אלוהים מת

אלוהים מת (בגרמנית: Gott ist tot; או מות האלוהים) היא הצהרה המזוהה עם הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, ומבטאת נדבך עקרי בהגותו הפילוסופית. האמירה מופיעה לראשונה בכתבי ניטשה בספרו המדע העליז (1882; 1887) ולאחר מכן גם בספרו כה אמר זרתוסטרה (1883–1885). בניגוד לסברה רווחת, האמירה של ניטשה אינה מצומצמת להצהרה אתאיסטית בדבר אי אמונה דתית באל, אלא מכוונת לעורר דיון בהשלכות חסרות התקדים של חיים בעולם חסר אלוהים בהקשר הרחב. כלומר, ניטשה קורא לבחון מחדש את ההשלכות של אובדן מכנה משותף אוניברסלי, אמות מידה מוסריות ומוסכמות, את עליית הניהיליזם ותחושת היעדר משמעות לחיים. כנגד מות האלוהים והניהיליזם, ניטשה קורא ליחידי הסגולה להעריך מחדש את הערכים, ולחייב את החיים (מתוך אהבת הגורל).

אף שהאמירה מזוהה בראש ובראשונה עם ניטשה, מספר פילוסופים הטרימו את דיונו של ניטשה במות האלוהים וחלקם השפיעו עליו ישירות, בהם גאורג וילהלם פרידריך הגל, היינריך היינה ופיליפ מיילנדר.

מות האלוהים לפני ניטשה 

בתרבות הגרמנית מופיעות התייחסויות למות האלוהים כבר במאה ה-17, לרוב בהקשר של צליבתו של ישו ותיאוריות לותרניות של גאולה. הביטוי "אלוהים מת" מופיע בגרמנית במזמור "Ein Trauriger Grabgesang" ("שיר-קבר נוגה") מאת יוהאן פון ריסט , שאף הולחן על ידי באך ועובד על ידי ברהמס.

בשנת 1797 פרסם הרומנטיקן הגרמני ז'אן פול  את הרומן Siebenkäs, ובו קטע בשם "הכרזתו של המשיח המת מבניין-העולם, שאין אלוהים" ( Rede des toten Christus vom Weltgebäude herab, daß kein Gott sei). בקטע זה מתואר חזיון בלהות בכנסייה נטושה ונאום של ישו, אחרי שירד מהצלב והלך למצוא את אלוהים, תוהה מדוע לא עזר לו האב בייסוריו. ישו שב אל בני האדם עם המסר המחריד ש"אין אלוהים" (es ist kein Gott).

בשנת 1854 המשורר הצרפתית ז'ראר דה נרוואל עיבד בחופשיות מוטיביים מרכזיים המופיעים בקטע זה של ז'אן-פול, בשירו "Le Christ aux oliviers" ("ישו על עצי הזית") הכתוב ברובו בגוף ראשון מפי ישו לאחר צליבתו.

ויקטור הוגו מתייחס לשירו של דה נרוואל בקטע מתוך החלק החמישי של עלובי החיים משנת 1862:

חוקר הספרות ג'ורג' שטיינר טען בנאום שנשא ב-1987 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, שהצהרתו של ניטשה "אלוהים מת" הושפעה מספרו של ז'אן-פול שהוזכר לעיל, וזאת כאשר ידוע כי ניטשה קרא בכתביו של ז'אן-פול בנערותו.

בפילוסופיה הגרמנית

הגל 

היסטוריונים של הפילוסופיה קושרים את השפעת הוגי האידיאליזם הגרמני, ובייחוד את הגדותו של גיאורג וילהלם פרידריך הגל, כאחראים להסרת הנופח הנוצרי הספציפי של הביטוי "אלוהים מת" מהתייסחות לצליבת ישו, ולשייכו לתיאוריות פילוסופיות וסוציולוגיות חילוניות.

הגל דן במות האלוהים בפנומנולוגיה של הרוח (1806), כמומנט דתי בעל משמעות פילוסופית גדולה יותר. ככלל, ניתן לראות בפנומנולוגיה של הרוח את סיפור התהוותו של אלוהים באמצעות ההסיטוריה האנושית. האלוהים כמוחלט ואינסופי אינו ממשי מלכתחילה, אלא נעשה כזה באמצעות התיווך של האדם הסופי.
הגל מזכיר את מות האלוהים לראשונה בתחילת חלק ג' ("רוח ממשית חופשית"), כאשר הוא שב לדון במצב של "תודעה אומללה", תבנית נפשית של ודאות עצמית מופשטת המתנתקת מכל אובייקטיביות חיצונית, והביטוי הקשה ביותר של התנכרות עצמית.

כלומר, עבור הגל "מות האלוהים" קשור באובדן קשר עם מציאות אוניברסלית ממשית, עם תודעה כוזבת שרק העצמי קיים, המגיע לכדי אבסורד. פרשנים רבים, בהם ז'אן איפוליט, טוענים כי דברים אלו כוללים ביקורת סמויה כלפי האל המופשט של היהדות, אם כי באופן מפורש הגל מתייחס לנצרות ימי הביניים שלפני הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בסעיף §781 הגל מתייחס למותו של האל הנוצרי בתור אלמנט מתווך בתודעה של הרוח, המאפשר מעבר מסובייקטיביות מופשטת לאוניברסליות קהילתית משותפת:

בהמשך הגל כותב שמותו של ישו כמתווך אנושי של האלוהים הוא עדיין רק מומנט מופשט, ואלוהים הוא מושג שיש להפכו לממשי ותבוני בעולם, ולא ישות מושפטת שתמיד התקיימה לכאורה. באמצעות התוודעות של העצמי למותו של האל הוא מסוגל לצאת מתוך עצמו אל עבר ידיעה עצמית ממשית ולא מסוגרת.

על אף היסודות הנוצריים שבהגותו, הפילוסופיה של הגל מכוונת להיות מחולנת. ובסופו של דבר רק הפילוסופיה יכולה להגיע לכדי ידיעה מוחלטת, על דרך שלילת הדת (Aufheben). המומנט של מות האלוהים אינו שלם דיו, והפילוסופיה, בתור הדעת שבדיעבד, צריכה להכיל אותו בתוך השיטה השלמה (ראו: האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים).

פילוסופים הגליאניים 

תלמידו של הגל, התאולוג ריצ'רד רותה , פרסם ב-1837 את החיבור Die Anfänge der christlichen Kirche und ihrer Verfassung (ראשיתה של הכנסייה הנוצרית וחוקתה), שהיה אחד הטקסטים הפילוסופים הראשונים ששייכו את רעיון של מותו של אלוהים אצל הגל עם תיאוריה סוציולוגית של החילון. בעבודה זו רותה דן ביחסים שבין הכנסייה למדינה, וטען שהמדינה זקוקה לכנסייה כדי להגיע לתכליתה להפגין התנהגות מוסרית בחיי היומיום. הוא האמין שבסופו של דבר, הקהילות הארציות של המדינה יגיעו לשלמות כזו שהכנסייה והמדינה יתחזקו, והכנסייה תתפוגג לטובת מדינה נוצרית, שתהיה חברה דתית ומוסרית כאחד. הוא אף קבע שמטרת כל ההיסטוריה היא העלאת האנושות לרמה רוחנית לחלוטין המתקרבת לחיי האל עצמו.

היינריך היינה (שהיה מושא להערצה של ניטשה), היה גם הוא תלמיד של הגל ונמנה לעיתים על חברי ה"הגליאנים השמאליים". היינה תיאר את מות האלוהים בספרו לתולדות הדת והפילוסופיה באשכנז. בספר זה, היינה מציג את הפילוסופיה הגרמנית לקהל צרפתי בעת גלותו בפריז, מתאר את "מחלוקת הפנתאיזם", מייחס את מות האלוהים לפילוסופיה המהפכנית של קאנט, ומשווה את מהפכנותו הרוחונית למהפכה הצרפתית.

הפילוסוף הגרמני מקס שטירנר, שהשפעתו על ניטשה שנויה במחלוקת, כותב בספרו האגו ועצמו משנת 1844 כי "עבודת הנאורות, הדבירה את האל: הם לא שמו לב שהאדם הרג את אלוהים כדי להפוך כעת 'אלוה יחיד במרומים'.

קרל מרקס, אף שאינו מתייחס לביטוי "אלוהים מת" במפורש, התייחס לביקורת הדת שהתפתחה אצל ההגליאניים השמאליים בחיבורו "לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל":  כלומר, מרקס התייחס לכך שהעיקר אינו לבקר את הדת, אלא את המצב החברתי והאידאולוגיה המדינית שמובילות לניכור של האדם המוצא מפלט בדת, לבקר את הבעיה מהשורש (באופן "רדיקלי") ולא רק את הסימפטום של התופעה. בהקשר זה קבע כי הדת היא "אופיום להמונים", כלומר תרופה להמון העם הסובל.

פסימיזם גרמני 

הפילוסוף פיליפ מיינלנדר הגיע למסקנה לא שגרתית במגנום אופוס שלו, "הפילוסופיה של הגאולה" (Die Philosophie der Erlösung), לפיה אלוהים התאבד. הפילוסופיה של מיינלנדר, שהושפעה רבות מהגותו הפסימית של ארתור שופנהאואר, מציעה כי הרצון הוא המציאות המטאפיסית היסודית של העולם ומקור קיום. בדומה לשופנהאואר, הוא האמין כי החיים מאופיינים ב"סבל" או "ולטשמרץ". אולם בשונה משופנהאואר, מיינלנדר האמין כי הדחף היסודי של הרצון אינו לחיים כי אם הרצון למות. בנוסף, בהשפעת הדיאלקטיקה של הגל, מיינלנדר ראה את הקיום כמאבק תמידי בין רצונות מרובים. שני אספקטים מנוגדים אלו בהגותו, התייחסות לעולם הן כאחדות והן כריבוי, הובילו את מיינלנדר לטעון כי המטרה הסופית של הקיום היא להשיג גאולה מהסבל, דרך התגברות עליו באי-התקיימות.    

מכאן הגיע לטענתו הייחודית שלו כי אלוהים, אותו הוא מזהה כהתגלמות של הרצון הנצחי והלא משתנה וכמעין מניע לא מונע, נעשה מודע לסבל ומצא כי הדרך היחידה לגבור עליו היא בהשמדה עצמית. הריבוי והתנועה בעולם מתאפשרים למעשה דרך התבוססות והתפרקותו של האלוהים המת.   

מיינלנדר האמין כי אי-קיום הוא המצב היחיד שבו ניתן למגר לחלוטין את הסבל. במסגרת זו, מיינלנדר הקצה לבני אדם תפקיד מכריע בתהליך הגאולה העולמית. הוא טען שבני אדם תורמים לתהליך זה באמצעות ההכרה שלהם בסבל והחתירה שלהם לאי-קיום. רצונו לגבור על הסבל בעולם הקיים הובילו אותו גם לדבוק בסוציאליזם, אף שזו לרוב נחשבה לגישה אופטימית.  

לפי הפילוסוף האמריקאי פרדריק בייסר (), מושג "מות האלוהים" זכה לתפוצה נרחבת ראשונית בזכות מיינלנדר, עוד לפני ניטשה. כמו כן, ידוע כי ניטשה עצמו העיד שנטש את הגותו של שופנהאואר בעת קריאתו את מיילנדר. מאוחר יותר, ניטשה גם הביעה הסתייגות רבה מהפילוסופיה של מיינלנדר, במסגרת נטישתו של ניטשה את הפסימיזם הגרמני.

מות האלוהים אצל ניטשה 

בהגותו של ניטשה, ההצרה "אלוהים מת" מוזכרת לראשונה בספר המדע העליז באפוריזם "קרבות חדשים" §108:

בסעיף העוקב, ניטשה כותב: .

לפי ירמיהו יובל, "צללי האלוהים" הם הנחות מטפיזיות שבעבר נקשרו בקיומו של האל, אך שרדו גם בעולם המחולן. .

בהמשך הספר, מות האלוהים מובא בפיו של ה"האיש מטורף" בסעיף §125. הקטע מתחיל בתיאור של איש מטורף שרץ דרך שוק ומדליק פנס לאור יום, כשהוא צועק, . אולם הקהל בשוק לא מבין את דבריו מאחר שאינם מאמינים מחזיקים בתפיסת עולם דתית, ולכן דברי המשוגע מעוררים צחוק רב ולא נלקחים ברצינות.

המשוגע ראה את הקהל בוהה בו בתדהמה, ונראה כי עדיין אינו מבין את דבריו. כלומר, המשמעות העמוקה של מות האלוהים לא מצליחה להיתפס בראשם. ולכן הוא מגיע למסקנה לפיה ייקח עוד זמן עד שהאנושות תבין את מלוא המשמעות.

בסעיף 2 בפרולוג של כה אמר זרתוסטרא, זרתוסטרה, לאחר שהחל את מסעו האלגורי, נתקל בסגפן זקן (המכונה באירונה "הקדוש"), השניים מנהלים דו־שיח סתום. זרתוסטרה מצהיר "את בני האדם אני אוהב" בעוד הזקן מביע מיזנתרופיה ואהבת אלוהים, ודוחק בזרתוסטרה לשוב ולהתבודד כמוהו. אך זרתוסטרה פונה אל בני האדם. כשהם נפרדים לבסוף נכתב: 

זרתוסטרה אף קובע בהמשך הספר כי כל האלים מתים. כלומר, לא רק שיטת מוסר אחת או מטפיזיקה אחת מתה, אלא כולם, והם יוחלפו בבריאה החדשה של הערכים של בדמותו של העל-אדם:

באפוריזם "עליצות זו – מה טיבה?" הפותח את החלק החמישי שנוסף למהדורה השנייה של המדע העליז, ניטשה דן בהשלכות מות האלוהים על העולם האירופי, הסכנה הרובצת לפתח במאה הבאה, אך גם בפוטנציאל הגלום בהשתחררות מכבלי הדת.

מות האלוהים אחרי ניטשה 

מושג "מות האלוהים" זכה לפרשנויות רבות במחקר. מקובל לקשור אותו אצל שניטשה עם ביקורתו על המשבר התרבות בעולם האירופי-נוצרי ועם ה"דקדנס". במובן המצומצם, מות האלוהים מייצג את אובדן היכולת להיאחז בהנחות המוצא של אמונה דתית או מסורתית. אך בהקשר רחב יותר, מציין אובדן ערכים משותפים ואוניברסליים, ושל אמות מידה אונטולוגיות, אפיסטמולוגיות ומוסריות.

אלבר קאמי רואה במות האלוהים נקודת מוצא לתפיסת האבסורד שלו ובחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" הוא מרבה לצטט את ניטשה. העולם נעדר משמעות אוניברסלית מכל סוג שהיא, ועל האדם להתגבר על האבסורד הקיומי מבלי לבטל אותו או לחפש נחמות דתיות. לא ניתן עוד להיסמך על אלוהים כדי לענות על השאלה הפילוסופית היסודית, שאלת ההתאבדות, ולשפוט אם החיים שווים את הייסורים. בספרו "האדם המורד" הוא ממשיך לפתח את הגותו, גם בהשפעת ניטשה, ומתאר את האדם המורד כמי שמתגבר על האלוהים: 

מרטין היידגר הבין את "מות האלוהים" בפילוסופיה של ניטשה בתור "מות המטאפיזיקה". לדעתו, דבריו של ניטשה אינם מתייחסים רק להשקפה תאולוגית או אנתרופולוגית מסוימת, אלא מצביעים על סוף הפילוסופיה עצמה, שהגיעה למימוש המקסימלי של הפוטנציאל שלה באזהרותיו של ניטשה מפני סופן של כל השקפות העולם המטאפיזית. ואם זה כך, הרי זה בגלל שמראשיתה היה זה גורל הפילוסופיה.

ז'אן-פול סארטר התייחס בנאומו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם" למות האלוהים כחווית ה"הינטשות" האקזיסטנציאליסטית, אשר במקום להוביל לייאוש יכולה להוות מקור לחירות ולאימוץ אחריות הומניסטית-חילונית. 

בהשפעת ניטשה, היו תאולוגים שהשתמשו בביטוי "אלוהים מת" כדי לשקף חוסר אמונה הולך וגובר באלוהים (נונתאיזם). המושג גם זכה לפופולריות בתאולוגיה בסוף שנות ה-50 וה-60, בתנועה המכונה "תאולוגיה של מות האלוהים" . התאולוג הגרמני-אמריקאי פאול טיליך, ניסה להדוף את טענותיו של ניטשה בספרו 'האומץ להיות' (1952).

הלל צייטלין פירש את קריאת מות האלוהים של ניטשה, תוך ביקורת על תפיסת האל-אדם, באופן כזה המוביל לתשובה ולאמונה מחודשת באלוהים.

הפילוסוף היהודי עמנואל לוינס פיתח בהגותו משמעות אתית של מושג האלוהים, שאינה מתחילה בהנחת מוצא מטפיזית, ולפיכך גם מושג האלוהים שלו הוא בראש ובראשונה אתי. לוינס מתנגד למסורת האימננטית בפילוסופיה, ובכללה ניטשה, וגורס כי חרף מות האלוהים נותרת האפשרות לתקווה האתית שמצב הדברים יחרוג מהווה.

מישל פוקו, בספרו המילים והדברים, שאב השראה מהכרזתו של ניטשה על מות האלוהים, ובעקבותיו מכריז על "מות האדם".

בתרבות הפופולרית 

 ב-8 באפריל 1966 המגזין האמריקאי טיים פרסם כתבת שער שכותרתה "?Is God Dead" . המאמר עורר פולמוס סוער, הן בציבור הרחב והן מצד אנשי דת. חלק ניכר מהביקורת הופנה לשער המגזין הפרובוקטיבי, ולא לתוכן הכתבה. הכריכה שהייתה שחורה לגמרי עם הכיתוב "האם אלוהים מת?" בטקסט אדום גדול.
 ב-1968 יצא הסרט האימה של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" ובו באחת מסצנות המפתח דמותה של רוזמרי אוחזת בדף השער של טיים, שהפך לאייקוני.
 ב-1994 נכלל השיר "Heresy" של להקת האינדסטריאל מטאל ניין אינץ' ניילז באלבום The Downward Spiral  ובפזמונו מופיעות השורות: 
 ב-אפריל 2005 יצא הסינגל "The Death of God"  של זמר הפולק-רוק רוי הרפר.
 ב-26 ביולי 2011 יצא הסינגל "The Devil's Orchard" של להקת המטאל המתקדם אופת' ובו הפזמון החוזר "God is dead". השיר נכלל באלבום Heritage .
 ב-19 באפריל 2013 יצא הסינגל "?God Is Dead" של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', ונכלל באלבום 13.
 בשנת 2013 פורסם הקומיקס God Is Dead , מאת ג'ונתן היקמן ומייק קוסטה .

ראו גם 
 מחלוקת הפנתאיזם
 מחלוקת האתאיזם
 על-אדם

לקריאה נוספת

ספרות ראשונית
 גאורג וילהלם פרידריך הגל, פנומנולוגיה של הרוח (כרכים א' וב'), תרגום: רועי בר ואלעד לפידות, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2020–2023
 היינריך היינה, כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953
 קרל מרקס, לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, עורך: אורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016
 פרידריך ניטשה, המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969
 פרידריך ניטשה, כה אמר זרתוסטרא [1883-5] ת"א: הוצאת עם עובד, מגרמנית אילנה המרמן, 2010
 אלבר קאמי, האדם המורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1971
 עמנואל לוינס, כוליות ואינסוף, תרגום רמה איילון, הוצאת מאגנס, 2010
 מישל פוקו, המלים והדברים: ארכאולוגיה של מדעי האדם, תל אביב-יפו: רסלינג, 2011

ספרות משנית
פרשנויות למות האלוהים אצל ניטשה
 ולטר קאופמן, ניטשה: פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט, תרגם מגרמנית ישראל אלדד, הוצאת שוקן, 1982.
 ירמיהו יובל, "אהבת אלהים ואהבת הגורל: שפינוזה וניטשה" עיון: רבעון פילוסופי, כרך ל"ה, חוברת ג/ד (תמוז תשמ"ו-תשרי תשמ"ז) עמ' 151–179
 ירמיהו יובל, חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996

 Heidegger, Martin. "Nietzsches Wort 'Gott ist tot'" (1943) translated as "The Word of Nietzsche: 'God Is Dead,'" in Holzwege, ed. and trans. Julian Young and Kenneth Haynes. Cambridge University Press, 2002.
 Von Der Luft, Eric "Sources of Nietzsche's "God is Dead!" and its Meaning for Heidegger", Journal of the History of Ideas Vol. 45, No. 2 (Apr.-Jun., 1984), pp. 263-276

פילוסופיה של הדת ותאולוגיה של מות האלוהים
 הלל צייטלין, "על גבול שני עולמות", הוצאת יבנה. במסה הראשונה. (באתר פרויקט בן-יהודה)
 אבי שגיא, פצועי תפילה: תפילה לאחר "מות האל", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011 (באתר כותר)

 Thinking through the Death of God: A Critical Companion to Thomas J. J. Altizer, ed. Lissa McCullough and Brian Schroeder. Albany: State University of New York Press, 2004.
 John D. Caputo and Gianni Vattimo, After the Death of God, ed. Jeffrey W. Robbins. New York: Columbia University Press, 2007.
 Resurrecting the Death of God: The Origins, Influence, and Return of Radical Theology, ed. Daniel J. Peterson and G. Michael Zbaraschuk. Albany: State University of New York Press, 2014.

קישורים חיצוניים 

 למה ניטשה באמת התכוון באלוהים מת, באתר Big Think  
 The Big Ideas podcast: Friedrich Nietzsche's 'God is dead' באתר הגרדיאן, 4 בפברואר 2012 
 סיימון קריצ'לי,  
 הנרי אונגר,

הערות שוליים 

מונחים בפילוסופיה
אקזיסטנציאליזם
חילוניות
אתאיזם
תאולוגיה
מוות: היבטים דתיים ופסיכולוגיים
מילים וביטויים בגרמנית