דת מותרת

דת מותרת (בלטינית: Religio licita מילולית "דת מאושרת") הוא ביטוי המשמש באפולוגטיקה של טרטוליאנוס לתיאור מעמדם המיוחד של היהודים באימפריה הרומית. המונח לא היה מונח רשמי במשפט הרומי ואין שום תימוכין היסטוריים שלרומא היה תהליך כלשהו לרישוי דתות זרות.

על אף שהוא מופיע רק בטקסט פטריסטי אחד וללא מקורות או כתובים רומיים קלאסיים, הביטוי הוליד השערות מלומדות רבות לגבי משמעותו האפשרית. כמה חוקרים הרחיקו לכת כדי לדמיין שלכל הדתות תחת האימפריה יש מעמד חוקי או "ליסיטה" או "איליסיטה", למרות היעדר טקסטים עתיקים המתייחסים לקטגוריות אלה. הדעה הקיצונית ביותר קבעה שהביטוי של טרטוליאנוס מבטא את החוק שכל הדתות הזרות נדרשות לרישיון מהממשלה הרומית. עם זאת, היה זה מנהג רומי להתיר או אפילו לעודד את העמים הנתינים של הפרובינציה הרומית וקהילות זרות ברומא לשמור על דת אבותיהם, אלא אם כן נוהגים ספציפיים נחשבו כמפריעים או חתרניים: "דת הייתה מותרת לקבוצה מסוימת על בסיס שבט או לאום ומנהגים מסורתיים, בצירוף התנאי שהטקסים שלה לא פוגעים בעם הרומי או באליו."

טרטוליאנוס משתמש בביטוי בקטע הטוען שיש להעניק לנוצרים את אותו חופש לקיים את דתם כמו כל אחד אחר מתושבי האימפריה; הקטע עצמו, לא הביטוי "דת מאושרת", הוא עדות לסובלנות הכללית הניתנת לפי שיטת הדת הרומית.

יהדות כדת מותרת 
דת מותרת  (Religio licita) נחשבה לפעמים כהכרה או אמנה רשמית שמקורה ביוליוס קיסר ומגולמת בסעיפים שונים של חקיקה רומית הנוגעת ליהודים, שנתפסה כמדיניות קוהרנטית. למעשה, הפריבילגיות והפטורים השונים שניתנו ליהודים היו תשובות לתלונות או בקשות ספציפיות, שהוגשו במסגרת רשת החסות המסורתית, ולא היו להן שום קשר לסטטוס כביכול דת ליסיטה. הכיבוד של הרומאים את היהדות נובע מהעתיקות של היהדות, והחשיבה על מסורת אבות כמקור ליציבות חברתית ופוליטית.

נצפה כי " שופטים רומיים התייחסו ליהודים באופן שונה ממנהגם לא כי הם היו סובלניים במודע, אלא פשוט כי לא הייתה להם סיבה להפריע למימוש חופשי של שיטות דת יהודיות."

הנצרות כבלתי מותרת 
אף על פי שמונח זה אינו מופיע בשום מקום, הוערך כי הכרזת הנצרות כבלתי חוקית (Religio ilicita) הייתה הבסיס החוקי לרדיפות רשמיות. עם זאת, "אף חוק, או סעיף בחוק הפלילי, או חקיקה מיוחדת שהופנתה נגד הנוצרים, שלפיה נוצרים הועמדו לדין בשתי המאות הראשונות". לרומא לא הייתה מדיניות אחידה או קוד משפטי אחיד הנוגע לכתות זרות, ולפני ההגמוניה הנוצרית במאה ה-4 כפירה, לא הייתה שפה משפטית שמציין מושג המקביל ל"כפירה" או פשעים נגד הדת האורתודוקסית. כמה חוקרים טענו שהנצרות הוכרזה כדת לא מותרת או לא לגיטימית על ידי נירון בעקבות השריפה הגדולה של רומא בשנת 64.

תחת קונסטנטינוס הגדול, הנצרות ודתות אחרות נעשו נסבלות עם צו מילאנו משנת 313. הסובלנות לא התרחבה לדתות שעסקו בהקרבת אדם, כמו הדרואיזם. מצב עניינים זה נמשך עד שנת 380, אז אומצה הנצרות הניקנית כדת המדינה של האימפריה הרומית, ולאחר מכן החלה הרדיפה של כתות לא נוצריות ולא ניקניות. הוצא להורג בשל כפירה בשנת 385, ותיאודוסיוס הראשון החל להוציא מחוץ לחוק את הטקסים הדתיים המסורתיים של רומא בשנת 391.

ראו גם
 תולדות היהודים באימפריה הרומית (אנגלית)
 רדיפת הנוצרים הראשונים (אנגלית)
 סובלנות דתית (אנגלית)

הערות שוליים 

יהודים איטלקים
רומא העתיקה: דת
רומא העתיקה: חוק ומשפט