שחף אפור-זנב

שַׁחַף אָפֹר-זָנָב (שם מדעי: Leucophaeus pipixcan, לפעמים Larus pipixcan) הוא מין קטן יחסית של שחף שמוצאו מאמריקה, אך הוא נצפה לעיתים גם בעולם הישן.

בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם שתי תצפיות באזור אילת: ב-3 ביוני 2003 נצפה פרט בוגר בלבוש קיץ בבריכות המלח הצפוניות; תצפית זו הייתה גם הראשונה למזרח התיכון ומין השחף האמריקאי הראשון שנצפה בארץ. התצפית השנייה הייתה גם היא של פרט בוגר בלבוש קיץ, שנצפה בחוף הצפוני של אילת ב-1 ביולי 2006.

טקסונומיה ואטימולוגיה 
שם הסוג Leucophaeus הוא מיוונית עתיקה מהמילים leukos, "לבן", ו- phaios, "כהה". שם המין הספציפי pipixcan מגיע ממילה נאוואטלית לשחף. שמו העממי באנגלית "שחף פרנקלין" (Franklin's gull) ניתן לו על שם חוקר הקוטב הצפוני סר ג'ון פרנקלין, שהוביל משלחת בשנת 1825, בה נאסף הפרט הראשון שהיווה את הטיפוס על-פיו תואר המין.

במשך זמן רב הוצבו רוב השחפים והשחפיות בסוג Larus. מחקרים גנטיים הראו, עם זאת, כי המינים בסוג Larus אינם קרובי המשפחה הקרובים ביותר זה של זה. בעקבות כך, הוצע לחלק את הסוג למספר סוגים קטנים יותר, מה שהציב את השחף אפור הזנב בסוג נפרד Leucophaeus. חלק מהרשימות העולמיות, כמו Clements ואיגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (ה-IOC) קיבלו את ההצעה לפיצול, אך אחרות כמו BirdLife International וה-IUCN לא.

זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים שונים.

תיאור 

זהו שחף קטן יחסית: אורכו 32–38 ס"מ, מוטת כנפיו 85–92 ס"מ, ומשקלו 221–335 גרם. הוא דומה לשחף הצוחק הקרוב אליו, אך הוא קטן ומוצק יותר עם ראש עגול יחסית, כנפיים קהות יותר ורגליים קצרות יותר. הוא נוהג לנוע מהר בעת שיחור מזון, ומזכיר מיני חופמאים קטנים יותר, כמו חופמיים או חופיות. בשל מחזור החילוף הייחודי עם שני חילופי נוצות בשנה, הניצוי שלו כמעט ואינו נראה בלוי לאורך כל השנה.

לבוש בוגר 
הבוגרים בלבוש קיץ בעלי ברדס שחור בראש הנמשך עד לחלק העליון של הצוואר ומטה עד הגרון, שעומד בניגוד בולט לטבעות עיניים לבנות רחבות מאוד. הקשתית שחורה. המקור בצבע אדום כהה עם פס כהה לפני הקצה האדום או הכתום. ככל שעונת הקינון מתקדמת, המקור מתכהה. הגרון ארגמן. הצבע של החלקים העליונים אפור כהה; הצוואר, החלקים התחתונים והזנב לבנים. בניגוד לרוב מיני השחפים האחרים, ניתן למצוא מרכזי נוצות אפורות בהירות בעיקר על נוצות הזנב האמצעיות, אך לעיתים ניתן לראות זאת רק בקושי בתנאי שדה. החלקים התחתנים נראים לעיתים קרובות בעלי גוון ורדרד. העל-כנף בצבע אפור עם שוליים אחוריים לבנים רחבים. אברות התעופה החיצוניות לבנות בחלקן החיצוני עם פס שחור, כך שהחלק השחור של קצה הכנף נראה תחום בלבן. כאשר השחף יושב, הדפוס השחור-לבן של האברות נראה בבירור ושונה באופן משמעותי מהאברות הכמעט שחורות של השחף הצוחק. הרגליים בצבע אדום-כתום עד חום-שחור, ומתכהות במהלך עונת הקינון.

בלבוש החורף הכיפה הכהה מצטמצמת לחלק האחורי של הראש ולאזור כהה מול העין, וגם היא מפוספסת מאוד. טבעות העיניים הלבנות עדיין מורגשות. המקור כהה עם קצה בהיר, וכפות הרגליים אדומות כהות מאוד או שחורות.

צעירים 
הצעירים בעלי ברדס חום מפוספס, מלבד האזור בקדמת העין, שמגיע עד לחלק האחורי של הראש. טבעות-העיניים הלבנות בולטות גם כשהם צעירים, אבל אז הן עדיין די צרות. הצוואר בגוון אפור-חום למעט צידי החזה. הצד התחתון לבן, הצד העליון חום עם שוליים בצבע קינמון לבנבן עד בהיר המעניקים לגב, לשת ולנוצות הכתף מראה קשקשי גס. סוככות הכנף חומות עם קצוות בהירים, סוככות הכנף הגדולות בצבע חום-אפור אחיד. המשניים והפסגות בצבע אפור-חום עם מרכזי נוצות כהים וקצות לבנות רחבות. הזנב בצבע אפור-בהיר עם פס צר לפני הקצה, החלק החיצוני של הזנב לבן. המקור והרגליים שחורים.

אצל צעירים בחורף הראשון הברדס כבר קיים למחצה, אך צבעו עדיין שחור-חום; טבעות העיניים הלבנות כבר רחבות יותר. על הצוואר וצידי החזה יש עדיין שאריות אפור. נוצות השת והכתף כבר בצבע אפור כהה, אך לחלקן עדיין יש פספוס חום. בחלקים התחתונים הלבנים יש לפעמים גוון ורדרד על הבטן. העל-כנף מזכירה את זו של הצעיר, אך היא נראית בהירה יותר עקב חילוף הנוצות. רצועת הזנב השחורה עדיין קיימת. לעיתים הרגליים כבר מקבלות צבע אדמדם.

בניצוי הקיץ הראשון, השחף דומה כבר לפרטים בוגרים, למעט הברדס הקיים רק באופן חלקי; אך הוא נראה שחור יותר מאשר בניצוי של חורף ראשון, הנוצות חדשות בשל החילוף המלא שהשחף עבר. בחורף השני, הניצוי נבדל מזה של הבוגרים רק בכמות הצבע השחור באברות התעופה. הקצה הלבן התוחם את הצבע השחור של קצה הכנף מבפנים חלש מאוד, הקצוות הלבנים של האברות צרים בלבד. בקיץ השני, השחפים מקבלים כבר ניצוי בוגר כמעט לחלוטין. עם זאת, הברדס עדיין יכול להיות מנוקד בכתמים לבנים באזור המצח, קדמת העין, והסנטר.

תפוצה 
הוא מקנן במחוזות המרכזיים בקנדה ובמדינות סמוכות בצפון ארצות-הברית. זהו מין נודד, החורף בארגנטינה, האיים הקריביים, צ'ילה ופרו.

למרות שמוצאו בחופי צפון אמריקה, הוא מופיע כמזדמן נדיר לצפון-מערב אירופה, דרום ומערב אפריקה, אוסטרליה ויפן, עם שתי תצפיות מאילת, ישראל, ושתי תצפיות בקפריסין (2006 ו-2021). בתחילת 2017 נצפתה גם בדרום רומניה. בנוסף הוא נצפה פעם אחת במצרים (2011), איחוד האמירויות הערביות (2011), כווית (2012), הודו (2012), סיישל (2017), ואתיופיה (2019).

תזונה 
בדומה לשאר השחפים הם אוכלי כל; הם יאכלו נבלות ויחטטו בפסולת, אך גם יצודו פריטי טרף קטנים. באביב, בנהרות כמו נהר בואו להקות גדולות נוהגות לשחות עם הזרם וללקט חרקים שבקעו. במהלך פעילות זו הם נוהגים לשחות דרך אזור מסוים בנהר הלוך ושוב סביב אותו מקטע.

קינון 
הקינון של השחף סינכרוני ביותר, כאשר פרטים מגיעים למושבות באמצע אפריל ומטילים ביצים באמצע עד סוף מאי. זהו מין קהילתי מאוד, היוצר מושבות מ-100 עד למעלה מ-10,000 זוגות באדמות יבשות ובביצות, כאשר הקינון דורש צמחייה חדשה. הקן בנוי על הקרקע, או לפעמים על פני המים. התטולה מכילה שתיים או שלוש הביצים שהדגירה עליהן נמשכת כשלושה שבועות.

סטטוס 
זהו מין בעל תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה שאף נמצאת במגמת עלייה, ולכן הוא מסווג במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.

בשנת 2018 העריך הארגון Wetlands International את מספרי האוכלוסייה העולמית בכ-1,000,000–1,490,000 פרטים.

גלריה

קישורים חיצוניים 

 תצפיות, קטעי וידאו, תמונות וקולות של שחף אפור-זנב, באתר eBird
 הקלטות אודיו של שחף אפור-זנב, באתר xeno-canto

הערות שוליים 

טקסונים שתוארו בידי יוהאן גאורג ווגלר
עופות המישורים הגדולים
בעלי חיים שתוארו ב-1831
שחפיים
ארץ ישראל: שחפיים
קנדה: עופות
ארצות הברית: עופות
מקסיקו: עופות
ארגנטינה: עופות
הקריביים: עופות
צ'ילה: עופות
פרו: עופות
אקוודור: עופות
פנמה: עופות
קוסטה ריקה: עופות
ניקרגואה: עופות
אל סלוודור: עופות
גואטמלה: עופות