זיגמונד ראשר

דוקטור זיגמונד ראשר (בגרמנית: Sigmund Rascher; 12 בפברואר 1909 – 26 באפריל 1945) היה רופא גרמני וחבר במפלגה הנאצית אשר ביצע מאות ניסויים בבני אדם במסגרת עבודתו בשורות השוצשטאפל, תחת חסותו האישית של היינריך הימלר. בשלהי מלחמת העולם השנייה נעצר בידי המשטרה הפלילית, הקרימינלפוליציי, באשמת חטיפת תינוקות ומסירתם לזוגות שסבלו מבעיות פוריות. כמו כן נאשם ברצח עוזרת המעבדה שלו. הוא נכלא במחנה הריכוז דכאו והוצא להורג ב-1945.

ביוגרפיה 
זיגמונד ראשר נולד במינכן ב-12 בפברואר 1909, בנו השלישי של הרופא האנס אוגוסט ראשר, ואחיינו של המוזיקאי הידוע . אביו היה תומך נלהב של האנתרופוסוף רודולף שטיינר. הוא הצטרף ל שהקים ב-1913 ואף לקח חלק בקורס ה הראשון שהתקיים אי פעם ב-1921. מאוחר יותר שלח אותו אביו ללמוד ב, אותו הקים שטיינר עצמו, על אף שבסופו של דבר סיים ראשר הצעיר את חוק לימודיו ב-1930 או ב-1931 בבית ספר תיכוני בקונסטנץ.

כעבור שנתיים נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, ובאותה תקופה גם הצטרף למפלגה הנאצית. ישנן שתי גרסאות הנוגעות לזמן כניסתו לחיים הפוליטיים: הראשונה, שנמסרה מפיו, גורסת כי התאריך האמיתי היה ה-1 במרץ, והשנייה, אשר נלקחה מתיעודי הארכיון המפלגתי, גורסת כי התאריך היה, הלכה למעשה, ה-1 במאי; סוגיה זו רלוונטית משום שהתאריך הראשון התקיים רק ארבעה ימים לפני ניצחון המפלגה הנאצית ב, ואילו השני התקיים לאחר ביסוס עלייתו של היטלר לשלטון והעברת חוק ההסמכה.

לאחר שעבר בהצלחה את בחינותיו הראשונות נסע ראשר לשווייץ בכדי לעבוד יחד עם אביו, אשר התגרש במהלך היעדרותו, ועבד כעת בתור אקטיביסט לצדו של הכימאי האנתרופוסופי , בדורנאך. ראשר המשיך בלימודיו בבזל והצטרף לכוחות ההתנדבות השווייצרים במשך כמה חודשים ספורים, בטרם שב למינכן באוקטובר 1934 על מנת לסיים את לימודיו.

עבודת התזה של ראשר עסקה בבדיקות היריון ויצרה עניין רב בקרב חוקרי הורמונים מאותה העת. הוא פיתח עניין כמעט אובססיבי במדידת הורמונים של היריון באמצעות , שיטה עליה שמע מפייפר. לצורך מימון מחקריו השתמש במענקים ותמריצים שונים שקיבל מידי , וב-1936 סיים בהצלחה את בחינות ההסמכה המדיניות וקיבל דוקטורט לרפואה.

בשלוש השנים הבאות התנדב ראשר כעוזר במחלקה הכירורגית של , ולמחייתו התפרנס ממענקים שקיבל מידי . הוא ערך מחקרים אנטומיים בקריסטלוגרפיה אונקולוגית, ומאמריו פורסמו בשבועון הרפואי של מינכן.

באותה תקופה הצטרף ראשר לשורות השטורמאבטיילונג והתקדם עד לדרגת רוטנפיהרר, בטרם הועבר לשוצשטאפל ב-11 באוקטובר 1939. לאחר שהתכחש בפרהסיה לאביו, אשר דעותיו הפרוגרסיביות משכו תשומת לב שלילית רבה, גויס ראשר ללופטוואפה, כך שהחזיק במינויים בכמה חילות.

עם גיוסו פגש ראשר את קרולינה "ניני" דיהל, זמרת פופ לשעבר ובת חסותו של רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, והשניים נישאו. בשנים הבאות נהנה ראשר מהשפעה רחבה בשל קשריו עם הימלר, אפילו מעבר לממונים עליו. פשר יחסיה של קרולינה עם הימלר אינו ברור דיו, ומספר השערות גורסות כי הייתה מאהבתו.

תחילה התנגד הימלר לנישואיהם בשל הבדלי הגילאים המשמעותיים שהתקיימו ביניהם, כאשר קרולינה הייתה מבוגרת מראשר בשש עשרה שנים בעת היכרותם, ושאלת פוריותה הייתה מוטלת בספק. על אף כן, ברכתו של הימלר הייתה הכרחית בשל חברותו של ראשר בשוצשטאפל, ולאחר לידתו של בנם השני מחוץ לנישואים, החליט להיעתר לבקשתם.

הימלר סיפק למשפחה הטרייה תמיכה כלכלית בדמות מאה שישים וחמישה רייכסמארקים אותם העביר לבני הזוג בכל חודש, וכן שלח מפעם לפעם סלסלות פרי, שוקולד, ומצרכים אחרים שלא היו ברי השגה ברייך באותה העת.

משפחתם הקטנה המשיכה לגדול עם לידתם של בנם השלישי, וב-1941 פנה הימלר לשני רופאים משורות השוצשטאפל, ארנסט רוברט גרוויץ ו, וביקש את דעתם המקצועית בנוגע ליכולתה של אישה בגילאי 49–50 להרות. עם מעצרו של ראשר ב-1944 התגלה כי קרולינה כלל לא הרתה, אף לא פעם אחת, וכי כל שלושת ילדיה נרכשו או נחטפו מידי זוגות אחרים.

ניסויים בבני אדם

מחלת הסרטן 
שבוע אחד לאחר פגישתו הראשונה עם הימלר, הציג בפניו ראשר מסמך שנשא את הכותרת . מעט לאחר מכן מונה למשרת המנהל הראשי של מחקר אשר עסק באבחנה מוקדמת של מחלת הסרטן, תחת הנחייתו של פרופסור .

בשלבי המחקר המוקדמים החל צוות המדענים לבחון תרכיז צמחי מסוים כתרופה למחלה. קורט בלומה, נציגו של משרד הבריאות הנאצי והמומחה למחלת הסרטן במועצת המחקר של הרייך באותה העת, הציע לנסות תחילה את החומר על מכרסמים, אולם ראשר התעקש להשתמש בנסיינים אנושיים. הימלר תמך בהצעתו, ותוכנית חדשה לניסויים בבני אדם הוקמה במחנה הריכוז דכאו.

כעבור חודש צורף ראשר למחלקת אננארבה. באותו יום הגיש תזכיר שנועד לעיניו של הימלר, בו הציע לבחון את מחלת הסרטן מבחינת חמישה היבטים: חלקם היו קשורים לעבודתו המוקדמת במינכן, ואחרים הצביעו על קשר אפשרי בין דשן מלאכותי לבין גידולים סרטניים שהתגלו בבקר. בנוסף ניסה להאיץ את התקדמות המחלה בעכברים בניסיון למצוא גורם קטלני שיסייע בהדברת חולדות.

לפקודתו של הימלר התבקש ראשר לערוך תיעוד ארוך טווח של ספירת דם בקרב אסירי עולם, כך שנתונים על התפתחות אפשרית של המחלה יהיו קיימים עוד מראשיתה. מטרת הניסוי הייתה לאפשר אבחנה של המחלה בעזרת בדיקות דם פשוטות.

ראשר החל את שלל מחקריו באופן צנוע בדירתו הפרטית, בה הקים מעבדה לבדיקות דם. ב-13 במאי 1939 ציווה הימלר בכתב כי מחלקת אננארבה תישא בכל הוצאותיו, לרבות תשלומי המים והחשמל של ביתו. קרולינה דיהל, אשר הייתה ארוסתו באותה העת, התגוררה בדירתו יחד עם חברתה ג'ולי מושלר, אשר שימשה כעוזרת מעבדה וכמנהלת משק הבית.

מאמר שעסק ב של ראשר במחקריו על מחלת הסרטן פורסם בכתב העת . וולפרם סיברס, המזכיר הכללי של מחלקת אננארבה, גילה תדהמה רבה בפני הצלחתו המהירה של ראשר, אשר הפכה אותו תוך זמן קצר לבכיר במחלקה.

לחץ אוויר 
ראשר גויס למערך המילואים של הלופטוואפה כקצין רפואה באוגוסט 1939, על אף עבודתו המשותפת זה מכבר עם הצבא הגרמני מתוך שורות השוצשטאפל. הוא הוצב בבסיס הדרכה ללוחמה ארטילרית נגד מטוסים, כיום , ב. פקודותיו הראשונות בחיל האוויר הורו לו לפתח , אשר תסייע במיוני הטיס של הצבא.

על אף משימותיו החדשות, לא נטש ראשר את מחקריו הקודמים, וב-1 בדצמבר 1940 שלח מכתב לשטנדרטנפיהרר  במחנה הריכוז דכאו, וביקש כי יסייע לו להמשיך בהתחייבויותיו הקודמות בכך שישלח דגימות דם לעוזרת המעבדה שלו, מושלר, על בסיס שבועי.

לאחר שנחל תבוסה בקרב על בריטניה ב-1940 עמל הלופטוואפה בניסיונות קדחתניים על פיתוח מטוסי סילון המסוגלים לטוס בגובה רב. במכתב ששלח להימלר בו הודה לו על הפרחים ששלח לכבוד לידתו של בנו השני, ניסח ראשר את הבקשה הרשמית:

.

הימלר שהה באותה העת באוסלו, ועוזרו האישי, רודולף ברנדט, ענה במקומו כי הרייכספיהרר  לספק את האסירים את הנחוצים. ראשר הועבר למכון לרפואה אווירית במינכן ופתח בסדרת ניסויים בבני אדם תחת הנחייתו המקצועית של  במחנה הריכוז דכאו. ההכנות לניסויים החלו בדצמבר 1941, וצריף מספר חמש פונה לחלוטין וצויד בתא לחץ אשר הושאל מהפיזיולוג . כמו כן הוסב אחד התאים במקום לחדר ניתוח.

הניסויים הראשונים החלו בפברואר 1942, והתעכבו במשך זמן מה בעקבות מחלוקות שהתעוררו בין הלופטוואפה לשוצשטאפל. לבסוף הסכימו שני הצדדים כי השוצשטאפל יספק את האסירים הדרושים, אשר היו עתידים לשמש כנסיינים, וכי אנשיו יוכלו לפקח על המחקר לצדו של ראשר.

חדר הבקרה של המיזם הוקם גם הוא בצריף מספר חמש של המחנה. הרופא  שימש כמפקח על הניסויים מטעם הלופטוואפה, והיה אחראי להקמתו של  נייד בין צריף מספר שלוש לצריף מספר חמש. הניסויים דימו צניחות מגובה של עשרים ואחד קילומטרים, ונמשכו עד למאי 1942. ממצאיהם הסופיים נחתמו בידי רוף, רומברג וראשר.

בהיעדרותו של רומברג, השתמש ראשר בתא הלחץ לצורך עריכת ניסויים נוספים פרי המצאתו, ונהג להכניס פנימה נסיינים ולהחזיקם תחת לחץ קיצוני. לאחר נעילתם בתא, הפחית ראשר את הלחץ הפנימי על מנת לדמות תנאים המצויים בגובה רב. הלחץ בתא היה יכול להשתנות בקלות ובמהירות רבה, מה שאיפשר לראשר לעקוב אחר התנאים מהם סבלו טייסים במהלך נפילה חופשית וללא כל חמצן.

אם הנסיינים נותרו בחיים, או שעם הוצאתם החוצה הבחין ראשר בפעימות לב חלשות או אפילו בנשימות חנוקות, החל מיד לנתח את גופם בניסיון לתעד את פעילות המוח, הלב והריאות, בתגובה למצב שבו היו נתונים זה עתה.

ממצאי מחקריו הפרטיים של ראשר הועברו להימלר בלבד, אשר העיר כי יש להמתיק את עונשם של מי מהנסיינים אשר ישרדו את המחקר לכדי מאסר עולם. ראשר ענה בתגובה כי כל הקורבנות עד אותה העת היו פולנים וסובייטים בלבד, ושלדעתו אין להעניק להם חנינה מכל סוג.  העיד כי ראשר נמנע מעריכת הניסויים אלא בהיעדרותו של רומברג, ונטה לעשות זאת באישון הלילה. לדבריו, מתו בסך הכל בין שבעים לשמונים אסירים לאורך המחקר.

היפותרמיה וקיפאון 
בתום המחקר הקודם החל ראשר להשקיע את מירב מאמציו בחקר היפותרמיה וקיפאון, דרך סדרת ניסויים חדשה שנערכה על שלוש מאות נסיינים אשר לא מסרו את הסכמתם להם. חוקרים אמריקאים גילו מאוחר יותר כי במקרה הזה שימש ראשר כמעין שעיר לעזאזל תחת ידיו של , המנתח הראשי של הלופטוואפה, אשר תכנן באופן אישי את הניסויים.

הצורך בניסויים התעורר לאחר שמטוסים גרמנים רבים נורו בידי כוחות האוויר והארטילריה של הבריטיים, ונאלצו לבצע נחיתות חירום או להתרסק בים הצפוני ובתעלת למאנש. לפיכך, הציע הלופטוואפה כי מחקר לחץ האוויר ילווה במחקר הנוגע להיפותרמיה. הימלר הורה לראשר ביוני 1942 להתחיל בהכנות לניסויים, וקבוצת המחקר  הוקמה תחת ניהולו של פרופסור .

הנסיינים נאלצו לשהות בסביבה פתוחה תחת מזג אוויר קפוא למשך תקופות זמן ארוכות, לעיתים עד ארבע עשרה שעות ברציפות. לחלופין, הוכנסו חלקם לתאי מים מלאי קרח לאורך שלוש שעות, כאשר טמפרטורות הגוף והדופק שלהם נמדדו בעזרת סדרת אלקטרודות. לאחר מכן נבדקו דרכים אפשרויות לחימום גופם, לרוב באמצעות טבילה במים חמים. עד אחד סיפר כי חלק מהנסיינים הושלכו לתוך מים רותחים.

הימלר השתתף בכמה מהניסויים והציע לראשר לנסוע לים הצפוני על מנת ללמוד כיצד תושבי המקום נהגו לחמם חולי היפותרמיה. כמו כן נשמע אומר כי , בנוסף לכך ש היה בעל השפעה שונה מ. בהמשך הובאו ארבעה נשים צועניות ממחנה הריכוז ראוונסבריק לצורך עריכת ניסוי נוסף, בו אדם שסבל מהיפותרמיה הונח בין שתי נשים עירומות בניסיון לחממו.

נושאים נוספים שנחקרו היו התנהגות אנושית בתנאי קור קיצוניים, יעילותם של ביגוד ופריטי לבוש שונים כנגד הקור, וניסיונות אפשריים להאטת או למניעת מוות באמצעות התחממות. תוצאות המחקר הוצגו בכנס רפואי שהתקיים בנירנברג באוקטובר 1942, באמצעות שתי מצגות שנקראו  ו.

באותה העת סופח ראשר חזרה לשורות השוצשטאפל וניסה להשיג את התעודות והאישורים המתאימים לצורך קבלת משרה אקדמית בכירה. על אף שניסויי ההיפותרמיה והקיפאון תמו באופן רשמי באותה שנה, הוא המשיך במחקריו על מנת להשיג ; עבודת התזה של הפוסט-דוקטורט שלו נקראה .

לצורך מחקריו נעזר ראשר בתקופת החורף הקפואה במיוחד שתקפה את גרמניה בין השנים 1942–1943. כאשר מזג האוויר החל להתחמם, ביקש מהימלר לקבל העברה רשמית למחנה ההשמדה אושוויץ, שם האטמוספירה הייתה קרה יותר. כמו כן השתרע המחנה על שטח רחב יותר, מה שהפחית את תשומת הלב שהופנתה כלפיו. הניסויים הסתיימו באופן מוחלט במאי 1943, ולדבריו של , גבו את חייהם של בין שמונים לתשעים אנשים.

על אף כן, קורות החיים שמסר ראשר, אשר הסתמכו ברובם על שלל המחקרים שביצע, נדחו פה אחד בידי מוסדות שונים במינכן, מרבורג ופרנקפורט, בעקבות הדרישה הרשמית אשר הייתה מקובלת בגרמניה דאז, קרי כי על ממצאי המחקר להיות גלויים בפני הציבור.

ניסויים בעלי אופי דומה נערכו בין יולי לספטמבר 1944 בעקבות דרישותיה של מחלקת אננארבה ל, אשר בוצעו בידי סגל הרופאים בדכאו, לרוב תחת הנחייתו של וולפרם סיברס. סיברס ביקר במחנה הריכוז ב-20 ביולי אותה שנה ושוחח עם וילהלם בייגלבק ו, שביצעו את הניסויים בעצמם.

קרישת דם 
בניסיון למלא את החלל הריק שנוצר בתום סדרת הניסויים הקודמת, ולמצוא מרחב חדש של אחריות, הפנה ראשר את תשומת לבו לטבליות פקטין אשר הופקו מסלק ושימשו כתרופה למניעת דימומים, עליה רשם הכימאי  פטנט בשם פוליגל.

בתמיכתו של הימלר, ניסה ראשר להגביר את השימוש בתרופה או לספק אותה באופן מניעתי, אולם גורמים רפואיים אחרים שעבדו בשוצשטאפל, כגון פרופסור קארל גבהרדט, הטילו ספק ברעיונו, וראשר נאלץ להוכיח את השפעתה של התרופה. תחילה נתן אותה לאסירים שעברו ניתוחים, ומאוחר יותר ירה בנסיינים באזורי הצוואר והחזה, או שכרת את גפיהם, בטרם נתן להם לבלוע את הטבליות תוך כדי שבחן את מהירות ההתקרשות של דמם.

מעצר והוצאה להורג 
קרולינה "ניני" דיהל, אשתו של ראשר, נעצרה במרץ 1944 בגין פרשיית הונאות רחבה, לאחר שמשטרת מינכן תפסה אותה בשעת מעשה כאשר ניסתה לחטוף תינוק. במהלך חקירתה גילו החוקרים שחטפה שלושה תינוקות אחרים ורק העמידה פנים כי הייתה בהיריון, זאת בכדי לטעון מאוחר יותר כי הרתה אותם. כמו כן ניסתה לזייף את הריונה הרביעי ולחטוף תינוק נוסף בניסיון להוכיח להימלר שיכלה להרות על אף גילה המבוגר, ולקדם את רעיונו של בעלה, אשר ביקש להגביר את קצב צמיחת האוכלוסייה באמצעות "הרחקת" גיל המעבר. חקירה נוספת חשפה שכל ילדיה נגנבו או נרכשו. הימלר חש נבגד והורה על מעצרו של ראשר באפריל אותה שנה.

בנוסף להאשמות החטיפה שהועלו נגדו בגין שותפות לדבר העבירה, נאשם ראשר גם בניהול ספרים כוזב, הונאה מדעית, וכן ברצח של עוזרת המעבדה שלו, ג'ולי מושלר, אשר נראתה בחיים לאחרונה בטיול הרים משותף עם בני הזוג כשנה קודם לכן.

ראשר ואשתו הורשעו באישומים ללא משפט ונשלחו במהרה למחנות ריכוז, זיגמונד לבוכנוולד וקרולינה לראוונסבריק. שניהם הוחזקו בתאים תת-קרקעיים דמויי בונקרים אשר יועדו לאסירים מיוחדים.

ראשר נותר במחנה הריכוז בוכנוולד עד לפינויו הסופי באפריל 1945. הוא נלקח יחד עם אסירים נוספים לדכאו, שם הוצא להורג באמצעות ירייה בראשו ב-26 באפריל 1945, שלושה ימים בלבד לפני ששוחרר המחנה בידי הכוחות האמריקאים. עדות נוספת מפי קצין שוצשטאפל שנכח במקום גרסה כי הוצאתו להורג בוצעה בידי האופטשארפיהרר תיאודור בונגרץ, בפקודתו הישירה של הימלר. לדבריו, ראשר נורה דרך תא הצפייה ומסירת האוכל של דלת תאו, ולאחר מכן בעט בונגרץ בגופתו בעודו אומר, . קרולינה הוצאה להורג בערך באותה העת.

התייחסות לתוצאות הניסויים 
ישנן שתי אסכולות עיקריות המתייחסות לשאלה האם יש בסיס אתי לשימוש בממצאים של אותם ניסויים שבוצעו על האסירים של מחנות הריכוז העבודה והשמדה במהלך השואה:

האסכולה הראשונה, התומכת בשימוש בממצאים, נשענת על שתי טענות:

לפי דבריו של ד"ר הנרי קי. בייצ'ר מבית הספר לרפואה הרווארד, בכנס לרופאים מרדימים.
 טענה ראשונה, הטענה המדעית-רפואית הגורסת שאם ניתן להפיק מאותם ניסויים מידע אשר יכול לסייע להצלת חיי אדם, אריכות ימים ואף אפילו באיכות חיים, בין אם של האוכלוסייה הכללית ובין אם של מטופלים או חולים, הדבר נכון ואף מוסרי להמשיך לחקור (בתנאי ניסויים עכשוויים).
 הטענה השנייה, הטענה האתית, מתייחסת לאותם נסיינים אשר עונו ואיבדו את חייהם במהלך אותם ניסויים, וגורסת ששימוש בממצאים משמעותו שמותם וסיבלם לא יהיה לשווא. ממצאים חדשים על בסיס הניסויים שהשתתפו בהם יוקדשו לזכרם ולזכותם ולעולם יהיו מוקרים על ההקרבה שלהם. מעין ניסיון לתת למוות שלהם משמעות למען טובת האנושות – משמעות אשר בצורה מסוימת היית נתעבת על ידי הנאצים.

האסכולה השנייה, המתנגדת לשימוש בממצאים.

על בסיס דבריה של ד"ר מריסה אנג'ל בכתב העת New England Journal of Medicine, אשר גורסת שכל שימוש בממצאים אלו נותן לגיטימציה לאותם ניסויים, לשיטות המחקר, ולעקרונות האכזריים הצרופים לאורך כל הניסויים על חשבון בני אדם שנלקחו מהם זכויות אדם בסיסית. היא מנמקת זאת כך:
 טענה ראשונה - כאשר מנתחים את הניסויים אי-אפשר שלא להתייחס לאותם נסיינים כפי שהרופאים הנאצים הסתכלו עליהם - לא כבני אדם אלא כמעין חיות מעבדה. בכך שנותנים אפילו במעט מן הלגיטימציה הופכים אנו להיות רטרואקטיבית למענים שלהם.
 הטענה השנייה מתייחסת לסקרנות המדעית - למרות שהשאלות שנחקרו לגיטימיות, קיימים כיום אמצעים אתיים ומקצועיים לא פחות להשגת ממצאים.

אומנם, אותן אסכולות מציגות גישות חד משמעיות, אך בהינתן הצגת סיטואציות קיצוניות רוב אלו שיחזיקו באחת הדעות ישקול לשנות את דעתם או לפחות להסכים לסייגים.

ניתנת הדוגמה: "אם הממצאים מהניסויים היו מצילים את כל דיירי הרחוב ממוות מהיפותרמיה בחורף הקרוב", האסכולה השנייה הייתה יכולה להסכים שזהו מעשה נכון.

מצד שני, אם לאחר שימוש באותם ממצאים יוצע לשנות את העקרונות שהם משתמשים בניסויים בבני אדם לפחות מוקפדים ופחות מיושרים עם זכויות אדם, האסכולה הראשונה הייתה ככל הנראה מתנגדת.

אף-על-פי-כן, כאשר לא מתייחסים לאותם מקרים קיצוניים רוב מחזיקי הדעה יצודדו גישה אחת. באשר לפרסום ממצאים מניסויים מסוג זה, כתבי-העת ועורכיהם נמנעים מלפרסם אותם ממצאים, דבר אשר מעיד על הגישה הרווחת.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים 

 מכתביהם של הימלר וראשר; אורכב מהמקור ב-6 באוגוסט 2022.

הערות שוליים 

רופאים גרמנים
פושעי מלחמה נאצים שהוצאו להורג
גרמנים שנולדו ב-1909
גרמנים שנפטרו ב-1945