בית התה של יאן

בית התה של יאן הוקם בשנת 1971 על ידי ההולנדי יאן ואן הולדן, והיה אחד מבתי התה הראשונים בירושלים. הוא פעל תחילה ברחוב המעיין בשכונת עין כרם, ובהמשך, עד שנת 2011, ברחוב שופן 5, בשכונת טלביה, בקומת המרתף של תיאטרון ירושלים.

היסטוריה

רקע 
בניגוד לבתי קפה, שרבים מהם פעלו בישראל ובירושלים, המושג בית תה לא היה מוכר בישראל ובתי התה, שהיו מועטים, החלו לפעול בירושלים רק בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים. בין בתי התה שפעלו אז ניתן למנות את "בית תה הצהוב" ברחוב המלך ג'ורג', שהופעל בשנת 1970–1971 על ידי אבי ברדוגו ואת "בית התה הדני" (Danish Tea House), שפעל ברובע הנוצרי בעיר העתיקה ונזכר בשיר "הכנאפה המתוקה" של אהוד בנאי. מבין בתי התה שפעלו בירושלים, המפורסם ביותר הוא "בית התה של יאן".

הקמת בית התה 
בשנת 1971 נפתח "בית התה של יאן" על ידי יאן ואן הולדן, הולנדי שהגיע לישראל אחרי מלחמת ששת הימים, התאהב בירושלים, התגייר, והתגורר בשכונת עין כרם. ואן הולדן, שאהב לארח והיה גם אוהב תה, החליט להתפרנס מ'בית תה' - סוג בית-עסק שהכיר מארץ מוצאו, הולנד. בשנת 1978 בגלל בעיות עם בעל הבית ועם מחלקת רישוי עסקים, נאלץ ואן הולדן להעתיק את מקומו של בית התה, והבחירה נפלה על המרתף מתחת לתיאטרון ירושלים. ואן הולדן העביר את האביזרים של בית התה המקורי למקום החדש, ושיחזר את האווירה המקורית ששררה בעין כרם. בנוסף, הוא העשיר את התפריט והוסיף על עשרות סוגי התה שהוגשו גם יין חם, סנגריה ומרקים.

בשנת 1988 חלה ואן הולדן וכעבור זמן מה נפטר. למרות פטירתו, "בית התה של יאן" לא נסגר. ואן הולדן העסיק שני סטודנטים חובבי בישול, האחד יהודי והשני ערבי, דאהר זידאני. השניים הפעילו את המקום לאחר מותו של ואן הולדן. זידאני, נצר למשפחת זידאני, רכש לאחר זמן קצר את המקום והכניס מספר שינויים בתפריט, לו נוספו סלטים, פסטות, מאכלים איטלקים ומשקאות חריפים. המקום היה בין הבודדים בירושלים באותה תקופה שהיה פתוח בלילות שבת.

בשנת 2006 החליט זידאני לפתוח מסעדה בנצרת בבית משפחתו מהמאה ה-18. את "בית התה של יאן" קנו שני צעירים, גלעד פרינס ויוסי אסייג, והפעילו אותו כבית תה עם מטבח חלבי כשר למהדרין. בעקבות שינוי הבעלות, הפך המקום למוקד משיכה ללקוחות דתיים בעיקר. בשנת 2011 נסגר בית התה בגלל בעיות רישוי שונות בהפעלת המטבח (שלא עמד בקריטריונים של עיריית ירושלים ומשרד הבריאות).

לאחר שהמקום נסגר, נפתחה במקום "טלביה בר-יין", מסעדה צרפתית בעלת אופי שונה לחלוטין.

האווירה בבית התה 
בית התה נודע באווירה המיוחדת ששררה בו. מבקרים שונים ציינו את המרכיבים המיוחדים הבאים:
 ה"אופי המרתפי" של חלל בית התה (צוין בנוסטלגיה בכתבה של יהונתן כהן ועמית אהרונסון).
 הכניסה דרך הזזת וילון שהשמיעה צלצול פעמונים עדין.
 מוזיקת הרקע הקלאסית שהתנגנה בווליום נמוך.
 מחצלות ושטיחים רכים מקיר אל קיר.
 ישיבה על דרגשים, כריות ומזרנים, שמאפשרים "רביצה" נוחה.
 תאורה מינימלית, שיצרה "אווירה רומנטית" (מנורות עמומות, נרות דולקים בפינות שונות, משחקי אור וצל).
 חימום בחורף בעזרת תנור-נפט "פיירסייד" (שתרם לאווירה אך לא היה מקור החימום העיקרי).
 אביזרים שונים ו"ענתיקות" - כמו: כלי נחושת, תמונות וציורים, פסלונים, פתיליות ישנות, מטחנת קפה, מכתש ועלי ומאזניים, שגדשו את המרחב.

האווירה הזאת שוחזרה בהמשך, בבתי תה אחרים, שנפתחו במקומות שונים בארץ.

הסרט התיעודי "בית התה של יאן" 
בשנת 1998 ביימה הבמאית אביגיל שפרבר (שנולדה וגדלה בשכונת קטמון, לא רחוק מבית התה) סרט תיעודי קצר בן כ-20 דקות בשם "בית התה של יאן". הסרט מבוסס על חוויותיה של שפרבר כמלצרית צעירה בבית התה, ועל מפגשיה עם דמויות שונות שעבדו במקום. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב לשנת 1998 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, ובפרס שני לסרט הסטודנטים התיעודי בפסטיבל הסרטים הישראלי בניו יורק ב-1999.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

בתי תה
ירושלים: בתי קפה ומסעדות