חורון

חורון (באוגריתית: 𐎈𐎗𐎐) הוא אל כנעני, מקביל לאל חור ("הורוס") המצרי.

עדויות 
בלוח משירת אוגרית, ובו לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. סדר הופעת האלים הוא אל, בעל, דגן, ענת ועשתרת (מופיעות יחד), ירח, רשף, טֿיטֿ וכמוש, מלך, כושר וחסיס, שחר ושלם, וחורון. מעון חורון הנזכר בלוח הוא "מצד" (אולי מלשון מְצָד – מצודה). מטבעו של הטקסט כלחש רבות בו הרמיזות והסתומות על הברור, אך ניכר שלאחר שמוזכר חורון חלה תפנית: אחר הקריאה לחורון לפעול בא, בניגוד לקריאות לאלים האחרים, קטע ובו חורון ככל הנראה מטהר את הארץ. חורון מתואר כועס, הורג את בנותיה (של הנחש?), באזור של "עיר זוּ קדם" (עיר מזרחית, הנזכרת גם בלוח הבא); הוא טיהר מן העצים ערער ומן השחת עץ מוות (אליו הערער כנראה זהה), ושב לביתו, כנראה בהתחמקות כלשהי. בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), אך הפעם חורון לא מופיע בין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה".

בשתי עלילות שונות, עלילות בעל וענת ועלילת כרת, מופיעה נוסחת קללה אלוהית: ; בעלילות בעל וענת מקלל כך בעל את אויבו ים, ובעלילת כרת מקלל כך המלך כרת את בנו הסורר. בעלילת כרת מופיע מיד לאחר מכן "תקלנ בגבל שנתכ" (תמעטנה בגבל שנותיך), ובעלילות בעל מופיע, במרווח קל (מה שנאמר באותו מרווח לא שרד) "מט תפלנ בג[בל שנתכ...]" (מטה תיפולנה בגבל שנותיך). הופעתו של חורון בקללה כשובר ראשים מבטא את היותו אל עיט, בדומה למקבילו המצרי חור.

היישוב המקראי בית חורון קרוי על שם האל הכנעני חורון; "בית חורון" הוא מקדש חורון, והיישוב נקרא ככל הנראה על שם המקדש בו. בתל קסילה נמצא אוסטרקון ועליו כתובת  (כלומר "זהב הבא מאופיר, לבית חורון"), כאשר בית חורון יכול להיות שם היישוב או כינוי למקדש חורון, שייתכן שהיה בתל קסילה עצמו.

בתל יבנה נמצא קליע עופרת עתיק מהתקופה ההלניסטית, המוקדש ל"ניצחון הרקלס והַוּרוֹנַס". זוג אלוהי זה מוכר גם מכתובת מדלוס שהוקדשה על־ידי תושבים מיבנה או יבנה־ים לאלוהי העיר. לאור היישוב הפיניקי בעיר, הרקלס מזוהה עם מלקרת הצורי, ו"האורונאס" מזוהה עם האל הכנעני חורון.

לקריאה נוספת

ביאורים

הערות שוליים

אלים כנעניים
אלים מצריים