מערב פלורידה

מערב פלורידה (בספרדית: Florida Occidental) היה אזור בחוף הצפוני של מפרץ מקסיקו שעבר כמה שינויים בגבולות ובריבונות במהלך ההיסטוריה שלו. כפי ששמו מרמז, הוא נוצר מהחלק המערבי של פלורידה הספרדית לשעבר (מזרח פלורידה היווה את החלק המזרחי, עם נהר האפלאצ'יקולה כגבול ביניהן), יחד עם אדמות שנלקחו מלואיזיאנה הצרפתית; פנסקולה הפכה לבירת מערב פלורידה. המושבה כללה כשני שלישים ממה שמכונה כיום ה-Florida Panhandle, כמו גם חלקים מהמדינות המודרניות בארצות הברית לואיזיאנה, מיסיסיפי ואלבמה.

ממלכת בריטניה הגדולה הקימה את מערב ומזרח פלורידה בשנת 1763 מתוך אדמה שנרכשה מצרפת וספרד לאחר מלחמת שבע השנים. מכיוון שהשטח שנרכש זה עתה היה גדול מכדי לשלוט ממרכז מנהלי אחד, הבריטים חילקו אותו לשתי מושבות חדשות המופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה. מערב פלורידה הבריטית כללה את החלק של פלורידה הספרדית לשעבר, ששכן ממערב לאפלאצ'יקולה, וכן חלקים מלואיזיאנה הצרפתית לשעבר; ממשלתו התבססה בפנסקולה. מערב פלורידה הקיפה אפוא את כל השטח בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, עם גבול צפוני שהוסט מספר פעמים במהלך השנים שלאחר מכן.

גם מערב ומזרח פלורידה נשארו נאמנים לכתר הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, ושימשו מקלטים עבור לויאליסטים שנמלטו משלוש עשרה המושבות. ספרד פלשה למערב פלורידה וכבשה את פנסקולה ב-1781, ולאחר המלחמה ויתרה בריטניה על שתי הפלורידות לספרד. עם זאת, היעדר גבולות מוגדרים הוביל לסדרה של סכסוכי גבול בין מערב פלורידה הספרדית לבין ארצות הברית הצעירה המכונה מחלוקת מערב פלורידה.

בגלל חילוקי דעות עם ממשלת ספרד, מתיישבים אמריקאים ואנגלים בין הנהרות מיסיסיפי ופרדידו הכריזו על אזור זה כרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה ב-1810. (הרפובליקה קצרת הימים לא הייתה בגבולות מדינת פלורידה המודרנית בארצות הברית; היא כללה את קהילות פלורידה של לואיזיאנה של ימינו) תוך חודשים היא סופחה על ידי ארצות הברית, שתבעה את האזור כחלק מרכישת לואיזיאנה ב-1803. ב-1819, ארצות הברית ניהלה משא ומתן על רכישת יתרת מערב פלורידה וכל מזרח פלורידה בהסכם אדמס-אוניס, ובשנת 1822 אוחדו שניהם לתוך טריטוריית פלורידה.

רקע 
האזור המכונה מערב פלורידה נתבע במקור על ידי ספרד כחלק מלה פלורידה, שכללה את רוב מה שהוא כיום דרום מזרח ארצות הברית. ספרד עשתה מספר ניסיונות לכבוש ולהתיישב באזור, ובמיוחד את ההתיישבות קצרת-הימים של טריסטן דה לונה ב-1559, אך הוא לא יושב לצמיתות עד המאה ה-17, עם הקמת משלחות לאפלאצ'ה. בשנת 1698 הוקם היישוב פנסקולה כדי לבלום את התפשטות צרפת לאזור.

החל מסוף המאה ה-17, הקימו הצרפתים יישובים לאורך חוף המפרץ ובאזור כחלק מלואיזיאנה הצרפתית, כולל מובייל (1702) ומבצר טולוז (1717) באלבמה של היום  ומבצר מורפס (1699) בחוף מיסיסיפי של ימינו. לאחר שנים של מחלוקת בין צרפת לספרד, הם הסכימו להשתמש בנהר פרדידו (הגבול המודרני בין פלורידה לאלבמה) כגבול בין לואיזיאנה הצרפתית לפלורידה הספרדית.  

לפני 1762, צרפת החזיקה וניהלה את הקרקע ממערב לנהר פרדידו כחלק מלואיזיאנה הצרפתית. ההסכם הסודי של פונטנבלו, שנחתם ב-1762 אך לא פורסם עד 1764, העביר למעשה לספרד את כל לואיזיאנה הצרפתית ממערב לנהר המיסיסיפי, כמו גם את האי אורלינס.

עם זאת, על פי האמנה שסיימה את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (מלחמת שבע השנים) ב-1763, בריטניה השיגה בעלות מיידית על כל לואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי. זה כלל את האדמה בין הפרדידו למיסיסיפי. ספרד גם ויתרה לבריטניה הגדולה על שטח לה פלורידה, בתמורה לקובה, אותה כבשו הבריטים במהלך המלחמה. כתוצאה מכך, במשך שני העשורים הבאים שלטו הבריטים כמעט בכל חופי מפרץ מקסיקו ממזרח לנהר המיסיסיפי.  רוב האוכלוסייה הספרדית עזבה את פלורידה באותה תקופה, ורישומי הממשלה הקולוניאליים שלה הועברו להוואנה, קובה.

ספרד, בינתיים, לא הצליחה לבסס את שליטתה בלואיזיאנה עד 1769, אז תפסה את החזקה הרשמית. במשך שש שנים, אם כן, לואיזיאנה כפי שצרפת החזיקה בה, וכפי שספרד קיבלה אותה,  לא כללה אף אחת מהטריטוריות שבין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, שכן התואר לאותו שטח עבר מיד מצרפת לבריטניה ב-1763

התקופה הקולוניאלית

התקופה הבריטית 

לאחר שמצאו את השטח החדש הזה גדול מכדי לשלוט כיחידה אחת, חילקו אותו הבריטים לשתי מושבות חדשות, מערב פלורידה ומזרח פלורידה, מופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה, כפי שנקבע בהכרזה המלכותית של 1763. מזרח פלורידה כללה את רוב פלורידה הספרדית לשעבר, ושמרה על הבירה הספרדית הישנה של סיינט אוגוסטין. מערב פלורידה כללה את האדמה שבין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, כולל קרקע ממה שהיה פלורידה הספרדית ולואיזיאנה הצרפתית, כאשר פנסקולה מוגדרת כבירתה. הגבול הצפוני נקבע באופן שרירותי בקו הרוחב ה-31.  

אמריקאים אנגלים ואמריקאים סקוטים-אירים רבים עברו לשטח בתקופה זו. מושל מערב פלורידה בנובמבר 1763 היה ג'ורג' ג'ונסטון; סגן המושל שלו, מונפורט בראון, היה בעל אדמות גדול במחוז שקידם מאוד את פיתוחו. שבע אסיפות כלליות כונסו בין 1766 ל-1778.  

בשנת 1767, הבריטים העבירו את הגבול הצפוני לקו הרוחב 32° 22′ צפון, המשתרע מהיאזו עד נהר צ'טהוצ'י, שכלל את מחוז נאצ'ז ומחוז טומביגבי.  השטח המצורף כלל בערך את החצאים התחתונים של המדינות הנוכחיות מיסיסיפי ואלבמה. מתיישבים חדשים רבים הגיעו בעקבות חיל המצב הבריטי, והפיחו את האוכלוסייה. בשנת 1774 הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שלח מכתבים שהזמין את מערב פלורידה לשלוח צירים, אך הצעה זו נדחתה מכיוון שהתושבים היו לויאליסטים ברובם. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מושל מערב פלורידה היה פיטר צ'סטר. מפקד הכוחות הבריטיים במהלך המלחמה היה ג'ון קמפבל. המושבה הותקפה בשנת 1778 על ידי משלחת וילינג .

התקופה הספרדית 
ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצד צרפת, אך לא לצד שלוש עשרה המושבות. ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780, ואת פנסקולה ב-1781.

בהסכם פריז מ-1783 שסיים את המלחמה, הסכימו הבריטים לגבול בין ארצות הברית למערב פלורידה בקו הרוחב 31° צפון בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה. עם זאת, הסכם אנגלו-ספרדי נפרד, שמסר את שני מחוזות פלורידה בחזרה לספרד, לא ציין גבול צפוני לפלורידה. ספרד התעקשה שהטענה שלה במערב פלורידה מתרחבת במלואה עד לגבול 1767 ב-32°22′, אך ארצות הברית טענה שהאדמה בין 31° ל-32° 22′ תמיד הייתה טריטוריה בריטית. זה עורר את המחלוקת הראשונה במערב פלורידה. משא ומתן בשנים 1785–1786 בין ג'ון ג'יי ודון דייגו דה גרדוקי לא הצליח להגיע למסקנה משביעת רצון. הגבול הוכרע לבסוף בשנת 1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבו הכירה ספרד בקו הרוחב 31° כגבול.

ספרד המשיכה לשמור על מזרח ומערב פלורידה כמושבות נפרדות. כאשר ספרד רכשה את מערב פלורידה ב-1783, הגבול המזרחי של בריטניה היה נהר האפלאצ'יקולה, אך ספרד ב-1785 העבירה אותו מזרחה לנהר סוואני. המטרה הייתה להעביר את המוצב הצבאי בסן מרקוס ואת מחוז אפלאצ'י ממזרח פלורידה למערב פלורידה.

בהסכם הסודי של סן אילדפונסו משנת 1800, הסכימה ספרד להחזיר את לואיזיאנה לצרפת; עם זאת, מיקום הגבול בין לואיזיאנה למערב פלורידה לא צוין במפורש. לאחר שצרפת מכרה את לואיזיאנה לארצות הברית ב-1803, פרץ סכסוך גבולות נוסף. ארצות הברית תבעה את השטח מנהר פרדידו ועד נהר המיסיסיפי, שהאמריקאים האמינו שהיה חלק מהמחוז הישן של לואיזיאנה כאשר הצרפתים הסכימו לוותר עליו לספרד בשנת 1762. הספרדים התעקשו שהם ניהלו את החלק הזה כמחוז מערב פלורידה ושהוא לא היה חלק מהטריטוריה שהוחזרה לצרפת על ידי קרלוס הרביעי ב-1802, כמו שצרפת מעולם לא נתנה את מערב פלורידה לספרד, בין רשימה של סיבות אחרות.

רפובליקת מערב פלורידה 

ארצות הברית וספרד ניהלו משא ומתן ארוך ולא חד משמעי על מעמדה של מערב פלורידה. בינתיים, מתיישבים אמריקאים קבעו דריסת רגל באזור והתנגדו לשליטה ספרדית. המתיישבים הבריטים, שנותרו, התרעמו גם הם על השלטון הספרדי, מה שהוביל למרד ב-1810 ולהקמת הרפובליקה של מערב פלורידה למשך 74 ימים.

במערב פלורידה, מיוני עד ספטמבר 1810, התקיימו ברובע באטון רוז' פגישות חשאיות רבות של מי שהתרעמו על השלטון הספרדי, כמו גם שלושה כינוסים שהתקיימו בגלוי. מתוך הפגישות הללו צמח המרד במערב פלורידה והקמת הרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה, שבירתה בסנט פרנסיסוויל, בלואיזיאנה של ימינו, על שפל לאורך נהר המיסיסיפי.

מוקדם בבוקר ב-23 בספטמבר 1810, מורדים חמושים הסתערו על מבצר סן קרלוס בבאטון רוז' והרגו שני חיילים ספרדים "בקרב אש חריף ועקוב מדם שחילץ את השליטה על האזור מידי הספרדים". המורדים פרשו את דגל הרפובליקה החדשה, כוכב לבן יחיד על שדה כחול. לאחר המתקפה המוצלחת, שאורגנה על ידי פילימון תומאס, בוצעו תוכניות לכבוש את מוביל ופנסקולה מהספרדים ולשלב את החלק המזרחי של המחוז ברפובליקה החדשה.  רובן קמפר הוביל כוח קטן בניסיון ללכוד את מוביל, אך המשלחת הסתיימה בכישלון.

התמיכה במרד הייתה רחוקה מלהיות פה אחד. נוכחותם של פלגים מתחרים פרו-ספרדים, פרו-אמריקאים ותומכים בעצמאות, כמו גם נוכחותם של עשרות סוכנים זרים, תרמו ל"מלחמת אזרחים וירטואלית בתוך המרד, כאשר הפלגים המתחרים התחרו על תפקיד". הפלג שהעדיף את המשך עצמאותה של מערב פלורידה הבטיח אימוץ חוקה בוועידה באוקטובר.  הוועידה הזמינה קודם לכן צבא בפיקודו של הגנרל פילמון תומאס לצעוד על פני השטח, להכניע את ההתנגדות למרד, ולחתור להבטיח כמה שיותר שטחים בבעלות ספרדית. "תושבי קהילות מערב פלורידה הוכיחו שהם תומכים במידה רבה במרד, בעוד שרוב האוכלוסייה באזור המזרחי של קהילות פלורידה התנגדה למרד. צבאו של תומאס דיכא באלימות את מתנגדי המרד, והותיר מורשת מרה באזורי טנגיפאהואה וצ'פונקטה."

ב-7 בנובמבר 1810, נבחר פולוואר סקיפווית' כמושל, יחד עם חברי בית מחוקקים דו-בתי. סקיפווית' הושבע ב-29 בנובמבר 1810. שבוע לאחר מכן, הוא ורבים מחבריו הפקידים עדיין התעכבו בסנט פרנסיסוויל בהכנות ללכת לבאטון רוז', שם תתקיים הישיבה הבאה של בית המחוקקים כדי לשקול את התוכנית השאפתנית שלו. ההשתלטות הממשמשת ובאה של ארצות הברית כנראה הפתיעה את סקיפוויט כאשר מושל טריטוריית מיסיסיפי, דייוויד הולמס, ומשלחתו התקרבו לעיירה. הולמס שכנע את כולם למעט כמה מנהיגים, כולל סקיפוויט ופילמון תומאס, הגנרל של חיילי מערב פלורידה, להסכים לסמכות האמריקאית.

סקיפווית' התלונן במרירות בפני הולמס כי כתוצאה משבע שנים של סובלנות אמריקאית להמשך הכיבוש הספרדי, ארצות הברית נטשה את זכותה על המדינה וכי אנשי מערב פלורידה לא ייכנעו כעת לממשלה האמריקאית ללא תנאים. לאחר מכן עזבו סקיפווית' וכמה ממחוקקיו הלא מפויסים למבצר בבאטון רוז', במקום למסור את המדינה ללא תנאי וללא תנאים.

בבאטון רוז' ב-9 בדצמבר 1810, סקיפווית' הודיע להולמס שהוא לא יתנגד עוד אבל לא יוכל לדבר בשם החיילים במבצר. מפקדם היה ג'ון באלינגר, אשר בהבטחתו של הולמס כי חייליו לא ייפגעו, הסכים למסור את המבצר. מושל טריטוריית אורלינס, ויליאם קלייבורן וכוחותיו המזוינים מפורט אדמס נחתו  מעל העיר. הולמס דיווח לקלייבורן כי "האזרחים החמושים... מוכנים לפרוש מהמבצר ולהכיר בסמכותה של ארצות הברית" מבלי להתעקש על תנאים כלשהם. קלייבורן הסכים לטקס מכבד לציון מעשה ההעברה הפורמלי. כך, בשעה 2:30 אחר הצהריים באותו אחר הצהריים, 10 בדצמבר 1810, "הגברים בתוך המבצר צעדו החוצה וערמו את נשקם והצדיעו לדגל מערב פלורידה כשהורד בפעם האחרונה, ולאחר מכן התפזרו".

גבולותיה של הרפובליקה של מערב פלורידה כללו את כל הטריטוריה מדרום ל-31°N במקביל, מזרחית לנהר המיסיסיפי ומצפון לנתיב המים שנוצר על ידי נהר איברוויל, נהר אמיט, אגם מאורפס, פאס מנצ'אק, אגם פונטצ'רטריין והריגולץ. נהר הפנינה עם היובל שלו שנשפך אל הריגולץ היווה את הגבול המזרחי של הרפובליקה.

סיפוח אמריקאי של השטח 

ב-27 באוקטובר 1810, נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון הכריז כי על ארצות הברית להשתלט על מערב פלורידה בין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, בהתבסס על טענה קלושה שהיא חלק מרכישת לואיזיאנה.  ממשלת מערב פלורידה התנגדה לסיפוח, והעדיפה לנהל משא ומתן על תנאים להצטרפות לאיחוד. המושל פולוואר סקיוויט הכריז שהוא ואנשיו "יקיפו את מטה הדגל וימותו להגנתו". ויליאם קלייבורן נשלח להשתלט על השטח, ונכנס עם כוחותיו לבירת סנט פרנסיוויל ב-6 בדצמבר 1810 ולבאטון רוז' ב-10 בדצמבר 1810. עם זאת, קלייבורן סירב להכיר בלגיטימיות של ממשלת מערב פלורידה, וסקיפווית' ובית המחוקקים הסכימו בסופו של דבר לקבל את ההכרזה של מדיסון. הקונגרס העביר החלטה משותפת, שאושרה ב-15 בינואר 1811, לדאוג לכיבוש זמני של השטח השנוי במחלוקת ולהכריז שהשטח צריך להישאר נתון למשא ומתן עתידי.

ב-12 בפברואר 1812, הקונגרס אישר בחשאי לנשיא ג'יימס מדיסון להשתלט על החלק של מערב פלורידה הממוקם ממערב לנהר פרדידו, שלא היה כבר ברשותה של ארצות הברית, עם הרשאה להשתמש בכוח צבאי וימי כפי שיימצא צורך.  ב-14 באפריל 1812 אישר הקונגרס את חלק השטח שממערב לנהר הפנינה להתאגד במדינת לואיזיאנה, שהוקמה רשמית ב-30 באפריל,  אך הוא לא צורף רשמית עד שהבית המחוקקים של המדינה אישר את זה. ב-4 באוגוסט  ארצות הברית סיפחה את מחוז מוביל של מערב פלורידה לטריטוריית מיסיסיפי ב-14 במאי 1812,   אם כי החלטה זו לא בוצעה בכוח צבאי עד כמעט שנה לאחר מכן.  לדברי היסטוריון אחד, "השילוב של מערב פלורידה בטריטוריית אורלינס מייצג את הופעתו של האימפריאליזם האמריקאי על ידי האיחוד החדש שנבנה. תוך שימוש בכוח, לא במשא ומתן, קלייבורן וצבאו, עם הכרזתו של מדיסון, אילצו את סקיפווית' ותומכיו לקבל שלטון זר."

טענת ארצות הברית 
על פי ההסכם הסודי מ-1 באוקטובר 1800, בין צרפת לספרד, המכונה הסכם סן אילדפונסו,  ספרד החזירה לצרפת ב-1802 את מחוז לואיזיאנה כפי שהיה באותה תקופה בבעלות ספרד, וכפי שהיה כאשר צרפת החזיקה בו בפעם האחרונה ב-1769.

בהעברת לואיזיאנה לארצות הברית, נעשה שימוש בשפה זהה בסעיף 3 של אמנת סנט אילדפונסו משנת 1800. העמימות בסעיף השלישי הזה התאימה למטרה של השליח האמריקני ג'יימס מונרו, אם כי היה עליו לאמץ פרשנות שצרפת לא טענה וגם ספרד לא התירה. מונרו בחן כל סעיף במאמר השלישי ופירש את הסעיף הראשון כאילו ספרד מאז 1783 ראתה את מערב פלורידה כחלק מלואיזיאנה. הסעיף השני רק שימש להבהיר את הסעיף הראשון. הסעיף השלישי התייחס לאמנות של 1783 ו-1795, ונועד לשמור על זכויותיה של ארצות הברית. הסעיף הזה פשוט נתן תוקף לאחרים.

לדברי מונרו, צרפת מעולם לא חילקה את לואיזיאנה כשהיא הייתה ברשותה. (הוא ראה ב-3 בנובמבר 1762 את תאריך הסיום של החזקה הצרפתית, ולא ב-1769 כאשר צרפת מסרה רשמית את לואיזיאנה לספרד). לאחר 1783, ספרד איחדה מחדש את מערב פלורידה ללואיזיאנה, החזיק מונרו, ובכך השלימה את המחוז כפי שהחזיקה בו צרפת, למעט אותם חלקים שבשליטת ארצות הברית. לפי פרשנות קפדנית של האמנה, עשויה ספרד להידרש לוותר לארצות הברית על שטח כזה ממערב לפרדידו שהיה שייך פעם לצרפת.

מתנגדים לטענת ארצות הברית 

 כחלק מאמנת הרכישה של לואיזיאנה משנת 1803, חזרה צרפת מילה במילה על סעיף 3 של האמנה עם ספרד משנת 1800, ובכך הכריעה במפורש את ארצות הברית לזכויות צרפת וספרד.
 בשנת 1800, לואיזיאנה לא כללה את מערב פלורידה.
 ספרד, בכל המשא ומתן עם צרפת, סירבה לוותר על כל חלק מפלורידה.
 ב-1801 הודיעה ספרד למושלי ספרד בצפון אמריקה שהשטח שנמסר לצרפת אינו כולל את מערב פלורידה.
 בפקודות והסכמים של ממשלת ספרד, תושבי פלורידה תמיד צוינו להבדיל מכל שאר הנחלות הספרדיות.
 הסכם ארנחואס של צרפת משנת 1801 עם ספרד קבע שהוויתור על לואיזיאנה יהיה "שחזור", ולא רטרוצסיה.
 צרפת מעולם לא נתנה שום חלק מפלורידה לספרד, ולכן ספרד לא יכלה להחזיר אותו.
 בתקופה שספרד החזיקה בפלורידה, הם תמיד נקראו פלורידה ומעולם לא כונו חלק מלואיזיאנה. הסכמים בין ארצות הברית וספרד כינו אותם גם פלורידה.
 ב-1803 החלה צרפת לנהל משא ומתן עם ספרד לרכישת מערב ומזרח פלורידה, ואישרה בכך שצרפת לא ראתה במערב פלורידה כאזור שכבר נרכש.
 במהלך המשא ומתן שלו עם צרפת, השליח האמריקני רוברט ליווינגסטון כתב תשעה דוחות למדיסון שבהם הצהיר שמערב פלורידה אינה ברשות צרפת.
 הנשיא ג'פרסון ביקש מגורמים אמריקאים באזור הגבול עצה לגבי גבולות לואיזיאנה, שהטובים ביותר לא האמינו שזה כולל את מערב פלורידה.
 כאשר לואיזיאנה נמסרה רשמית לארצות הברית, ארצות הברית לא דרשה להחזיק במערב פלורידה.
 בקיץ 1804, כאשר ארצות הברית וספרד פנו לצרפת כדי להשפיע על פרשנות ההסכם, נפוליאון צידד בחוזקה בספרד.
 בנובמבר 1804, בתגובה לליווינגסטון, הכריזה צרפת על התביעה האמריקאית למערב פלורידה מופרכת לחלוטין.
 בינואר 1805, שגריר צרפת וספרד הודיעו במשותף למדיסון כי התביעה האמריקאית למערב פלורידה אינה נסבלת. מדיסון הצביע על מפות שלפני 1763 שהראו את מערב פלורידה כחלק מטריטוריית לואיזיאנה הצרפתית לשעבר. השגריר הצרפתי ציין לחרדתו של מדיסון שאותו דבר חל על טנסי וקנטקי.
 עם כישלון המשימה המיוחדת של מונרו בשנים 1804–1805, מדיסון היה מוכן לנטוש לחלוטין את התביעה האמריקאית למערב פלורידה.
 בשנת 1805, ההצעה האחרונה של מונרו לספרד להשיג את מערב פלורידה נדחתה לחלוטין.
 במכתב משנת 1809, ג'פרסון למעשה הודה שמערב פלורידה אינה נחלת ארצות הברית.
 התואר האמריקאי לשטח לואיזיאנה היה בעצמו תואר פגום מכוח הסכם צרפת-ספרד משנת 1800.
 הגנרל אנדרו ג'קסון קיבל באופן אישי את מסירת הבעלות למערב פלורידה מהמושל הספרדי שלה ב-17 ביולי 1821.

היסטוריה מאוחרת יותר ומורשת 
הספרדים המשיכו לחלוק על סיפוח החלקים המערביים של המושבה במערב פלורידה, אך כוחם באזור היה חלש מכדי לעשות משהו בנידון. הם המשיכו לנהל את שאר המושבה (בין הנהרות פרדידו וסואני) מהבירה בפנסקולה.

ב-22 בפברואר 1819, ספרד וארצות הברית חתמו על הסכם אדמס-אוניס. בהסכם זה, ספרד ויתרה לארצות הברית הן את מערב ומזרח פלורידה בתמורה לפיצויים ולוויתור על תביעות אמריקאיות לטקסס.  בעקבות אשרור על ידי ספרד ב-24 באוקטובר 1820 וארצות הברית ב-19 בפברואר 1821, האמנה נכנסה לתוקף, ובכך קבעה את הגבולות הנוכחיים.

הנשיא ג'יימס מונרו הוסמך ב-3 במרץ 1821 להשתלט על מזרח פלורידה ומערב פלורידה עבור ארצות הברית ולדאוג לממשל ראשוני.  כתוצאה מכך, צבא ארצות הברית השתלט ושלט בשתי פלורידות כאשר אנדרו ג'קסון כיהן כמושל. ארצות הברית ארגנה עד מהרה את טריטוריית פלורידה ב-30 במרץ 1822, על ידי שילוב של מזרח פלורידה ושטחי מערב פלורידה ממזרח לנהר פרדידו והקמת ממשלה טריטוריאלית.  לאחר מכן היא התקבלה לאיחוד כמדינה ב-3 במרץ 1845. 

למערב פלורידה הייתה השפעה על בחירת מיקומה של הבירה הנוכחית של פלורידה. בתחילה החליטה המועצה המחוקקת של הטריטוריה של פלורידה לעשות רוטציה בין הבירות ההיסטוריות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין. מושב החקיקה הראשון נערך בפנסקולה ב-22 ביולי 1822; זה חייב את הנציגים מסיינט אוגוסטין לנסוע 59 ימים בים כדי להשתתף. כדי להגיע למפגש השני בסיינט אוגוסטין, חברי פנסקולה נסעו 28 ימים על פני היבשה. במהלך מושב זה, המועצה החליטה שיש לקיים ישיבות עתידיות בחצי דרך כדי לצמצם את המרחק. בסופו של דבר, טלהסי, אתר של יישוב אפלאצ'י מהמאה ה-18, נבחרה כנקודת האמצע בין הבירות לשעבר של מזרח ומערב פלורידה.

החלקים של מערב פלורידה הממוקמים כעת בלואיזיאנה ידועים בתור קהילות פלורידה. המוזיאון ההיסטורי של הרפובליקה של מערב פלורידה ממוקם בג'קסון, לואיזיאנה, המנוהל על ידי האגודה ההיסטורית של הרפובליקה של מערב פלורידה.  בשנת 1991 נוסדה אגודת השושלת "הבנים והבנות של המחוז והרפובליקה של מערב פלורידה 1763–1810" עבור צאצאי המתיישבים של התקופה. מטרתו כללה "לאסוף ולשמר רשומות, מסמכים ושרידים הנוגעים להיסטוריה ולגנאלוגיה של מערב פלורידה לפני ה-7 בדצמבר 1810".  בשנת 1993, בית המחוקקים של מדינת לואיזיאנה שינה את שמה לכביש הבין-מדינתי 12, שכל אורכו נמצא בקהילות פלורידה, ל"כביש המהיר של הרפובליקה של מערב פלורידה".

ב-1998, ליילה לי רוברטס, נינה של פולוואר סקיפווית', תרמה את העותק המקורי של החוקה של הרפובליקה של מערב פלורידה ואת המסמכים התומכים לארכיון המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז'.  אוניברסיטת דרום-מזרח לואיזיאנה בהאמונד מחזיקה גם באוסף ארכיוני של מסמכים ממערב פלורידה הבריטית ומהרפובליקה של מערב פלורידה, חלקם מתוארכים לשנת 1764.

הערות שוליים 

מושבות ספרדיות לשעבר
אמריקה הצפונית: מושבות לשעבר
פלורידה: היסטוריה
מיסיסיפי: היסטוריה
לואיזיאנה: היסטוריה