המדפיסים העליץ

המדפיסים הֶעלִיץ (או האליץ; בכתיב עברי: הליץ) היו שלושה אחים יהודיים בפולין של אמצע המאה ה-15, שייסדו את בית הדפוס היהודי הראשון בקרקוב בסביבות שנת ה'ר"ץ. האחים התנצרו ועסקו בהטפה לנצרות על ידי הדפסת ספרי מיסיונריים בד בבד עם הדפסת ספרים יהודיים. הקהילה היהודית בקרקוב הטילה חרם על הספרים שהודפסו בבית הדפוס שבבעלותם, וחויבה בקנסות כבדים עקב כך. אחד האחים שב ליהדותו בקושטא כעבור זמן, ובנו המשיך את המסורת המשפחתית בהדפסת ספרות תורנית.

הקמת והפעלת בית הדפוס
שלושת האחים, שמואל אשר ואליקים, היו בניו של חיים מהעיר האליץ' (העליץ' או העליטש, ביידיש) שעל הדנייסטר, בגליציה המזרחית (כיום במערב אוקראינה). לפי המשוער למדו את מלאכת ההדפסה בפראג אצל המדפיס גרשון הכהן.
הם הקימו את בית הדפוס, שהיה הדפוס היהודי הראשון בפולין, בסביבות שנת ה'ר"ץ.

בשנים הראשונות הדפיסו בו חמישה חומשי תורה (ה'ר"ץ), ארבעה טורים חלק יורה דעה (ה'ר"ץ), הגדה של פסח (ה'רצ"א), "איסור והיתר" לרבי יצחק מדורא (ה'רצ"ד), "מרכבת המשנה" ("ספר של רבי אנשיל") (ה'רצ"ד).
בסביבות שנת ה'רצ"ה נפרד אשר משני אחיו, והם המשיכו להדפיס בעיקר ספרים שימושיים ביידיש כמו "אזהרת נשים" (ה'רצ"ה-ה'רצ"ו), "קערת כסף", ו"אורח חיים" לרא"ש (ה'רצ"ה-ה'רצ"ו), שהעידו על חוש מסחרי מפותח. למרות פירוק השותפות בהדפסה, המשיכו האחים להיות שותפים במסחר הספרים.

המרת הדת
בשנת ה'רצ"ז התנצרו שלושת האחים עקב סיבה בלתי ידועה, ייתכן שבעקבות קשיים כלכליים, והם החליפו את שמותיהם לשמות נוצריים: אנדריי (שמואל), פאולוס (אשר) ויוהנס (אליקים). בעקבות כך הפסיקו היהודים לקנות ספרים שהודפסו בבית הדפוס שלהם או שנמכרו על ידם, ואף שרפו את הספרים שכבר היו ברשותם (אפילו דגים מלוחים לא הותרו לעטוף בדפי הספרים, מחשש טריפה). האחים פנו למלך פולין זיגמונט הראשון בתלונה על ההפסדים הכספיים שנגרמו להם, והוא הטיל איסור על ייבוא ספרים יהודיים לפולין, כדי לאפשר לאחים מונופול על הספרים היהודיים בפולין, וכן אישר להם לגבות חובות מבעלי חוב יהודים על פי עדים נוצריים.

לאחר התנצרותם המשיך יוהנס להדפיס ספרים יהודיים. יוהנס הדפיס ארבעה טורים חלק אורח חיים בשנת ה'רצ"ח, ומחזור כמנהג פולין בתקופה זו. לפי אברהם מאיר הברמן כתבו המגיהים, שהיו יהודים, בקולופון של המחזור ברמז על ייעודו של המחזור לשריפה:
 (ההדגשה אינה במקור), אם כי יצחק יודלוב טוען שמדובר בשיבוש יהודי נפוץ בין האות ח' לאות ג', והמדפיסים שהתנצרו כינוהו בשם המקובל אצל ההמון. ממהדורה זו שרד עותק אחד בלבד ב"אוסף שוקן" המצוי כיום בספרייה הלאומית.
בשנת ה'ש' הדפיס פסקים ושו"ת רבי שלום שכנא מלובלין ככל הנראה בלי הסכמתו.

מצבם הכלכלי של האחים הורע ביותר מחמת החרם היהודי על סחורתם, והם לוו כסף מסוחר ספרים נוצרי בשם מרטין זיבנאייך שקיבל את הספרים שהיו במחסניהם כפיקדון. הסוחר ניסה להחליף את הספרים בסחורה אחרת על ידי סוחר יהודי בשם שמעון מבוכניה, אך הלה לא הסכים להחליף את הספרים. זיבנאייך פנה בתלונה למלך.
המלך הטיל ב-31 בדצמבר 1539 (כ' בטבת ה'ש') על ועדה המורכבת מאנשי כמורה להעריך את שוויים של כ-3,500 ספרים והם אמדו אותם בסכום של 1,600 פלורינים. הקהילות היהודיות של קראקוב ופוזנן הוכרחו לקנות את הספרים בסכום זה שאותו שילמו במשך שלוש שנים. לפירעון צורפה גם הקהילה היהודית בלבוב לפי בקשתן של שתי הקהילות שלא יכלו לעמוד בתשלומים לבדן. הקהילות אמנם שילמו את הסכום, אך השמידו את הספרים. לאחר פרשה זו חדל יוהנס מהדפסת ספרים עבריים ועבר להדפסת ספרים לועזיים. בנו של יוהנס, לוקאס העליץ, שימש אף הוא כמדפיס בפוזנן.

פאולוס (אשר) עבר לאחר ההתנצרות לשמש כמיסיונר והדפיס ספרים נוצריים לקהל יהודי, או ספרים שנועדו לחשוף בפני נוצרים את סתרי היהדות: פאולוס הוציא לאור בשנת ה'ש"א את תרגום הברית החדשה ליידיש בשם "דאס נויי טעסטימענט", ובשנת ה'ש"ג ספר לימוד שפות העברית והיידיש, כשבשער הספר נכתב כי הוא הודפס מתוך מגמה ללמד את הנוצרים לגלות סודות יהודיים.

שיבתו של שמואל ליהדות

בסביבות שנת ש"י שב שמואל (אנדריי) ליהדותו בקונסטנטינופול, וחזר לעסוק במלאכת הדפוס. בשנים ה'שי"ב–ה'שי"ג הוא הדפיס את התנ"ך בשם "ארבעה ועשרים" בתחילת הספר כתב: . את הדברים האלו כתב גם גם בספר "מעשה יהודית" ובספר שערי דורא שהדפיס בשנית.

בנו חיים עסק גם הוא במלאכת הדפוס והוא נזכר כמדפיס ב"שו"ת מהריב"ל" של מהר"י בן לב.

קישורים חיצוניים
 .
 
 הדפוס היהודי בקרקוב באתר "ארגון יוצאי קרקוב בישראל".

הערות שוליים

בתי דפוס עבריים
מדפיסים
יהודים מומרים פולנים
דפוס עברי
חוזרים בתשובה