אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק

אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק (באנגלית: Iron Duke-class battleship) הייתה קבוצה של ארבע אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי לפני מלחמת העולם הראשונה. הסדרה כללה ארבע אוניות: אה"מ איירון דיוק, אה"מ מרלבורו, אה"מ בנבואו ואה"מ אמפרור אוף אינדיה. הסדרה הושקה מאוקטובר 1912 עד נובמבר 1913, והיא הייתה הסדרה השלישית של סופר-דרדנוט של הצי המלכותי. האוניות היו בעצם חזרה על  סדרת המלך ג'ורג' החמישי; הם שמרו על אותם עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) בחמישה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע. עם זאת, לאוניות מהסדרה הזו היה שריון משופר וחימוש משני חזק יותר של תותחי 6 אינץ' במקום תותחי 4 אינץ' שהותקנו על האוניות הקודמות.

ארבע האוניות היו ספינות הקרב המתקדמות ביותר בצי המלכותי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אם כי עד מהרה עקפו אותן חמש הספינות של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. כל האוניות ראו שירות נרחב במהלך המלחמה עם הצי הגדול, שם שימשה איירון דיוק כספינת הדגל של מפקד הצי, אדמירל ג'ון ג'ליקו. שלוש מהאוניות, איירון דיוק, בנבואו, מרלבורו, נכחו בקרב יוטלנד; אמפרור אוף אינדיה החמיצה את הקרב בשל שהותה במעגן לשיפוץ תקופתי. ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק המשיכו בתפקיד פעיל מוגבל לאחר תום המלחמה; כולם פורזו לפי תנאי הסכם הצי של לונדון שנחתם ב-1930. איירון דיוק הצטמצמה לספינת אימונים ומחסנים והחזיקה מעמד בתפקיד זה עד 1946 כשהיא נגרטה. בנבואו הוצאה משירות ב-1931 ומרלבורו הגיעה בעקבותיה ב-1932. אמפרור אוף אינדיה הוטבעה כמטרת ירי בשנת 1931, אם כי לאחר מכן הוצפה מחדש כדי לצאת משירות ב-1932.

תכנון

מאפיינים כלליים 
אוניות הסדרה איירון דיוק היו באורך 622 רגל 9 אינץ' (189.8 מטר), רוחב 90 רגל (27.4 מטר) ושוקע של 29 רגל (8.8 מטר). זו הייתה עלייה של 25 רגל (7.7 מטר) באורך ו-1 רגל (0.3 מטר) ברוחב מעל הספינות הקודמות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי. הדחק האוניות היה 25,000 טונות ארוכות (25,400 טונות). הן היו כבדות בכ-2,000 טון ארוך (2,032 טון) יותר מאוניות הסדרה קינג ג'ורג' החמישי, וזה נבע בעיקר מהעלייה בקליבר של הסוללה המשנית.

האוניות הונעו על ידי טורבינות פארסונס בעלות ארבעה צילינדרים. קיטור סופק לטורבינות על ידי 18 דוודי Babcock & Wilcox או Yarrow. המנועים דורגו ב-29,000 כוחות סוס וסיפקו מהירות מרבית של 21.5 קשרים (39.8 קמ"ש). לאיירון דיוק ולאחיותיה היה קיבולת אחסון דלק של  של פחם ו- של נפט. זה איפשר טווח מרבי של 7,780 מיילים ימיים (14,410 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).

חימוש

סוללה ראשית 
האוניות כללו סוללה ראשית של עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) Mk V בחמישה צריחי תותחים תאומים, כולם מותקנים על קו האמצע. שני צריחים הוצבו בזוג ירי-על קדימה (צריחים "A" ו-"B"), צריח אחד באמצע הספינה – צריח "Q" – ישירות אחרי שתי הארובות, ושניים בזוג ירי-על מאחורי המבנה האחורי (צריחים "X" ו-"Y"). בתי התותחים בהם השתמשו היו צריחים Mk II ששקלו 600 טון ארוך (610 טון) ואפשרו הנמכה ל-5° והגבהה ל-20°. למרות זאת, חוגי הטווח על הכוונות בזמן הבנייה דורגו ל-15 מעלות; מצלמות סופר-גבוהות ומנסרות כדי לאפשר שימוש בגובה מלא של התותחים הוצאו זמן מה לאחר קרב יוטלנד. צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים יכלו להסתובב ב-150 מעלות בכל כיוון מקו האמצע, בעוד של-"Q" היה טווח מוגבל בהרבה. הוא יכול לירות על מטרות בקשת שבין 30° ל-150° מקו האמצע בכל אחת מהקורות של הספינה.

התותחים ירו בקצב של 1.5 - 2 פגזים לדקה. תותחי Mk V "Heavy" ירו מגוון של פגזים, כולל פגזים סופר נפיצים וחודרי שריון; כולם שקלו 1,400 פאונד (635 ק"ג). התותחים ירו באמצעות מטענים MD45 ששקלו 297 פאונד (135 ק"ג); אלה אוחסנו בשקיות משי. הם סיפקו מהירות לוע של 759 מטר לשנייה. בהגבהה מרבית של 20°, התותחים היו בעלי טווח של 23,740 יארד (21,710 מטר), אם כי בהגבהה האפקטיבית המקסימלית של 15°, הטווח היה קצר יותר, בערך 20,000 יארד (18,290 מטר). בטווח של 10,000 יארד (9,144מטר), התותחים יכלו לחדור עד 12.5 אינץ' (318 מ"מ) של שריון פלדה מוצק של קרופ, מהסוג ששימש דרדנוטים גרמניים מאותה תקופה.

סוללה משנית 
הסוללה המשנית כללה שנים עשר 6 אינץ' (15.2 ס"מ) תותחי Mk VII מותקנים בקזמטים בגוף מסביב למבנה העל הקדמי. תותחים אלו נבחרו משום שתותחי ה-4 אינץ' (10.2 ס"מ) על ספינות קרב קודמות נחשבו חלשים מדי ובעלי טווח קצר מדי כדי להילחם ביעילות בסירות טורפדו עם טורפדו חדשים וחזקים יותר. אדמירל ג'קי פישר התנגד לרעיון של הגדלת הסוללה המשנית, אף על פי שפרש מתפקידו של לורד הים הראשון ב-1910. כתוצאה מכך, אוניות הסדרה איירון דיוק, שתוכננו ב-1911, קיבלו את תותחי ה-6 אינץ' הגדולים יותר.

תותחים אלו ירו פגזים של 100 פאונד (45.4 ק"ג) בקצב של בין 5 – 7 לדקה. הפגזים נורו במהירות לוע של 846 מטר/שנייה, אם כי התותחים היו מסוגלים למהירויות גבוהות יותר. המהירות צומצמה כדי לתקן את הביצועים של כל תותחי ה-6 אינץ' בשירות הצי המלכותי, מה שיפשט את חישובי הטווח עבור תותחים בסדר גודל. התותחים יכלו להתרומם ל-20°, מה שאיפשר טווח מרבי של 15,800 יארד (14,450 מטר).

עם זאת, היו כמה בעיות משמעותיות עם תותחי הקזמטים בשלב מוקדם. הם צוידו בלוחות צירים שנועדו לסגור את פתח הקזמט בים סוער. עם זאת, הפלטות נשטפו בקלות, ובלעדיהם, מים נכנסו בקלות לספינה וגרמו להצפות משמעותיות. בעיה זו הוסיפה לעובדה שהם הורכבו נמוך מדי בגוף הספינה, מה שגרם להם לחבטות כבדות יותר בים סוער. הבעיה תוקנה בסופו של דבר על ידי הוספת מחיצות ננסיות בבתי התותחים ואטמי גומי לפלטות הצירים.

חימוש אחר 
איירון דיוק הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שהותקנה עם נשק נגד מטוסים. בשנת 1914, שני תותחי 3 אינץ' (7.62 ס"מ) QF הותקנו על המבנה האחורי, בעיקר כדי להתגונן מפני ספינות אוויר גרמניות. התותחים ירו בין 12 – 14 כדורים לדקה, והיו צפויים לירות כ-1,250 פגזים לפני שיהיה צורך בהחלפה או תיקון. הפגזים שנורו היו של 12.5 פאונד (5.67 ק"ג) עם ראש נפץ גבוה. הם הופעלו ידנית, והייתה להם תקרה יעילה מקסימלית של 23,500 רגל (7,160 מטר).

כמקובל באוניות מערכה של התקופה, אוניות סדרת איירון דיוק היו מצוידות בצינורות טורפדו שקועים. הספינות נשאו ארבע 21 אינץ' (53.3 ס"מ) צינורות, שניים על כל קורה. אלה שיגרו טורפדו Mk II שנשאו 515 פאונד (234 ק"ג) ראש נפץ TNT. היו להם שתי הגדרות מהירות;  ו-. ב-31 קשרים, הטווח היה 10,750 יארד (9,830 מטר), אם כי ב-45 קשר הטווח הצטמצם במידה ניכרת, ל-4,500 יארד (4,110 מטר).

שריון 
לאוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הייתה חגורת שריון בעובי  באזור המרכזי של הספינה, שם היו ממוקמים מחסני התחמושת, חדרי המכונות וחלקים חיוניים אחרים של הספינה. החגורה הצטמצמה ל- לכיוון החרטום והירכתיים. הברבטים שהכילו את צריחי התותחים העיקריים היו בעובי  בצדדים ו- בחלק האחורי, היכן שהיה פחות סביר שהפגזים יפגעו. הצריחים עצמם היו בעובי  בצדדים. הסיפון המשוריין של הספינות היה בעובי בין 25 – 65 מ"מ (1 – 2.5 אינץ'). לאחר קרב יוטלנד במאי 1916, לספינות נוספו כ-820 טונות של שריון, בעיקר כדי לעבות את הסיפון סביב צריחי הסוללה הראשיים, וכן כדי להגדיל את המחיצות במחסני התחמושת.

אוניות הסדרה

איירון דיוק 

עם כניסתה לשירות, אה"מ איירון דיוק הוקצתה לצי הבית כספינת הדגל של האדמירל ג'ורג' קלגהאן. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה אורגן מחדש הצי המלכותי; צי הבית והצי האטלנטי שולבו כדי ליצור את הצי הגדול; איירון דיוק שמרה על מעמדה כספינת הדגל של הצי, תחת ג'ון ג'ליקו. האונייה השתתפה בכל פעולות הצי הגדולות, אם כי רק אחת מהן הסתיימה בלחימה — הגיחה ב-31 במאי 1916 שהביאה לקרב יוטלנד. ביוטלנד, איירון דיוק שובצה בדיוויזיה השלישית של שייטת אוניות המערכה הרביעית, והוצבה במרכז הטור הבריטי.

לאחר תום המלחמה, איירון דיוק הועברה לצי הים התיכון. במהלך 1919 – 1920, הספינה פעלה בים השחור לתמיכה ברוסים הלבנים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הורה להוציא את איירון דיוק משירות פעיל. עם זאת, היא נשארה עם הצי לזמן קצר, לאחר שהועברה לצי האטלנטי ב-1926. תפקיד זה נמשך 3 שנים, ולאחר מכן היא הוצאה משירות פעיל. היא פורקה מנשקה, כדי לשמש כספינת אימונים. שניים מצריחי התותחים שלה וחלק ניכר מהשריון שלה הוסרו, ומהירותה הופחתה ל-18 קשר (33 קמ"ש) באמצעות הסרה של כמה מהדוודים שלה. מאוחר יותר היא שימשה כספינת מחסן בסקפה פלו, החל מ-1939. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באותה שנה, הוסרו תותחיה שנותרו כדי לשמש להגנת החוף. מפציצים של הלופטוואפה תקפו אותה ב-17 באוקטובר 1939; בעוד שהם לא קלעו פגיעות ישירות, מספר החטאות גרמו נזק משמעותי. לאחר ביצוע תיקונים, חזרה האונייה לתפקידה כספינת מחסן עד תום המלחמה. היא נמכרה לבסוף לגריטה ב-1946.

מרלבורו 
מרלבורו הייתה הספינה המעורבת ביותר מאוניות הסדרה במהלך קרב יוטלנד; היא ירתה בסך הכל 162 פגזים בעלי קליבר כבד, מתוך סך של 292 לכל הסדרה. היא שובצה בדיוויזיה השישית של שייטת אוניות המערכה הראשונה, לקראת חלקו האחורי של הטור הבריטי. היא שימשה כספינת הדגל של תת-אדמירל ססיל ברני. במהלך הקרב, היא נפגעה מטורפדו באמצע הספינה; הטורפדו קרע חור בגודל 21 מטר על 6 מטר. למרות הנזק, היא הצליחה לשמור על מיקומה בטור, אם כי מהירותה הופחתה ל-17 קשר (31 קמ"ש). מרלבורו המשיכה לירות בתותחים העיקריים שלה עד לנקודה שמנעה את הפעלת התותחים שלה ביעילות. בסופו של דבר הספינה נסוגה להאמבר, שם ביצעה 3 חודשים של תיקונים.

לאחר המלחמה הצטרפה מרלבורו לאיירון דיוק בים התיכון, שם נשארה עד 1926. לאחר מכן היא הועברה לצי האטלנטי; התפקיד הפעיל שלה שם נמשך עד 1929, ואז היא הוצאה משירות פעיל. הספינה נמכרה לגריטה בשנת 1932.

בנבואו 

כמו אחיותיה, אה"מ בנבואו שובצה לצי הגדול במשך מלחמת העולם הראשונה. היא שובצה בשייטת אוניות המערכה הרביעית ב-10 בדצמבר 1914. בנבואו הייתה ספינת הדגל של אדמירל דובטון סטורדי, מפקד הדיוויזיה הרביעית של שייטת אוניות המערכה הרביעית, במהלך קרב יוטלנד. הדיוויזיה הרביעית הייתה ישירות לפני הדיוויזיה השלישית, שם פיקד אדמירל ג'ליקו על הצי מאחותה של בנבואו, איירון דיוק. לאורך הקרב הספינה נותרה ללא פגע. כמו איירון דיוק ומרלבורו, בנבואו הועברה לים התיכון ב-1919, והיא סיפקה תמיכה ארטילרית לכוחות הרוסים הלבנים בים השחור. היא הועברה בעקבות מרלבורו אל הצי האטלנטי ב-1926; גם היא הוצאה משירות ב-1929 ונמכרה לגריטה.

אמפרור אוף אינדיה 
האונייה שובצה גם בשייטת אוניות המערכה הרביעית, בדצמבר 1914. היא החמיצה את קרב יוטלנד מכיוון שהייתה במעגן לצורך שיפוץ תקופתי. לאחר תום המלחמה היא הועברה לים התיכון יחד עם שלוש הספינות האחרות של הסדרה. האונייה חזרה לאנגליה ב-1922 לצורך שיפוץ, ולאחר מכן חזרה לתפקידיה בים התיכון. כמו כן, היא הצטרפה לצי האטלנטי ב-1926, לצד אחיותיה, והוצאה משירות ב-1929. במקום להיגרט, לעומת זאת, היא שימשה כאוניית מטרה לירי, וטבעה ב-1931. היא נמשתה זמן קצר לאחר מכן ונמכרה לפירוק ספינות ב-6 בפברואר 1932.

קישורים חיצוניים 

אוניות מערכה בריטיות במלחמת העולם הראשונה
אוניות מערכה בריטיות
סדרות של אוניות מערכה