קיבלי

קִיבֶּלֵי (בלטינית Cybele; בפריגית: מאטר קובילייה, כנראה "אם ההר"; ב: קובאבה; ביוונית: Κυβέλη קיבלי, Κυβήβη קייביבי, Κύβελις קיבליס) היא האלה האם האנטולית. ייתכן שיש לה מבשר אפשרי בתקופה הנאוליתית הקדומה ביותר בצ'טלהויוק, שם נמצאו בחפירות פסלים של נשים שמנמנות, לפעמים יושבות, מלוות בלביאות. קיבלי היא האלה הידועה היחידה של פריגיה, וכנראה הייתה  שלה. מתנחלים יוונים באסיה הקטנה אימצו והתאימו את הפולחן הפריגי שלה והפיצו אותו ליוון גופא ולמושבות היווניות המערביות הרחוקות יותר בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה.

ביוון העתיקה קיבלה קיבלי יחס מעורב. היא נטמעה חלקית בהיבטים של אלת האדמה גאיה, של המקבילה המינואית שלה, ריאה, ושל אלת-הקציר דמטר. כמה ערי מדינה, בעיקר אתונה, קיבלו אותה כמגינה, אבל הטקסים והתהלוכות היווניים המפורסמים ביותר שלה מראים אותה בתור אלת מסתורין זרה ואקזוטית שמגיעה במרכבה רתומה לאריות בליווי מוזיקה פראית, יין, ובעקבותיה המאמינים לא מאורגנים ואקסטטיים. באופן ייחודי לדת היוונית, היו לה כוהנים מנדיקנטים סריסים. רבים מפולחניה היווניים כללו טקסים לרועה-בן לוויה סריס פריגי , שהיה כנראה המצאה יוונית. ביוון, נקשרה קיבלי להרים, חומות העיירה והעיר, טבע פורה ובעלי חיים פראיים, במיוחד אריות.

ברומא העתיקה נודעה קיבלי בשם Magna Mater (מגנה מאטר, "האם הגדולה"). המדינה הרומית אימצה ופיתחה צורה מסוימת של פולחן שלה לאחר שבשנת 205 לפנה"ס המליץ האורקל הסיבילי על גיוסה כבעלת ברית דתית מרכזית במלחמתה השנייה של רומא נגד קרתגו (218 עד 201 לפנה"ס). מיתוגרפים רומיים המציאו אותה מחדש כאלת טרויאנית, ולפיכך אלה של האבות הקדמונים של העם הרומי באמצעות הנסיך הטרויאני איניאס. כאשר רומא ביססה בסופו של דבר את ההגמוניה על העולם שסביב הים תיכון, צורות רומאיות של הפולחנים של קיבלי התפשטו ברחבי האימפריה של רומא. סופרים יוונים ורומיים התווכחו וחלקו על המשמעות והמוסר של הכתות והכוהנים שלה, שנותרו נושאים שנויים במחלוקת במחקר המודרני.

אנטוליה

שום טקסט או מיתוס לא שרדו כדי להעיד על האופי והטבע המקוריים של הפולחן הפריגי של קיבלי. ייתכן שהיא התפתחה מסוג הפסל של  המלווה על ידי לביאות שנמצא בצ'טלהויוק באנטוליה, המתוארך לאלף ה-6 לפני הספירה, אשר מזוהה על ידי כמה כהאלה האם. באמנות הפריגית של המאה ה-8 לפני הספירה, תכונות הפולחן של האלה-האם הפריגית כוללות את האריות הנלווים, ציפור טרף ואגרטל קטן של הנסך שלה או מנחות אחרות.

הכתובת מאטר קוביליה במקדש פריגי חצוב בסלע, המתוארכת למחצית הראשונה של המאה ה-6 לפני הספירה, מתורגמת בדרך כלל כ"אם ההר", תרגום הנתמך במקורות קלאסיים עתיקים, ועולה בקנה אחד עם קיבלי כמו עם כל אחת מכמה אלות מגינות דומות, כל אחת ידועה בשם "אמא" ומזוהה עם הרים אנטוליים ספציפיים או יישובים אחרים: כך האלה "נולדה מאבן". היא האלה הידועה היחידה של פריגיה העתיקה, בת הלוויה האלוהית או בת זוגו של שליטיה בני התמותה, והייתה כנראה האלוהות ברמה הגבוהה ביותר של המדינה הפריגית. ייתכן ששמה, והתפתחות המנהגים הדתיים הקשורים אליה, הושפעו מפולחן  של המלכה השומרית קובאבה שסגדו לה כאלה.

במאה ה-2 לספירה, העיד הגאוגרף פאוסניאס על פולחן מ (עיר יוונית באנטוליה שהייתה שייכת לממלכת לידיה) ל"אם האלים", שדמותה נחצבה בשלוחת סלע של . משערים שזוהי התמונה העתיקה ביותר של האלה, ויוחסה ל המיתולוגי, בנו של טנטלוס. בעיר  בפריגיה, האלה האם - שזוהתה על ידי היוונים כקיבלי לבשה צורה של אבן שחורה לא מעוצבת של ברזל מטאורי, וייתכן שהייתה קשורה או זהה ל, אלוהי ההר של פסינוס. זו הייתה האבן שסמלה את האלהות שהועברה לרומא בשנת 204 לפני הספירה.

תמונות ואיקונוגרפיה בהקשרים של קבורה, והנוכחות בכל מקום של שמה הפריגי מטר ("אמא"), מעידים על כך שהיא הייתה מתווך בין "גבולות הידוע והלא נודע": המתורבת והפראי, העולמות של החיים והעולמות של המתים. דומה שהקשר שלה עם נצים, אריות והאבן של הנוף ההררי של אזור הטבע הבראשיתי האנטולי מאפיין אותה כאם האדמה במצבה הטבעי הבלתי מרוסן, בעלת כוח לשלוט, למתן או לרכך את אכזריותה הסמויה ולשלוט באיומים הפוטנציאליים על החיים המיושבים והמתורבתים. האליטות האנטוליות שאפו לרתום את כוחה המגן לצורות של פולחן השליט; בפריגיה,  מחברת אותה עם המלך מידאס, בתור נותן החסות שלה, בת זוגו או כאלוהות משותפת. כמגינה של ערים, או ערי מדינה, היא הוצגה לפעמים כשהיא עונדת כתר מוראלי, המייצג את חומות העיר. עם זאת, כוחה "התגבר על כל שימוש פוליטי גרידא והיא דיברה ישירות אל חסידי האלה מכל תחומי החיים".

כמה אנדרטאות פיר פריגיות נחשבות ששימשו לנסך ולמנחות דם לקיבלי, אולי בציפייה של כמה מאות שנים לבור ששימש בהקרבת ה (הקרבת פרים) וה (הקרבת אילים) שלה במהלך בתקופת הקיסרות הרומית. עם הזמן, השתנו הפולחנים והאיקונוגרפיה הפריגיים שלה, ובסופו של דבר השתלבו, באמצעות ההשפעות והפרשנויות של חסידיה הזרים, תחילה יוונים ומאוחר יותר רומאים.

קיבלי ביוון העתיקה
בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה, חדרו הפולחנים לאלת האם האנטולית מפריגיה למושבות היווניות האתניות של מערב אנטוליה, יוון גופא, האיים האגאיים והמושבות המערביות של יוון הגדולה. היוונים קראו לה מאטר (Mātēr או Mētēr, "אמא"), או מראשית המאה ה-5 לפני הספירה קובלה; בפינדארוס, היא "פילגש קיבלי האם". בהמנון הומרוס מספר 14 היא "אם כל האלים וכל בני האדם". קיבלי נטמעה בקלות עם דמותן של כמה אלות יווניות, במיוחד ריאה, בתור Mētēr theōn ("אם האלים"), שאולי קבלה ממנה את הטקסים הקולניים והאקסטטיים שלה. כמופת לאימהוּת מסורה, היא נטמעה בחלקה עם אלת התבואה דמטר, שתהלוכת הלפידים שלה הזכירה את חיפושיה אחר בתה האבודה, פרספונה; אך היא גם המשיכה להיות מזוהה כאלוהות זרה, כאשר רבות מתכונותיה משקפות רעיונות יווניים לגבי ברברים ואזורי הטבע הבראשיתיים, כ-Mētēr oreia ("אם ההרים"). היא מתוארת כ ("פילגש החיות"), עם שליטתה בעולם הטבע המתבטאת על ידי האריות שמאגפים אותה, יושבים בחיקה או מושכים את מרכבתה. סכמה זו עשויה לנבוע מדמות האלה מ. החוקר הגרמני  מציב אותה בין "האלים הזרים" של הדת היוונית, דמות מורכבת המשלבת מסורת מינואית-מיקנית משוערת עם הפולחן הפריגי שיובא ישירות מאסיה הקטנה.

הדימויים היווניים המוקדמים של קיבלי הם ייצוגים קטנים מקודשים של דמויותיה החצובות בסלע ברמות הפריגיות. היא עומדת לבדה בתוך  (מינאטורה של מקדש יווני), המייצג את מקדשה או את פתחו, ומוכתרת בפולוס, כובע גבוה וגלילי. כיטון (סוג של טוניקה) ארוך וזורם מכסה את כתפיה וגבה. לפעמים היא מוצגת בנוכחות אריות. בסביבות המאה החמישית לפני הספירה, יצר הפסל אגורקריטוס פסל יווני לחלוטין ורב השפעה של קיבלי שהוקמה במטרון באגורה האתונאית. הפסל מציג אותה על כס המלכות, עם אריה נלווה, מחזיקה  (צלחת להכנת נסך לאלים) ו. שניהם היו חידושים יוונים באיקונוגרפיה שלה ומשקפים מאפיינים מרכזיים של הפולחן שלה שהוכנסו לשימוש על ידי היוונים, אשר יהיו בולטים בהתפתחות המאוחרת של הפולחן.

עבור היוונים היה הטימפנון סמן של כתות זרות, המתאים לטקסים של קיבלי, המקבילה הקרובה לראיה ודיוניסוס; מתוכם, רק קיבלי מחזיקה את הטימפנון. היא מופיעה עם דיוניסוס, בתור אלוהות משנית ב"הבאקכות" של אוריפידס, 64 – 186, ואצל פינדארוס. בביבליותקה שיוחסה בעבר לאפולודורוס, נאמר שקיבלי ריפאה את דיוניסוס משיגעונו.

הפולחנים שלהם חלקו כמה מאפיינים: האלוהות הזרה הגיעה במרכבה, רתומה לחתולים גדולים אקזוטיים (דיוניסוס על ידי טיגריסים או פנתרים, קיבלי על ידי אריות), מלווה במוזיקה פראית ופמליה אקסטטית של זרים אקזוטיים ואנשים מהמעמדות הנמוכים. בסוף המאה ה-1 לפנה"ס מציין סטראבון שהטקסים הפופולריים של ריאה-קיבלי באתונה נערכו לעיתים במקביל לתהלוכה של דיוניסוס. היוונים התייחסו לשניהם בזהירות בהיותם זרים, כדי לאמץ אותם ובו זמנית לשמור מהם מרחק.

קיבלי הייתה גם המוקד של , טקסים פרטיים בעלי היבט כטוני הקשורים ל ובלעדי לאלה שעברו חניכה, אם כי לא ברור מי היו החניכים של קיבלי. תבליטים מציגים אותה לצד מלווים צעירים, גברים ונשים, ומלווים גברים עם לפידים ועם כלי טהרה. מקורות ספרותיים מתארים אובדן חושים שמח למוזיקה הרועשת והקשה של הטימפנון, הקסטנייטות, מצלתיים וחלילים, ול"ריקוד פריגי" התזזיתי, אולי סוג של ריקוד מעגלים של נשים, לרעם "מוזיקה חכמה ומרפאה של האלים".

במקורות ספרותיים מוצגת התפשטות הפולחן של קיבלי כמקור לסכסוך ומשבר. הרודוטוס כתב שכאשר חזר אנכארסיס לסקיתיה לאחר שטייל ורכש ידע בקרב היוונים במאה ה-6 לפני הספירה, אחיו, המלך הסקיתי, הוציא אותו להורג על שחגג את המיסטריות של קיבלי. האותנטיות ההיסטורית של סיפור זה ושל אנכארסיס עצמו מוטלים בספק רב. במסורת האתונאית, מקדש ה של העיר נוסד כדי להרגיע את קיבלי, שביקרה במגפה באתונה כאשר אחד מהכוהנים הנודדים שלה נהרג בניסיונו להחדיר את הפולחן שלה. המקור הקדום ביותר הוא המזמור לאם האלים (362 לספירה) מאת הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר, אך התייחסויות אליה מופיעות בסכוליה מתאריך מוקדם יותר. הדיווח עשוי לשקף התנגדות אמיתית לפולחן של קיבלי, אבל לין רולר רואה בו סיפור שנועד להדגים את כוחה של קיבלי, בדומה למיתוס על הגעתו של דיוניסוס לתבאי שסופר ב"הבאקכות". פולחנים רבים של קיבלי מומנו באופן פרטי, ולא על ידי הפוליס, אבל הוקמו לכבודה מקדשים ציבורים בערים יווניות רבות, כולל אתונה ואולימפיה. "דמותה החיונית והעוצמתית" והקשר עם אזורי הפרא, מבדילים אותה מהאלים האולימפיים. הקשר שלה עם פריגיה הוביל לאי נוחות במיוחד ביוון לאחר מלחמות יוון-פרס, שכן סמלים ותלבושות פריגיות נקשרו יותר ויותר עם האימפריה האחמנית.

מיזוג עם ריאה הוביל לקשר של קיבלי עם אלים למחצה זכרים שונים ששירתו את ריאה כמלווים, או כשומרים של בנה, זאוס התינוק, כאשר שכב במערת הולדתו. במונחי פולחן, נראה שהם תפקדו כמתווכים בין האלה למאמינים בני תמותה, דרך חלומות, טראנס ער או ריקוד ושירה אקסטטית. הם כוללים את ה הערומים החמושים, שרקדו סביב זאוס והתנגשו במגיניהם כדי לשעשע אותו; המקבילות הפריגיות כביכול שלהם, הקוריבאנטס הצעירים, שסיפקו מוזיקה, ריקוד ושירה מלחמתית פרועה דומים; וה וה, קוסמים הקשורים לעיבוד מתכת.

קיבלי ואטיס

הנרטיבים המיתוגרפיים העיקריים של קיבלי נקשרו ליחסיה עם , המתואר על ידי מקורות וכתות יווניות ורומיות עתיקות כבן זוגה הצעיר וכאל פריגי. בפריגיה, "אטיס" לא היה רק אל, אלא גם שם נפוץ וגם שמם של כוהנים, ושהתגלה בשתי הצורות בגרפיטי סתמי, בהקדשות של מונומנטים אישיים, כמו גם בכמה מהמקדשים הפריגיים והמונומנטים של קיבלי. ייתכן שאלוהותו החלה אפוא כהמצאה יוונית המבוססת על מה שהיה ידוע על הפולחן הפריגי של קיבלי. דמותו הוודאית המוקדמת ביותר בתור אל מופיעה באסטלה יוונית מהמאה הרביעית לפני הספירה מפיראוס, ליד אתונה. היא מציגה אותו כסטריאוטיפ המתייוונן של ברברי מזרחי כפרי. הוא יושב בנחת, חובש כיפה פריגית ואוחז במטה רועים מעוקל של הפולחנים המאוחרים יותר שלו ביוון וברומא. לפניו עומדת אלה פריגית (המזוהה על ידי הכתובת כ) הנושאת בידה השמאלית טימפנון. בימינה, היא מושיטה לו קנקן, כמו לקבל את פניו אל הפולחן שלה עם חלק מהנסך שלה. דימויים מאוחרים יותר של אטיס מציגים אותו כרועה צאן, בעמדות נינוחות דומות, מחזיק או מנגן בחליל פאן. ב"" של דמוסתנס (330 לפני הספירה), אטס (attes) היא "צעקה פולחנית אותה זועקים חסידי טקסים מיסטיים".

נראה שאטיס התלווה להפצת הפולחן של קיבלי דרך "יוון הגדולה"; יש עדויות לפולחן המשותף שלהם במושבות היווניות מרסיי (גאליה) ולוקרי (דרום איטליה) מהמאות ה-6 וה-7 לפני הספירה. לאחר כיבושיו של אלכסנדר הגדול, "המאמינים הנודדים של האלה הפכו לנוכחות נפוצה יותר ויותר בספרות היוונית ובחיי החברה; ייצוגים של אטיס נמצאו באתרים יווניים רבים". כאשר הוא מוצג עם קיבלי, הוא תמיד האלוהות הצעירה, הפחותה, או אולי הכוהן המלווה שלה. באמצע המאה ה-2, מכתבים ממלך פרגמון למקדש קיבלי בפסינוס פונים באופן עקבי לכוהן הראשי שלו בשם "אטיס".

קיבלי ברומא העתיקה

תקופת הרפובליקה

הרומאים הכירו את קיבלי בתור "מגנה מאטר" (Magna Mater - "האם הגדולה"), או בתור "מגנה מאטר דאום אידאה" (Magna Mater deorum Idaea "האם הגדולה של האלים מהר אידה"), המקבילה לתואר היווני Meter Theon Idaia ("אם האלים, מהר אידה"). רומא אימצה רשמית את הפולחן שלה במהלך המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס), לאחר שאירועים קשים, כולל מטר מטאורים, קציר כושל ורעב, היו סימני אזהרה לתבוסה הקרבה של רומא. הסנאט הרומי ויועציו הדתיים התייעצו עם האורקל הסיבילי והחליטו כי קרתגו עשויה להיות מובסת אם רומא תייבא את ה"מגנה מאטר" ("האם הגדולה") של פסינוס הפריגית. מכיוון שחפץ פולחן זה היה שייך לבעל ברית רומאי, ממלכת פרגמון, שלח הסנאט הרומי שגרירים לבקש את הסכמת המלך; בדרך, התייעצות עם האורקל היווני בדלפי אישרה שיש להביא את האלה לרומא. האלה הגיעה לרומא בצורת האבן המטאורית השחורה של פסינוס. האגדה הרומית קושרת את המסע הזה, או את סופו, למַטְרוֹנִית , שהואשמה בחוסר צניעות, אך הוכיחה את חפותה בהישג מופלא זה עבור האלה. , כביכול "האיש הטוב ביותר" ברומא, נבחר לפגוש את האלה באוסטיה; והמטרוניות המעולות ביותר של רומא (כולל קלאודיה קווינטה) הובילו אותה למקדש ויקטוריה, כדי להמתין להשלמת המקדש שלה על גבעת הפאלאטיום. אבן פסינוס שימשה מאוחר יותר כפנים של פסל האלה. עם הזמן הסתיים הרעב וחניבעל הובס.

רוב החוקרים המודרניים מסכימים שבן זוגה של קיבלי, אטיס, והכוהנים הסריסים הפריגים שלה (גאלי) הגיעו עם האלה, יחד עם לפחות כמה מהמאפיינים הפראיים והאקסטטיים של הפולחנים היווניים והפריגיים שלה. תיאור תולדות הגעתה לרומא מרבה לעסוק בדבקות הדתית, בטוהר ובמעמדם של הרומאים המעורבים, בהצלחת האסטרטגיות הדתיות שלהם ובכוחה של האלה עצמה; אין לה בן זוג או כוהנים, והיא נראית כמי שעברה רומאניזציה מוחלטת מלכתחילה. כמה חוקרים מודרניים מניחים שאטיס הופיע ברומא הרבה יותר מאוחר; או שהגאלי, שתוארו במקורות מאוחרים יותר כנשיים בצורה מזעזעת ו"לא-רומיים" בעליל, היו בוודאי תוצאה בלתי צפויה של הבאת האלה מתוך ציות עיוור לאורקל הסיבילי; אחרים מציינים שרומא הייתה מנוסה באימוץ של אלים זרים, והדיפלומטים שניהלו משא ומתן על המעבר של קיבלי לרומא היו משכילים ומעודכנים היטב.

הרומאים האמינו שקיבלי, שנחשבה זרה פריגית אפילו בתוך כתותיה היווניות, היא האלה האם של טרויה העתיקה (איליום). כמה ממשפחות הפטריקים המובילות ברומא טענו למוצא טרויאני; כך ש"חזרתה" של אם כל האלים לאנשיה הגולים מפעם הייתה מבורכת במיוחד, גם אם בן זוגה וכוהניה לא היו; ההישג שלה השתקף היטב על הגורמים המעורבים, ובתורם, על צאצאיהם. המעמדות הגבוהים שהעניקו חסות לפסטיבלים של המגנה מאטר האצילו את ארגונם לאיידיל הפלבאים, וכיבדו אותה וזה את זה בנשפים מפוארים ופרטיים של פסטיבלים, שמהם היו הגאלי (כוהני האלה) שלה נעדרים באופן בולט. בעוד שברוב פולחניה היווניים היא התגוררה מחוץ לפוליס, ברומא היא הייתה המגינה של העיר, מוגבלת למתחם גבעת הפאלאטיום שלה, יחד עם כוהניה, בלב הגאוגרפי של המסורות הדתיות העתיקות ביותר של רומא. היא פורסמה כרכוש פטריקי; מטרונית רומית – גם אם מוזרה, "עם אבן במקום פנים" – שפעלה לטובת המדינה הרומית.

תקופת הקיסרות
האידאולוגיה האוגוסטנית זיהתה את מגנה מאטר עם הסדר האימפריאלי והסמכות הדתית של רומא ברחבי האימפריה. אוגוסטוס טען למוצא טרויאני באמצעות אימוצו על ידי יוליוס קיסר והחסד האלוהי של ונוס; באיקונוגרפיה של פולחן הקיסר, הקיסרית ליוויה הייתה המקבילה הארצית של מגנה מאטר, המגינה של רומא ו"האמא הגדולה" הסמלית; האלה מתוארת עם פניה של ליוויה על מדליונים ופסלים. בשלב זה, רומא העלימה את מולדתה היוונית והפריגית של האלה, והגרסה הרומית של קיבלי כמגינה של רומא הקיסרית הוצגה שם.

מגנה מאטר הקיסרית הגנה על ערי האימפריה והחקלאות של האימפריה – אובידיוס מדגיש את עֲקָרוּת האדמה לפני הגעתה של האם. אינאיס של ורגיליוס (נכתב בין 29 ל-19 לפנה"ס) מייפה את תכונותיה ה"טרויאניות"; היא קיבלי, אימו של יופיטר עצמו, והמגינה על הנסיך הטרויאני איניאס במנוסתו מחורבן טרויה. היא העניקה לטרויאנים את העץ המקודש שלה לבניית ספינות, והתחננה בפני יופיטר להפוך את הספינות לבלתי ניתנות להשמדה. ספינות אלו הופכות לאמצעי המילוט עבור איניאס ואנשיו, מוּנחה לעבר איטליה והגורל כאב הקדמון של העם הרומי על ידי ונוס ג'נטריקס. ברגע שהגיעו לאיטליה, ספינות אלו השלימו את משימתן והפכו לנימפות ים.

סיפורי הגעתה של מגנה מאטר שימשו לקידום תהילתם של נתוני החסות שלה, ובכך גם את צאצאיהם. תפקידה של קלאודיה קווינטה כקסטיסימה פמינה של רומא (האישה הטהורה ביותר או המוסרית ביותר) הפך ל"מהולל ופנטסטי יותר ויותר"; היא הוצגה בתלבושת של בתולה וסטלית, והאידאולוגיה האוגוסטנית ייצגה אותה כאידיאל של נשיות רומאית בעלת מידות טובות. הקיסר קלאודיוס טען שהייתה בין אבותיו הקדמונים. קלאודיוס קידם את אטיס לפנתאון הרומי והעמיד את פולחנו תחת פיקוחם של ה-.

פסטיבלים ופולחנים

מגלאסיה

פסטיבל מגלאסיה למגנה מאטר החל ב-4 באפריל, יום השנה להגעתה לרומא. מבנה הפסטיבל אינו ברור, אבל הוא כלל את  (מחזות ומופעי בידור אחרים המבוססים על נושאים דתיים), שנראה שהוצגו בגרם המדרגות התלול המוביל למקדשה; חלק מהמחזות הוזמנו ממחזאים ידועים. ב-10 באפריל נלקח פסלה בתהלוכה פומבית לקירקוס מקסימוס, ונערכו שם מרוצי מרכבות לכבודה; פסל של מגנה מאטר הוצב באופן קבוע על המחסום המפריד של מסלול המרוצים, מראה את האלה רוכבת על גבו של אריה.

נראה כי עוברי אורח רומאים התייחסו לפסטיבל מגלאסיה כ"יווני" אופיינית; או כפריגי. על סף המעבר של רומא לאימפריה, תיאר דיוניסיוס מהליקרנסוס היווני את התהלוכה הזו כ"מופע פנטומימה" פריגי פראי ו"מופע מטופש נהדר", בניגוד לקורבנות ולמרוצים, שהתבצעו במה שהוא מעריץ כ"סגנון רומאי מסורתי" מכובד; דיוניסיוס משבח גם את חוכמת החוק הדתי הרומי, האוסר על השתתפותו של כל אזרח רומי בתהלוכה, וב של האלה; על עבדים נאסר להיות עדים לכל זה. בתקופה הרפובליקנית המאוחרת תיאר לוקרטיוס בצורה ססגונית את "רקדני המלחמה" החמושים של התהלוכה בקסדותיהם בעלות שלוש הנוצות, המקישים במגיניהם יחדיו, ברונזה על ברונזה, "שמחים על הדם"; גאלי (כוהני קיבלי) בגלימות צהובות, ארוכי שיער ומבושמים מנופפים בסכינים, מוזיקה פראית רועמת של טימפנון וחלילים צווחנים. לאורך המסלול פזורים עלי כותרת של ורדים, וענני קטורת עולים. דמותה של האלה, עונדת את הכתר המוראלי ויושבת בתוך מרכבה מפוסלת, רתומה לאריות, נישאת גבוה על עגלת קבורה. ההצגה הרומית של תהלוכת המגלאסיה של קיבלי כטקס מיוחס ציבורי אקזוטי מנוגדת למה שידוע על המיסטריות הפריגיות-יווניות הפרטיות והכלל חברתיות שעליהן התבסס.

השבוע הקדוש במרץ
הפרינקיפט הביא לפיתוח של פסטיבל מורחב או "שבוע קדוש" עבור קיבלי ואטיס במרץ (Martius בלטינית), מהאידוס עד כמעט סוף החודש. לאזרחים ולבני חורין הורשו צורות מוגבלות של השתתפות בטקסים הנוגעים לאטיס, באמצעות חברותם בשני קולגיום, שכל אחד מהם מוקדש למשימה מסוימת; הקנופורים (Cannophores, "נושאי קנים") והדנדרופורים (Dendrophores, "נושאי עצים").
 15 במרץ (האידוס): "קאנה אינטראט" (Canna intrat, "הקנה נכנס"), המציין את הולדתו של אטיס וחשיפתו בקנים לאורך הנהר הפריגי סנגריוס, שם התגלה - בהתאם לגרסה - על ידי רועי צאן או קיבלי עצמה. הקנים נאספים ונישאים על ידי הקנופורים.
 22 במרץ: "ארבור אינטראט" (Arbor intrat, "העץ נכנס"), לזכר מותו של אטיס מתחת לעץ אורן. הדנדרופורים ("נושאי עצים") כרתו עץ, תלו ממנו את דמותו של אטיס, ונשאו אותו אל המקדש בקינות. היום נקבע כחלק מהלוח הרומי הרשמי תחת קלאודיוס. לאחר מכן הגיעה תקופת אבל של שלושה ימים.

 23 במרץ: ב, חג ארכאי של מרס, הובא העץ למנוחות במקדש המגנה מאטר, עם הכאת המגנים המסורתית על ידי הסאליי, הכוהנים של מרס ותרועת החצוצרות אולי נטמעת במוזיקה רועשת של כוהני קיבלי.
24 במרץ: "סאנגום" או "דייס סאנגיניס" (Sanguem או Dies Sanguinis, "יום הדם"), טירוף של אבל כאשר החסידים הצליפו בעצמם כדי לזלף את דמם שלהם על המזבחות ועל הפסל של אטיס ; חלקם ביצעו את הסירוס העצמי של הגאלי (כוהני האלה). "הלילה הקדוש" הגיע לאחר מכן, כאשר אטיס הונח בקברו הפולחני.
 25 במרץ (נקודת השוויון האביבית בלוח הרומי):  (Hilaria "שמחה"), כאשר אטיס נולד מחדש. כמה מקורות נוצריים מוקדמים מקשרים את היום הזה עם תחייתו של ישו. דמאסקיוס ייחס להילריה "שחרור מהאדס".
 26 במרץ: "רקוויטו" (Requietio, "יום המנוחה").
 27 במרץ: "לבאטיו" (Lavatio) ("כביסה"), תואר על ידי אובידיוס וכנראה חידוש תחת אוגוסטוס. אזכורים ספרותיים מצביעים על כך שהלבאטיו "התבסס היטב" בתקופה השושלת הפלאבית; כאשר האבן הקדושה של קיבלי נלקחה בתהלוכה ממקדש פאלאטיום אל פורטה קאפנה ובמורד ויה אפיה אל הנחל הקרוי , יובל של הטיבר. שם רחצו את האבן וכלי הברזל הקדושים "באופן פריגי" על ידי כומר לבוש אדום. גם ה-quindecimviri השתתפו. התהלוכה חזרה נעשתה לאור לפידים, תוך הפגנת שמחה רבה. הטקס רמז, אך לא שיחזר, את קבלת הפנים המקורית של קיבלי בעיר, ונראה כי אטיס לא היה מעורב בו.
 28 במרץ: "אינטיום קאיאני" (Initium Caiani), מתפרש לפעמים כחניכה לתוך המיסטריות של המגנה מאטר ואטיס ב, ליד מקדש פריגיאנום ב.

החוקרים חלוקים בשאלה האם סדרת ימי החג כולה הוקמה פחות או יותר תחת קלאודיוס, או שהפסטיבל גדל עם הזמן. נראה שהאופי הפריגי של הפולחן משך את תשומת הלב של הקיסרים מהשושלת היוליו-קלאודית כביטוי לטענתם בדבר מוצאם הטרויאני. ייתכן שקלאודיוס קבע את מצוות האבל על מותו של אטיס, לפני שרכש את מלוא משמעותו כאל שקם לתחייה של הלידה מחדש, המבוטא בשמחה על ה"קאנה אינטראט" ועל ידי ההילריה. הרצף המלא, בכל מקרה, נחשב רשמי בתקופתו של אנטונינוס פיוס (שלט בשנים 138–161), אך בין לוחות השנה הרומיים הקיימים הוא מופיע רק בלוח השנה של פילוקלוס (354 לספירה).

פולחנים זוטרים
ימי שנה משמעותיים, תחנות ומשתתפים בהגעתה של האלה בשנת 204 לפנה"ס - כולל ספינתה, שנחשבה לחפץ קדוש - אולי סומנו מלכתחילה על ידי טקסים ופסטיבלים קטנים, מקומיים או פרטיים באוסטיה, רומא, והמקדש של ויקטוריה. סביר להניח שהתבצעו פולחנים לקלאודיה קווינטה, במיוחד בעידן הקיסרי. נראה שרומא הכניסה לאיקונוגרפיה של קיבלי אצטרובלים ירוקי-עד (אורן או אשוח). סמלים אלו מבוססים, לפחות בחלקם, על מיתוס "האב הקדמון הטרויאני" של רומא, שבו האלה נתנה לאיניאס את העץ הקדוש שלה לבניית ספינות. האצטרובלים של העצים ירוקי-העד סימלו כנראה את מותו ואת לידתו מחדש של אטיס. למרות העדויות הארכאולוגיות של פולחן מוקדם לאטיס במחוז פאלאטיום של קיבלי, אף מקור ספרותי או אפיגרפי רומי ששרד לא מזכיר אותו עד גאיוס ולריוס קאטולוס, ששירו מספר 63 ממקם אותו באופן ישיר בתוך המיתולוגיה של מגנה מאטר, כמנהיג האומלל ואב הטיפוס של הכוהנים שלה.

טאורבוליום וקריובוליום

התוכחות של רומא נגד הסירוס והשתתפות אזרחים בפולחן של מגנה מאטר הגבילו הן את מספרם והן את סוגם של כוהניה. משנות ה-60 של המאה השנייה לספירה, אזרחים שביקשו חניכה למיסטריות היו יכולים להציע אחת משתי צורות הקרבת בעלי חיים עקובה מדם - ולפעמים גם וגם - כתחליפים חוקיים לסירוס עצמי. ה, הקרבת שור, הקורבן החזק והיקר ביותר בדת הרומית וה שימוש בקורבן נחות יותר, בדרך כלל איל. עדויות לקדימונים יווניים אפשריים לטאורבוליום בסביבות 150 לפני הספירה התגלו באסיה הקטנה, כולל בפרגמון, ובאיליום (האתר המסורתי של טרויה העתיקה, שחלק מהרומאים הניחו כעיר של אבותיהם הקדמונים שלהם ושל קיבלי). צורת הטאורבוליום כפי שהוא מתואר על ידי מקורות רומיים מאוחרים יותר התפתחה כנראה עם הזמן, ולא הייתה ייחודית למגנה מאטר, טקס כזה נערך ב לכבוד ונוס בשנת 134 לספירה – אבל פולמוס אנטי-פגאני מייצג אותו כשלה. מחקר מסוים מגדיר את הקריובוליום כטקס של אטיס; אבל כמה לוחות הקדשה מראים את ראשו המעוטר של השור (טאורבוליום) עם איל (קריובוליום), וללא אזכור של אטיס. בתיאור מאוחר, מלודרמטי ואנטגוניסטי של האפולוגיטיקן הנוצרי , עומד כוהן בבור מתחת לרצפת מרישי עץ ; עוזריו או הכוהנים הזוטרים הורגים שור באמצעות חנית קדושה. הכוהן מגיח מהבור, שטוף בדם השור, לקול תשואות הצופים הנאספים. תיאור זה של טאורבוליום כמרחץ דמים הוא, אם הוא מדויק, חריג מנוהג הקורבן הרומי הרגיל; ייתכן שזה לא היה יותר מקורבן שור שבו הדם נאסף בקפידה והוצע כמנחה לאל, יחד עם איברי הרבייה שלו, האשכים.

הטאורבוליום והקריובוליום אינם קשורים לתאריך מסוים או לפסטיבל מסוים, אלא מסתמכים כנראה על אותם עקרונות תאולוגיים כמו מחזור החיים, המוות והלידה מחדש של "השבוע הקדוש" במרץ. החוגג תפס באופן אישי וסמלי את מקומו של אטיס, וכמוהו הוא מטוהר, מתחדש או, ביציאתו מהבור או הקבר, "נולד מחדש". האמונה הייתה שהשפעות התחדשות אלו דועכות עם הזמן, אך ניתן היה לחדש אותן על ידי קורבן נוסף. כמה הקדשות מעבירות את כוח ההתחדשות של הקורבן למי שאינם משתתפים פעילים, כולל קיסרים, המשפחה הקיסרית והמדינה הרומית; חלקם מסמנים "dies natalis" ("יום הולדת" או יום הקמת מקדש) עבור המשתתף או המקבל. המְקַדֵּשִׁים והמשתתפים יכולים להיות גברים או נשים.

ההוצאה הכספית העצומה של ביצוע הטאורבוליום הבטיחה שהיוזמים שלו היו מהמעמד הגבוה ביותר ברומא, ואפילו המנחה הפחותה של הקריובוליום הייתה מעבר ליכולתם של העניים. בקרב ההמונים הרומיים, יש עדויות לסגידה פרטית לאטיס, אך למעשה אין אף עדות לחניכה לפולחן של מגנה מאטר. בתחייה הדתית של התקופה האימפריאלית המאוחרת יותר, היוזמים הבולטים של מגנה מאטר כללו את ה הדתי האדוק, העשיר והמלומד, ; וה- , שהיה פעמיים קונסול; ואולי הקיסר יוליאנוס. הקדשות טאורבוליום למגנה מאטר נטו להיות נפוצות יותר בפרובינקיות המערביות של האימפריה מאשר במקומות אחרים, על-ידי כתובות (בין היתר) ברומא ובאוסטיה באיטליה, בלוגדונום (ליון בצרפת של ימינו) שבגאליה ובקרתגו באפריקה.

כהונה

ייתכן ש"אטיס" היה שם או תואר של הכוהנים או המלכים-הכוהנים של קיבלי בפריגיה העתיקה. רוב המיתוסים על אטיס האל מציגים אותו כמייסד מסדר הכוהנים (ביחיד גאלוס, ברבים ) של קיבלי, אך בתיאורו של סרוויוס, שנכתב בתקופת הקיסרות הרומית, אטיס מסרס מלך כדי להימלט מתשומת הלב המינית הבלתי רצויה שלו, והוא מסורס בתורו על ידי המלך הגוסס. הכוהנים של קיבלי מצאו את אטיס בבסיס עץ אורן; הוא מת והם קוברים אותו, מסרסים את עצמם לזכרו וחוגגים אותו בטקסיהם לאלה. תיאור זה עשוי לנסות להסביר את הטבע, המקור והמבנה של התאוקרטיה של פסינוס. משורר הלניסטי מתייחס לכוהנים של קיבלי בלשון נקבה, כגאלאי (Gallai). המשורר הרומי קאטולוס מתייחס לאטיס בלשון זכר עד לסירוסו, ובנקבה לאחר מכן. מקורות רומיים שונים מתייחסים לגאלי כמגדר אמצעי או שלישי (medium genus או tertium sexus). סירוס מרצון של הגאלי בשירות האלה נחשבה כפעולה שהעניקה להם כוחות להתנבא.

, אתר המקדש שממנו הובא פסל המגנה מאטר לרומא, הייתה תאוקרטיה שייתכן כי הגאלי הבכיר שלה מונה באמצעות צורה כלשהי של אימוץ, כדי להבטיח ירושה "שושלתית". הגאלוס הבכיר ביותר היה ידוע בשם "אטיס", והזוטר שלו בשם "באטאקס". הגאלי מפסינוס היו בעלי השפעה פוליטית; בשנת 189 לפני הספירה, הם חזו או התפללו לניצחון הרומאי במלחמה הקרבה של רומא נגד הגלטים. בשנה שלאחר מכן, אולי בתגובה למחווה זו של רצון טוב, הסנאט הרומי הכיר רשמית באיליום כמשכן האבות הקדמונים של העם הרומי, והעניק להם טריטוריה נוספת ופטור ממיסים. בשנת 103, ערך באטאקס מסע לרומא ונאם בסנאט, או למען בקשת פיצוי בשל חילול הקודש שבוצע במקדשו, או כדי לנבא הצלחה צבאית רומית נוספת. הוא תואר כדמות יוצאת דופן, עם "לבוש צבעוני וכיסוי ראש, כמו כתר, עם אסוציאציות מלכותיות שלא היו רצויות לרומאים". ובכל זאת הסנאט תמך בו; וכאשר טריבון פלבאי שהתנגד באלימות לזכותו לנאום בפני הסנאט מת מקדחת (או, בתרחיש החלופי, כשהגיע הניצחון הרומי המצופה) נראה כי הוכח כוחה של המגנה מאטר.

ברומא היו הגאלי והפולחן שלהם תחת הסמכות העליונה של כוהני הפונטיפקס, אשר נבחרו בדרך כלל מהאזרחים העשירים ביותר ברומא. הגאלי עצמם, אף שיובאו כדי לשרת את עבודתם היומיומית של פולחן האלה שלהם למען רומא, ייצגו היפוך של מסורות כוהניות רומיות שבהן הכוהנים הבכירים היו אזרחים, שהיה צפוי מהם להקים משפחות והיו אחראים אישית להוצאות השוטפות של המקדשים, העוזרים, הפולחנים והפסטיבלים שלהם. כסריסים, חסרי יכולת רבייה, נאסרה על הגאלי אזרחות רומית וזכויות ירושה; כמו עמיתיהם במזרח, הם היו טכנית מנדיקנטים שלמחייתם היו תלויים בנדיבות אדוקה של אחרים. במשך כמה ימים בשנה, בתקופת המגאלסיה, החוקים של קיבלי אפשרו להם לעזוב את המגורים שלהם, הממוקמים בתוך מתחם המקדשים של האלה, ולשוטט ברחובות כדי לקבץ נדבות. הם היו אאוטסיידרים, מסומנים כגאלי על ידי סמליהם, לבושם והתנהגותם הנשית הידועה לשמצה, אבל ככוהנים של פולחן ממלכתי, הם היו קדושים וחסינים מפגיעה. מלכתחילה הרומאים היו מוקסמים מהם והם היו מושא לבוז, אבל גם ליראה דתית. אף רומאי, אפילו לא עבד, לא יכול היה לסרס את עצמו "לכבוד האלה" ללא עונש; בשנת 101 לפני הספירה, עבד שעשה זאת הוגלה. אוגוסטוס בחר כוהנים מקרב העבדים המשוחררים שלו כדי לפקח על הפולחן של מגנה מאטר, והביא אותו תחת שליטה אימפריאלית. קלאודיוס הקים את משרד הכוהנים הבכיר של ה, שלא היה סריס והחזיק באזרחות רומית מלאה.

הנסיבות החוקיות מבחינה דתית לסירוס עצמי של גאלוס נותרו לא ברורות; ייתכן שחלקם ביצעו את הפעולה ב-"Dies Sanguinis" ("יום הדם") בפסטיבל חודש מרץ של קיבלי ואטיס. פליניוס הזקן מתאר את ההליך כבטוח יחסית, אך לא ידוע באיזה שלב בקריירה שלהם ביצעו אותו הגאלי, או בדיוק מה הוסר, או אפילו אם כל גאלוס ביצע אותו. כמה גאלי התמסרו לאלה שלהם במשך רוב חייהם, שמרו על קשרים עם קרובי משפחה ושותפים לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר פרשו מהשירות. גאלי נשארו נוכחים בערים רומיות גם בתקופה הנוצרית של האימפריה. כמה עשורים לאחר שהנצרות הפכה לדת האימפריאלית היחידה, ראה אוגוסטינוס את הגאלי "צועדים בכיכרות וברחובות קרתגו, עם שיער משוח בשמן ופנים מפודרות, איברים רפויים והליכה נשית, ותובעים אפילו מבעלי המקצוע את האמצעים להמשיך לחיות בהם בחרפה".

מקדשים
 
המקדש המוקדם ביותר הידוע לקיבלי בעולם היווני הוא  באי כיוס, המתוארכת למאה השישית או החמישית המוקדמת לפני הספירה. ביוונית, מקדש לקיבלי נקרא לעיתים קרובות "" (ברבים "מטרוא"). כמה מטרוא הוקמו בערים יווניות מהמאה החמישית לפני הספירה ואילך. המטרון באתונה הוקם בתחילת המאה החמישית לפני הספירה בצד המערבי של האגורה האתונאית, ליד ה (מועצת העיר). זה היה בניין מלבני עם שלושה חדרים ומזבח בחזיתו. הוא נהרס במהלך חורבן העיר על ידי הפרסים בשנת 480 לפנה"ס, אך תוקן בסביבות 460 לפנה"ס. הפולחן השתלב באופן נרחב בחיים האזרחיים; המטרון שימש כארכיון המדינה וקיבלי הייתה אחת מארבעת האלים העיקריים, להם הקריבו חברי מועצה מכהנים, יחד עם זאוס, אתנה ואפולו. בבניין זה נמצא הפסל המשפיע ביותר של קיבלי על כס המלוכה מהמאה החמישית לפני הספירה, מאת אגורקריטוס. הבניין נבנה מחדש בסביבות 150 לפני הספירה, עם חדרים נפרדים לפולחן ואחסון ארכיון, והוא נשאר בשימוש עד העת העתיקה המאוחרת. מטרון שני בפרבר אגרה האתונאי היה קשור ל. בסוף המאה החמישית לפני הספירה, הוקם מטרון באולימפיה. זה היה מקדש קטן בסגנון הקסאסטיל (שישה עמודים בפורטיקו), השלישי שנבנה במקום אחרי הראיון הארכאי ומקדש זאוס מאמצע המאה החמישית. בתקופה הרומית הוא שימש לפולחן הקיסר. במאה הרביעית, מטרוא נוספים ודאיים היו בסמירנה וב, שם שימשו גם כארכיון המדינה, כמו באתונה.

המקדש של מגנה מאטר ניצב גבוה על מדרון גבעת הפאלאטיום, משקיף על עמק של הקירקוס מקסימוס ופונה למקדש קרס על מורדות גבעת אוונטינו. ניתן היה להגיע אליו דרך גרם מדרגות ארוך כלפי מעלה מאזור שטוח מלמטה המכונה הפרוסניום, שם התבצעו פעילויות הפסטיבל והמחזות של האלה. בראש המדרגות ניצב פסל של האלה עונדת כתר מוראלי, ואליה נלווים אריות. המזבח שלה ניצב בבסיס המדרגות, בקצה הפרוסניום. המקדש הראשון ניזוק בשריפה בשנת 111 לפני הספירה, ותוקן או נבנה מחדש. הוא נשרף בתחילת העידן הקיסרי, ושוחזר על ידי אוגוסטוס קיסר; הוא נשרף שוב זמן קצר לאחר מכן, ואוגוסטוס בנה אותו מחדש בסגנון מפואר יותר; תבליט Ara Pietatis מראה את הגמלון שלו. האלה מיוצגת על ידי כס המלכות הריק וכתר, ולצידם שתי דמויות של אטיס רוכנים על טימפנון; ועל ידי שני אריות שאוכלים מקערות, כאילו מאולפים על ידי נוכחותה הבלתי נראית. הסצנה מייצגת כנראה , סוג של משתה השמור בדרך כלל לאלות, בהתאם ל"טקס היווני" כפי שהיה נהוג ברומא. משתה זה נערך כנראה בתוך הבניין, כשהנוכחות מיועדת לנותני החסות האריסטוקרטים של טקסי האלה; מזונם כלל את הבשר של הבהמה שהוקרבה.

לפחות משנת 139 לספירה, לנמל רומא באוסטיה, מקום הגעתה של האלה, היה מקדש מפותח למגנה מאטר ואטיס, שבו שירתו ארכיגאלוס מקומי וקולגיום של דנדרופורים (נושאי עצים פולחניים של "השבוע הקדוש").

ההכנות הקרקעיות לבניית בזיליקת פטרוס הקדוש על גבעת הוותיקן חשפו מקדש, המכונה פריגיאנום, ובו כ-24 כתובות מוקדשות למגנה מאטר ולאטיס. רובן אבדו, אך הרוב ששרד הוקדש על ידי רומאים בעלי מעמד גבוה לאחר הקרבת טאורבוליום למגנה מאטר. אף אחד מכותבי ההקדשות הללו לא היה כוהן מגנה מאטר או אטיס, וכמה מהם החזיקו בכהונה של פולחן אחד או יותר.

ליד סטיף (מאוריטניה), הדנדרופורים והמאמינים שיקמו את המקדש של קיבלי ואטיס לאחר שריפה הרת אסון בשנת 288 לספירה. אביזרים חדשים מפוארים שמומנו על ידי הקבוצה הפרטית כללו את פסל הכסף של קיבלי ומרכבת התהלוכה שלה; האחרונה קיבל חופה חדשה עם גדילים בצורת אצטרובלים של אשוח. קיבלי עוררה את זעמם של הנוצרים ברחבי האימפריה; כאשר תיאודור הקדוש מאמסיה קיבל זמן לחזור בו מאמונותיו, הוא ניצל אותו לשריפת מקדש קיבלי במקום זאת.

מיתוסים, תאולוגיה וקוסמולוגיה

רומא אפיינה את הפריגים כמזרחים ברבריים, נשיים, נוטים להגזמות. בעוד שכמה מקורות רומיים הסבירו את מותו של אטיס כעונש על מסירותו המוגזמת למגנה מאטר, אחרים ראו בכך עונש על חוסר מסירות, או חוסר נאמנות מוחלט. רק דיווח אחד של אטיס וקיבלי (התיאור של פאוסניאס) משמיט כל סברה לקשר אישי או מיני ביניהם; אטיס הופך לאל באמצעות תמיכתו בפולחן של מטר, נהרג על ידי חזיר בר שנשלח על ידי זאוס, אשר מקנא בהצלחת הפולחן, ומתוגמל על מחויבותו בהפיכתו לאל.

התיאורים המורכבים, המפורטים והמחרידים ביותר של מגנה מאטר ואטיס נוצרו כפולמוס אנטי-פגאני בשלהי המאה ה-4 על ידי האפולוגטקן הנוצרי , שהציג את הפולחן של שניהם כשילוב דוחה של מרחץ דמים, גילוי עריות ואורגיה מינית, שמקורה במיתוסים של אגדיסטיס. זו נחשבה לגרסה הפריגית הקדומה, האלימה והאותנטית ביותר של המיתוס והפולחן, קרובה ביותר לגרסה אורתודוקסית אחרת שאושרה, אבל אבדה, שנשמרה על ידי הכוהנים-מלכים בפסינוס ויובאה לרומא. ארנוביוס טען לכמה מקורות מלומדים כמקור לאמינותו; אבל הגרסאות הוותיקות ביותר הן גם המקוטעות ביותר, ובמהלך תקופה של כמה מאות שנים, הן נוטות להתפצל לכל גרסה שמתאימה לקהל חדש, או פוטנציאלית, למגויסים חדשים. גרסאות יווניות של המיתוס מזכירות את אלה הנוגעות לאדוניס בן התמותה ואהובותיו האלוהיות, - אפרודיטה, שהייתה לה טענה כלשהי לפולחן כ"אם של כולם", או יריבתה לאהבתו של אדוניס, פרספונה - המראה את הצער והכעס של אלה עוצמתית, אבלה על האובדן חסר הישע של אהובה בן התמותה.

הגרסה הספרותית הטעונה רגשית המוצגת בשיר מספר 63 של קאטולוס עוקבת אחר הסירוס העצמי האקסטטי בתחילה של אטיס לתוך שינה מותשת, והכרה בזמן היקיצה של כל מה שאיבד באמצעות עבדותו הרגשית לאלה השתלטנית והמרוכזת בעצמה לחלוטין; הוא מסופר בתחושה גוברת של בידוד, דיכוי וייאוש, למעשה היפוך של השחרור שהובטח על ידי הכת האנטולית של קיבלי. בד בבד עם זה, פחות או יותר, דיוניסיוס מהליקרנסוס בחן את הרעיון ש"ההתנוונות הפריגית" של הגאלי, המתגלמת באטיס, תוסר מהמגלאסיה כדי לחשוף את טקסי הפסטיבל המכובדים, "הרומאים האמיתיים" של המגנה מאטר. מעט מאוחר יותר, ורגיליוס מבטא את אותו מתח ואמביוולנטיות עמוקים בנוגע לאבות הקדמונים הפריגים והטרויאנים לכאורה של רומא, כאשר הוא מתאר את גיבורו איניאס כגאלוס מבושם ונשי, חצי אדם, אשר, עם זאת, "יפטור את עצמו מהנשיות של המזרחי. כדי להגשים את ייעודו כאב הקדמון של רומא". הדבר יגרום לו ולחסידיו להשיל את שפתם ותרבותם הפריגית, כדי ללכת בעקבות הדוגמה הגברית של הלטינים. בתיאורו של לוקרטיוס את האלה והחניכים שלה ברומא, הכוהנים שלה נותנים שיעור ממשי בהרס העצמי שנגרם כאשר התשוקה והמסירות חורגים מהגבולות הרציונליים; אזהרה, ולא הצעה.

עבור לוקרטיוס, מגנה מאטר הרומאית "סימלה את הסדר העולמי": פסלה המוצג גבוה בתהלוכה מסמל את כדור הארץ, ש"תלוי באוויר". היא האמא של כולם, בסופו של דבר אם המין האנושי, והאריות המושכים את המרכבה שלה מפגינים את חובת הציות של צאצא אכזרי להורה. היא עצמה לא נבראה, ולכן נפרדת במהותה מברואיה ובלתי תלויה בהם.

בעידן הקיסרי הקדום, המשורר הרומי מרקוס מאניליוס מכניס את קיבלי בתור האלה השלוש עשרה לתוך גלגל המזלות היווני-רומי הסימטרי קלאסי, שבו כל אחד משנים עשר בתי גלגל המזלות (המיוצגים על ידי קבוצות כוכבים מסוימות) נשלט על ידי אחד משנים עשר אלים, הידועים ביוון בתור שנים-עשר האלים האולימפיים וברומא בתור ה-Di Consentes. מאניליוס מציב את קיבלי ויופיטר כשליטים שותפים של מזל אריה, בניגוד אסטרולוגי ליונו, השולטת במזל דלי. החוקרים המודרניים מעירים שכאשר מזל אריה של קיבלי עולה מעל האופק, מתחיל מזל שור; האריה שולט אפוא בשור. כמה מהדגמים היווניים האפשריים לפסטיבל מגלאסיה של קיבלי כוללים ייצוגים של אריות תוקפים ושולטים על שוורים. תאריך הפסטיבל עלה בקנה אחד, פחות או יותר, לאירועים בלוח השנה החקלאי הרומי (בסביבות 12 באפריל) כאשר המליצו לחקלאים לחפור את הכרמים שלהם, לשדד את האדמה, לזרוע דוחן, "ובאופן מוזר, בהתחשב באופי של הכוהנים של האם - לסרס בקר וחיות אחרות".

לקריאה נוספת
 
 
 
 
 
 
 
 .
 
 .

 D’Andria, Francesco, MAHMUT BILGE BAŞTÜRK, and JAMES HARGRAVE. “THE CULT OF CYBELE IN HIERAPOLIS OF PHRYGIA”. In: Phrygia in Antiquity: From the Bronze Age to the Byzantine Period: Proceedings of an International Conference “The Phrygian Lands over Time: From Prehistory to the Middle of the 1st Millennium AD”, Held at Anadolu University, Eskisehir, Turkey, 2nd-8th November, 2015. Edited by GOCHA R. TSETSKHLADZE, 24. Peeters Publishers, 2019. pp. 479–500. http://www.jstor.org/stable/j.ctv1q26v1n.28.
 Knauer, Elfried R. (2006). "The Queen Mother of the West: A Study of the Influence of Western Prototypes on the Iconography of the Taoist Deity." In: Contact and Exchange in the Ancient World. Ed. Victor H. Mair. University of Hawai'i Press. Pp. 62–115. ;  (An article showing the probable derivation of the Daoist goddess, Xi Wangmu, from Kybele/Cybele)

 Munn, Mark. "Kybele as Kubaba in a Lydo-Phrygian Context". In: Anatolian Interfaces: Hittites, Greeks and Their Neighbours. Edited by Collins Billie Jean, Bachvarova Mary R., and Rutherford Ian C., Oxford, UK: Oxbow Books, 2008. pp. 159-64. Accessed July 11, 2020. www.jstor.org/stable/j.ctt1cd0nsg.22.
 Roller, Lynne E. "THE PHRYGIAN CHARACTER OF KYBELE: THE FORMATION OF AN ICONOGRAPHY AND CULT ETHOS IN THE IRON AGE". In: Anatolian Iron Ages 3: The Proceedings of the Third Anatolian Iron Ages Colloquium Held at Van, 6-12 August 1990. Edited by Çilingiroğlu A. and French D.H.. London: British Institute at Ankara, 1994. pp. 189-98. Accessed July 11, 2020. www.jstor.org/stable/10.18866/j.ctt1pc5gxc.29.
 
 Vermaseren, Maarten Jozef. Cybele and Attis: The Myth and the Cult trans. from Dutch by A. M. H. Lemmers (Thames and Hudson, 1977)
 Virgil. The Aeneid trans from Latin by West, David (Penguin Putnam Inc. 2003)

קישורים חיצוניים

 
 
Cybele : Phrygian Mother of the Gods, Theoi Project
Cult of Cybele : Ancient Greek & Phrygian religion, Theoi Project
Ancient History Sourcebook: Roman Religiones Licitae and Illicitae, c. 204 BC-112 AD
 Images of Cybele in the Warburg Institute Iconographic Database

ביאורים

הערות שוליים

אלים יווניים
אלות רומיות