אוניות המערכה מסדרת בורודינו

אוניות המערכה מסדרת בורודינו (ברוסית: ) היו קבוצה של חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי בסביבות סוף המאה ה-19. התכנון שלהם התבסס על זה של צסארביץ' שנבנתה בצרפת ששונה לשימוש בציוד רוסי. ארבע האוניות הראשונות הסתיימו לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 והיו בין הספינות שנצטוו להפליג מהים הבלטי למזרח הרחוק כדי להקל על שייטת האוקיינוס השקט שנצורה על ידי היפנים בפורט ארתור. שלוש מהאוניות הללו הוטבעו ואחת נתפסה על ידי הצי היפני הקיסרי בקרב צושימה ב-1905. האונייה החמישית והאחרונה, סלאבה, לא הושלמה בזמן כדי להשתתף במלחמה ושירתה עם הצי הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.

תכנון ותיאור 

הצאר ניקולאי השני חפץ בנמל מים חמים באוקיינוס השקט מאז עלייתו לכס המלכות ב-1894. הוא השיג את השאיפה הזו במרץ 1898 כאשר רוסיה חתמה על חוזה שכירות ל-25 שנים עבור פורט ארתור וחצי האי ליאוטונג עם סין. יפן אילצה בעבר את סין לחתום על הנמל והשטח הסובב אותה כחלק מהאמנה שסיימה את מלחמת סין–יפן הראשונה בשנים 1894–1895, אך ההתערבות המשולשת של צרפת, רוסיה וגרמניה אילצה אותם להחזיר את הנמל בתמורה להגדלה ניכרת בפיצויים שמשלמים הסינים. יפן השקיעה חלק ניכר מכספי הפיצויים בהרחבת הצי שלה, בעוד שרוסיה החלה בתוכנית בנייה גדולה ("לצורכי המזרח הרחוק") כדי להגן על הנמל החדש שלה, שכלל את אוניות המערכה מסדרת בורודינו.

הבורודינו הייתה הסדרה שכללה הכי הרבה אוניות מערכה שנבנתה אי פעם על ידי רוסיה. אף על פי שהם נועדו להיות דומות לצסארביץ', מיד עם חתימת החוזים, התברר שהם יהיו שונים לגמרי מהאונייה שנבנתה בצרפת. הבעיה הבסיסית שעמדה בפני הצי הייתה שלסדרת בורודינו יהיו מנועים כבדים יותר וצריחים גדולים יותר, אשר ידרשו מהמתכנן לבנות ספינה בעלת אותה מהירות, שוקע, תותחים ושריון כמו לצסארביץ', אך תפוסה גדולה יותר. העיצוב החדש עוצב על ידי ד.ו. סקוורצוב מהוועדה הטכנית של הצי (NTC). הוא השלים את העיצוב החדש שלו ביולי/אוגוסט 1898, חודש לאחר חתימת החוזה המקורי. הקונספט החדש היה בערך  יותר כבדות ומעט גדולות ורחבות מהצסארביץ'.

כפי שניתן לצפות, הבורודינו דמו מאוד לצסארביץ', אף על פי שסקוורצוב הוסיף עוד שני קזמטים, שכל אחד מהם מכיל ארבעה תותחי , אחד בחרטום והשני מאחור. תותחים אלו נוספו לתריסר תותחי ה-75 מ"מ הקיימים כבר, המונחים לאורך הצדדים מעל חגורת השריון. זה גרם למחיקה של ה-tumblehome המשמש על שאר הגוף מעל שנים עשר התותחים ובמקומו נעשה שימוש בשריון שטוח צדדי. לפיכך, לחמש אוניות המערכה מסדרת בורודינו היו גופי tumblehome רק לפני ומאחורי תותחי מ-75 מ"מ שלהן שהיו מוצבים לאורך הצדדים שלהם. מחיצת קו המרכז בין המנועים וחדרי הדוודים גרמה לסכנת התהפכות אם צד אחד הוצף ושריון החגורה הצרה שקע במים בעת עומס יתר. ככזה, ההיסטוריון הימי אנטוני פרסטון התייחס אליהן כאוניות המערכה הגרועות ביותר שנבנו אי פעם.

הספינות היו באורך  בקו המים ואורך כולל של , עם רוחב של  ושוקע של ,  יותר מהמתוכנן. הדחק האוניות הסטנדרטי נע בין ,  יותר מהתפוסה המתוכננת של . הם תוכננו לצוות של 28 קצינים ו-754 מלחים, אף על פי שקניאז סובורוב נשאה 928 אנשי צוות במהלך קרב צושימה.

האוניות מסדרת בורודינו הונעו על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים עם הרחבה משולשת, שכל אחד מהם הניע גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור שנוצר על ידי 20 דוודי בלוויל. המנועים תוכננו להגיע למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האונייה המובילה, בורודינו, הייתה מצוידת בעותק של מכונות לה סיין שהותקנו בצסארביץ' ונבנו על ידי המפעל הצרפתי-רוסי. ארבעת האוניות הנותרות מהסדרה סופקו עם מכונות שתוכננו ונבנו על ידי המפעלים הבלטיים. המנועים של בורודינו דורגו ב-16,300 כוחות סוס (12,200 קילוואט) ולדוודים שלה היה לחץ עבודה של 19 אטמוספירות (1,925 קילו-פסקל; 20 קילוגרם-כוח לסמ"ר); המכונות של אחיותיה דורגו ב-15,800 כוחות סוס (11,800 קילוואט) ולדוודים שלהם היה לחץ עבודה של 21 אטמוספירות (2,128 קילו-פסקל, 22 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הבדלים נוספים היו שבורודינו הייתה מצוידת ב-economisers עבור הדוודים שלה, כמו גם מדחפי שלושה להבים, בעוד אחיותיה היו חסרים economisers והיה להם מדחפי ארבעה להבים.

מכיוון שהספינות הוכנו לצאת למזרח הרחוק זמן קצר לאחר סיומן, הם ערכו רק ניסויים ימיים מקוצרים. רק אוריול הגיעה למהירות המיועדת שלה במהלך ניסויים אלו, אף על פי שהמנועים שלה ייצרו רק 14,176 כוחות סוס (10,571 קילוואט). המנועים של אחיותיה הפיקו יותר כוח, אבל הם היו איטיות יותר במהלך הניסויים שלהם. במעמס מלא הם נשאו  של פחם שסיפק להם טווח של 2,590 מיילים ימיים (4,800 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). על האוניות הותקנו שישה גנרטורים מונעי קיטור בהספק כולל של 990 כוחות סוס (738 קילוואט).

חימוש ובקרת אש 
החימוש העיקרי של סדרת בורודינו היה מורכב משני זוגות של תותחים בקוטר 12 אינץ' 40 קליבר, מותקנים בסגנון צרפתי, מונעים חשמלית, בצריחים דו-תותחים מלפנים ומאחור. הצריחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° והן נשאו 60 פגזים לכל תותח. התותחים ירו פגז אחד כל 90–132 שניות. הם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של  לטווח של  בהגבהה מרבית.

החימוש המשני של הספינות כלל 12 תותחי קאנה QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר מודל 1891 המורכבים בשישה צריחים דו-תותחים המונעים חשמלית בסיפון העליון. לצריחים הייתה הגבהה מקסימלית של +15° קשת אש והצריחים המרכזיים יכלו לכסות 180°. כל תותח 6 אינץ' סופק עם 180 פגזים. קצב האש שלהם היה בערך 2–4 כדורים לדקה. הם ירו פגזים במשקל  עם מהירות לוע של . היה להם טווח מרבי של כ-.

מספר תותחים קטנים יותר נישאו להגנה מפני סירות טורפדו. אלה כללו 20 תותחי קאנה QF 3 אינץ' (75 מ"מ)/50 קליבר המורכבים בחרכי ירי בגוף האונייה. האוניות נשאו 300 פגזים לכל תותח. הם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של  לטווח מרבי של  בהגבהה של +13°. אוניות סדרת בורודינו נשאו גם 16 או 18 תותחי הוצ'קיס 1.9 אינץ' (47 מ"מ) במבנה העילי. הם ירו פגזים במשקל  במהירות לוע של  בקצב של כ-15 מטחים לדקה.

הספינות נשאו ארבע צינורות טורפדו , שניים מהם הותקנו מעל המים בחרטום ובירכתיים, בעוד ששני הצינורות התת-מימיים בצד הרוחב היו ממוקמים ליד מחסן התחמושת הקדמי של תותחי ה-12 אינץ'. ארבע טורפדות נישאו עבור הצינורות מעל המים ושש עבור הצינורות השקועים. הם גם נשאו 50 מוקשים שיוצבו כדי להגן על המעגן שלהם באזורים מרוחקים.

סדרת בורודינו הותקנה במקור עם מדדי טווח סטדיאמטריים של ליוז'ול שהשתמשו בזווית בין שתי נקודות אנכיות על ספינת אויב, בדרך כלל קו המים וקן העורב, כדי להעריך את הטווח. קצין התותחנות התייעץ עם הפניות שלו כדי לקבל את הטווח וחישב את הגובה והסטייה המתאימים הנדרשים כדי לפגוע במטרה. לאחר מכן הוא שידר את הפקודות שלו באמצעות מערכת הילוכים אלקטרו-מכנית של גייסלר לכל תותח או צריח. בזמן ההתאמה, מדדי הטווח הללו הוחלפו בארבע האוניות הראשונות בשני מדי טווח של Barr ו-Stroud שהשתמשו בשתי תמונות שהיה צריך להצמיד אותן כדי לחשב את הטווח. גם כוונות טלסקופיות של פרפלקין הותקנו עבור התותחים שלהם, אך הצוותים שלהם לא הוכשרו כיצד להשתמש בהם.

חגורת השריון של קו המים של סדרת בורודינו הייתה מורכבת משריון קרופ בעובי . לשריון של צריחי התותחים שלהם היה עובי מרבי של  והסיפון שלהם היה בעובי בין . שריון הסיפון התחתון בעובי  התעקל כלפי מטה ויצר מחיצה נגד טורפדו.

אוניות הסדרה

היסטוריית שירות 
ב-15 באוקטובר 1904 הפליגו קניאז סובורוב, אוניית הדגל של תת אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי, מפקד שייטת האוקיינוס השקט השנייה, ושלוש אוניות המערכה האחרות מסדרת בורודינו לפורט ארתור מליבאו יחד עם כלי השיט האחרים של השייטת. רוז'סטבנסקי קיבל דיווחים רבים על סוכנים יפניים וסירות טורפדו שהתחפשו לספינות דיג לפני הפלגה והוא הורה על ערנות מרבית לאחר הגיוס בסקיין, דנמרק ב-7 באוקטובר. מוקדם בערב למחרת, כשהשייטת הייתה ליד שרטון דוגר, דיווחה אוניית העזר קמצ'טקה שהיא מותקפת על ידי סירות טורפדו בגשם. כארבע שעות לאחר מכן, נתקלה השייטת בערפל בספינות דיג בריטיות שפעלו בשרטון דוגר ופתחה עליהן באש מטווח קצר מאוד. מכמורת אחת הוטבעה ולפחות שלוש נוספות נפגעו; כמה דייגים נהרגו ואחרים נפצעו. אוניות המערכה ירו גם על הסיירות אאורורה ודמיטרי דונסקוי ופגעו בבלבול. התקרית הסעירה את האוכלוסייה הבריטית וגרמה לתקרית דיפלומטית עם הבריטים שכמעט הובילה למלחמה עד שרוסיה התנצלה והסכימה לשלם פיצויים ב-29 באוקטובר.

רוז'סטבנסקי הוביל את ספינותיו לאורך החוף האטלנטי של אפריקה, הקיף את כף התקווה הטובה, והגיע לאי נוסי בי מול החוף הצפון-מערבי של מדגסקר ב-9 בינואר 1905, שם הם שהו במשך חודשיים בזמן שרוז'סטבנסקי השלים את סידורי העמסת הפחם שלו. במהלך תקופה זו, נודע לו על לכידת פורט ארתור והוא שינה את יעדו לוולדיווסטוק, הנמל הנוסף היחיד שנשלט על ידי הרוסים במזרח הרחוק. השייטת הפליגה למפרץ קמרן, הודו-סין הצרפתית, ב-16 במרץ והגיעה אליה כמעט חודש לאחר מכן כדי להמתין לספינות המיושנות של שייטת האוקיינוס השקט השלישי, בפיקודו של אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב. הספינות האחרונות הגיעו למפרץ קמרן ב-9 במאי והכוח המשולב הפליג לוולדיווסטוק ב-14 במאי. בעוד נתונים מדויקים אינם זמינים, סביר להניח שהספינות חרגו ב- עודף משקל מכיוון שהם היו עמוסים בפחם ובאספקה אחרת; כל אלה אוחסנו גבוה באוניות והפחיתו את יציבותן. המשקל הנוסף הטביע גם את חגורת השריון בקו המים שלהם והותיר רק כ- של חגורת השריון העליונה מעל קו המים.

קרב צושימה 
לפני הקרב רוז'סטבנסקי קיבץ את ארבעת האוניות מסדרת בורודינו לפלגה אחת ושמר על הפיקוד האישי על הפלגה. אוריול, האונייה האחרונה בפלגה, ירתה את היריות הראשונות של קרב צושימה כשקברניט הספינה, ניקולאי יונג, הורה לה לפתוח באש בשעה 11:42 לעבר סיירת יפנית שעקבה אחר המערך הרוסי בטווח של . רוז'סטבנסקי לא נתן שום הוראות לפני הקרב לצי המכסות את המצב הזה, אבל הוא הורה ליונג להפסיק את האש לאחר ש-30 פגזים נורו ללא השפעה. קניאז סובורוב הייתה האונייה המובילה במערך הקרב הרוסי והיא פתחה באש לעבר אוניית המערכה היפנית מיקאסה, ספינת הדגל של אדמירל היהאצ'ירו טוגו בשעה 14:05. מיקאסה ושאר הספינות היפניות החלו להשיב אש כחמש דקות לאחר מכן. הפגזים עתירי הנפץ שלהם הציתו במהירות את כל ארבעת האוניות מסדרת בורודינו; בשעה 14:35, נפצעו רוז'סטבנסקי והקברניט של סובורוב מרסיסים שנכנסו למגדל הניווט של הספינה. בסביבות השעה 14:52, פגיעה נוספת תקעה את ציוד ההיגוי של קניאז סובורוב לאחר שהוזמנה פנייה של ארבע נקודות לכיוון הימני וגרמה לספינה לעשות כמעט סיבוב שלם לפני שניתן היה לכוון אותה בעזרת מנועיה. בשלב זה, צריח התותחים האחורי של קניאז סובורוב נהרס בפיצוץ שפוצץ את הגג שלו אל הסיפון, הארובה הקדמית שלה נפלה והתורן המרכזי שלה נורה משם.

אימפרטור אלכסנדר השלישי ושאר האוניות של הפלגה עקבו לזמן קצר אחרי קניאז סובורוב עד שהתברר שהיא יצאה משליטה ואז פנו צפונה במאמץ להגיע מאחורי ספינותיו של טוגו. קניאז סובורוב לא הצליחה לחזור למערך הקרב והפכה למטרה העיקרית של היפנים לזמן מה. בסביבות השעה 16:00 החליט קפטן אימפרטור אלכסנדר השלישי, ניקולאי בוכווסטוב, לשכפל את התמרון של רטוויזאן בקרב הים הצהוב על ידי הסתערות היישר למערך הקרב היפני בניסיון למקד את תשומת לבם בספינתו ולא בקניאז סובורוב. הוא הצליח, אבל אימפרטור אלכסנדר השלישי ניזוקה קשות בתהליך. בורודינו תפסה כעת את עמדת ההובלה והפנתה את הצי דרומה שם הצליחו באופן זמני לנתק מגע בערפל.

קניאז סובורוב נפגעה קשות מהתקפות חוזרות ונשנות לאחר שנפרדה מהגוף הראשי אף על פי שבתחילה לא הייתה לה סכנה לטבוע. המשחתת הרוסית בוייניי הגיעה לצדה בסביבות השעה 17:30 ופינתה את רוז'סטבנסקי וקצינים פצועים נוספים. טורפדות שנורו על ידי מספר סירות טורפדו גרמו בסופו של דבר להתפוצצות מחסן תחמושת בסביבות השעה 19:20 וקניאז סובורוב התהפכה בסביבות השעה 19:30. מלבד 20 הקצינים שהורידה בוייניי, לא היו ניצולים מ-928 אנשי הצוות על הסיפון.

כאשר הירי בין מערכי הקרב התחדש בסביבות השעה 18:00, ריכזו היפנים את האש על אימפרטור אלכסנדר השלישי ובורודינו. אימפרטור אלכסנדר השלישי יצאה מהטור לנמל בסביבות השעה 18:30 והתהפכה, אך לא שקעה עד 19:07; לא היו ניצולים. בורודינו החזיקה מעמד עוד זמן מה תחת אש יפנית מרוכזת. שתי פגיעות פגזים 12 אינץ' של אוניית המערכה שיקישימה בשעה 19:18 הציתו שריפה מאסיבית ושני צריחי התותחים 12 אינץ' של הספינה הושבתו. עשר דקות לאחר מכן, לאחר שטוגו הורה לספינותיו להפסיק את האש ולנתק מגע, אוניית המערכה פוג'י ירתה בתותחי ה-12 אינץ' הטעונים כבר לפני שפנתה. אחד מאלה פגע בבורודינו מתחת לצריח קדמי של תותח 6 אינץ' הימני שלה והציתה את התחמושת המוכנה לשימוש בצריח. האש התפשטה וגרמה לפיצוץ קטסטרופלי במספר מחסני תחמושת שקרעו את גופה. בורודינו התהפכה במהירות וטבעה כשרק איש צוות אחד מהצוות שלה שכלל 855 חולץ.

אוריול נטלה את ההובלה לאחר שבורודינו הוטבעה; היא הצטרפה לפלגה השנייה של נבוגאטוב לאחר שטוגו הורה לאוניות המערכה היפניות להתנתק בחושך המתכנס. נבוגאטוב קיבל את הפיקוד על שרידי הצי והם המשיכו לכיוון ולדיווסטוק. הספינות התגלו על ידי היפנים מוקדם בבוקר שלמחרת והותקפו על ידי אוניות המערכה של טוגו בסביבות השעה 10:00. הספינות היפניות המהירות יותר נשארו מעבר לטווח שבו יכלו ספינותיו של נבוגאטוב להשיב אש ביעילות, והוא החליט למסור את ספינותיו בשעה 10:30 מכיוון שהוא לא יכול להשיב אש ולא לצמצם את הטווח.

השירות לאחר צושימה 

היפנים בנו מחדש את אוריול והכניסו אותה לשירות מחדש ביוני 1907 בשם איוואמי. כדי להפחית את משקלה העליון, הם חתכו את המבנה העילי שלה והציבו מחדש את התותחים שלה. בנוסף, הדוודים שלה הוחלפו במספר לא ידוע של דוודי מיבארה שנבנו ביפן והיא חומשה מחדש בתותחים מתוצרת יפן. שינויים אלה הפחיתו את ההדחק שלה לכ- והצוות שלה הסתכם כעת ב-750 קצינים ואנשי צוות.

במהלך מלחמת העולם הראשונה, הספינה השתתפה במצור על צ'ינגדאו באוגוסט-נובמבר 1914 ושימשה כאוניית הדגל של שייטת ההתערבות היפנית בוולדיווסטוק בשנת 1918 כאשר יפן התערבה במלחמת האזרחים ברוסיה. היא שימשה כספינת אימונים ב-1921 ופורקה מנשקה ב-1922 בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון. מקורות שונים באשר לגורלה הסופי; היא הוטבעה כמטרה על ידי מטוסים ליד מיורה ביולי 1924 או נגרטה בקובה בשנים 1924–1925.

סלאבה שירתה בים הבלטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, והייתה הספינה הגדולה ביותר של שייטת מפרץ ריגה הרוסית שנלחמה בצי הים הפתוח הגרמני בקרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915. היא נפגעה קלות משלוש פגיעות במהלך הקרב. היא הפגיזה שוב ושוב עמדות וחיילים גרמנים במשך שאר 1915 ובמהלך 1916. במהלך קרב מון סאונד בשנת 1917, סלאבה נפגעה קשות מהדרדנוט SMS קניג וההצפה הגדילה לה משמעותית את השוקע. התעלה הרדודה לא אפשרה לה להימלט והיא הוטבעה במצר מון סאונד בין האי מוהו ליבשת. האסטונים גרטו אותה ב-1935.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אוניות מלחמה רוסיות במלחמת רוסיה–יפן
אוניות מערכה רוסיות
אוניות מלחמה שטובעו
סדרות של אוניות מערכה