכיה חוקתית , כשנאו שנאה עמוקה את המשטר הישן וגם זכרו לרעה את שלטונו הסמכותני של נפוליאון, כמו כן בקרב הסוחרים, התעשיינים ובעלי המקצועות החופשיים, בייחוד עורכי הדין.

"דוקטרינרים" ידועים
אמאבל גיום פרוספר ברוז'ייאר, ברון באראנט  
 ז'אק קלוד בניו  
 לואי בקה  (Becquey)
 מן דה ביראן
 ויקטור דה ברוי (דוכס ברוי) 
 פייר פול רואייה-קולאר   
 בנז'מן קונסטן
 ויקטור קוזן
 ז'ורז' קיווייה
 אלי, דוכס דקאז
 ז'אן-ז'וזף, מרקיז דסול  
 טאנגי דישאטל  
 פרנסואה גיזו
 פרוספר דוורז'יה דה אוראן (de Hauranne) 
 איפוליט פרנסואה ז'ובר  (Jaubert)
 קמיל ז'ורדן (פוליטיקאי) 
 תאודור סימון ז'ופרואה  
 המרקיז דה לה פאייט
ז'אן מקסימיליין למארק
 אטיין -דני פסקייה   
 שארל דה רמיזא, רוזן רמיזא ((Remusat)
 ארמאן-עמנואל דה ויניירו די פלסי, דוכס רישלייה -  מונרכיסט נחוש,  איש מרכז, בעל מגמות ליברליות, אולם הגדרתו כ"דוקטרינר" שנויה במחלוקת
 ארקול דה סר
 שארל-מוריס דה טליראן
 אבל-פרנסואה וילמן  (Villemain)

לקריאה נוספת
 1943 Jacques Madaule - Histoire de France vol.2 Gallimard, Paris,
 Emmanuel de Waresquiel   Le duc de Richelieu ,L. A Perrin 1990

קישורים חיצוניים

דוקטרינרים ב"אנציקלופדיה בריטניקה " מהדורת 1911 בעריכת Hugh Chisholm

 

מפלגות
צרפת: היסטוריה

הערות שוליים