תאיטטוס (דיאלוג אפלטוני)

תאיטטוס (ביוונית: Θεαίτητος) הוא דיאלוג מאוחר של הפילוסוף היווני אפלטון, שנכתב במאה ה-4 לפנה"ס. הדיאלוג עוסק בשאלת טבעה של הידיעה, ונחשב לאחת היצירות המייסדות של האפיסטמולוגיה. כמו רבות מיצירותיו של אפלטון, החיבור כתוב בצורת דיאלוג, במקרה זה בין סוקרטס למתמטיקאי הצעיר תאיטטוס. בכך נבדל חיבור זה מן הדיאלוגים שהם ההמשכים שלו, סופיסט  ומדינאי , בהם סוקרטס נוכח אך ממלא תפקיד שולי.

במהלך הדיאלוג, סוקרטס ותאיטטוס מחפשים הגדרה לידיעה ומציעים שלוש הגדרות מרכזיות: ידיעה כתחושה, ידיעה כשיפוט אמיתי, ולבסוף, ידיעה כשיפוט אמיתי עם הסבר. כל אחת מההגדרות הללו מוצגת כלא מספקת והדיאלוג מסתיים באפוריה, בדומה לדיאלוגים המוקדמים של אפלטון.

תוכן

פתיחה 

הדיאלוג מתרחש בפלאיסטרה , בית הספר להיאבקות. הגאומטריקן תאודורוס מציע להציג לסוקרטס את תאיטטוס, תלמיד מוכשר לגיאומטריה ובעל מידות טובות, אשר מזכיר במראהו את סוקרטס. סוקרטס מבקש את עזרתו של תאיטטוס במציאת הגדרה לידיעה. ההגדרה הראשונה שתאיטטוס מציע היא שגיאומטריה, וגם הסנדלרות ושאר האומנויות, הן דוגמאות לידיעה. סוקרטס משיב שהוא איננו מחפש דוגמאות לידיעות שונות, אלא הגדרה פשוטה לידיעה עצמה. תאיטטוס נזכר כיצד בשיעורי הגיאומטריה הוא ראה הוכחות לכך שריבועים בעלי שטחים של 3 ושל 5 למשל, אינם בעלי מידה משותפת עם ריבועים ששטחם 1, כלומר היחס בין צלעות הריבועים הוא אי־רציונלי. תאיטטוס חיפש הגדרה משותפת לכל הריבועים מן הסוג הזה, שתענה על הצורך בהוכחה גיאומטרית עבור כל גודל של ריבוע בנפרד.

סוקרטס מציע לעזור לתאיטטוס למצוא באופן דומה הגדרה משותפת לכל סוגי הידיעה. הוא מסביר שהוא עיצב את השיטה שלו אחרי אמו המיילדת. בעוד שהיא יילדה תינוקות, סוקרטס עוזר לבחורים צעירים להוליד מחשבות.

ידיעה כתחושה (151d-186e) 
תאיטטוס מציע הגדרה לפיה ידיעה היא תחושה (aisthēsis). סוקרטס טוען שההגדרה של תאיטטוס שקולה לטענה של פרוטגורס ש"האדם הוא מידת כל הדברים". אפלטון מפרש את הטענה של פרוטגורס כך שעבור כל אדם תחושותיו הן ידיעות, והן אינן יכולות להיות מוטעות. עמדה כזו צריכה להסביר כיצד ייתכן שלשני אנשים יהיו תחושות מנוגדות, למשל שאדם אחד יחוש שהרוח שנושבת היא קרה בעוד השני יחוש שאותה רוח היא חמה. לשם כך סוקרטס מציע לעזרתם של תאיטטוס ופרוטגורס את תורת הזרם של הרקליטוס. הרקליטוס הוא הדמות המייצגת של העמדה לפיה הכל נמצא בתנועה, אליה משייך אפלטון את כל חכמי קדם מלבד פרמנידס, ובפרט את הומרוס (שקבע שאוקיינוס וטתיס הם הוריי האלים), אפיכרמוס ואמפדוקלס. על פי הירקליטוס, לא ניתן לומר שדברים "הינם" אלא רק שהם "מתהווים", כלומר נמצאים בשינוי תמידי. אם כך, לא נכון לומר שהרוח הינה גם חמה וגם קרה, אלא שיש תהליך שבו הרוח נעשית חמה ותהליך אחר בו היא נעשית קרה. סוקרטס מחבר בין תורתו של הרלקיטוס לזו של פרוטגורס, על ידי הטענה שהתהליך בו דברים מתהווים ומקבלים את תכונותיהם המוחשיות הוא תהליך התחושה. כך למשל המפגש בין תנועה שמקורה באובייקט לבין תנועה שמקורה בעין יוצרת את תהליך הראייה, בו האובייקט נעשה ללבן והעין נעשית לעין שרואה. לא ניתן לומר שהאובייקט היה לבן לפני התחושה, אך בתהליך התחושה הוא נעשה לבן באופן אמיתי. אם כך התחושה של האדם היא אמת המידה לכך, והיא מהווה ידיעה.

סוקרטס עונה להגדרה של ידיעה כתחושה בכמה שלבים:
 מענה לפרשנות רדיקלית של פרוטגורס: סוקרטס מתחיל במענה לפרשנות של הטענה של פרוטגורס שהאדם הוא מידת כל הדברים, לפיה כל תחושה או שיפוט של האדם הם אמיתיים ומהווים ידיעה. הביקורת הראשונה של סוקרטס היא שגם אדם חולה או משוגע, או אדם שחולם, חושב שיש לו תחושות ושיפוטים שנראים לו אמיתיים, אך הם אינם אמיתיים. התשובה בשם פרוטגורס היא שהתחושות של האדם החולה או המשוגע דווקא כן אמיתיות, הן התחושות שבאמת נוצרות מהמפגש של מושא התחושה עם גוף או נפש חולים. סוקרטס מוסיף ביקורות נוספות, למשל שאדם שעוצם עין אחת גם רואה וגם אינו רואה אותו אובייקט, ולפיכך גם יודע וגם אינו יודע, או שאדם שרואה טקסט בשפה זרה אינו יודע מה כתוב בטקסט. סוקרטס מודה שבביקורות הללו יש מידה של התחכמות, ושאם פרוטגורס היה שומע אותן הוא היה אומר שסוקרטס מנהל את הדיון כמו חזיר. סוקרטס מנסה שוב לטעון שלא כל אדם נתפס בעינינו כאמת מידה שווה לדברים, אלא שאנו תופסים בני אדם מסוימים כמומחים. השיפוט של המומחה לגבי מה שיועיל לאדם מסוים, עשוי להיות אמיתי יותר מן השיפוט של האדם עצמו. כך גם השיפוט של מומחה לגבי מה שיועיל לעיר מסוימת, עשוי להיות אמיתי יותר מן השיפוט של אזרחי אותה עיר. סוקרטס מציין ששיפוטים לגבי המועיל הם שיפוטים לגבי העתיד, וכדי לענות לפרוטגורס באמת יש לענות לטענה שהתחושות של אדם בהווה הינן ידיעות.
 מענה לפרשנות רדיקלית של הרקליטוס: סוקרטס מסביר שהאנשים באפסוס נוקטים בפרשנות מחמירה של הרקליטוס, לפיה התנועה המתמדת של דברים לא מאפשרת אפילו לנקוב בשמם. כתוצאה מן העמדה שלהם לא ניתן לייחס לשום דבר שום תכונה באופן אמיתי, שכן אותו דבר בהכרח ינוע ויקבל את התכונה ההפוכה. לפיכך לא ניתן לומר שתחושה מסוימת היא ראייה ולא אי־ראייה, ובאותו אופן לא ניתן לומר שתחושה היא ידיעה ולא אי־ידיעה.
 מענה סופי להגדרת הידיעה כתחושה: סוקרטס עורך הבחנה בין הדבר שעמו אנחנו חשים (הנפש) לבין הדבר שדרכו אנחנו חשים (איברי החישה). בעוד שאיברי החישה יכולים להבחין רק במושאי החישה הישירים שלהם, למשל האוזניים בצלילים והלשון בטעמים, אנחנו יכולים להבחין בכך שצליל שונה מטעם. זו עדות לכך שהנפש היא זו שמקיימת את התחושה דרך איברי החישה, ולא איברי החישה לבדם. נוסף על כך, ישנם מאפיינים של התחושות עצמן שאינם מושאים ישירים של החישה ולכן איברי החישה אינם יכולים להכיר אותם. כך למשל אנחנו יכולים לשפוט שתחושה כלשהי קיימת, שהיא שונה מתחושה אחרת או זהה לה, ושישנן תחושה אחת או שתיים. ההכרה שדבר מה קיים היא תנאי הכרחי לידיעה אודותיו, ואם כך התחושה עצמה איננה יכולה להיות ידיעה, אלא רק השיפוט של הנפש לגבי אותה תחושה.

ידיעה כשיפוט אמיתי (187a-201a) 
ההגדרה הבאה שמציע תאיטטוס היא שידיעה היא שיפוט אמיתי. הדיון בהגדרה זו עוסק בעיקר בשאלה כיצד ייתכן שיפוט שאינו אמיתי. סוקרטס מציע לקשור בין שאלת האמיתיות והשקריות של שיפוט, לבין השאלה אם מושא השיפוט קיים או אינו קיים. ניתן לומר ששיפוט שקרי הוא שיפוט אודות דבר שאינו קיים. אולם, כפי שהראייה אינה יכולה להיות אודות דבר שאינו קיים, כך גם שיפוט אינו יכול להיות אודות דבר שאינו קיים, כלומר אודות כלום. אפשרות אחרת היא ששיפוט שקרי הוא "החלפה" בין שני דברים שקיימים, למשל כשאדם אומר "מכוער" במקום "יפה". סוקרטס טוען שהמחשבה היא שיחה של הנפש עם עצמה, וששיפוט הוא אמירה של הנפש לעצמה. הוא מסביר שה"החלפה" אינה יכולה להיות בין שני דברים שהאדם מכיר, שכן אף אדם לא אומר לעצמו "היפה הוא מכוער" או "שניים הם אחד". כמו כן, לא ייתכן שאחד מן הדברים ב"החלפה" לא מוכר לאדם, שכן אז הוא לא יוכל לדבר עליו ולהחליף בינו לבין דבר אחר.

בשלב זה סוקרטס מציע לחשוב על דימוי שבאמצעותו הדברים ייעשו ברורים יותר. ניתן לדמות את הנפש לגוש של שעווה, שעליו מוטבעות התחושות והמחשבות שלנו. הסימן שנוצר בשעווה הוא הזיכרון. השיפוט נוצר כאשר האדם משווה בין התחושה של דבר בהווה לבין הזיכרון של אותו דבר, למשל כאשר מישהו שכבר זוכר את תאיטטוס מזהה אותו מולו. שיפוט שקרי נוצר כאשר אדם מזהה באופן שגוי בין המושא של התחושה לבין הסימן של המושא בזיכרון. כך למשל אדם יכול לראות את תאודורוס מרחוק ולחשוב שמדובר בתאיטטוס. אולם סוקרטס מסביר שלא כל שיפוט שקרי מקורו ביישום לא נכון של מה שמוכר בזיכרון ובמחשבה על מה שמוכר בתחושה. כאשר אדם שמכיר את המספרים 11 ו־12 טועה וחושב ש־5 ועוד 7 הם 11, הוא מחליף בין שני דברים שנמצאים בזיכרון ולא בתחושה.

כדי לענות על כך סוקרטס מציע דימוי נוסף לזיכרון. האדם שיודע משהו וזוכר אותו הוא כמו צייד שלכד ציפורים בתוך מבנה בו הוא מגדל אותן, ובמובן זה הן שלו. כל ציפור כזו מייצגת ידיעה, ולכידת הציפורים מדמה את תהליך הלמידה. כאשר הוא נזכר ממש בדבר מסוים, "מחזיק" באותו זיכרון, הוא כאילו מוציא את הציפור מן המבנה ומחזיק אותה בידו. השיפוט השקרי הוא שליפה של הציפור הלא נכונה מן המבנה, כלומר של הידיעה הלא נכונה מן הזיכרון. אולם לדימוי הזה ישנן שתי תוצאות לא רצויות: ראשית, ככל שלאדם יש יותר ידיעות, הוא יותר נתון לטעות. שנית, אין בידינו להסביר כיצד האדם יודע איזו ידיעה עליו להעלות מן הזיכרון, איזו ציפור היא הציפור הנכונה. לשם כך נדרשת ידיעה אודות הידיעה, מה שמוביל לרגרסיה אינסופית.

ידיעה כשיפוט אמיתי עם הסבר (201a-210d) 
ההגדרה האחרונה שאותה מציע תאיטטוס היא שידיעה היא שיפוט אמיתי עם הסבר (logos). בהתאם להגדרה זו ניתן להבחין בין דברים שניתנים להסבר, ולפיכך ניתנים לידיעה, לבין דברים שאינם ניתנים להסבר ולידיעה. סוקרטס מספר שהיה לו חלום שבו אנשים דיברו על כך שכל הדברים מורכבים מיסודות בסיסיים שאינם ניתנים להסבר. סוקרטס מסתמך על כך שהמילה היוונית ליסודות (stoicheia) היא אותה מילה גם לאותיות, והמילה היוונית לדבר מורכב (sullabē) היא גם המילה להברה, כדי לבחון את הטענה על אותיות והברות. על פי העמדה שעולה בחלום של סוקרטס אותיות אינן ניתנות להסבר, אך הברות כן. למשל, ניתן להסביר את ההברה "סו" שבתחילת השם "סוקרטס" כך שהיא מורכבת מהאותיות ס' וו', אך לא ניתן להסביר באופן דומה את האותיות הללו עצמן. אולם ישנן שתי דרכים להבין כיצד ההברה היא דבר מורכב: או שהדבר המורכב הוא סך כל חלקיו, או שהדבר המורכב עולה על סך חלקיו. אם הדבר המורכב הוא סך כל חלקיו, הרי שלא ייתכן שהוא יהיה ידוע אך כל חלקיו לא יהיו ידועים. אם הוא עולה על סך חלקיו הרי שהוא אינו יכול להיות מוסבר רק על ידי הסכימה של החלקים, והוא נותר בלתי מוסבר כמו הדברים היסודיים. בעיה נוספת היא שהאותיות דווקא כן נלמדות על ידי מי שלומדים שפה, והן נלמדות עוד לפני ההברות והמילים המורכבות.

ההצעה האחרונה של סוקרטס היא שההסבר לדבר מסוים הוא תיאור של האופן בו הוא נבדל מדברים אחרים. למשל אדם שאומר שהשמש היא הגוף הבהיר ביותר שנע בשמיים סביב הארץ (לפי המודל הגאוצנטרי), נותן הסבר מספק מהי השמש. הבעיה בכך נוגעת לשיפוט שאינו כולל הסבר, ולפיכך אינו ידיעה. אם אדם מקיים שיפוט לגבי תאיטטוס, מבלי לדעת מה מייחד ומבדיל את תאיטטוס מאנשים אחרים, הרי שאי אפשר לומר שהשיפוט שלו הוא אכן אודות תאיטטוס באופן ספציפי. אם הוא מתייחס לאדם בעל האף, העיניים והפה, הרי שהשיפוט שלו אינו אודות תאיטטוס אלא אודות כל אדם באשר הוא. על האדם לדעת מה מבדיל את תאיטטוס, כלומר להחזיק בהסבר אודותיו, כדי לקיים שיפוט לגביו. כיוון שכל שיפוט אם כך כולל הסבר, לא ניתן להבדיל בין ידיעה לאי־ידיעה.

השפעה 
התאיטטוס נחשב לטקסט מפתח בתולדות האפיסטמולוגיה מאז העת העתיקה ועד לפילוסופיה העכשווית. הפרשנות העתיקה ביותר שנשמרה אודות טקסט של אפלטון היא אודות התאיטטוס, ככל הנראה מן המאה ה־2 לספירה. לדיאלוג הייתה השפעה משמעותית על האסכולה הפלטוניסטית בעת העתיקה. על סמך הדיאלוג, פילוסופים פלטוניסטים מאוחרים יותר קבעו שהמטרה העליונה של האדם היא "להידמות לאל".

גם בעת החדשה היו לתאיטטוס השפעות משמעותיות. בין השאר, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, בספרו חקירות פילוסופיות, בחן מחדש את האפשרות שדברים מורכבים מיסודות שאינם ניתנים להסבר. ההגדרה של ידיעה כשיפוט אמיתי עם הסבר, אף שהיא נדחיתה על ידי אפלטון, הפכה לאחת ההגדרות המקובלות בתחום האפיסטמולוגיה (היא לפעמים מכונה JTB, ראשי תיבות של Justified True Belief). בשנות ה־60 פרסם פילוסוף בשם אדמונד גטייר  מאמר בו הוא מבקר את ההגדרה הזו.

קישורים חיצוניים

 Θεαίτητος, בוויקיטקסט 
 Theaetetus, בוויקיטקסט

הערות שוליים 

דיאלוגים אפלטוניים