ג'ורג' דאגלס הווארד קול

ג'וֹרְג' דַאגְלֶס הַוואַרְד קוֹל (באנגלית: George Douglas Howard Cole; 25 בספטמבר 1889 – 14 בינואר 1959) היה הוגה דעות סוציאליסטי, כלכלן והיסטוריון אנגלי. כמאמין בבעלות משותפת על אמצעי הייצור, הוא הציג תאוריה של "" (ייצור המאורגן באמצעות גילדות עובדים). הוא השתייך לאגודה הפביאנית והיה תומך של התנועה השיתופית.

תחילת חייו
קול נולד בקיימברידג' לג'ורג' קול, תכשיטן שהפך מאוחר יותר למודד; ואשתו ג'סי נואלס.

קול התחנך ב בלונדון ובבייליול קולג' באוקספורד, שם הצטיין (Double First במונחי אוקספורד).

כסרבן מצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפגישה מעורבותו של קול במערכה נגד גיוס חובה עם עמיתה לעבודה, , איתה התחתן בשנת 1918. בני הזוג עבדו יחד ב בשש השנים הבאות לפני שעברו לאוקספורד, שם החל קול לכתוב בגרדיאן של מנצ'סטר.

ב-1915 הפך קול לקצין מחקר ללא שכר בארגון העובדים "חברת המהנדסים המאוחדת" (Amalgamated Society of Engineers). הוא ייעץ לאיגוד כיצד להגיב לחקיקה בזמן מלחמה, כולל . תפקיד זה פטר אותו מגיוס החובה בטענה שהוא מבצע עבודה בעלת חשיבות לאומית.

לאחר שהשיג את הפטור משירות צבאי, פיתח במהלך שנות המלחמה תאוריה פוליטית של .

קריירה מקצועית
אחרי מלחמת העולם הראשונה לימד באוניברסיטת לונדון וב של ריצ'רד הנרי טוני, וב-1925 מונה לפרופסור חבר לכלכלה ב באוניברסיטת אוקספורד, הוא לימד כלכלה עד 1944.

בשנת 1929 מונה למועצה הלאומית המייעצת לכלכלה (National Economic Advisory Council) כשזו הוקמה על ידי . ב-1944 הפך קול ל הראשון לתאוריה חברתית ופוליטית באוקספורד. את מקומו ירש ישעיה ברלין ב-1957.

קול היה בתחילה פציפיסט, אך הוא נטש עמדה זו בסביבות 1938, וקבע: "היטלר ריפא אותי מפציפיזם". במהלך שנות ה-30, ניסה קול לבנות חזית עממית בריטית נגד הפשיזם. הוא זיהה את היקף האיום הצבאי לפני שרבים מעמיתיו נטשו את הפציפיזם שלהם. קול תמך ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.

הוא היה רשום בספר השחור של גרמניה הנאצית של אישים בולטים שיכלאו במקרה של פלישה מוצלחת לבריטניה.

קול כתב עשרות ספרים, בנושאי כלכלה והיסטוריה, כולל ביוגרפיות של ויליאם קובט ורוברט אוון, מאות קונטרסים ואלפי מאמרים.

סוציאליזם
קול התעניין בפביאניזם בזמן שלמד בבייליול קולג' באוקספורד. הוא הצטרף להנהלה של האגודה הפביאנית בחסות סידני וב. קול הפך לתומך עיקרי של רעיונות של , חלופה סוציאליסטית ליברטריאנית לכלכלה הפוליטית המרקסיסטית. את הרעיונות האלה הוא העלה בשבועון "The New Age" ("עידן החדש") לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה וגם בדפי "הניו סטייטסמן", השבועון שנוסד על ידי ביאטריס וב וג'ורג' ברנרד שו.

קול אמר שהעניין שלו בסוציאליזם התעורר בעקבות קריאת "חדשות משומקום", הרומן האוטופי מאת ויליאם מוריס, וכך כתב:

קול, שלא היה מרקסיסט ולא סוציאל-דמוקרט, ראה בעיני רוחו ב של התאגדות מבוזרת ודמוקרטיה השתתפותית פעילה, שהיחידות הבסיסיות שלה יהיו ממוקמות במקום העבודה ובקהילה ולא בכל מנגנון מרכזי של המדינה. קול מתח ביקורת הן על ה והן על הסינדיקליזם משום שהם משאירים פתוחה את האפשרות לעריצות, וראה בעיני רוחו צורה של סוציאליזם שבו כל המפעלים ינוהלו באופן דמוקרטי על ידי העובדים באמצעות איגודים מקצועיים כשהמדינה נשארת כדי להבטיח את זכויות הצרכנים וחירויות האזרח. רעיונותיו של קול היו בעלי השפעה בחוגים אינטלקטואלים, אך נדחו בדרך כלל על ידי מנהיגי מפלגת הלייבור כמו רמזי מקדונלד.

בשנות ה-20 של המאה ה-20, הפך יו גייטסקל, תלמיד של קול, לנהג שלו במהלך השביתה הכללית בבריטניה (1926).

קול הקים את האגודה למחקר סוציאליסטי ותעמולה (Society for Socialist Inquiry and Propaganda) כדי לקדם את דעותיו, שהשתלבה בכך שחברים לשעבר במפלגת הלייבור העצמאית ערקו למפלגת הלייבור של הזרם המרכזי לאחר התנתקותה להקמת  ב-1932.[12] ב-1936 החל קול לקרוא להקמת תנועת  בבריטניה שבה מפלגת הלייבור תיצור ברית עם מפלגות פוליטיות אחרות נגד  והאיום של הפשיזם.

קול היה בעל השפעה רבה על חייו של הרולד וילסון הצעיר, שאותו לימד, עבד איתו ושכנע אותו להצטרף למפלגת הלייבור.

קול כתב לפחות שבעה ספרים עבור "", שכולם יצאו לאור על ידי הוצאת הספרים של . הוא ואשתו, , כתבו יחד 29 סיפרי בלשים פופולריים, בהשתתפות החוקרים רב-פקד וילסון, אווררד בלצ'ינגטון וד"ר טנקרד. קול ואשתו יצרו שותפות, אך לא נישואים. קול כמעט ולא התעניין בסקס והוא ראה בנשים הסחת דעת לגברים. מרגרט תיעדה זאת באופן מקיף בביוגרפיה שכתבה על בעלה לאחר מותו.

אף על פי שקול העריץ את ברית המועצות בשל יצירת , הוא דחה את ממשלתה הדיקטטורית כמודל לחברות סוציאליסטיות במקומות אחרים. בהרצאה משנת 1939 הצהיר קול:

בספרו "אירופה, רוסיה והעתיד" שפורסם ב-1941, טען קול כי עד כמה שאירופה החדשה, הנשלטת על ידי הנאצים, הייתה לא מוסרית במובנים מסוימים, היא טובה יותר מהמערכת ה"בלתי ניתנת לביצוע" של מדינות ריבוניות שקדמה לה. במונחים כלכליים, ניתן לומר ש"עדיף לתת להיטלר לכבוש את כל אירופה מחוץ לברית המועצות, ולאחר מכן לנצל אותה ללא רחמים למען האינטרס הנאצי, מאשר לחזור לסדר של מדינות לאום עצמאיות שמלפני המלחמה עם גבולות שחצו את יחידות הייצור וסחר החליפין הטבעיות". קול גם הצהיר:

קול היה יושב ראש האגודה הפביאנית בשנים 1939–1946 ובשנים 1948–1950, ומ-1952 שימש כנשיא האגודה.

מחקר הקואופרטיבים
קול היה גם תאורטיקן של התנועה הקואופרטיבית ותרם מספר תרומות לתחומי מחקר הקואופרטיבים, כלכלת הקואופרטיבים ותולדות התנועה הקואופרטיבית. בפרט, ספרו "התנועה הקואופרטיבית הבריטית בחברה סוציאליסטית" (The British Co-operative Movement in a Socialist Society) בחן את מעמדה הכלכלי של ה-CWS האנגלית (קודמתה של ), העריך את האפשרות שלה להגיע למעמד של חבר קואופרטיבים (Co-operative Commonwealth) ללא סיוע של המדינה ושיער מה התפקיד שיכול להיות לקואופרטיב ב.

ספר שני, שכותרתו "מאה שנים של שיתוף פעולה" (A Century of Co-operation), בחן את ההיסטוריה של התנועה מהקואופרטיבים הראשונים ועד לתרומתם של הצ'ארטיסטים ורוברט אוון, דרך חלוצי רוצ'דייל וכן התפתחות התנועה (בבריטניה הגדולה) במהלך המאה שאחר כך.

קול תרם לספר המקיף "מתווה של הידע המודרני" (An Outline of Modern Knowledge) בעריכת ויליאם רוז (הוצאת , 1931) יחד עם מחברים מובילים אחרים של אותה תקופה, כולל רוג'ר פריי.

חייו האישיים
באוגוסט 1918 התחתן קול עם  (1893–1980). מרגרט הייתה בתו של הפרופסור ללימודים קלאסיים .

לזוג נולדו בן ושתי בנות בנישואים שנמשכו ארבעים ואחת שנים. עם זאת, נראה שהנישואים לא היו מאושרים במיוחד. קול הביע עניין מועט בהתקשרות רומנטית ממשית ואפילו פחות ביחסים מיניים. חברים הבחינו כי התקשרויות רגשיות נטו להיות עם גברים ולא עם נשים. קול אהב מאוד כמה מתלמידיו הגברים. הם כללו את המנהיג העתידי של מפלגת הלייבור יו גייטסקל. אין עדות למפגשים הומוסקסואלים כלשהם לפני או במהלך נישואיו.

קול ואשתו כתבו יחד מספר ספרים ומאמרים, כולל עשרים ותשעה סיפורי בלשים.

קול לא יכול היה לקבל את הרעיון של "על אדם מוגדר". אשתו נזכרה כי "הוא... מעולם לא נתן פקודות אלא במובן שגרתי ובלתי משמעותי בלבד (זה איכשהו לא התנגש בכך שהוא העסיק משרתי משק בית לאורך חייו)". הסלידה שלו מכל צורות ההיררכיה ושנאת הטקס הובילה לאתאיזם בגיל צעיר, אם כי מעולם לא עסק בפולמוס אנטי-דתי. אף על פי שלא היה לודיט, הוא העריץ מאוד את כל מה שוויליאם מוריס יצר, כולל חיבתו לקוטסוולדס. אף על פי שהוא נהנה ממוזיקה קלאסית, הוא לעג לרדיו כ"כל כך הרבה רעש". הוא היה כמעט אלרגי ל (הוא לא הבין אלגברה) הוא פקפק במדע, מכיוון שהוא משמש לכימות דברים שמומלץ להשאיר לפרשנות.

בספרות ובשירה הוא נהנה (אחרי מוריס) מדניאל דפו, ג'ונתן סוויפט, ויליאם וורדסוורת', וולט ויטמן, הנרי ג'יימס, ויליאם קובט, ברטראנד ראסל, וג'ורג' ברנרד שו, אבל הוא החשיב את אדמונד ברק ותומאס קרלייל יומרניים. הוא לא אהב את ה"אימפריאליזם" של שייקספיר ושנא את ד.ה. לורנס.

תלמידיו העריצו אותו, אבל גייטסקל אמר שהוא היה יותר מדי רגיש, ביקורתי כלפי עצמו וציני מכדי לשחק את תפקיד המאסטר ברצון.

באביב 1929 חזרו בני הזוג קול ללונדון, והתגוררו בווסט המפסטד במשך שש שנים עד שרכשו בית "ויקטוריאני בלתי מאורגן" בשם "פרילנד" ב, שם חי קול במשך רוב שלושת העשורים האחרונים לחייו. בתחילת 1957 הוא ואשתו עברו לדירה בפארק הולנד בקנזינגטון. הוא מת לאחר שנכנס לתרדמת סוכרתית בשעות המוקדמות של 14 בינואר 1959 בבית החולים בהמפסטד. במקום טקסים דתיים, גיסו, ריימונד פוסטגייט, קרא שני קטעים מיצירותיו של ויליאם מוריס בהלווייתו במשרפת גולדרס גרין. עזבונו הוערך ב-46,617 ליש"ט (שווה ערך ל-1,097,364 ליש"ט ב-2020).

ספריו שתורגמו לעברית
מדריך בתוהו־ובוהו העולמי, הוצאת חברה, 1934
תולדות תנועת-הפועלים באנגליה 1947-1789, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1950
תולדות המחשבה הסוציאליסטית: תקופת החלוצים 1850-1789, תרגום ישראל כהן הוצאת עיינות, 1957

קישורים חיצוניים

 
 
"Archival material relating to G. D. H. Cole". UK National Archives
 Guild Socialism (1920)
 Some Essentials of Socialist Propaganda (1932)
 The War on the Home Front (1939)
 Capitalism in the Modern World (1957)
 "In Memory of G.D.H. Cole" by Ray Challinor.
 Mike Grost on Cole's detective novels

הערות שוליים

כלכלנים בריטים
פובליציסטים אנגלים
היסטוריונים אנגלים
נפטרים מסוכרת
חברי מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת)
אנגלים שנולדו ב-1889
בריטים שנפטרו ב-1959