אייכמן בירושלים

אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע (באנגלית: Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil) הוא חיבור מאת הפילוסופית היהודיה-גרמניה חנה ארנדט משנת 1963. החיבור נולדה מיוזמתה של ארנדט, שנמלטה מגרמניה הנאצית כשלושים שנה קודם לכן, לסקר את משפט אייכמן עבור מגזין הניו יורקר. מהדורה מתוקנת ומורחבת של החיבור יצאה לאור ב-1964. בחיבור זה ארנדט טבעה את הביטוי המפורסם הבנאליות של הרוע. הביטוי מתייחס בחלקו להתנהגותו של אייכמן במשפט, שלא הפגין אשמה על מעשיו ולא שנאה כלפי מי ששפטו אותו, וטען שהוא לא נשא באחריות כי הוא פשוט "עשה את עבודתו".

אייכמן והבנאליות של הרוע 

בהסתמך על עדותו של אייכמן ועל העדויות ההיסטוריות אודות פשעי הנאצים שהיו זמינות בתקופת כתיבת החיבור, ארנדט תיארה את אייכמן דרך מספר נקודות עיקריות:
 חוסר היכולת של אייכמן לחשוב באופן מוסרי: אייכמן הצהיר בבית המשפט שהוא תמיד ניסה לציית לצוויו הקטגורי של עמנואל קאנט, כפי שנדון בפירוט בפרק השמיני: "חובותיו של אזרח שומר חוק". ארנדט טוענת שאייכמן שואב לקח מעוות מדברי קאנט: אייכמן לא הכיר ב"אוטונומיה" של התבונה המעשית הגלומה ביכולת לשפוט כללי פעולה כחוקים אוניברסליים שחלים על כל ישות אינטליגנטית, אלא אימץ רק את הרעיון שמעשיו של אדם אחד צריכים לחפוף לחוק כללי, ללא יוצאים מן הכלל. בניסוחיו של קאנט לציווי הקטגורי, המחוקק הוא האני המוסרי, וכל האנשים הם מחוקקים; בניסוחו של אייכמן, המחוקק היה היטלר ויש מי שאינו נחשב לאיש.
 הבנאליות של אייכמן וחוסר יכולתו לחשוב בעצמו: התזה של ארנדט היא שאייכמן למעשה לא היה פנאטי או בעל הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, אלא אדם ממוצע וארצי שסמך על הגנות קלישאתיות במקום לחשוב בעצמו, הונע מקידום מקצועי ולא מאידאולוגיה, והאמין בהצלחה כשלעצמה כתקן של "החברה הטובה". בנאליות, במובן זה, אינה אומרת שמעשיו של אייכמן היו רגילים בשום צורה, אלא שפעולותיו נבעו ממעין שאננות שהייתה בלתי חריגה לחלוטין. ארדנט מבליטה את השימוש העקבי של אייכמן בביטויים קלישאתיים ובמליצות. לדידה, הוא הפגין את השקפת עולמו הלא מציאותית ואת חוסר מיומנויות התקשורת המשתק שלו באמצעות הסתמכות על "שפה בירוקטית" (Amtssprache) אותה כינה "השפה היחידה שלי" ועל "כללי לשון" (Sprachregelung) ועל סיסמאות (Schlagworte).
 האנטישמיות של אייכמן: בעוד שלאייכמן אולי היו נטיות אנטישמיות, ארנדט טוענת כי: .
 ההשתייכות והצייתנות של אייכמן: ארדנט מתארת את אייכמן כמי ששאף "להשתייך" כל חייו, ומתייחסת לכך שהצטרף לאורך חייו לארגונים שונים בכדי להגדיר את עצמו, וכן התקשה לחשוב בכוחות עצמו מבלי להשתייך לארגון כלשהו. בצעירותו השתייך לארגונים ימק"א, ואנדרפוגל ו-Jungfrontkämpferverband. בשנת 1933, הוא נכשל בניסיונו להצטרף ל-Schlaraffia (ארגון גברים הדומה לבונים חופשיים), ובשלב זה ארנסט קלטנברונר, חבר משפחתו ופושע מלחמה לעתיד, עודד אותו להצטרף לאס אס. בסוף מלחמת העולם השנייה, אייכמן מצא את עצמו בדיכאון כשנותר ללא קבוצת השתייכות. ארנדט ציינה כי מעשיו לא מונעים מרוע מתוחכם, אלא מתוך מסירות עיוורת למשטר ולצורך שלו להשתייך ולהצטרף לקבוצה. במילותיו שלו: 
 חוסר האינטליגנטיות של אייכמן: למרות טענותיו, ארנדט סברה כי אייכמן לא היה אינטליגנטי במיוחד. כפי שארנדט מפרטת בפרק השני של הספר, הוא לא היה מסוגל להשלים לא בית ספר תיכון או הכשרה מקצועית כלשהי, ומצא את העבודה המשמעותית הראשונה שלו, איש מכירות נודד בחברת הנפט ואקום , רק בזכות קשרים משפחתיים. ארנדט ציינה כי גם במהלך הקריירה שלו באס אס, וגם במהלך משפטו בירושלים, ניסה אייכמן לכסות על חוסר כישוריו והשכלתו, ואף "הסמיק" כשהעובדות הללו התגלו. אייכמן וראשי איינזצגרופן אמנם נחשבו לחלק מ"אליטה אינטלקטואלית", אולם בניגוד למנהיגי איינזצגרופן, אייכמן סבל מ"חוסר דמיון" ו"חוסר יכולת לחשוב".
 התרברבותו של אייכמן: ארנדט גורסת כי במספר נקודות אייכמן טען שהוא אחראי לזוועות מסוימות ולפשעי מלחמה, למרות שחסר לו הכוח או המומחיות לבצע פעולות אלה. יתרה מכך, אייכמן העלה טענות אלו למרות שהן פגעו בהגנתו, ומכאן הערתה של ארנדט כי . ארנדט גם מציעה שייתכן שאייכמן העדיף להיות מוצא להורג כפושע מלחמה מאשר לחיות בתור אף אחד. זה מקביל להערכת היתר שלו לאינטליגנציה שלו ולערך העבר שלו בארגונים שבהם שירת, כאמור לעיל.
 חוסר ראיית הזולת וחוסר תחושת האחריות של אייכמן: ארנדט מצביעה על כך שיותר מחטא ההתרברבות,  ארנדט טוענת שאייכמן, בתפקידו הפריפריאלי בוועידת ואנזה תמך בתוכניתו של ריינהרד היידריך לפתרון הסופי של השאלה היהודית בעיקר בליבו. רק כשראה את חברי "החברה המכובדת" תומכים ברצח המוני, ומשתתפים בהתלהבות בתכנון הפתרון, חש אייכמן שהאחריות המוסרית שלו נרגעה, כאילו היה הוא "פונטיוס פילאטוס", נציב יהודה מטעם הרומאים. ארנדט מתייחסת לאמירתו של אייכמן: 
 שפיות דעתו של אייכמן: במהלך מאסרו לפני משפטו שלחה ממשלת ישראל לא פחות משישה פסיכולוגים לבדוק את אייכמן. פסיכולוגים אלו לא מצאו זכר להפרעה נפשית, כולל הפרעת אישיות. ארדנט מתייחס להערת אחד הרופאים שציין שהתכונה הבלתי רגילה היחידה שהפגין אייכמן היא היותו "נורמלי" יותר בהרגליו ובדיבורו מהאדם הממוצע.

ארנדט מסכמת את אפיון אישיותו של אייכמן:  היא סבורה ששהחשד שאייכמן אינו מפלצתי כפי שנוח היה לדמיין סיכן את יוזמת המשפט, שכן קשה לשאת את הדברים בהתחשב בסבל המפלצתי שהוא ודומיו גרמו למיליוני בני אדם. אף שמה שנראה בעיני ארנדט כ"ליצנות" גרועה לא זכה לתשומת לב לאורך המשפט, היא עומדת על הסתירות המרובות בדבריו לאורך המשפט. 

התזה של ארנדט עומדת כנגד שתי גישות מקובלות לתיאור פשעי השואה. ארנדט מתנגדת בתוקף לתפיסה הרווחת שהפושעים הנאצים היו פסיכופתים לחלוטין, מפלצות לא אנושיות, השונים במהותם מאנשים "רגילים", ולכן מבררת מושג של רוע "בנאלי" שאינו רוע מוחלט. בנוסף לכך, ארנדט גם מתנגדת למסקנתם של רבים שמצבי קיצון, כמו בשואה, יכולים לגרום אפילו לאנשים השגרתיים ביותר לבצע פשעים איומים עם התמריצים המתאימים, אך ארנדט לא הסכימה בתוקף עם הפרשנות הזו, שכן אייכמן עקב מרצונו אחר "עקרון הפיהרר". ארנדט מתעקשת שהבחירה המוסרית נשארת גם תחת טוטליטריות, ושלבחירה זו יש השלכות פוליטיות גם כאשר הבוחר חסר אונים פוליטית:

כאלטרנטיבה ל"בנאליות של הרוע" ולציות עיוור, ארנדט מזכירה בכמה נקודת את הצלת יהודי דנמרק:

הלגיטימיות של המשפט 

מעבר לדיון שלה באייכמן עצמו, ארנדט דנה בכמה היבטים בעייתיים ביחס להתנהלות המשפט:
 ארדנט מציינת שאייכמן נחטף על ידי סוכנים ישראלים בארגנטינה והועבר לישראל, מעשה בלתי חוקי, וכי הוא נשפט בישראל למרות שלא הואשם בביצוע פשעים כלשהם שם. .
 ארנדט מתארת את המשפט כמשפט ראווה שאורגן ונוהל על ידי בן-גוריון. היא גורסת כי בן-גוריון רצה מכמה סיבות פוליטיות, להדגיש בעיקר את מה סבל היהודים בשואה, על פני פשעיו הקונקרטיים של אייכמן עצמו. ההגיון של בן-גוריון היה התמקדות בסוגיות כלליות תוך ויתור על הצטעצויות חוקיות. ארנדט סבורה כי בין היתר יחסיו הדיפלומטיים של בן-גוריון עם ראש ממשלת גרמניה המזרחית דאז, קונראד אדנאואר, שבכירים בממשלתו היו נאצים לשעבר ולכאורה עמדו גם הם בסכנת הסגרה. ארנדט מציינת את המקרה הבודד שבו שמו של הנס גלובקה, יועצו של אדנאואר בהווה ואחד ממחברי חוקי נירנברג בעבר, שורבב על ידי ההגנה אך פשעיו והדרישה להסגרתו לא נידונו.
 ארנדט מתחה ביקורת על חוסר הענייניות של המשפט שיצא מגדר כתב האישום כלפי פשעיו של אייכמן למופע "תיאטרלי" המצדיק את הנרטיב של הציונות המדינית. היא מציינת כי פושעי המלחמה נשפטו במשפטי נירנברג בגין פשעים נגד בני עמים שונים, ללא התייחסות מיוחדת לרצח העם של הנאצים ביהודים.
 היא תוהה לגבי זכותה של ישראל לשפוט את אייכמן. ישראל הייתה חתומה על ה"אמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם" משנת 1950, אשר דחתה סמכות שיפוט אוניברסלית ודרשה להעמיד נאשמים לדין בשטחן של המדינות בהן בוצע המעשה או בבית דין בינלאומי לעונשין. בית המשפט בירושלים לא פעל על פי אף אחת מהאפשרויות.
 ארדנט סבורה כי בית המשפט לא הצליח להתמודד כראוי עם טענת ההגנה כי מעשיו של אייכמן לא היו פשעים לפי החוק הגרמני, שכן, באותה תקופה, בעיני הרייך השלישי, הוא היה אזרח שומר חוק ולא עבר שום עברה. הוא נשפט על "חקיקה למפרע".
 ארנדט עומדת על חוסר עקביות בעילה למשפט: לטענתה, גדעון האוזנר פעל על פי הטון שהכתיב עבורו בן-גוריון, שקבע: . הצהרות הפתיחה המקבילות של האוזנר, שהתייחסו רבות לקטעים במקרא, היו בעינייה "היסטוריה רעה" ו"רטוריקה זולה". יתרה מכך, היסמכות על טיעונים אלה לא מאפשרים לטעון ללא סתירה כי אייכמן היה פושע המודע למעשיו, ומכאן הוא לכאורה מצטייר רק בתור 'המוציא לפועל התמים של איזה גורל שנקבע מראש'.
 ארנדט לא מצאה טעם משפטי בהצגת עדותם של ניצולים ושורדי שואה לא היה להם קשר לפשעיו של אייכמן עצמו. על כן תיארה אף את עדותו יוצאת הדופן של יחיאל די-נור (עדות ק. צטניק במשפט אייכמן) כבלתי רלוונטית. ביקורת דומה הפנתה גם כלפי עדותו של אבא קובנר.
 ארדנט טוענת כי בית המשפט בירושלים כשל בסופו של דבר בכך שלא התמודד עם שלושה נושאים בסיסיים שכבר היו להם תקדימים בנירנברג: 
ארנדט סיימה את הספר בנוסח משלה לההצדקת הוצאתו להורג של אייכמן:

שיתוף פעולה יהודי לכאורה 
אחת הנקודות השנויות במחלוקת שהעלתה ארנדט בספרה היא הביקורת שלה בנוגע לתפקידם של ראשי הקהילות היהודיות בשואה. בכתביה הביעה ארנדט את התנגדותה לסירובה של התביעה להתייחס לשיתוף הפעולה של מנהיגי היודנראט עם הנאצים. בספר טוענת ארנדט כי ארגונים והנהגות יהודיות באירופה שיתפו פעולה עם הנאצים וולכן נטלו חלק באחריות להיקף הקורבנות היהודים:

קבלה וביקורת 
עוד בטרם פורסם, החיבור העלה ויכוח ציבורי סוער, בעיקר בקרב הקהילה היהודית. החיבור תורגם לעברית 37 שנים לאחר צאתו לראשונה. ארנדט הואשמה ב"האשמת הקורבן". היא הגיבה לביקורת הראשונית ב"אחרית הדבר" של הספר:

גרשום שלום, שהיה מיודד עם ארנדט וניהל עמה חליפת מכתבים ארוכת שנים, שלל את דעותיה של ארנדט על המשפט ודרך ניהולו בישראל, ואף האשימהּ בשל הדברים שכתבה שם ב"חוסר אהבת ישראל". ארנדט השיבה לו כי מעולם לא אהבה קבוצת אנשים כקולקטיב, אלא רק את חבריה כאינדיבידואלים. עוד טענה כי איננה 'אוהבת' יהודים, אלא היא פשוט חלק מהם. עם זאת, לא רק שהייתה בעלת זהות יהודית מפותחת, אלא גם טענה כי בלתי אפשרי להתעלם מזהות זאת וכי יש לפעול בהתאם לחובות שהיא מטילה עליך. בעקבות מחלוקת זו נפסקה ידידותם.

יעקב רובינסון פרסם את אחת הביקורות הראשונות כנגד ספרה של ארנדט, ספר בשם "העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי". רובינסון הציג את עצמו כמומחה למשפט בינלאומי, והשמיט את עובדת היותו עוזר התביעה במשפט.

ההיסטוריון דייוויד סזרני הטיל ספק במהימנות הדיוקן שארנדט שרטטה לאייכמן בספרו "Becoming Eichmann" משנת 2006. על פי ממצאיו, ארנדט השתתפה רק בחלק מהמשפט, כשהיא עדה לעדותו של אייכמן במשך "לכל היותר ארבעה ימים" וביססה את כתביה בעיקר על הקלטות ועל פרוטוקול המשפט. סזרני סבר שאולי זה הוביל להטייה, שכן בחלקי המשפט היא החמיצה שהופעתו כללה ההיבטים כוחניים יותר. סזרני גם טען כי אייכמן היה למעשה אנטישמי מובהק וכי רגשות אלו היו מניעים חשובים למעשיו. לפיכך, הוא טוען כי טענותיה של ארנדט כי מניעיו היו "בנאליים" ולא אידאולוגיים וכי הוא ויתר על אוטונומיית הבחירה שלו על ידי ציות לפקודות היטלר ללא עוררין עמודות על יסודות חלשים. זוהי ביקורת חוזרת על ארנדט, אם כי בשום מקום ביצירתה לא מכחישה ארנדט שאייכמן היה אנטישמי, והיא גם לא טענה שאייכמן "פשוט" ממלא פקודות, אלא הפנים את הרציונליות של המשטר הנאצי.

סזרני מציע שהדעות הקדומות של ארנדט עצמה השפיעו על הדעות שהביעה במהלך המשפט. לטענתו, בדומה ליהודים גרמניים, היא רכשה בוז ל"אוסטיודן". זה, לטענת סזארני, הוביל אותה לתקוף את התנהלותו ויעילותו של התובע הראשי, גדעון האוזנר, שהיה ממוצא יהודי-גליצי. לדברי סזרני, בהסתמך כל התכתובה עם הפילוסוף הגרמני קרל יאספרס (והמנחה שלה לדוקטורט) היא ציינה כי האוזנר הוא "יהודי גליציאני טיפוסי [...] עושה כל הזמן טעויות. כנראה מהאנשים שלא יודעים שום שפה." סזארני טען שחלק מדעותיה על יהודים ממוצא מזרח תיכוני גבלו בגזענות כפי שתיארה את ההמונים הישראלים במכתבה לקארל יאספרס: "הרושם הראשון שלי: למעלה, השופטים, מיטב יהדות גרמניה. מתחתיהם, הפרקליטים התובעים, גליציאנים, אבל עדיין אירופאים. הכל מאורגן על ידי משטרה שעושה לי את הצמרמורת, מדברת רק עברית ונראית ערבית. כמה טיפוסים ממש אכזריים ביניהם. הם היו מצייתים לכל פקודה. ומחוץ לדלתות, ההמון האוריינטלי, כאילו היה באיסטנבול או במדינה אחרת חצי אסייתית. בנוסף, וניכרים מאוד בירושלים, הפאות והקפטנים, שעושים חיים בלתי אפשריים לכל האנשים הסבירים כאן." ספרו של סזאראני ספג ביקורת בעצמו. בביקורת שהופיעה במוסף The New York Times Book Review, טען בארי גוון שעוינותו של סזארני נובעת מכך שספרו עומד "בצל אחד הספרים הגדולים של חצי המאה האחרונה", וכי הצעתו של סזרני שגם ארנדט וגם לאייכמן היה הרבה מן המשותף ברקע שלהם, מה שהקל עליה להסתכל מלמעלה על ההליכים.

יו טרבור-רופר טען כי החיבור חב הרבה לחיבור עב הכרס "השמדת יהודי אירופה" של ראול הילברג (אף שארדנט מציינת אותו בעצמה כמקור השפעה). הילברג עצמו חש כי מדובר במעין פלאגיאט. אולם לעומת הילברג, ביקורתה של ארנדט מופנית כלפי ראשי הקהיולות היהודיות ולא כלפי המנטליות של חיי הקהילה היהודית בכללה.

ארנדט זכתה לביקורת גם בצורת תגובות למאמריה במגזין הניו יורקר עצמו, בו פרסמה את הדו"ח לראשונה. מקרה אחד פורסם שבועות ספורים לאחר פרסום מאמריה במאמר מאת מייקל מוסמאנו, עד ההגנה, "Man With an Unspotted Conscience" ("אדם בעל מצפון ללא רבב"), שטען כי ארנדט נפלה קורבן לדעות הקדומות שלה שהפכו את עבודתה לא-היסטורית. מוסמאנו גם ביקר אותה ישירות על כך שהתעלמה מהעובדות שהוצעו במשפט בכך שקבע כי "הפער בין מה שהעלמה ארנדט קובעת, לבין מה שהעובדות שנקבעו, מתרחש בתדירות כה מטרידה בספרה, עד שקשה להתקבל כעבודה היסטורית מהימנה." עוד אמר כי ארנדט חשפה לעיתים קרובות כל כך את דעותיה הקדומות עד שלא ניתן לעמוד את חיבורה כמהימן.

ארנדט הסתמכה רבות על ספרו של ה"ג אדלר (HG Adler) "Theresienstadt 1941-1945. The Face of a Coerced Community" ("טרזיינשטט 1941–1945. פניה של קהילה כפויה"), אותו קראה בכתב יד. אדלר הוכיח אותה על דעותיה על אייכמן במאמרו "מה חנה ארנדט יודעת על אייכמן והפתרון הסופי?" שהתפרסם בשבועון היהודי "Allgemeine Wochenzeitung der Juden in Deutschland" ב-1964.

ביקורת מאוחרות יותר הועלתה כנגד ארנדט בידי החוקרות בטינה שטנגנט ודברה ליפשטדט. שטנגנט טענה בחיבורה אייכמן לפני ירושלים , שאייכמן היה למעשה אנטישמי ערמומי יותר מכפי שארנדט שערה. שטנגנט השתמשה במסמכי סאסן ובדיווחים של אייכמן מארגנטינה כדי להוכיח שהוא גאה במעמדו כנאצי רב עוצמה וברציחות שהדבר אפשר לו לבצע. היא אמנם מכירה בכך שמסמכי סאסן לא נחשפו במלואם בימי חייה של ארנדט, אבל היא טוענת שהראיות היו שם במשפט כדי להוכיח שאייכמן היה רוצח אנטישמי ושארנדט פשוט התעלמה מכך. אייכמן הצהיר בראיון עם סאסן: .

בדומה לשטנגנט, טענה דבורה ליפשטדט בחיבורה, "The Eichmann Trial", שדעתה של ארנדט הייתה מוסחת בגלל השקפותיה על טוטליטריות מכדי לשפוט באופן אובייקטיבי את אייכמן עצמו. היא מתייחסת לספרה של ארנדט יסודות הטוטליטריות  כבסיס לכך שארנדט ניסתה לאמת את עבודתה על שימוש באייכמן כדוגמה. ליפשטדט טוענת כי ארנדט "רצתה שהמשפט יסביר כיצד החברות הללו הצליחו לגרום לאחרים לעשות את הזוועות שלהן" ולכן ניסחה את הניתוח שלה באופן שיאשש את הטענה הזו.

ב"אחרית הדבר" שנוספה למהדורות החדשות של הספר ארנדט התייחסה למחלוקת הציבורית ולכוונתה בטביעת הביטוי "הבנאליות של הרוע":

אבישי מרגלית ביקר את ניסיונה של ארנדט, לפי עדותה שלה, לאמץ "אירוניה" נוסח "ברכט" לשם תיאורו של אייכמן כ"ליצן". מרגלית התייחס לניסיונ (הכושל לדבריו) של ברכט עצמו לנקוט באסטרטגיה אירונית כדי להפוך את היטלר ואת המפלגה הנאצית למושא לעג במחזהו עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי. .

לצד זאת, מבקרים רבים היו חיוביים לניתוח הבנאליות של הרוע אצל ארנדט. ביניהם ההיסטוריון הפונקציונליסט הנס מומזן, שנחלץ לכתוב הקדמה לספר במהדורתו הגרמנית, הגן על נקודת המבט של "הבנאליות של הרוע" והסכים עם ארנדט ש"הדרך ל'פתרון הסופי' אינה יכולה להתמצות בתיאור המשכיותם של "זרמים אנטישמיים". ארנדט זכתה גם לשבחים על היותה בין הראשונות שציינו כי אינטלקטואלים בקרב האיינזצגרופן, היו למעשה מקובלים יותר ברייך השלישי למרות השימוש העיקש של גרמניה הנאצית בתעמולה אנטי-אינטלקטואלית. במהלך ביקורת משנת 2013 על ספרו של ההיסטוריון כריסטיאן אינגראו "Believe and Destroy" (להאמין ולהרוס), שהצביע על כך שהיטלר קיבל יותר אינטלקטואלים בעלי מוצא גרמני וכי לפחות 80 אינטלקטואלים גרמנים סייעו ל"מכונת המלחמה של האס אס", שיבח יאן מישבסקי מ- Los Angeles Review of Books שיבח את ארנדט על כך שהיא "מודעת היטב לכך שהיה מקום לאיש החושב ברייך השלישי", אף כי אייכמן לא היה כזה.

הפילוסופית היהודיה-אמריקאית ג'ודית באטלר שיבחה את האופן שבו ארנדט מתארת את אי היכולת לחשוב כאיום על האנושות.

ראו גם 
 משפט אייכמן
 ניסוי מילגרם
 ניסוי הכלא של סטנפורד
 פקודה בלתי חוקית בעליל
 הצו הקטגורי

לקריאות נוספות 
 חנה ארנדט, אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע, תרגום: אריה אוריאל, הוצאת בבל, תל אביב 2000.
<div class="mw-content-ltr">
  Full text: 1964 edition</div>

ספרות משנית 
 סטיבן אשהיים (עורך), חנה ארנדט בירושלים (עריכה מדעית: מיכל אלטבאואר-רודניק; תרגום מאנגלית: יעקב גוטשלק, אנאלו ורבין), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, המרכז להיסטוריה גרמנית ע"ש ר’ קבנר, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז-2007
 מיכל בן-נפתלי, הביקור של חנה ארנדט, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
 עדית זרטל, משה צוקרמן (עורכים), חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס: קובץ מאמרים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
 שושנה פלמן ודורי לאוב, עדות: משבר העדים בספרות, בפסיכואנליזה ובהיסטוריה; תרגום מאנגלית - דפנה רז ; ייעוץ מדעי - עדו נייגר. תל אביב : רסלינג, 2008.

קישורים חיצוניים 
 מאמרים המקושרים לארנדט באתר הניו יורקר 
 מאמרים של חנה ארנדט: קובץ נאומים וכתבים, 1923-1975 ספריית הקונגרס, חטיבת כתבי היד. כולל עותק כתב יד של "אייכמן בירושלים" 
  יפתח אשכנזי, 'פרחי הרוע' - על החיבור 'דו"ח על הבנאליות של הרוע' כחלק מהתיאוריה המדינית של חנה ארנדט באתר יד ושם, 2007
 
 מיכל אהרוני 
 משה צימרמן וסטיבן אשהיים 
 משה צימרמן וסטיבן אשהיים

הערות שוליים

ספרות פוליטית
ספרי עיון בנושא השואה
ספרי 1963
מחשבה מדינית
משפט בין-לאומי
משפט אייכמן