הרנסאנס של המאה ה-12

הרנסאנס של המאה ה-12 הוא מושג שהוטבע בידי המלומד צ'ארלס הומר הסקינס ב-1927, בספרו The Renaissance of the Twelfth Century – וזאת בעקבות דמיון בתופעות תרבותיות בין המאה ה-12 למאה ה-15.

הרנסאנס של המאה ה-12 הוא תקופה של 'לידה מחדש' בתחום התרבות, אשר ארעה בשיא ימי הביניים. במהלכה, התרחשו שינויים מפליגים בתחומים החברתיים, המדיניים, הכלכליים, הטכנולוגיים והתרבותיים. שינויים אלו סללו את הדרך לרנסאנס של המאה ה-15.

המושג 'הרנסאנס של המאה ה-12' 
הרנסאנס (בצרפתית: Renaissance – "לידה מחדש") הוא שמה של תנועת תחייה תרבותית, פילוסופית ואמנותית שהחלה באיטליה בתקופת ימי הביניים המאוחרים והתפשטה בהדרגה לרחבי אירופה. ג'ורג'ו וזארי היה הראשון שהשתמש במילה "רנסאנס" Rinascita בדפוס, בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" שיצא לאור בשנת 1550 והוקדש לקוזימו דה מדיצ'י. ההתייחסות מצד וזארי הייתה בעיקר לתחיית האמנות בכיפה של מיכלאנג'לו; ויעקב בורקהארט, בספרו "תרבות הרנסאנס באיטליה", הרחיב את המילה למונח היסטורי המתאר את התקופה כולה, שנמשכה בערך מהמאה ה־14 ועד למאה ה־17.

הרנסאנס של המאה ה-12 הוא אחרון הרנסאנסים של ימי הביניים, וקדמו לו שני 'רנסאנסים'. אלו אירעו סביב תהליכים של התחזקות והתגבשות מדינית, אך נתנו את אותומיהם במגוון תחומים. ראשון בסדרה זו של תהליכים אירע סביב הכתרתו של קרל הראשון למלך הפרנקים (768-814), ולקיסר הקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה (800–814). קרל הגדול עודד את החינוך, בכך שהקים כנסיות, אשר סביבן נפתחו בתי ספר, שבהן למדו לטינית ויוונית. תור זהב זה כונה 'הרנסאנס הקרולינגי', על ידי ההיסטוריון הצרפתי ז'אן ז'אק אמפר (1839).

אירופה ידעה רנסאנס נוסף סביב הכתרו של אוטו הראשון למלך הסקסונים (936-973) ולקיסר הקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה (962–973). אוטו הגדול הביא לפריחה תרבותית בכל האימפריה, שלימים תזכה בשם "הרנסאנס האוטונאי". האימפריה הפכה למעצמה ונתפסה כממשיכה של השלטון הקרולינגי, ולאחת האימפריות הגדולות ששלטו באדמת אירופה אי פעם. הוא מינה בישופים וארכיבישופים, אשר הזרימו דם חדש לתרבות האירופאית של ימי הביניים.

המושג 'הרנסאנס של המאה ה-12' הוטבע בידי המלומד צ'ארלס הומר הסקינס ב-1927, בעקבות דמיון רב בתופעות תרבותיות בין 'הרנסאנסים'. בספרו הוא טען שעוד ב-1070 נשבה רוח של שינוי ברחבי אירופה; שבאה לידי ביטוי בשלל תחומי תרבות: בשגשוג הסגנון הרומנסקי, הגותי הקורן והגותי הלוהב באמנות; בהופעתן של ספרויות בלשונות אירופה; בהחייאת הקלסיקונים הלטיניים, הספרות הלטינית והחוק הרומאי; ברכישה מחדש של המדע ושל הפילוסופיה היווניים, בתיווכם של הערבים; ובהקמת ראשונות האוניברסיטאות האירופיות. לדידו של הסקינס המאה ה-12 הטביעה אפוא את רישומה על ההשכלה הגבוהה, הפילוסופיה הסכולסטית, מערכות המשפט, האמנות, הספרות ועוד. על פי קנט קלרק, כבר מ-1100 החלו להיות מוקמים מזנזרים וקתדרלות מרשימים, המאותרים בפסלים, מוזאיקות, ועבודות אחרות; אשר כמותם לא נודעו במאות הקודמות. האב סוגר ממנזר סנט-דני נחשב לאחד הפטרונים של האמנות הגותית בראשיתה; וזאת התפתחה על רקע ההבנה שבכוחה של האמנות להביא ליתר קרבה לאל.

הרקע להופעת 'רנסאנס' במאה ה-12 

המאה ה-12 הייתה תקופה העטירה במסעות צלב. מאה זו גם מתאפיינת בהתפתחות מואצת של הערים וכלכלתן וכן בגדילת אוכלוסייתן. גם בכפרים חל שיפור בדרכי עיבוד הקרקע, והומצאו כלים חדשים, אשר הביאו לעלייה בתפוקת התוצרת החקלאית. עם הרפורמה הגרגוריאנית, הכנסייה מצדה עברה שינויים, אשר אפשרו נגישות משופרת לאוצרות הספרותיים וההגותיים של העולם העתיק. כמו כן, מוקדי הידע עברו מהמנזרים לקטדרלות, ולבתי הספר שקמו לצידן. מלכי צרפת הופכים את פריס לבירה בינלאומית, שבה נוהרים מלומדים מכל אירופה. גם שאר ערי אירופה יודעות שגשוג דומה.

בנסיבות אלו נוצר מפגש בין התרבות הלטינית במערב, לבין התרבות המזרחית בביזנטיון, ולבין התרבות הערבית, ששלטה במזרח התיכון בכלל, ובארץ ישראל בפרט. זאת נכבשה בתחילת המאה ה-12 והוקמה בה ממלכה צלבנית. הצלבנים שחזרו לאירופה הביאו עימם שפע של חפצים, אשר יצרו מגע תרבותי בלתי אמצעי ויחסי סחר בין המערב למזרח. שלטו במסחר ערי המדינה של איטליה, ובין היתר ונציה וגינואה, שספינותיהן שלטו על כל ערי-הנמל של הים התיכון. פירנצה מצידה הפכה למעצמה כלכלית בעלת סדר גודל עולמי. בכדי להאדיר את שמן, מנהיגי ערי המדינה הללו טיפחו בקרבן חיי תרבות פוריים.

אבל גם בצפונה של אירופה, אירעו אירועים חשובים שתרמו להתפתחות הרנסאנס. מטעמים כלכליים, במאה ה-12 קמה הליגה ההנזיאטית, בערי החוף של הקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה. בראשה עמדה העיר לובק, שנוסדה ב-1158. הצטרפו לברית ערים זו המבורג, שטטין, ברמן ורוסטוק. בשיאה הליגה כללה גם ערים מחוץ לקיסרות הגרמאנית-רומית הקדושה, וביניהן ערי ארצות השפלה, לונדון ודנציג שבפולין. השפעת ברית הערים ההנזתיות הגיעה גם לסקנדינביה (ברגן) ולרוסיה (נובגורוד). כמו כן, הגרמנים התחילו משתלטים על שטחים סלוויים, ועליהם קמו פרוסיה ושלזיה. בעקבות תנאי המסחר המשופרים, שגשגה התרבות בצפונה ובמזרחה של אירופה.

במחצית המאה ה-13, בעקבות 'השלום המונגולי' השתפרו דרכי המסחר בין סין לבין מזרח אסיה, אשר ידעו מיתון במאות התשיעית והעשירית. עם הפלישה המונגולית ב-1241, נחשפו מדינות אירפה - לרבות האפיפיורות, לתרבות המונגולית המפותחת. בין האנשים שנסעו למזרח הרחוק נמנים ויליאם מרוברוק, ג'ובאני דה פיאן דל קרפיני, אנדרה דה לונז'ומו, אודוריק מפורדנונה, ג'ובאני דה מאריגנולי, ג'ובאני די מונטה קורבינו, וניקולה דה קונטי. הנודע מבין מגלי ארצות אלו הוא מרקו פולו, שכתב רשמים על מסעותיו בצרפתית. רשמי מסע של אישים אלו חשפו את המערב לפלאי המזרח והדקו את היחסים בין המזרח למערב. משנית לכך, הם גרמו לכך שהרנסאנס נמשך עד לשלהי המאה ה-13.

רוח הרנסאנס של המאה ה-12 
רוח הרנסאנס קודם כל באה לידי ביטוי בעיון מחודש בכתבים עתיקים, בעיקר לטיניים וכן בחיקויים בספרות של התקופה, לרבות ביצירותיהם של Baudri de Bourgueuil, Hildebert de Lavardin ו-Gautier de Chatillon. בעיקר סביב ברנרד משארטר פורחת חשיבה חדשנית, הניזונה מגילויה מחודש של הגותו של אפלטון.

בשרארטר לא רק מחקים את המורשת הישנה, אלא מתפתח בה לימוד רציונלי, המבוסס על חוויית 'האמיתי', מה שמכונה 'הפיזיקה'. לדוגמה, טיירי משארטר מפרש את הביבליה 'secundum physicam et ad litteram' ('על פי הפיזיקה והאות'). מתקיים אפוא ניסיון לבחון את הביבליה בכלים הנענים להגיון האנושי.

רוח הרנסאנס מוצאת את ביטויה בהתעוררות בתודעה האנושית: חל עיון מוגבר בחלקו של האדם בבריאה, והיותו נזר הבריאה וכן בפן האנושי של ישו - למשל ב-Cur Deus homo לאנסלם. ההתעניינות באדם באה לידי ביטוי גם בפיתוח מדעי הרפואה, בתרגומן של יצירות יווניות וערביות על האנטומיה והפיזיולוגיה של האדם ובכלל על הטבע, וכן בכתיבת חיבורים חדשים על נושאים אלו, למשל בידי Adelard de Bath (שחיבר Questiones naturales). הוגים אחרים מתבוננים באדם כמיקרוקוסמוס של הבריאה, וכחי בהרמוניה איתה (Bernard Silvestre, Alain de Lille, Honore d'Aurun, Hildegard de Bingen). אצל אלן דה ליל, הטבע פונה לאל, כדי שיעשה למען כינון עולם הרמוני, שבו יוכל להתקיים אדם טוב ומושלם.

ההיסטוריון לה-גוף טוען להיווצרות של שכבת משכילים מתוך שורות הכנסייה - הסכולסטיקנים. אלו ניהלו ויכוח פורה, ומבשריהם הוא אנסלם מקנטרבורי, בן המאה הקודמת. הסכולסטיקה צמחה מתוך ההתנגדות לשיטה הנוצרית המונסטית (שיטת הלימוד של הנזירים הנוצרים), שקדמה לה. החשיבות המיוחסת לה נובעת מהשימוש שלה בהיגיון (לוגיקה) ככלי למתן תשובות לשאלות פילוסופיות ותאולוגיות, בניגוד לשיטת הלמידה המונסטית, שהסתמכה בעיקר על הכתוב בכתבי־יד עתיקים, ללא דגש על עקביות לוגית. בין הסכולסטיקנים המוקדמים (1000–1250) נמנים פייר אבלר, פטר לומברדוס וז'ילבר דה לה פורה. הסכולסטיקה, אשר הושפעה מהגותו של אריסטו הגיעה לשיאה בשנים 1250–1350. בין הוגיה הבולטים נמנים רוברט גרוסטסטה, רוג'ר בייקון, אלברטוס מגנוס, תומאס אקווינס, בואטיוס דה דקיה, דונס סקוטוס, רדולפוס בריטוס, ויליאם איש אוקאם, ז'אן בורידן.

פריס הופכת לאבן שואבת, ובה נוהרים מלומדים מכל ארצות אירופה. גיום משמפו מקים בה את אסכולת סנט-ויקטור. בולט בה היג דה סנט-וינקטור, אשר בצד 'De sacramentis' כתב את 'Didascalicon', שמתמצתת את עולם הידע של ימי הביניים. עוד מורים באסכולה זו הם אנדרה דה סנט ויקטור, ורישרד דה סנט ויקטור (שכתב de Trinitate, כהמשך ליצירתו של אבלרד). גודפרואה דה סנט ויקטור מעלה את הטענה על היות אדם מיקרוקוסמוס של הבריאה. עוד ראויים לציון גוטיה דה סנט ויקטור וטרוס מפואטיה ופטרוס לומברדוס, שה-Sententiae שלו היה ליצירה תאולוגית רבת חשיבות בימי הביניים.

חידושי המאה ה-12 
לאחר קריסת האימפריה הרומית המערבית, הדלדלה אוכלוסייתה של אירופה. כמו כן, אבדה מרבית ספרותה המדעית והפילוסופית, הכתובה בלטינית ויוונית. מעט הידע שנותר הוחזק בידי הכנסייה, בה שלטה השפה הלטינית בלבד. במאה הי"ב חל מפנה, בעקבות מגעה של אירופה עם מחד התרבות הערבית, אגב השתלטות הערבים על ספרד ודרום איטליה, ותהליך הרקונקיסטה; ומאידך עם התהדקות היחסים בין המערב לביזנטיון. כתוצאה מהמגעים התרבותיים הללו, ובעידוד האוניברסיטאות שקמו, תורגמו באופן הולך וגובר יצירותיהם של פילוסופים יווניים וערבים, ובמיוחד את אלו של אריסטו.

במקביל חלו מספר התפתחויות טכנולוגיות חשובות: הומצאה טחנת הרוח באנגליה (1185) ובאותו הזמן הומצא המצפן. בית חרושת לנייר הוקם לראשונה בספרד סביב 1100. האסטרולב הובא לספרד בידי המוסלמים.

במאה ה-12 חל עיון מוגבר בספרות הלטינית, וזאת בלי קשר להתפתחות תרגום יצירות יווניות ללטינית. בתי הספר של הקתדרלות של שארטר, אורליאן וקאנטרבורי היו למרכזים, שבהם שגשגה הספרות הלטינית. ג'ון מסאליסבורי, המזכיר של קאנטרברי, מונה לבישוף שארטר. בעקבות התעניינותו בספרות הלטינית, חודשה ההתעניינות ביצירותיהם של אובידיוס, ורגיליוס, טרנציוס, הוראציוס, סנקה ובעיקר קיקרו. בשירה, ורגיליוס וכן אובידיוס הפכו לאובייקט הערצה. על אף התנגדותה של הכנסייה לכל התרבות הפגאנית הזאת, האוניברסיטאות הפכו למרכזים אריסטוטליים. עם גילויין של יצירותיו של אריסטו, התפתחה הסכולסטיקה, בעקבות חשיפתם של הנוצרים ליצירותיהם של הרמב"ם, אבו סינא ואבן רושד, שהושפעו ממנו. הסכולסטיקנים הבולטים הם אלברטוס מאגנוס, בונבנטורה ותומאס איש אקווינס. אלו השתמשו במושגים אריסטוטליים להגנה על הדוקטרינה הקתולית. האוניברסיטה של בולונייה מצדה הפכה לאבן שואבת, בכל הנוגע ללימודי משפט רומי ורפואה.

ראו גם 
 רנסאנס
 אסכולת המתרגמים של טולדו
 המאה ה-12

לקריאה נוספת 
 Charles H. Haskins, The Renaissance of the Twelfth Century, Cambridge Mass., 1927 Christopher Brooke, The Twelfth Century Renaissance, Londres, Thames and Hudson, 1969 Robert Louis Benson (dir.) et Giles Constable (dir.), Renaissance and Renewal in the Twelfth Century, Cambridge Mass., Harvard University Press, 1982 (réimpr. Toronto University Press, 1991)

הערות שוליים 

2023 05