תאוריית ההיכרות עם העצמי

תאוריית ההיכרות עם העצמי היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית לפיה לאדם יש מוטיבציה להתבונן פנימה על מנת להעריך היבטים החשובים לזהותו. בבסיס תאוריית ההיכרות עם העצמי עומדת ההנחה כי לאדם יש מוטיבציה ללמוד על עצמו, לפתח הערכה מציאותית של יכולותיו ושל מגבלותיו. מניע זה מופיע בעיקר כאשר האדם צריך להתמודד עם מידע שלילי אודות עצמו, למשל לאחר כישלון. זאת היא אחת משלושה גישות מוטיבציוניות של ההערכה העצמית, יחד עם שיפור העצמי ואימות העצמי.

סדיקידס (1993) מציע שהמוטיבציה להיכרות עם העצמי תניע אנשים לחפש מידע שמאשר תפיסה עצמית המאופיינת באי-ודאות, ובמקביל הם יחפשו להגביר את רמת הוודאות שלהם בידע העצמי. כמו כן, אנשים נוטים לבחור במטלות שאכן מאפשרות בדיקה של יכולותיהם – כלומר, פלוני יבחר מטלה שתספק לו מידע חדש על יכולותיו. למשל, אדם שיודע שיכולתו אינה נמוכה, אך לא יודע עד כמה היא גבוהה – יבחר במטלה שתבדוק אם הוא בינוני או גבוה; לעומת זאת אדם שיודע שיכולתו אינה גבוהה, אך לא יודע עד כמה היא נמוכה – יבחר מטלה שתבדוק אם הוא בינוני או נמוך. לשם המחשה, פלוני יתחקר את סביבתו לאחר שביצע מטלה חדשה.

שלא כמו שני המניעים האחרים, באמצעות היכרות עם העצמי אנשים מעוניינים ברמת הנכונות של ההשקפות הנוכחיות שלהם, במקום בשיפור עצמי. כך, ההיכרות עם העצמי היא המניע היחידי שעלול לגרום להערכה העצמית של האדם להיפגע. טרופ (1986) מציע שהיכרות עם העצמי היא דרך לשיפור עצמי בעתיד. למשל, בטווח הקצר היכרות עם העצמי עלולה לגרום לפגיעה בתפיסה העצמית, באמצעות ההבנה של האדם שאולי לא הגיע להישגים גבוהים כפי שרצה; אולם, בטווח הארוך, האדם יעבוד קשה יותר כדי להשיג דברים גדולים יותר, וכתוצאה מכך ההערכה שלו את עצמו תשתפר.

כך, התפיסה העצמית של הפרט היא עקבית, בטוחה, נכונה, ומשופרת.

הערות שוליים 

2023 01
תאוריות פסיכולוגיות
עצמי