אבולוציה של דתות

אבולוציה של דתות הוא תחום מחקר, העוסק במוצא הדתות בראי האבולוציה של האדם.

תחום זה קשור לפסיכולוגיה אבולוציונית של הדת, מקור השפה  והמיתוס, והשוואה בין-תרבותית של האנתרופולוגיה של הדת, דת פרהיסטורית , עדויות לרוחניות והתנהגות פולחנית בתקופה הפלאוליתית העליונה.

התנהגות דתית לא אנושית 

פילים עורכים טקסים סביב מתיהם, הכוללים תקופות ארוכות של שתיקה ואבל בנקודת המוות ותהליך של חזרה לאותם אתרים וליטוף השרידים.   כמה ראיות מצביעות על כך שמינים רבים מתאבלים על מוות ואובדן. 

קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר של בני האדם הם שימפנזה מצוי ושימפנזה ננסי (בונובו).  הפרימטים הללו חולקים אב קדמון משותף עם בני אדם שחיו לפני שישה עד שמונה מיליוני שנים. ברברה קינג טוענת שבעוד שהפרימטים הלא אנושיים אינם דתיים, הם כן מציגים כמה תכונות שהיו נחוצות להתפתחות הדת. תכונות אלו כוללות אינטליגנציה גבוהה, יכולת לתקשורת סמלית , נורמות חברתיות ומימוש "עצמי"  של המשכיות. ישנן עדויות לא חד משמעיות לכך שהאדם הניאנדרטלי קבר את מתיו, מה שמעיד על השימוש בטקסי קבורה. השימוש בטקסי קבורה נחשב כעדות לפעילות דתית.

אין ראיות לכך שדת הייתה קיימת בתרבות האנושית לפני שבני האדם הגיעו למודרניות התנהגותית. ישנן עדויות המראות כי האדם הניאנדרטלי יצר יצירות אמנות כמו ציורי מערות, שהייתה דרך חשיבה סמלית הדומה לאופן הנדרש למחשבה דתית.

תנאים מוקדמים לדת האנושית

גודל מוח מוגדל 
בקבוצת תיאוריות זו, המוח הדתי הוא תוצאה אחת של מוח גדול דיו כדי לנסח רעיונות דתיים ופילוסופיים.  במהלך האבולוציה האנושית, המוח ההומינידי שילש את גודלו, והגיע לשיא לפני 500,000 שנים. חלק גדול מההתפשטות של המוח התרחש בניאוקורטקס . ההנחה היא שהניאוקורטקס המוחי אחראי לחישובים העצביים העומדים בבסיס תופעות מורכבות כמו תפיסה, מחשבה, שפה, קשב, זיכרון אירועי ותנועה רצונית.  על פי התיאוריה של דאנבר, גודל הניאוקורטקס היחסי של כל מין נמצא בהתאמה עם רמת המורכבות החברתית של המין המסוים.  גודל הניאוקורטקס מותאם עם מספר משתנים חברתיים הכוללים את גודל הקבוצה החברתית ומורכבות ההתנהגויות שלה. אצל שימפנזים הניאוקורטקס תופס 50% מהמוח, בעוד שבבני אדם מודרניים הוא תופס 80% מהמוח. 

רובין דאנבר טוען שהאירוע הקריטי באבולוציה של הניאוקורטקס התרחש בהיווצרות המינים של הומו סאפיינס הארכאי  לפני כ-500,000 שנה. המחקר שלו מצביע על כך שרק לאחר אירוע זה, הניאוקורטקס היה גדול מספיק כדי לעבד תופעות חברתיות מורכבות כמו שפה ודת. המחקר מבוסס על ניתוח רגרסיה  של גודל הניאוקורטקס המתוכנן כנגד מספר התנהגויות חברתיות של הומינינים חיים ונכחדים. 

סטיבן ג'יי גולד מציע שייתכן שהדת צמחה מתוך שינויים אבולוציוניים שהעדיפו מוחות גדולים יותר כאמצעי לחיזוק שיתוף פעולה בין פרטים בקרב ציידי סוואנה, לאחר שהמוח הגדול יותר אפשר הרהור על המוות הבלתי נמנע של כל בן אנוש.

שימוש בכלים 
לואיס וולפרט  טוען כי הבנת הסיבתיות שהתפתחו כתוצאה ישירה משימוש בכלים מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות האמונה באופן כללי. ייצור כלים מורכבים מצריך יצירת דימוי מחשבתי של חפץ שאינו קיים באופן טבעי לפני יצירת החפץ בפועל. יתר על כן, יש להבין כיצד ייעשה שימוש בכלי, דבר המצריך הבנה של סיבתיות. בהתאם לכך, רמת התחכום של כלי אבן היא אינדיקטור שימושי לאמונות סיבתיות. וולפרט טוען ששימוש בכלים המורכבים מיותר ממרכיב אחד, כמו צירים, מייצג יכולת להבין סיבה ותוצאה. לדוגמה, ידוע כי שימפנזים בורחים מכלאות סגורות עם מספר תפסים, דבר שבעבר חשבו שניתן היה להבין רק על ידי בני אדם שהבינו סיבתיות. ידוע שגם שימפנזים מתאבלים על המתים, ומבחינים בדברים בעלי ערך אסתטי בלבד, כמו שקיעות, ששניהם עשויים להיחשב כמרכיבי דת או רוחניות. ההבדל בין הבנת הסיבתיות על ידי בני אדם ושימפנזים הוא בדרגת ההבנה.

פיתוח השפה 
דת דורשת שמערכת של תקשורת סמלית, כמו שפה, תועבר מאדם אחד לאחר. פיליפ ליברמן  קובע כי:

מתוך הנחת יסוד זו אומר סופר המדע ניקולס ווייד :

השקפה אחרת מבדילה בין אמונה דתית אינדיבידואלית לבין אמונה דתית קולקטיבית. בעוד שהראשון אינו דורש פיתוח מוקדם של השפה, השני כן. המוח האנושי הבודד צריך להסביר תופעה כדי להבין ולהתייחס אליה. פעילות זו קדמה בהרבה להופעתה של השפה ואולי היא גרמה לה. התיאוריה היא, שהאמונה בעל-טבעי נובעת מהשערות שהניחו באופן שרירותי על ידי אינדיבידואלים כדי להסביר תופעות טבע שלא ניתן להסביר אחרת. הצורך הנובע מכך לחלוק השערות אינדיבידואליות עם אחרים מוביל בסופו של דבר לאמונה דתית קולקטיבית. השערה מקובלת חברתית הופכת דוגמטית המגובה בסנקציה חברתית.

חלק מהחוקרים רואים בהופעתה של השפה תוצאה של שינוי חברתי אשר, על ידי יצירת רמות חסרות תקדים של אמון הציבור, שחררה פוטנציאל גנטי ליצירתיות לשונית שקודם לכן היה רדום. חוקרים השייכים לאסכולה זו מצביעים על העובדה שאף לשימפנזה מצוי ולשימפנזה ננסי יש יכולות סמליות סמויות שהם רק לעיתים רחוקות - אם בכלל - באות לידי ביטוי בטבע. לטענת אותם החוקרים, מבנה חברתי מאוד ספציפי - כזה שמסוגל לשמור על רמות גבוהות מהרגיל של אחריות ציבורית ואמון - חייב להתפתח לפני או במקביל לשפה כדי להפוך את ההסתמכות על מילים לאסטרטגיה יציבה מבחינה אבולוציונית. 

אותות קוליים של בעלי חיים הם, על פי רוב, אמינים באופן מהותי. כאשר חתול מגרגר, האות מהווה עדות ישירה למידת שביעות רצון גבוהה. האות הוא מהימן, לא מפני שהחתול נוטה להיות כן, אלא מפני שהוא פשוט לא יכול לזייף את הצליל הזה. קריאות ווקאליות פרימטיות יכולות להיות מעט יותר ניתנות למניפולציה, אבל הן נשארות אמינות מאותה סיבה - כי קשה לזייף אותן. האינטליגנציה החברתית הפרימטית היא "מקיאווליאנית"  - משרתת את עצמה ולא מוגבלת על ידי קפדנות מוסרית. קופים מנסים לעיתים קרובות לרמות זה את זה, ובו בזמן נשארים כל הזמן על המשמר מפני נפילת קורבן להונאה בעצמם. באופן פרדוקסלי, התיאוריה היא שהתנגדות הפרימטים להונאה היא זו שחוסמת את התפתחות מערכות האיתות שלהם לאורך קווים דמויי שפה. השפה נשללת מכיוון שהדרך הטובה ביותר להתגונן מפני הונאה היא להתעלם מכל האותות מלבד אלו שניתנים לאימות מיידית.

מוסר וחיי קבוצה 
פראנס דה ואל וברברה קינג רואים את המוסר האנושי כמי שצמח מתוך המרקם החברתי של הפרימטים. אף על פי שמודעות למוסר עשויה להיות תכונה אנושית ייחודית, ידוע שבעלי חיים חברתיים רבים, כגון פרימטים, דולפינים ולווייתנים, מפגינים רגשות קדם-מוסריים. לפי מייקל שרמר, המאפיינים הבאים משותפים לבני אדם ולבעלי חיים חברתיים אחרים, במיוחד לקופים הגדולים:

דה ואל טען שכל בעלי החיים החברתיים נאלצו לרסן או לשנות את התנהגותם כדי שחיים בקבוצה יהיו כדאיים. רגשות קדם-מוסריים התפתחו בחברות פרימטים כשיטה לריסון אנוכיות אינדיבידואלית ולבניית קבוצות שיתופיות יותר. עבור כל מין חברתי, היתרונות בלהיות חלק מקבוצה אלטרואיסטית צריכים לעלות על היתרונות של אינדיבידואליזם. לדוגמה, היעדר לכידות קבוצתית עלול להפוך אנשים לפגיעים יותר להתקפות של זרים. להיות חלק מקבוצה עשוי גם לשפר את הסיכויים למצוא מזון. הדבר ניכר בקרב בעלי חיים שצדים בלהקות כדי לתפוס טרף גדול או מסוכן.

לכל החיות החברתיות יש חברות היררכיות שבהן כל חבר יודע את מקומו. הסדר החברתי נשמר על ידי כללים מסוימים של התנהגות צפויה וחברי הקבוצה הדומיננטיים אוכפים סדר באמצעות ענישה. עם זאת, לפרימטים מסדר גבוה יש גם תחושת הוגנות. 

שימפנזים חיים בקבוצות התחלקות-מיזוג  בממוצע 50 פרטים. סביר להניח שאבותיהם הקדמונים של בני אדם חיו בקבוצות בגודל דומה. בהתבסס על גודלן של חברות ציידים-לקטים קיימות, ההומינידים הפלאוליתים האחרונים חיו בלהקות של כמה מאות פרטים. ככל שגודל הקהילה גדל במהלך האבולוציה האנושית, הייתה נדרשת אכיפה גדולה יותר להשגת לכידות קבוצתית. ייתכן שהמוסר התפתח בלהקות אלה של 100 עד 200 אנשים כאמצעי לשליטה חברתית, פתרון סכסוכים וסולידריות קבוצתית.

לפי מאט רוסאנו (Matt J. Rossano), על ידי ציות והרגשת השתייכות לאבות קדמונים, רוחות ואלים שומרי סף על התחום החברתי, בני האדם גילו אסטרטגיה יעילה לריסון אנוכיות ולבניית קבוצות שיתופיות נוספות. מאט רוסאנו מייחס לאמונה הדתית הקולקטיבית ולסנקציות החברתיות שנגזרות מהאמונה הדתית את ייסוד המוסר. לפי משנתו של רוסאנו, אמונה דתית אינדיבידואלית היא אפוא בתחילה אפיסטמולוגית, לא אתית, במהותה.

פסיכולוגיה אבולוציונית של הדת 

מדענים קוגניטיביים הדגישו שדתות עשויות להיות מוסברות על-ידי ארכיטקטורת המוח שהתפתחה בשלב מוקדם בסוג הומו במהלך ההיסטוריה האבולוציונית של החיים. עם זאת, ישנה מחלוקת לגבי המנגנונים המדויקים שהניעו את האבולוציה של המוח הדתי. שתי אסכולות החשיבה העיקריות:
 הדת התפתחה בשל הברירה הטבעית ויש לה יתרון סלקטיבי.
 הדת היא תוצר לוואי אבולוציוני של התאמות נפשיות אחרות. 

סטיבן ג'יי גולד, למשל, ראה את הדת כהתנשאות  או ספנדרל (Spandrel), כלומר, הדת התפתחה כתוצר לוואי של מנגנונים פסיכולוגיים שהתפתחו מסיבות אחרות מלבד ברירה טבעית.

מנגנונים אלו עשויים לכלול את היכולת להסיק נוכחות של ישויות שעלולות לגרום נזק (זיהוי סוכן), את היכולת להמציא נרטיבים סיבתיים לאירועי טבע (אטיולוגיה), והיכולת לזהות שלאנשים אחרים יש מחשבות משלהם, (תאוריית הנפש). שלוש ההתאמות הללו (בין היתר) מאפשרות לבני אדם לדמיין סוכנים מכוונים מאחורי תצפיות רבות שלא ניתן היה להסביר בקלות אחרת, למשל רעמים, ברקים, תנועת כוכבי לכת, מורכבות החיים.

הופעתה של האמונה הדתית הקולקטיבית זיהתה סוכנים כאלה כאלוהויות שסיפקו את ההסבר. 

מספר חוקרים הציעו שהדת מקובעת גנטית להוויה האנושית. הצעה אחת שנויה במחלוקת, השערת גן האל , קובעת שכמה גרסאות של גן ספציפי, הגן VMAT2 , נוטות לאמונה דתית ולרוחניות.

השקפה אחרת מתבססת על הרעיון של המוח המשולש  : מוח הזוחלים, המערכת הלימבית והניאוקורטקס, שהוצע על ידי פול ד' מקלין . אמונה דתית קולקטיבית נשענת על רגשות של אהבה, פחד וחברותא והיא מוטבעת עמוק במערכת הלימבית באמצעות התניה סוציו-ביולוגית וסנקציה חברתית. אמונה דתית אינדיבידואלית משתמשת בהיגיון המבוסס על הניאוקורטקס ולעיתים קרובות שונה מדת קולקטיבית. המערכת הלימבית קדומה בהרבה במונחים אבולוציוניים מהניאוקורטקס ולכן חזקה ממנה.

דעה נוספת היא שהתנהגותם של אנשים המשתתפים בטקסים דתיים ובאמונה הדתית גורמת להם להרגיש טוב יותר וזה משפר את הכושר הביולוגי שלהם, כך שיש ברירה גנטית לטובת אנשים שמאמינים בדת. באופן ספציפי, טקסים, אמונות ומגע חברתי האופיינים לקבוצות דתיות עשויים לשמש להרגעת הנפש (למשל על ידי הפחתת עמימות ואי הוודאות הנובעת ממורכבות) ולאפשר תפקוד טוב יותר של האדם בעת לחץ נפשי.  הדבר מאפשר שימוש בדת כמנגנון הישרדות רב עוצמה.

דעה נוספת, שהוצעה על ידי פרד ה. פרביץ', רואה בדת האנושית תוצר של עלייה בתפקודים דופמינרגיים  במוח האנושי ושל התרחבות אינטלקטואלית כללית שהחלה לפני כ-80 אלף שנה.  דופמין מגביר דגש על מרחב וזמן רחוקים, ועובדה זו עלולה להיות קשורה לחוויה דתית. בעוד שציורי המערות השמאניים הקדומים ביותר שקיימים מתוארכים לסביבות 40 אלף שנה, השימוש באוכרה לאמנות סלע קדם לכך ויש ראיות ברורות לחשיבה מופשטת לאורך חוף דרום אפריקה כבר לפני 80 אלף שנה.

פול בלום  מציע כי "הטיות קוגניטיביות מסוימות שהופיעו בשלב מוקדם... גרמו לאמונה באלים וברוחות להיות תופעה אנושית נפוצה".

עדות פרהיסטורית לדת 
הזמן המדויק שבו בני אדם הפכו דתיים לראשונה נותר לא ידוע, אולם מחקר בארכאולוגיה אבולוציונית מראה עדויות אמינות להתנהגות דתית-פולחנית מסביבות התקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני 45–200 אלף שנה).

קבורה פלאוליתית 
העדות המוקדמת ביותר למחשבה דתית מבוססת על הטיפול הפולחני למתים. רוב בעלי החיים מפגינים רק עניין מזדמן במתים מהמינים שלהם. 

קבורה פולחנית מייצגת אפוא שינוי משמעותי בהתנהגות האנושית. קבורה פולחנית מייצגת מודעות לחיים ולמוות ואמונה אפשרית בחיים שלאחר המוות. פיליפ ליברמן  קובע כי 

העדויות המוקדמות ביותר לטיפול במתים מגיעות מהאתר האכאולוגי של אטאפורקה  בספרד. במיקום זה נמצאו עצמות של 30 פרטים בתוך קבר קבוצתי שלפי המחקר שייכים לתת-מין הומו היידלברגנסיס. 

הניאנדרטלים מתמודדים אף הם על ראשוניות הקבורה במין האנושי. ייתכן שהם הניחו גופות בקברים רדודים יחד עם כלי אבן ועצמות בעלי חיים. נוכחותם של חפצי קבורה  אלו עשויה להעיד על קשר רגשי עם הנפטר ואולי על אמונה בחיים שלאחר המוות. אתרי קבורה ניאנדרטלים כוללים את מערות שאנידר  בעיראק, מערת קראפינה בקרואטיה ומערת כבארה בישראל. 

הקבורה המוכרת ביותר של בני אדם מודרניים היא ממערה הממוקמת בהר הקפיצה שליד נצרת בצפון ישראל. שרידי אדם תוארכו ל-100,000 שנה לפני זמננו. נמצאו שלדי אדם מוכתמים באוכרה. באתר הקבורה נמצאו חפצי קבורה. הלסת התחתונה של חזיר בר נמצאה מונחת בזרועותיו של אחד השלדים. פיליפ ליברמן אומר: 

מאט רוסאנו מציע שהתקופה שבין 80,000 ל-60,000 שנים לפני הספירה, לאחר הגירת האדם מאפריקה, הייתה תקופה מכרעת באבולוציה של הדת.

שימוש בסמלים 
השימוש בסימבוליזם דתי  היא תופעה מוכרת ואוניברסלית. הארכאולוג סטיבן מיט'ן  טוען כי מקובל שמנהגים דתיים כוללים יצירת דימויים וסמלים לייצג ישויות ורעיונות על-טבעיים. מכיוון שיצורים על טבעיים מפרים את עקרונות העולם הטבעי, תמיד יהיה קושי לתקשר ולשתף מושגים על טבעיים עם אחרים. ניתן להתגבר על בעיה זו על ידי עיגון היצורים העל-טבעיים הללו בצורה חומרית באמצעות אמנות ייצוגית. כאשר הם מתורגמים לצורה חומרית, מושגים על טבעיים הופכים קלים יותר לתקשורת ולהבנה.  בשל הקשר בין אמנות ודת, עדויות לסמליות בתיעוד המאובנים מעידות על מוח המסוגל לחשיבה דתית. אמנות וסמליות מדגימים יכולת מחשבה ודמיון מופשטים הנחוצים לבניית רעיונות דתיים. ונזל ואן היוסטין קובע כי התרגום של הנסתר באמצעות סמלים אפשר לאבות קדמונים אנושיים להחזיק באמונות באופן מופשט. 

כמה מהעדויות המוקדמות ביותר להתנהגות סמלית קשורה לאתרים מתקופת האבן התיכונה  באפריקה מלפני 100,000 שנים לפחות. קיימות עדויות לשימוש בפיגמנטים כמו אוכרה המתפרשות במחקר האנתרופולוגי כאקט סמבולי או פולחני.

בקרב אוכלוסיות מלקטי ציידים הקיימות ברחבי העולם, קיים שימוש באוכרה למטרות פולחן, דבר המעיד כי שימוש זה אוניברסלי בקרב תרבויות אנושיות ושהצבע האדום מייצג דם, מין, חיים ומוות.

השימוש באוכרה כמקור לסמליות זוכה לעיתים קרובות לביקורת. כמה מדענים, כמו ריצ'רד קליין וסטיבן מיט'ן, מכירים רק בצורות חד-משמעיות של אמנות כמייצגות של רעיונות מופשטים. אמנות המערות מהתקופה הפלאוליתית העליונה מספקת כמה מהעדויות החד-משמעיות ביותר למחשבה דתית. ציורי מערות במערת שובה שבצרפת מתארים יצורים שחציים אנושיים וחציים בעלי חיים.

מקורות הדת המאורגנת 
הדת המאורגנת מתחקה אחר שורשיה למהפכה הנאוליתית שהחלה לפני 11,000 שנה במזרח הקרוב, אך ייתכן שהתרחשה באופן עצמאי במספר מקומות אחרים ברחבי העולם. המצאת החקלאות שינתה חברות אנושיות רבות מאורח חיים של ציידים-לקטים לאוכלוסייה היושבת קבע. ההשלכות של המהפכה הנאוליתית כללו פיצוץ אוכלוסין והאצה בקצב ההתפתחות הטכנולוגית. המעבר מלהקות חיפוש מזון למדינות ואימפריות זירז צורות דת מיוחדות ומפותחות יותר ששיקפו את הסביבה החברתית והפוליטית החדשה. בעוד שללהקות ושבטים קטנים יש אמונות על טבעיות, אמונות אלו אינן משמשות להצדקת סמכות מרכזית, העברת עושר או שמירה על שלום בין פרטים שאינם קשורים לשבט. דת מאורגנת נוצרה כאמצעי לספק יציבות חברתית וכלכלית בדרכים הבאות:
 הצדקת הרשות המרכזית, אשר בתורה הייתה בעלת הזכות לגבות מיסים בתמורה למתן שירותים סוציאליים וביטחוניים.
 להקות ושבטים מורכבים ממספר קטן של פרטים קשורים. עם זאת, מדינות ואומות מורכבות מאלפים רבים של אנשים שאינם קשורים. ג'ארד דיימונד טוען שדת מאורגנת שימשה כספק לקשר בין אנשים לא קשורים שאחרת היו נוטים יותר לחוסר שיתוף פעולה ואף איבה. בספרו "רובים, חיידקים ופלדה" הוא טוען שסיבת המוות המובילה בקרב חברות ציידים-לקטים היא רצח.
 ייתכן שדתות שעסקו סביב מוסריותם של אלים אפשרו את עלייתן של קבוצות גדולות ושיתופיות של פרטים לא היו קשורים ביניהם בקשר אחר.

המדינות שנולדו בעקבות המהפכה הנאוליתית, כמו אלה של מצרים העתיקה ומסופוטמיה, היו תיאוקרטיות עם מנהיגים, מלכים וקיסרים שמילאו תפקידים כפולים של מנהיגים פוליטיים ורוחניים.

אנתרופולוגים מצאו שלמעשה כל החברות המדינתיות מרחבי העולם נמצאו כמצדיקות כוח פוליטי באמצעות סמכות אלוהית.

המצאת הכתב 
בעקבות המהפכה הנאוליתית, התגבר קצב ההתפתחות הטכנולוגית (אבולוציה תרבותית) עקב המצאת הכתב לפני 5,000 שנה. סמלים שהפכו למילים מאוחר יותר אפשרו תקשורת יעילה של רעיונות. הדפוס שהומצא רק לפני למעלה מאלף שנים הגביר את מהירות התקשורת באופן אקספוננציאלי והפך למקור העיקרי של האבולוציה התרבותית. הכתב הומצא לראשונה בשומר או במצרים העתיקה ושימש בתחילה לחשבונאות. זמן קצר לאחר מכן, הכתב שימשה לתיעוד מיתוסים. הטקסטים הדתיים הראשונים מסמנים את תחילתה של ההיסטוריה הדתית. כתבי הפירמידות ממצרים העתיקה הם אחד הטקסטים הדתיים העתיקים ביותר המוכרים בעולם, המתוארך בין השנים 2400 ל-2300 לפני הספירה.    הכתיבה מילאה תפקיד מרכזי בשמירה והפצת דת מאורגנת. בחברות טרום קרוא וכתוב, רעיונות דתיים התבססו על מסורת שבעל פה, שתכניה נוסחו על ידי כהני דת ונשארו מוגבלים לזיכרונות הקולקטיביים של תושבי החברה. עם הופעת הכתב, מידע שלא היה קל לזכור היה יכול להישמר בקלות בטקסטים מקודשים שנשמרו על ידי קבוצה נבחרת (אנשי דת). בני אדם יכלו לאחסן ולעבד כמויות גדולות של מידע בכתיבה שאחרת הייתה נשכחת. לכן הכתיבה אפשרה לדתות לפתח מערכת דוקטרינות קוהרנטיות ומקיפות שנותרו בלתי תלויות בזמן ובמקום.  הכתיבה הביאה גם מידה של אובייקטיביות לידע האנושי. ניסוח מחשבות במילים והדרישה לאימות אפשרו החלפה הדדית של רעיונות וניפוי של רעיונות מקובלים מהלא מקובלים. הרעיונות המקובלים בדרך כלל הפכו לידע אובייקטיבי המשקף את המסגרת המתפתחת ללא הרף של המודעות האנושית למציאות שקרל פופר מכנה 'אמיתיות' - שלב במסע האנושי אל האמת.

ראו גם 
 היסטוריה של הדתות

קישורים חיצוניים
 אורן חסון, האבולוציה של האלוהים, המרכז לטכנולוגיה חינוכית.

הערות שוליים

מדע הדתות
התקופה הפלאוליתית
אבולוציית האדם
אנתרופולוגיה של הדת
דפים עם תרגומים שלא נסקרו