גבול הודו–פקיסטן

גבול הודו–פקיסטן הוא גבול בינלאומי בין הרפובליקה של הודו והרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. בקצהו הצפוני נמצא קו השליטה, המפריד בין קשמיר ההודית לקשמיר הפקיסטנית; ובקצהו הדרומי נמצא סר קריק, שפך גאות ושפל בהראן של קוץ' בין מדינת גוג'ראט ההודית למחוז סינד הפקיסטני.

על פי הודו, הגבול המלא בין המדינות הוא בן 3,323 קילומטר, והוא מסתיים במפגש גבלות הודו–פקיסטן–אפגניסטן. על פי פקיסטן, הגבול הוא בן 2,912 ק"מ והוא מסתיים במפגש גבלות הודו–פקיסטן–סין הגבול נחשב אחד הגבולות הבינלאומיים המסוכנים בעולם, לפי מאמר ב-Foreign Policy בשנת 2011. במהלך הלילה, הגבול בין הודו לפקיסטן מואר על ידי 150,000 זרקורים שהותקנו לאורכו על ידי הודו על כ-50,000 עמודים.

היסטוריה 
הגבול נוצר לאחר חלוקת הודו ב-1947, כשהוא חופף לגבולות המחוזיים בהודו הבריטית בין גוג'ראט וראג'סטאן לבין סינד, וקו רדקליף שחלק את פנג'אב. בעקבות הסכסוך בין הודו לפקיסטן שהחל זמן קצר לאחר עצמאותן של שתי המדינות, הגבול חווה עימותים צבאיים חוצי גבולות ומלחמות בקנה מידה מלא, בהם מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה (1949–1947) השנייה (1965) והשלישית (1971) ומלחמת קרגיל (1999).

בנוסף למחלוקת על חבל קשמיר, התעוררה מחלוקת בין הודו לפקיסטן על סימונו המדויק של הגבול בדרום, בראן של קוץ'. בעקבות כך נוצר עימות בין הצדדים באפריל 1965, ערב מלחמת הודו–פקיסטן השנייה. ביוני 1965, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון הצליח לשכנע את שתי המדינות להפסיק את פעולות האיבה והקים בית דין כדי לפתור את המחלוקת. פסק הדין, שניתן ב-1968, העניק לפקיסטן שטח בן כ-900 קילומטר רבוע בראן של קוץ', לעומת תביעתה המקורית לכ-9,000 קילומטר רבוע.

עד לעצמאות בנגלדש ב-1971, היה להודו ופקיסטן גבול נוסף בין מזרח פקיסטן למערב בנגל, ושבע האחיות. כיום הקטע הוא גבול בנגלדש–הודו.

מעמד וקטעים 
הגבול בין שתי המדינות הוא גבול מוכר בינלאומי באזור גוג'אראט/סינד, אך קו השליטה בחבל קשמיר אינו מוכר כקו גבול לא על ידי הודו ולא על ידי פקיסטן, ונוצר בעקבות חלוקת החבל מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה ב-1947. קו הפסקת האש שקובל בתיווך האו"ם ב-1949 שימש כגבול דה פקטו בין שני המדינות, והוחלף בקו השליטה לאחר מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971.

הגבול בין קשמיר ההודית למחוז פנג'אב הפקיסטני מכונה על ידי האו"ם "גבול העבודה" (Working Boundary), והודו רואה בו את הגבול הבינלאומי.

קטעי הגבול מצפון לדרום:
 קו מיקום המעשי של המשמר  (כ-110 ק"מ): שאינו מוגדר בבירור באזור סיאצ'ן. השליטה באזור הייתה הסיבה למלחמת קרגיל ב-1999.
 קו השליטה (LoC) (כ-460 ק"מ): גבול דה-פקטו בין קשמיר ההודית לקשמיר הפקיסטנית. צורתו הנוכחית נוצרה לאחר הסכם שימלה (1972).
 גבול עבודה: מפריד בין פנג'אב הפקיסטנית לג'אמו וקשמיר ההודית. הכינוי גבול העבודה ניתן לו על ידי האו"ם; פנג'אב הפקיסטנית מוכרת כחלק מפקיסטן על ידי שני הצדדים ואילו ג'אמו וקשמיר היא טריטוריה שנויה במחלוקת (נתבעת על ידי פקיסטן אך בשליטת הודו).
 גבול בינלאומי: הגבול המוכר הן על ידי הרפובליקה של הודו והן על ידי הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
 גבול ימי: הקטע בין המים הטריטואליים של הודו ושל פקיסטן, במי הים הערבי.

מעברי גבול 
מעברי הגבול הידועים:
 אטארי ווואגה היא נקודת המעבר המפורסמת והבולטת ביותר בין הודו לפקיסטן בשל טקס סגירת המעבר. נמצא במרחק של 32 ק"מ מאמריטסר ו-24 ק"מ מלאהור.
 מונאבאו: כפר הממוקם במחוז ברמר בראג'סטאן, עברה דרכה הת'אר אקספרס , שפעלה מפברואר 2006 עד אוגוסט 2019.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

יחסי הודו–פקיסטן
הודו: גאוגרפיה
פקיסטן: גאוגרפיה
גבולות