כוח החיים

כוח החיים (בצרפתית: Élan vital) הוא מונח שטבע הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון בספרו Creative Evolution משנת 1907, בו התייחס לשאלת הארגון העצמי והמורפוגנזה הספונטנית של דברים בצורה מורכבת יותר ויותר. "כוח החיים" תורגם במהדורה האנגלית כ"דחף חיוני", אך בדרך כלל מתורגם על ידי מתנגדיו כ"כוח חיוני" או "כוח החיים". זהו הסבר היפותטי לאבולוציה ולהתפתחות של אורגניזמים, שאותו ברגסון קישר קשר הדוק עם התודעה - התפיסה האינטואיטיבית של החוויה וזרימת הזמן הפנימי.

מבשרים 
קודמיו של ברגסון היו הפילוסוף הסטואי הקדם-נוצרי פוסידוניוס, שטען שיש "כוח חיוני" שנפלט מהשמש ומגיע לכל היצורים החיים על פני כדור הארץ, וזנון מאליאה.  המושג "כוח החיים" דומה גם למושג הקונאטוס של ברוך שפינוזה, כמו גם למושג הרצון לחיות של ארתור שופנהאואר  ו"עקרון החיים" (āyus)הסנסקריטי.

השפעה 
הפילוסוף הצרפתי ז'יל דלז ניסה להחזיר את החידוש שברעיון של ברגסון בספרו "ברגזוניזם", אם כי שינה משמעותית את המונח עצמו. מונח זה כבר לא נחשב לכוח מיסטי וחמקמק הפועל על חומר, כפי שהיה בוויכוחי הוויטליזם של סוף המאה ה-19. "כוח החיים" אצל דלז מציין כוח פנימי,  חומר שבו אי אפשר להבחין בין חומר אורגני ולא אורגני, והשלב בו מופיעים חיים הוא בלתי ניתן לקביעה חד משמעית.

ב-1912 כתבה ביאטריס מ' הינקל שתפיסת החשק המיני של קרל גוסטב יונג דומה ל"כוח החיים" של ברגסון. 

למושג "כוח החיים" הייתה השפעה על הפסיכיאטר והפנומנולוג יוג'ין מינקובסקי ועל תפיסתו את "הכוח האישי" (personal élan)  – המרכיב שלתפיסתו שומר את האדם בקשר עם תחושת החיים. 

הצבא הצרפתי שילב את הדוקטרינה של כוח החיים בחשיבתו במהלך ההכנה למלחמת העולם הראשונה, בטענה שרוחם האינדיבידואלית של חיילים חשובה יותר לניצחון מאשר כלי נשק.

ביקורת 
 גנטיקאים לא רואים שום "כוח חיים" מלבד המטריצה הארגונית הכלולה בגנים עצמם, לפי וייר (R. F. Weir).  
 הביולוג ההומניסט החילוני הבריטי ג'וליאן האקסלי העיר ביובש ש"כוח החיים" של ברגסון אינו הסבר טוב יותר לחיים מאשר הסבר פעולתו של מנוע רכבת על ידי ה-élan locomotif שלו ("כוח הקטר"). אותו כשל אפיסטמולוגי לכאורה זכה לפרודיה בקומדיה "החולה המדומה" של מולייר, שבו רופא אליל "עונה" על השאלה "מדוע אופיום גורם לשינה?" בתשובה: "בגלל כוחו המרדים".  עם זאת, האקסלי השתמש במונח כוח החיים במובן מטפורי יותר:

 המחבר והתאולוג הנוצרי הפופולרי ק. ס. לואיס דחה את הרעיון של ברגסון במאמרו "משקל התהילה" וקבע: "גם אם כל האושר שהבטיחו יכול להגיע לאדם עלי אדמות, בכל זאת כל דור יאבד אותו במוות, כולל הדור האחרון. כל הסיפור לא יהיה כלום, אפילו לא סיפור, לנצח נצחים. מכאן כל השטויות שמר שואו מכניס לנאום הסיום של לילית, והערתו של ברגסון שכוח החיים מסוגל להתגבר על כל המכשולים, אולי אפילו מוות - כאילו נוכל להאמין שכל התפתחות חברתית או ביולוגית על הפלנטה הזו תעכב את הסניליות של השמש או תהפוך את החוק השני של התרמודינמיקה."

הערות שוליים

פילוסופיה
מיסטיקה
פסאודו-מדע