קהילת יהודי מרסיי

קהילת יהודי מרסיי היא הקהילה השלישית בגודלה ביהדות אירופה, והיא ממוקמת במרסיי שבצרפת. הקהילה מתועדת החל מהמאה ה-6 על ידי גרגוריוס מטור, אבל רמזים מצביעים על כך שהיא קיימת עוד מתקופת האימפריה הרומית. ההיסטוריה של יהודי מרסיי נבדלת ממרבית יהדות צרפת מפני שהייתה מחוץ לממלכת צרפת, לכן יהודי העיר לא גורשו ממנה במהלך הגירושים שביצעו מלכי צרפת. והם לא סבלו מרדיפה עד לשלהי ימי הביניים.

מהמאה ה-12, הקהילה היהודית של מרסיי השתתפה בפיתוח האינטלקטואלי ובתור הזהב של היהדות הפרובנסלית יחד עם ערים אחרות באזור. היהודים היו נוכחים מאוד בחיים הכלכליים-חברתיים ובמסחר הגדול של מרסיי בימי הביניים, וזכו ליחס הוגן בהשוואה לנוצרים.

בשנת 1501, לאחר איחוד מחוז פרובאנס עם הממלכה, היהודים גורשו מפרובנס על ידי מלך צרפת. כמה משפחות היגרו לאפיפיורות אביניון וקומטט ונסין, האחרות עזבו את האזור או התגיירו. ומאז הגירוש לא היה תיעוד לקיומה של קהילה יהודית במשך כמאתיים שנה.

בשנת 1791 במהלך המהפכה הצרפתית, האמנציפציה של היהודים אפשרה את חזרתם לעיר והאוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול במהלך המאה ה-19. ערב מלחמת העולם השנייה היו במרסיי כמה עשרות אלפי יהודים ממוצאים שונים. אלפיים מהם גורשו ב-1943 למחנות השמדה.

בשנת 1962 ההשלכות של מלחמת העצמאות של אלג'יריה וחתימת הסכמי אוויאן הביאו להגעתם של יהודים ספרדים רבים מאלג'יריה שמצאו מקלט. נכון לשנת 2023 הם מייצגים את מרבית הקהילה היהודית הנוכחית בעיר, יותר מיהודי פרובנס, אשכנזים ויהודים מארץ ישראל.

לפי הארגון הבינלאומי לזכויות מיעוטים, העיר היא ביתם של האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה בצרפת עם 80,000 יהודים, המהווים כ-9% מאוכלוסיית מרסיי. מספר המעיד על הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה, אחרי אלה שבפריז ובלונדון.

עדויות ליהדות מרסיי בימי קדם 

אין מקור המעיד על יהדות בימי קדם במרסיי, אך כנראה התקיימה בה תחת האימפריה הרומית. עם זאת, הנוכחות היהודית הייתה כנראה מצומצמת לפני חורבן בית המקדש השני ומוגבלת לסוחרים, המוזכרים בכמה ערים בגאליה נארבוננסיס, כולל מרסיי.

ההיסטוריון לאון פוליאקוב מסביר, כי לא ידוע מהם התנאים שבהם הופיעו המרכזים היהודיים הראשונים בגאליה. עם זאת, לפי דבריו, סביר להניח שהיהדות התבססה באותו אופן כמו הנצרות, כלומר על ידי גיורים.

אף-על-פי שאין הוכחה לנוכחות היהודית במרסיי לפני המאה ה-6, מספר תגליות ארכאולוגיות, כולל מנורת שמן שהתגלתה באורגון, באזור, מעידים על נוכחותם של יהודים בעמק הרון התחתון בין המאות ה-1 וה-5 לספירה.

קיימים מעט מסמכים המתארים את חיי היהודים במרסיי בראשית ימי הביניים. העדות השלמה ביותר לכך ניתנה על ידי ההיסטוריון גרגוריוס מטור. מטור מספר שהיהודי פריסקוס, משרתו של המלך כילפריך הראשון, חיתן את בנו ליהודייה ממרסיי. בשנת 576 יהודים מקלרמון-פראן מצאו מקלט במרסיי כדי להימלט מהמרת דת..

ידוע גם, כי במאה העשירית צוין מקום בשם "Valle Judaica" (העמק היהודי) בכפר סנט-מארה, וכי יהודי בשם סלומון קנה כמות גדולה של דבש ממנזר סן-ויקטור, כנראה כדי לסחור בו. במאה ה-11, מוזכר כרם בשם Rua Judaica (רחוב יהודי).

לפני האלף השני, חיו היהודים מחוץ לעיר. משנת 1000, הצמיחה הדמוגרפית ועליית המסחר, גרמו לתקומת הערים ולהרחבתן. מרסיי התרחבה בשנת 1040, וכך היהודים נכללו בעיר.

מרכז אינטלקטואלי יהודי של ימי הביניים 
מתחילת המאה ה-12, היו במרסיי מלומדים רבנים משפיעים ועד המאה ה-13 היא הפכה לאחד ממקומות המפתח של היהדות הפרובנסלית בתקופת הראשונים. חוקרים יהודים רבים התיישבו בה, כמו בערים אחרות של פרובנס ולנגדוק, ומילאו תפקיד חשוב בהעברת ידע עתיק ודיונים פילוסופיים ודתיים, במיוחד הודות לשליטתם בשפה הערבית, מיומנות שלא הייתה שכיחה אז בצרפת.

עיר של חכמים 

בנימין מטודלה, שביקר בדרום צרפת בסביבות 1165, תיאר את מרסיי כעיר הגאונים והמלומדים. הוא גם העריץ את בית הספר התלמודי שלה והעיד על קיומן של שתי קהילות יהודיות בעיר. האחת בתחתית העיר על חוף הים, השנייה בחלק העליון באזור המבצר. בנימין העריך את מספרם בכ-300 ודיווח כי בעיר היו שני בתי כנסת. שהיהודים נכחו מאוד במסחר ושמרו על קשרים הדוקים עם הלבנט. ונראה שהיהודים חיו בפרובנס בשלווה ובידידות עם הנוצרים.

במקביל, כתב היהודי ממרסיי יצחק בן אבא מרי את העיטור, ספר הלכה שצוטט פעמים רבות בספרות ההלכה בדורות הבאים.

משפחת אבן תיבון בהם יהודה (1120-1190) ושמואל בן תיבון (1150-1230) התיישבו בסוף חייהם במרסיי וסיימו שם את ימיהם. הראשון, שהוא גם רופא, הוא המתרגם של יצירות של הפילוסופיה היהודית ושל שתי היצירות הלשוניות הגדולות של יונה בן ג'אנה. שמואל, גם הוא רופא, ידוע בעיקר בתרגומו של מדריך משה הרמב"ם מורה הנבוכים. בשנת 1194, גם למלומדי מרסיי שלח הרמב"ם את מכתביו בנושא אסטרולוגיה

המרכזיות האינטלקטואלית היהודית של מרסיי נמשכה עד המאה ה-13. שמואל בן יהודה ממרסיי תרגם יצירות מדעיות מערבית לעברית, כולל פירושיו של אבן רושד על הרפובליקה של אפלטון ועל האתיקה של אריסטו.

השפעת משפחת אבן תיבון נותרה נוכחת כאשר משה בן תיבון, בנו של שמואל בן תיבון ומתרגם הרמב"ם, ויעקב בן תיבון (1236-1304), אסטרונום ורופא נטל חלק חשוב במחלוקת סביב כתבי הרמב"ם. שניהם נולדו במרסיי. בשנת 1320 שיבח דוד כוכבי, יהודי יליד אסטלה שביקר במרסיי, את העיר כמרכז גדול ללימודי התלמוד, כמעט מאתיים שנה אחרי בנימין מטודלה.

האזרחים היהודים של מרסיי 
בשנת 1219, בכינוס בין העיר לבישוף של מרסיי, הפכו היהודים ל אזרחי מרסיי (cives Massiliæ), עמדה שאושרה בעקבות כיבוש העיר על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה. עם זאת, הם לא היו שווים לנוצרים. ליהודים היו ארבע הגבלות: האיסור להעיד בבית המשפט נגד נוצרים, איסור עלייה של יותר מארבעה יהודים על ספינה (ונסיעה לאלכסנדריה), איסור עבודה בימי ראשון ובחגים נוצריים, ולבסוף החובה לענוד את הטלאי העגול מגיל שבע. אל מול האיסורים התאורטיים המציאות המופיעה במסמכים של אותה תקופה, מראה גמישות ביחס ליהודים..

שארל הראשון, הבין את התפקיד שמרסיי יכולה למלא כממלכה ים תיכונית חדשה והעניק הטבות רבות ליהודי מרסיי, שהיו להם רשתות סחר מקומיות וים תיכוניות חשובות. לפי האמנה מנובמבר 1262, הוא ציווה כי מיסי היהודים ישולמו רק לו, כדי להגן עליהם מפני התעללויותיהם של הפקידים המקומיים. בשנים 1270 ו-1276, כאשר שארל הטיל על כל יהודי פרובנס מיסים בגובה של 6,000 ו-15,000 פאונד טורנירים, יהודי מרסיי קיבלו פטור.

המאות ה-14 וה-15: תור הזהב ליהודי מרסיי 
בתחילת ימי הביניים המאוחרים היו במרסיי 2,000 יהודים, ולאחר מגפת המוות השחור (1347-1352) נותרו כ-1,000 יהודים, שהיוו כ-10% מאוכלוסיית העיר, שהייתה אז אחד משלושת היישובים היהודיים החשובים ביותר במחוז פרובאנס יחד עם אקס וארל.

בניגוד לקהילות אחרות בפזורה, כמו יהודי הח'ליפות העבאסית שהיגרו לאיפריקיה במאה ה-11, היחסים הבין-קהילתיים במרסיי לא היו מבוססים בעיקר על השתייכות דתית, אלא על קשרים בין קהילתיים. היהודים לא היו שווים לנוצרים, אבל זכו ליחס הוגן. הסולידריות וההעדפה הקהילתית הרגילה של הפזורה היהודית הוחלפה בחלקה ביחסים כלכליים ופוליטיים הדוקים בין יהודים בולטים ונוצרים. החוקים שחלו על היהודים יושמו רק באופן חלקי והייתה סובלנות כלפי הקהילה.

יהודים בעיר 

במאה ה-14, מרכז הפעילות של יהדות מרסיי היה ממוקם בעיר התחתית, ליד כנסיית סן מרטין. משנת 1361, נראה שהמרכז התרחב לכיוון המערב, לאורך רחוב "דה לאפרון". שם הוקמו שני בתי כנסת צמודים. היהודים לא חיו בגטאות, ולא הייתה תקנה הכופה עליהם מקום מגורים ספציפי.

למרות האיסור על פעילות פוליטית, יהודים היו מעורבים בחיי העיר ולקהילה היה ייצוג רשמי אל מול הממשל, דבר שהוביל למשא ומתן על גובה המס השנתי ליהודים ועל פיקוח עצמי על גביית המס.

אין אזכור להאשמות אנטישמיות כלשהן נגד הקהילה כולה אפילו לא לאחר המוות השחור ההרסני של 1349-1351. אולם בשנת 1306 דיווח הרב הספרדי הרשב"א על מקרה של יהודים ששיחקו במהלך פורים בבית הקרוב לביתו של הבישוף, הנוצרים ראו זאת כלעג לדתם וכדי לתקן את העלבון, הטילו קנס כבד על כל הקהילה היהודית.

גמישות של תקנון העיר 

למרות ההגבלות של תקנון העיר, יהודים יכלו לסייע כמומחים בפעילות בעלת תוקף משפטי ולתרום ליצירת חוקים. היהודים אף התבקשו לסייע ביישוב סכסוכים שאינם דורשים מומחיות יהודית ספציפית, אלא להעריך מקרקעין או איכות מוצר.

האיסור להעיד נגד נוצרים כמעט לא יושמה ועשרים משפטים מראים התערבות של צד שלישי יהודי בתור צד מייצג או כעד. בשני מקרים בלבד הפעיל הצד שכנגד את תקנון העיר כדי לערער על חוקיות העדות. היהודים התערבו גם בבוררות כמי שמציעים פתרון לסכסוך במעלה ההליך המשפטי. בשנת 1327 למשל, במהלך פשרה בין אסטס דה נים לחתנו סמואל דה נים, הבעיה נפתרה על ידי בוררות של ויטל דה נים והיהודי ויולאס אסטרוג. לכל אורך המאה ה-14, 26 יהודים מילאו לפחות פעם אחת את תפקיד הבורר.

חובותיהם הדתיות של היהודים נלקחו בחשבון גם בתקנות העירוניות. אם התושבים חייבים לטאטא לפני דלתם בשבת, על היהודים לטאטא ביום שישי וכן הם היו פטורים מלהסתובב עם אור דולק בשבת ובחגי ישראל. השלטונות הלא-יהודיים עסקו גם במניעת עירוב של בשרים, דבר המנוגד לתורה, ויהודים הורשו לשמור את הקצביות שלהם פתוחות במהלך התענית. בשנת 1381, מועצת מרסיי ביקשה מהשליט להסיר את החובה ללבוש את טלאי הגלגל כי הדבר מערער את .

ההגנה על הרוזנים מפרובנס 
הלורדים הבטיחו את ההגנה על היהודים לאורך שלהי ימי הביניים וכל עוד פרובאנס הייתה בשליטתם, הם סירבו להקשיב להאשמות נגד היהודים. בעיקר לנוכח העובדה שהם שילמו לנסיך את "המיסוי על היהודים" "tallia judeorum", שהיווה מקור הכנסה משמעותי עבור מי שנמצא כל הזמן במלחמה ומנסה לבנות מדינה. בשנים 1331 ו-1332, קבע פיליפ דה סנגווינט, האחראי על פרובנס, כי יש להגן על קהילות יהודיות וסדרי העדיפויות שלהן בעזרת קציני מלכות. עוד בשנת 1422, אסרה יולנד ד'אראגון, רוזנת פרובאנס, על קציני המלוכה שלה לקחת נכסים פרטיים מסוימים מהיהודים. שני יהודים, סולומון בוטארלי והברון דה קסטרס, אף שכנעו את רנה מאנז'ו לסגור את בית הטבילה בסן מרטין שבו נוצרי הכריח נערה יהודייה צעירה להיטבל.

יהודים בחיי הכלכלה

יחסי האמון של ההלוואה היהודית-נוצרית 
הקהילה היהודית השתלבה בחיים הכלכליים-חברתיים של מרסיי וקיימה יחסים עם קבוצת הרוב, במיוחד באמצעות הלוואות המקרבות בין נוצרים ויהודים.

פעילות ההלוואות לא הייתה משתלמת במיוחד עבור היהודים. היא נועדה בעיקר לגרום לבירת האצולה הנוצרית לצמוח וההלוואה שימשה את הנכבדים היהודים כאמצעי ליצירת מגע המאפשר להם לתפוס תפקיד חשוב בתוך העיר. אין אפוא מדיניות של הדרה כלפי הקהילה היהודית, אלא יחסים המבוססים על אתיקה משותפת.

הסחר 
ליהודי מרסיי היה מקום חשוב בסחר בתבלינים מהמאה ה-13. המאה. ישנם דיווחים, משנת 1248, על הזמנות רבות של ציפורן, זעפרן, כמון ואגוז מוסקט שנעשו על ידי יהודים כמו אנסרת בן אברם או אסטרוק קורדייר.

היחסים עם הקהילות היהודיות האחרות באגן הים התיכון ניכרים במסחר הגדול, במיוחד עם סרדיניה, נסיכות קטלוניה, ומיורקה. מהמערב הם מייצאים אלמוגים, יין כשר, סדינים ושמנים פרובנסליים ופירות יבשים..

למרות האיסור לנסוע לאלכסנדריה. יהודי מרסיי מביאים משם פלפל, ג'ינג'ר וסוכר כדי למכור בשוק הקטלוני, הצרפתי והפלמי. בסוף המאה ה-14, מרבית ההזמנות מיהודי מרסיי לאלכסנדריה נעשות באמצעות נציגים נוצרים.

במחצית הראשונה של המאה ה-14, בונדווין דה דראגניאן היה איש העסקים היהודי שביצע הכי הרבה הזמנות. הוא הגדיל את נכסיו הכספיים והמקרקעין באופן מרשים, דבר המעיד הן על שילוב הקהילה היהודית בחברה הרחבה והן על האמון שניתן לו.

הסוחרים היהודים דאגו לאספקה לעיר במקרה של משבר. בשנת 1384, לאון פאספאייר הביא 156 שקי חיטה מארל. באותה שנה הוא ייבא מספר טונות של חיטה מקטלוניה. יזמים יהודים רבים עסקו בחקלאות, ובגידול בעלי חיים.

רבים מיהודי מרסיי היו רופאים. הם עבדו בבתי חולים בעיר ושימשו כמומחים בתיקים פליליים שנידונו בבתי המשפט. למרות החוק הפרובנסלי משנת 1306 שאסר על נוצרים להשתמש ברופאים יהודים, הם נקראו לעיתים קרובות לבדוק פצעים וגופות.

בעשורים האחרונים של המאה-15 נחלש המסחר היהודי במרסיי, לרבות בתחום התבלינים, מה שהקדים את צמצום הקהילה היהודית וגירושה מפרובנס בתחילת המאה ה-16.

הגירה יהודית 
לאחר צו הגירוש הכללי של היהודים מצרפת על ידי פיליפ לה בל ב-1306, שהפך למסע צלב של ממש נגד יהודי הדרום-מערב, המחוז העצמאי של פרובנס נתפס על ידי הצרפתים היהודים כ"עוד יהודה" לפי הביטוי של ארמנד לונל. עם זאת, נראה כי קליטת הפליטים במרסיי הוגבלה. מקורות לטיניים אינם מזכירים הגירה יהודית מסיבית לעיר בעקבות הרדיפות של 1306.

גירוש יהודים מפרובנס (1501–1791)

האיחוד של פרובנס עם צרפת וצווי הגירוש 
בשנת 1482, דרך ירושה, איבדה שושלת אנז'ו את מחוז פרובנס, שנפל לידיו של מלך צרפת לואי ה-11. פרובנס סופחה לממלכת צרפת. כך היהודים נמנעו ממיסוי וחידשו את זכותם למגורים.

בתקופה של עליית הרדיפות האנטישמיות באירופה, מארסיי התאפיינה בכמה מהומות אנטי-יהודיות ב-1484, כמו בארל, שם הותירו העימותים 16 הרוגים. לעיתים קרובות, האשימו את היהודים שהם עושי צרות וחברי מועצת העיר התחילו לדרוש את גירושם ; במיוחד מאז 1492, בה היהודים גורשו מספרד. שארל השמיני הוציא צו גירוש ב-1498 וקבע שיש לאפשר ליהודים המעוניינים לעזוב לעשות זאת ללא סכנה.

אולם הרדיפות נמשכו וצו חדש של לואי ה-12 ב-1501 דרש את הגירוש הסופי של יהודי מרסיי. הפעם, הם גורשו החוצה וכל רכושם נתפס. מאז במשך מאתיים שנים אין תיעוד ליהדות מרסיי, בדומה למקומות אחרים בצרפת.

יהודים בתקופת האיסור 
אביניון וקומטט ונסין, תחת חסותו של האפיפיור, הם המקלטים הקרובים ביותר ליהודי פרובנס. יהודי האפיפיור הפכו לקהילה היהודית האחרונה בפרובנס, שם התגוררו במחצבות באביניון, באי-סור-לה-סורג, בקרפנטרס או בקאוויון. זאת יחד עם איסורים רבים כמו לא לישון מחוץ לשטח המוגדר שלהם.בתקופה זו יהודים רבים בחרו להתנצר במקום לאבד את בתיהם.

לאחר גירושם מפרובנס, ניסו היהודים מספר פעמים להתיישב שוב במרסיי במחצית השנייה של המאה ה-17, התחרות העזה בין נמלי אירופה דחפה את קולבר לעודד ולהבטיח את פעילותם של הסוחרים הזרים, מה שהוביל את הסוחרים היהודים ג'וזף ויאריאל ואברהם אטיאס להגר לעיר. הם שגשגו בה למשך כעשור וכמעט הגיעו למעמד של אזרחים. משפחות נוספות הלכו בעקבותיהם ונפתח בית כנסת. סגני הסחר של העיר, שחששו מהגברת התחרות הזרה, התחילו במסע ארוך להגנה על המסחר המקומי מפני "סכנה יהודית ". בשנת 1682 גירשה מועצת המלך את הסוחרים היהודים מהעיר.

בשנת 1758 צו קבע כי . בין 1768 ל-1770, ארגן הסוחר העשיר סבאטון קונסטנטיני את מקום הפולחן החשאי הראשון ליהודים ברחוב רומא. בשנים שלאחר מכן נמשכה צמיחת הקהילה הקטנה. בשנת 1783 היו לפחות 200 יהודים כאשר שלמה דה סילבה ומרדכי חי דרמון רכשו אדמות לאורך המעבר הנוכחי של בית הקברות היהודי כדי להקים בו מקום קבורה.

מאז האמנציפציה ליהודים ב-1791, התרכזו יהודי האפיפיור בבוש-דו-רון. במרסיי גדלה האוכלוסייה היהודית במהירות לאורך המאה ה-19 והגיעה ל-2,600 יהודים ב-1872. מעמדה של מרסיי כבית יהודי באזור היה ברור: 83% מהיהודים באזור חיו במרסיי ב-1872.

מיקרוקוסמוס של העולם היהודי 
משנת 1808, מרסיי היא מיקרוקוסמוס של העולם היהודי שבו מופיעה קוסמופוליטיות ברורה. אחד מכל חמישה יהודים הוא זר (12% מהזרים במרסיי) ; ולפי סקר משנת 1808, ישנם בעיר יהודים מפרובנס, יהודים מהאפיפיור, מאגן הים התיכון, ואפילו מננסי ואמסטרדם.

במחצית השנייה של המאה ה-19, ההגירה היהודית הגיעה בעיקר מדרום צרפת, מאלזס-לורן (מהגר אחד מתוך חמישה לאחר מלחמת 1870) ומאגן הים התיכון. מבין האחרונים, האיטלקים הם הרבים ביותר (מה שלא מפתיע בהתחשב בכמות ההגירה למרסיי באותו זמן) ; ואחריהם אלג'יראים (שהם בני לאום צרפתי בעקבות צו כרמיה ב-1870) ; ו" לבנטינים (טורקים, ארץ ישראלים וסורים). בסוף המאה, זרים היוו את רוב האוכלוסייה היהודית של מרסיי ובמידה רבה תרמו לצמיחתה.

צמיחת האוכלוסייה היהודית במרסיי במאה ה-19, בעקבות ההגירה :

יהודי מרסיי תחת האימפריה השנייה 
רוב היהודים גרו מדרום למרכז העיר, באזור אמיד הכולל את השכונות סן-ויקטור, אופרה, פאלה דה ג'סטיס, פרפקטורה ו-וואבן. רבע נוסף גר בשכונות הפועלים מצפון לנמל הישן, בעיר העתיקה ובבלסונס. מאז קבלתם לאזרחות צרפתית ב-1791, הייתה ליהודים הזדמנות לעסוק בכל המלאכה. באופן כללי, קל יותר להיות יהודי במרסיי. רובם עסקו במקצועות עם שכר גבוה, כסוחרים או כבעלי מלאכה. העבודה מחוץ לבית הייתה בבלעדיות של המין הגברי, נשים יהודיות היו למעשה נעדרות מעולם העבודה. מספר נישואי התערובת גדל מעט תחת הקייסרות השנייה. במרסיי, ב-1872, הם היוו כ-15% מנישואי היהודים.

היהודים הספרדים בחופי הים התיכון היו בעיקר סוחרים ומתווכים עם צפון אפריקה והמזרח התיכון. יהודים חוו לעיתים קרובות התקדמות חברתית מהירה; תחילה הם עבדו עבור אחרים ולאחר מכן יצרו עסק משלהם.

בשנת 1864 נחנך בית הכנסת הגדול של מרסיי. עיצובו היה מבוסס על בית הכנסת ברחוב נצרת בפריז, שנבנה ב-1852 בסגנון רומנסקי-ביזנטי. הוא גם היה בהשראת השפעות מזרחיות ומערביות, המזכירות את מקורותיהם של המאמינים, אך גם את הארכיטקטורה של קתדרלת מייג'ור ונוטרדאם דה לה גארד, שנבנתה במקביל.

בעקבות הגירה מסיבית שהואצה בסוף המאה, ולאחר מלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870 שהובילה לסיפוח מחוזות אלזס ולוריין על ידי הקיסרות הגרמנית ועם הגעתם של יהודים אלזסים רבים, הפכה מרסיי לקהילה היהודית השנייה בגודלה בצרפת, אחרי זו של פריז.

המאה ה-20: "ירושלים החדשה של הים התיכון"

פליטי המלחמה והנמל הישן (1914–1945) 
אל הפליטים היהודים מאלזס ולוריין נוספו במהרה יהודים אשכנזים רבים ממזרח אירופה, שנמלטו מהרדיפות והפוגרומים של תקופת בין המלחמות, אמנם במידה פחותה מאשר בפריז, שנותרה מרכז הפעילות של היהודים.,. בשנת 1941 האוכלוסייה היהודית במרסיי מוערכת בכ-30,000, מתוכם כ-45 אחוז מיהודי פרובנס, שאליהם מתווספת קהילה גדולה של יהודים ספרדים מהמגרב (במיוחד אלג'יראים) ומהמזרח, וכן מיעוט של יהודים אשכנזים זרים.

ערב מלחמת העולם השנייה, רוב יהודי בוש-דו-רון החזיקו במקצועות חופשיים. המצב הסוציו-אקונומי של יהודי אלג'יריה היה קשה יותר, ורק מיעוט זעיר מהם הגיע למקצועות הנחשבים ביותר.

לפני מלחמת העולם השנייה, החינוך היהודי במרסיי הוגבל לחינוך הדתי שניתן על ידי משפחות ועל ידי תלמוד תורה. ההוראה הדתית, שהכינה את הבנים לקראת בר המצווה, התקיימה בשטח בית הכנסת הגדול, בהשגחת הרב הראשי ישראל זלצר.

בשנות השלושים, הגעתם של אלפי יהודים אשכנזים שנמלטו מהרדיפות והפוגרומים של מזרח אירופה, בשילוב עם תלאות השפל הגדול, הביאו לעלייה באנטישמיות בצרפת, ובמרסיי בפרט. עם פלישת הגרמנים ב-1940, יהודים מאלזס-לורן, מאזור פריז וממקומות אחרים בצרפת הכבושה, הצטרפו, בין היתר, למרסיי, העיר הגדולה ביותר באזור החופשי. בשנת 1941אומדן האוכלוסייה היה בסביבות 30,000 והעיתון היומי "לה מטן כינה אותה "ירושלים החדשה של הים התיכון".

צמיחת האוכלוסייה היהודית במרסיי בתחילת המאה ה-20:

העיתונאי האמריקאי וריאן פריי, אינטלקטואלים או פליטים צרפתים רבים, כולל יהודים רבים, יכלו לברוח ממרסיי לארצות הברית. בין אלף האנשים שהצליחו לעזוב את צרפת של וישי בזכות פעולתו, נמנים הסופרים פרנץ ורפל וליון פויכטונגר, הצייר מארק שאגאל, הפסל ז'אק ליפשיץ, הפילוסופית חנה ארנדט, זוכה פרס נובל לרפואה אוטו מאיירהוף והאנתרופולוג קלוד לוי-שטראוס.

ב-21 בינואר 1943 הגיעו למרסיי כוחות משטרה מטולוז, ליון, ננסי ואפילו פריז. בלילה התחיל איסוף יהודי מרסיי (או "ראונדאפ של הנמל הישן") המשטרה עקבה אחרי היהודים יומם וליל עד 27 בינואר. הבתים עברו חיפוש יסודי. בסופו של דבר נהרסו 1,600 מבנים בנמל הישן ו-2,000 יהודים נשלחו למחנות השמדה. שיתוף הפעולה של המשטרה הצרפתית עם הכובשים הנאצים צוין במיוחד במהלך אירוע זה.

השיבה מאלג'יריה (1945-היום) 
במרץ 1962 בעקבות הסכמי אוויאן, כמעט כל 150,000 יהודי אלג'יריה הפליגו למרסיי. כמו מרבית הצרפתים באלג'יריה, הם חוו עם שובם את הסולידריות הלאומית. תחילה הם התמזגו עם המוני הפייה-נוארים. מרסיי הפכה לשער הראשי של המהגרים. יותר מ-80 אחוז מהמגיעים החדשים מתוניסיה, ולאחר מכן מאלג'יריה ב-1962, עברו דרך העיר. חלקם בטרם יציאתם לישראל, חלק גדול התיישב בה דרך קבע. אוכלוסייתה היהודית של מרסיי צמחה מ-12,000 ל-50,000 איש.

בשנת 1986, העיתונאי אלן צ'ופאן כתב כי בעיר יש 22 בתי כנסת. בשלב זה נראה שהקשרים עם המסורת הדתית מתרופפים: רק 20 אחוז מהם משתתפים באדיקות בחיי הקהילה ונישואי תערובת הולכים וגדלים, אחד מכל שניים לפי לה נובל אובזרווטר.

בשנת 2015 הקהילה היהודית של מרסיי מנתה כ-70,000-80,000 והיא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה, אחרי אלה של פריז ולונדון.

היהודים במרסיי - הקהילה השלישית בגודלה באירופה 
בית הכנסת הקונסיסטוריאלי הראשי הוא בית הכנסת הגדול של מרסיי, ובסך הכל יש בעיר 58 בתי כנסת, שלא כולם קשורים לקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.

פלגים יהודיים נוספים מיוצגים במרסיי, כמו הליובאוויטש, המסורתיים והליברלים.

במרכז העיר, נמצא מרכז קבלת ההחלטות של הקהילה במרסיי. הוא מאכלס את בית הכנסת הגדול של מרסיי, בית ספר יהודי, קונסוליית ישראל במרסיי, הסוכנות היהודית לישראל, משרדי ה-קריף של מרסיי, וחנויות דת ואוכל.

במרסיי קיימים גם 23 בתי ספר יהודיים.

יחסים בין קהילתיים 

נכון לשנת 2023, מרבית היהודים במרסיי הם יהודים ספרדים, צאצאים של מהגרים מאלג'יריה. כך, רוב היהודים והערבים הגיעו באותו זמן לעיר בין שנות ה-50 ל-70 לאחר שעזבו את אלג'יריה, או אפילו את אותן ערים באותה מדינה.

ההיסטוריון האמריקאי מוד ס. מנדל מתאר את היחסים בין היהודים לערבים במרסיי כ"הרמוניים, אפילו נעימים". חילופי דברים שלווים יותר מאשר בערים אחרות בצרפת מוסברים בתפקידם של הנמל ומרכז העיר. שכונות אלו ראו גלי הגירה רצופים וקבוצות אתניות שונות ומצליחות להכיל את כולם.

מנדל סבור, שגם היציבות הפוליטית היחסית של בזמן כהונת דפר  (ראש עיריית מרסיי מ-1953 עד 1986) ושליטתו ההדוקה בממסד הפוליטי מסבירים תופעה זו. לבסוף, למרות חזרת המתיחות היהודית-מוסלמית בצרפת מתחילת שנות ה-2000, במרסיי היחסים בין שתי הקהילות נותרו רגועים בדרך כלל.

אנטישמיות 
בין השנים 2009 ל-2011, תועדו 59 התקפות אנטישמיות במרסיי (לעומת 349 באזור פריז). במחוז סן-טרונק, שבו מתגוררת קהילה יהודית גדולה, מסתובבים ללא קושי יהודים מסורתיים. עם זאת, קיימת עלייה חדשה באנטישמיות ברחבי צרפת החל משנות ה-2000.

בשנות ה-2010, לצד התקפות אנטישמיות אחרות במדינה, כגון: פיגועי הירי בטולוז ומונטובאן ב-2012, והפיגוע במרכול היהודי בפריז ב-2015, העיר הושפעה ממתח גובר ואף מספר פיגועי דקירה נגד יהודים.

תרבות

שפה 
במאה ה-14, יהודי מרסיי נשאו לעיתים שמות תנ"כיים, אשר הותאמו למאפייני השפה אוקסיטנית. למשל, השם "דוד" הופך ל"דווין", "מואיז" ל"מוסה" או "מוסון", אסתר ל"סטס". יהודי פרובנס דוברים שפה מקורית שהיא שילוב של אוקסיטנית, עברית ופרובאנס, והיא ידועה כ"פרובנסלית יהודית". הטקסט הידוע הראשון שנכתב בשפה זו מגיע מרבי יצחק בן אבא מרי בחיבורו "העיטור", שנכתב בין 1170 ל-1193. שפה זו נכחדה מאז מותו של הדובר האחרון שלה, הסופר ארמנד לונל, ב-1977.

שפה נוספת היא ערבית יהודית, שפתם של יהודי צפון אפריקה, שעדיין מדוברת על ידי קומץ מיהודי מרסיי.

המטבח היהודי במרסיי 
המטבח במרסיי מושפע במיוחד מהמטבח היהודי הספרדי ומהמגרב הערבי, כמו גם מהמטבח של המזרח הקרוב. מטעמים כדוגמת קמיה, דפינה, פקאילה ומסוקי הם חלק מהמסורת הקולינרית הצפון אפריקאית ; בעוד פלאפל, חומוס ומזה מגיעים מהמטבח המזרחי.

מוסדות תרבות 
מרכז אדמון פלג הוא מרכז התרבות היהודי של מרסיי. הוא ממוקם באימפאס דרגון, הוא הוקם בשנת 1964 כאשר הקהילה נאלצה לבנות את עצמה עם שובם של היהודים שחזרו מצפון אפריקה. הספרייה היהודית של מרסיי, שהוקמה ב-1994 ליד כיכר פראדו, מכילה יותר מ-6,500 יצירות.

התפתחות היסטורית 
האחוזים קשורים למספר התושבים הכולל במרסיי באותה תקופה :

יהודי מרסיי מפורסמים 
 רבנים ותלמידי חכמים
 יצחק בן אבא מרי
 שמואל בן יהודה ממרסיי
 נסים ממרסיי
 שמואל בן יהודה אבן תיבון
 יהודה אבן תיבון
 משה אבן תיבון
 סופרים
 אלבר כהן

ראו גם 
 היסטוריה של היהודים בצרפת
 תולדות היהודים בנימס, לונל
 היהודים של האפיפיור

לקריאה נוספת 
 אדולף כרמיה, היישוב היהודי במרסיי במאה ה-17, כתב עת למדעי היהדות, LV, 1908
 בנימין מטודלה, מסעות של רבי בנימן, רבי בנימן ב"ר יונה מטודילה, קושטנטינה : דפוס אליעזר בן גרשם שונצינו, ה'ש"ג.
 ארמנד לונל, יהודים מלנגדוק, פרובנס ומדינות האפיפיור בצרפת, אלבין מישל, 1975 
 דריי-בנסוסן, רנה. היהודים במרסיי (1940–1944). Les Belles Lettres, "היסטוריה", 2004

קישורים חיצוניים 
מרסיי  באתר האנציקלופדיה היהודית
 
מידע יהודי ואוכל כשר במרסיי

הערות שוליים 

יהדות פרובנס
מרסיי
קהילות יהודיות בצרפת