הוצאתו להורג של אדולף אייכמן

ב-31 במאי 1962 (כ"ח באייר ה'תשכ"ב), לאחר שנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי סירב להעניק חנינה לפושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן, אייכמן הוצא להורג בתלייה בכלא רמלה. ההוצאה להורג בוצעה כחצי שנה לאחר מתן גזר דינו של אייכמן, בדצמבר 1961. הייתה זו הפעם האחרונה (נכון ל-2023) שנגזר על אדם בישראל עונש מוות.

בדצמבר 1961 הוקראו פסק הדין וגזר הדין במשפטו של אייכמן, בהם הורשע בפשע כלפי העם היהודי, פשע כלפי האנושות ועוד. אייכמן ערער על גזר הדין לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה במאי 1962. באותו יום הגיש אייכמן בקשה לחנינה מהנשיא יצחק בן-צבי, שנדחתה גם היא על ידיו. עקב כך, הוצא אייכמן להורג יומיים אחר כך. גופתו של אייכמן נשרפה, ואפרו פוזר בים התיכון.

פסק הדין של אייכמן 
ב-11 בדצמבר 1961 החלה הקראת פסק הדין במשפט אייכמן. קריאת פסק הדין תוכננה להסתיים ב-12 בדצמבר, אך היא נמשכה עד ל-13 בדצמבר.

בפסק הדין הורשע אייכמן ב-18 סעיפים, בהם: פשע כלפי העם היהודי, פשע כלפי האנושות, פשע מלחמה ובחברות בארגון עוין, אך זוכה מהשתייכות לארגונים עוינים עד מאי 1940 וזאת בגלל התיישנות העבירות.

היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר, אמר על פסק הדין:

סנגורו של אייכמן, רוברט סרווציוס, השיב לטענותיו של האוזנר וטען כי לא צריך לגזור על אייכמן עונש מוות, אלא להמתיק אותו:

אדולף אייכמן ניסה להתגונן בפני גזר הדין בנימוק ביצוע לכידתו בארגנטינה וטען כי אנשים שהחזיקו בדעותיה של המפלגה הנאצית האשימו אותו במה שעשה:

גזר הדין 
ב-15 בדצמבר ניתן גזר הדין של אייכמן, בישיבה ה-121 של המשפט. בתחילת גזר הדין השיבו השופטים לטענתו של האוזנר כי בית המשפט מחויב על פי החוק להטיל על אייכמן עונש מוות, וטענו כי עונש המוות הקבוע בחוק הוא העונש המקסימלי, אך קביעת העונש נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט:

עם זאת, בהמשך גזר הדין ציינו השופטים שלאחר מחשבה עמוקה החליטו פה אחד שעל אייכמן לשאת את העונש הגבוה ביותר בחוק. בהמשך גזר הדין ציינו השופטים כי אייכמן הודה שפעל מתוך ציות עיוור.

בסופו של דבר, בית המשפט גזר על אייכמן עונש מוות:

הערעור לבית המשפט העליון 
לאחר מתן גזר הדין, הגיש אייכמן ערעור לבית המשפט העליון. הדיון בעניין ערעורו החל ב-22 במרץ 1962 וחמישה שופטים ישבו בהרכב: נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, ממלא המקום הקבוע לנשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט והשופטים משה זילברג, יואל זוסמן ואלפרד ויתקון. את הערעור הגיש לשופטים עורך דינו של אייכמן, רוברט סרווציוס. הערעור כלל 61 עמודים והכיל 68 סעיפים.

עוד בעת הערעור קיבל הנשיא יצחק בן-צבי עשרות פניות שקראו לו להעניק חנינה לאייכמן במידה ובית המשפט העליון אכן ייאשר את גזר הדין, ואייכמן יוצא להורג.

סרוויציוס הודיע כי יאלץ את ממשלת בון מבחינה משפטית לתבוע את העברתו של אייכמן מישראל, ואמר כי אם הממשלה תסרב לו, אייכמן עצמו ייפנה אל ועדת האו"ם לזכויות אדם.

חודשיים לאחר מכן, ב-29 במאי, ניתנה הכרעת בית המשפט העליון בעניין הערעור. ערעורו של אייכמן וטענותיו נדחו וגזר דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים אושר. בפסק הדין טענו השופטים כי "אייכמן לא הראה מעולם רפיון, חולשת הדעת או חרפה".

בקשת החנינה 
מייד לאחר מתן פסק הדין של בית המשפט העליון, הגיש אייכמן בקשה לחנינה מנשיא מדינת ישראל דאז, יצחק בן-צבי בבוקר 30 במאי 1962. באותו היום, הסמיכה ממשלת ישראל העשירית בראשות ראש הממשלה דוד בן-גוריון בישיבה מיוחדת את נציב שירות בתי הסוהר אריה ניר לקבוע מה יקרה לגופתו של אייכמן אחרי שיוצא להורג.

את בקשת החנינה הגישו לנשיא אייכמן, אשתו ורוניקה וחמישה מאחיו של אייכמן.

בכתב ידו בבקשת החנינה כתב אייכמן:

רעייתו ורוניקה ביקשה מבן-צבי שיירחם על בעלה, אחיו של אייכמן טענו כי אייכמן ביצע זאת מתוך דחפים עצמיים:

גם אנשי רוח ישראלים הגישו מכתב לנשיא, בו קראו לבן-צבי להקל בעונשו של אייכמן. בין האישים הללו נכללים מרטין בובר, גרשם שלום, שמואל הוגו ברגמן ולאה גולדברג. במכתב זה נכתב בין היתר:

הנשיא זעם על המכתב, וראה בו כחנופה.

בסופו של דבר, בן-צבי דחה את הבקשה. בתשובתו אל אייכמן רשם בכתב ידו "כַּאֲשֶׁר שִׁכְּלָה נָשִׁים חַרְבֶּךָ, כֵּן-תִּשְׁכַּל מִנָּשִׁים אִמֶּךָ", פסוק משמואל א', פרק ט"ו, פסוק ל"ג שפירושו: "כשם שחרבך הפכה נשים לשכולות, כך תהפוך כעת אימך לשכולה".

ההוצאה להורג 

ב-31 במאי 1962, יום בלבד לאחר סירובו של הנשיא לחנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בכלא רמלה. אייכמן הוצא להורג שתי דקות לפני חצות. מילותיו האחרונות לפני הוצאתו להורג היו: "תחי גרמניה! תחי ארגנטינה! תחי אוסטריה! לעולם לא אשכח אתכן!". ארבע שעות לאחר הוצאתו להורג, בשעה ארבע בבוקר, עלו על אונייה קצינים משטרת ישראל ומשירות בתי הסוהר, ופיזרו את אפרו של אייכמן מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.

מיכאל גולדמן-גלעד, שהיה עד ראייה להוצאה להורג ולפיזור אפרו של אייכמן, סיפר:

הערות שוליים 

משפט אייכמן
הוצאות להורג
1962 בישראל
ישראל: חוק ומשפט