אניבלה קראצ'י

אנִיבַּלֶה קַרַאצִ'י (באיטלקית: Annibale Carracci; 3 בנובמבר 1560 – 15 ביולי 1609) היה צייר בארוק ומורה לציור איטלקי שפעל בבולוניה, ואחר כך ברומא. יחד עם אחיו ובן דודו היה אניבלה מהאבות המייסדים של סוגה מובילה של סגנון הבארוק, ששאל מסגנונות מצפון ומדרום לעיר הולדתם כאחד, ושאף לחזור אל המונומנטליות הקלאסית, אך הוסיף דינמיות חיונית יותר. ציירים שעבדו תחת אניבלה בגלריה של ארמון פארנזה היו עתידים להיות בעלי השפעה רבה על הציור ברומא במשך עשרות שנים.

קריירה מוקדמת

אניבלה קראצ'י נולד בבולוניה, וככל הנראה התלמד לראשונה בתוך משפחתו. בשנת 1582, פתחו אניבלה, אחיו אגוסטינו ובן דודו לודוביקו קראצ'י סטודיו לציירים, שנקרא בהתחלה על ידי חלק "אקדמיה דאי דזידרוס" (Accademia dei Desiderosi - "האקדמיה לבעלי הרצון") ולאחר מכן  (Accademia degli Incamminati, מתקדמים; פשוטו כמשמעו "של אלה שפותחים דרך חדשה"). האקדמיה דלי אינקאמינאטי, שנחשבה ל"בית הספר הגדול הראשון לאמנות המבוסס על רישום חיים", הייתה המודל לבתי ספר לאמנות מאוחרים יותר ברחבי אירופה. בני משפחת קראצ'י שמו דגש על השרטוט הליניארי הפלורנטיני הטיפוסי, כפי שהדגימו רפאל ואנדריאה דל סרטו, אבל גם התעניינו בצבעים העזים ובשוליים המעורפלים יותר של חפצים שנגזרו מהציירים הוונציאנים, בעיקר בעבודותיו של צייר השמן הוונציאני טיציאן, שאניבלה ואגוסטינו הכירו במהלך מסעותיהם ברחבי איטליה בשנים 1580–81 בהוראת לודוביקו, הקראצ'י המבוגר מביניהם. האקלקטיות הזו הייתה אמורה להפוך לתכונה המגדירה של האמנים של אסכולת הבארוק של  או .

ביצירות מוקדמות רבות מבולוניה מאת בני משפחת קראצ'י, קשה להבחין בין התרומות האישיות של כל אחד מהם. לדוגמה, ציורי הקיר על סיפורו של יאסון עבור פאלאצו פאבה בבולוניה (בערך 1583–84) חתומים "קראצ'י", מה שמרמז שכולם תרמו. בשנת 1585 השלים אניבלה יצירת קישוט מזבח של "טבילת ישו" עבור כנסיית  בבולוניה. בשנת 1587 הוא צייר את "עליית מרים השמימה" לכנסיית סן רוקו (San Rocco) ברג'ו אמיליה.

בשנים 1587–88, ידוע כי אניבלה נסע לפארמה ולאחר מכן לוונציה, שם הצטרף לאחיו אגוסטינו. מ-1589 עד 1592 השלימו שלושת בני משפחת קראצ'י את ציורי הקיר על "ייסוד רומא" עבור  בבולוניה. עד 1593, אניבלה השלים יצירת קישוט מזבח, "הבתולה על כס המלכות עם יוחנן הקדוש וקתרינה הקדושה", בשיתוף עם . הציור "תחיית ישו" מתוארך גם הוא לשנת 1593. בשנת 1592, הוא צייר את "עליית מרים השמימה" עבור קפלת בונאסוני בסן פרנצ'סקו. במהלך השנים 1593–94, כל שלושת בני משפחת קראצ'י עבדו על ציורי קיר ב בבולוניה.

פרסקו בארמון פארנזה

בהתבסס על כמות ואיכות ציורי הקיר של בני משפחת קראצ'י בבולוניה, המליץ  על אניבלה לאחיו, הקרדינל , שביקש לקשט את הפיאנו נובילה של ארמון פארנזה ברומא. בנובמבר-דצמבר 1595, נסעו אניבלה ואגוסטינו לרומא כדי להתחיל לקשט את האולם בסיפורים על הרקולס, מכיוון שהוא הכיל את הפסל העתיק היווני-רומי המפורסם של  השרירי.

אניבלה פיתח בינתיים מאות סקיצות הכנה לעבודה המרכזית, שבהן הוביל צוות שצייר ציורי קיר על תקרת הסלון הגדול עם "" החילוני של , או כפי שתיאר זאת הביוגרף , "אהבת האדם נשלטה על ידי אהבה שמימית". אף על פי שהתקרה עשירה להפליא באלמנטים היוצרים אשליות, הנרטיבים ממוסגרים בקלאסיקה המאופקת של עיטור הרנסאנס העליון, שואב השראה, אך מיידית ואינטימית יותר, מתקרת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו, כמו גם מציורי הקיר של הוותיקן ווילה פארנזינה של רפאל. עבודתו תעורר מאוחר יותר את הזרם של אשליה ואנרגיה בארוקית שיופיעו בציורי הקיר הגדולים של פייטרו דה קורטונה, , ובעשורים מאוחרים יותר  ו.

לאורך המאות ה-17 וה-18, נחשבה תקרת פאלאצו פארנזה ליצירת המופת ללא תחרות של ציור פרסקו לתקופתה. הציורים לא נתפסו רק כספר דפוסים של עיצוב דמות הרואי, אלא גם כמודל של הליך טכני; מאות רישומי ההכנה של אניבלה לתקרה הפכו לשלב בסיסי בחיבור כל ציור היסטורי שאפתני.

הניגוד לקאראווג'ו

המבקר מהמאה ה-17, , שיבח בסקר שלו הקרוי "Idea" את קראצ'י כמופת של הציירים האיטלקיים, אשר טיפח "רנסאנס" למסורת הגדולה של רפאל ומיכלאנג'לו. מצד שני, בעודו מודה בכישרונותיו של קאראווג'ו כצייר, בלורי הצטער על הסגנון הנטורליסטי-מוגזם שלו, אם לא את המוסר והפרסונה הסוערים שלו. לפיכך הוא ראה את סגנונו באותה מורת רוח קודרת. הציירים נתבקשו לתאר את אידיאל היופי האפלטוני, לא פרוצות רומאיות. עם זאת, הפטרונים והתלמידים של קראצ'י וקראווג'ו לא השתייכו כולם למחנות בלתי ניתנים לפיוס. פטרונים בני אותה תקופה, כמו המרקיז , גילו ששניהם הראו מצוינות במניירה ובדוגמנות.

במאה ה-21, המבקרים העריכו מאוד את מיתוס המורד של קאראווג'ו, ולעיתים קרובות התעלמו מההשפעה העמוקה על האמנות שהייתה לקראצ'י. קאראווג'ו כמעט ולא צייר ציורי פרסקו, שנחשבו כמבחן לכושרו של צייר גדול. מצד שני, היצירות הטובות ביותר של קראצ'י הן בפרסקו. לפיכך, בדי הקנבס הקודרים של קאראווג'ו, עם רקע החורבן, מתאימים להיות מוצגים מאחורי מזבחות, ולא על קירות או תקרות מוארים היטב כמו זה בפארנזה. ההיסטוריון רודולף ויטקובר  הופתע מכך שקרדינל פארנזה הקיף את עצמו בציורי קיר של נושאים שטופי זימה, המעידים על "הרפיה ניכרת של המוסר הקונטרה-רפורמטורי". בחירה נושאית זו מעידה כי ייתכן שקראצ'י היה מרדני יותר ביחס לתשוקה הדתית החגיגית של בדים של קאראווג'ו. ויטקובר כתב כי "ציורי הקיר של קראצ'י מעבירים את הרושם של שמחת חיים אדירה, פריחה חדשה של חיוניות ושל אנרגיה שהודחקה מזמן".

במאה ה-21, רוב אניני הטעם העולים לרגל ל בסנטה מריה דל פופולו מתעלמים מ"עליית הבתולה השמימה", קישוט המזבח של קראצ'י (1600–1601) ומתמקדים ביצירות של קאראווג'ו באגפים. מאלף להשוות את העלייה השמימה של קראצ'י עם  של קאראווג'ו. בקרב בני זמנו המוקדמים, קראצ'י היה חדשן. הוא החיה מחדש את אוצר המילים החזותי של ציורי הפרסקו של מיכלאנג'לו, והציב נוף ציורי חי, שרירי ומבריק, שבהדרגה הפכו אותו לפגום בסבך המנייריזם. בעוד שמיכלאנג'לו יכול היה לכופף ולעוות את הגוף לכל נקודות המבט האפשריות, קראצ'י בציורי הפרסקו של פארנזה הראה כיצד הוא יכול לרקוד. גבולות ה"תקרה", המרחבים הרחבים של הקירות שיש לצייר בפרסקו, יהיו, במשך העשורים הבאים, גדושים בזוהר המונומנטלי של חסידי קראצ'י, ולא חסידיו של קאראווג'ו.

במאה שאחרי מותו, ספגו קראצ'י ואמנות הבארוק בכלל ביקורת (אם כי במידה פחותה מברניני וקורטונה) מצד מבקרים נאו-קלאסיים כמו וינקלמן ואף מאוחר יותר מצד ג'ון ראסקין המתחסד, כמו גם מעריציו של קאראווג'ו. מקראצ'י נחסך הביזוי בחלקו משום שהוא נתפס כחקיין של רפאל הנערץ מאוד, ובשל ציורי הפרסקו של פארנזה, בשל נושאים הראויים כמו אלה של המיתולוגיה העתיקה.

נופים, ושרטוטים

ב-8 ביולי 1595, אניבלה השלים את הציור של "רוכוס הקדוש נותן נדבות", כעת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן. יצירות מאוחרות ומשמעותיות אחרות שצייר קראצ'י ברומא כוללות את "דומינה קוו ואדיס (?Domine quo vadis – בלטינית "אדוני לאן אתה הולך"?) (בערך 1602), החושף חסכון בולט בהרכב הדמויות וכוח ודיוק של מחוות שהשפיעו על ניקולא פוסן ודרכו על שפת המחווה בציור.

קראצ'י היה אקלקטי להפליא בנושאים שבחר בציור נופים, סצנות מחיי היומיום ודיוקנאות, כולל סדרה של דיוקנאות עצמיים לאורך הדורות. הוא היה אחד הציירים האיטלקים הראשונים שציירו על קנבס שבו הנוף קיבל עדיפות על פני הדמויות, כמו "הבריחה למצרים" המופתי שלו; זוהי סוגה שאותה המשיכו אחריו  (התלמיד האהוב עליו) וקלוד לורן.

לאמנותו של קראצ'י היה גם צד פחות רשמי שמתגלה בקריקטורות שלו (בדרך כלל מיוחסת לזכותו המצאת הסוגה) ובציורי חיי היומיום המוקדמים שלו, אשר יוצאי דופן בהתבוננות התוססת והטיפול החופשי שלהם ובציורו "אוכל השעועית". הוא מתואר על ידי ביוגרפים כחסר תשומת לב ללבוש ואובססיבי לעבודה: יש שינויים רבים בתיאורו בדיוקנאות העצמיים שלו (כמו זה בגלריה הלאומית בפארמה).

תחת מצב רוח מלנכולי
לא ברור כמה עבודה השלים אניבלה קראצ'י לאחר שסיים את הגלריה הגדולה בארמון פארנזה. בשנת 1606, אניבלה חתם על "המדונה של הקערה". עם זאת, במכתב מאפריל 1606, הקרדינל אודוארדו פארנזה קונן ש"מצב רוח מלנכולי כבד" מנע מאניבלה לצייר עבורו. במהלך שנת 1607, אניבלה לא הצליח להשלים הזמנה ליצירת "הולדת ישו" לדוכס מולדנה של מודנה. יש הערה משנת 1608, שבה אניבלה קובע לתלמיד שהוא יבלה לפחות שעתיים ביום בסטודיו שלו. יש מעט תיעוד מהאיש או מהתקופה להסביר מדוע המכחול שלו השתתק.

אניבלה מת בשנת 1609 ונקבר, על פי רצונו, ליד רפאל בפנתאון של רומא. זהו מדד להישגיו שאמנים מגוונים כמו ברניני, פוסן ורובנס שיבחו את עבודתו. רבים מעוזריו או תלמידיו בפרויקטים בארמון פארנזה ובקפלת אררה שבכנסיית גבירתנו של הלב הקדוש  עתידים להפוך לאמנים בולטים בעשורים הבאים, כולל , , , , גווידו רני,  ואחרים.

הציורים
המסורת של ציור הרנסאנס האיטלקי ואמני הרנסאנס הבוגרים כמו רפאל, מיכלאנג'לו, אנטוניו דה קורג'ו, טיציאן ופאולו ורונזה הם כולם ציירים שהייתה להם השפעה ניכרת על עבודתם של בני משפחת קראצ'י, בשימוש שלהם בצבעים. הם הניחו את היסודות להולדתו של ציור הבארוק. הסגנון המנייריסטי העקר הקודם זכה להתאוששות כעת בציור הבארוק בתחילת המאה השש עשרה, והצליח בסינתזה מקורית של אסכולות רבות. ציוריו של אניבלה קראצ'י קיבלו השראה מהציור הוונציאני, ובמיוחד מציוריו של פאולו ורונזה. היצירה המדגימה זאת היא "המדונה המוכתרת עם מתי הקדוש", יצירה שנעשתה עבור רג'ו אמיליה, וכעת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן, ו"הנישואים המיסטיים של קתרינה הקדושה מאלכסנדריה" (בערך 1575), כיום בגלריית האקדמיה בוונציה.

לקריאה נוספת
 Catholic Encyclopedia: Carracci
 Christiansen, Keith. “Annibale Carracci (1560–1609).” In Heilbrunn Timeline of Art History. New York: The Metropolitan Museum of Art, 2000–. (October 2003)
 
 
 H. Keazor: "Distruggere la maniera?": die Carracci-Postille, Freiburg im Breisgau, 2002.
 C. Dempsey: Annibale Carracci and the beginnings of baroque style, Harvard, 1977; 2nd ed. Fiesole, 2000.
 A. W. A. Boschloo: Annibale Carracci in Bologna: visible reality in art after the Council of Trent, 's-Gravenhage, 1974.
 C. Goldstein: Visual fact over verbal fiction: a study of the Carracci and the criticism, theory, and practice of art in Renaissance and baroque Italy, Cambridge, 1988.
 D. Posner: Annibale Carracci: a study in the reform of Italian painting around 1590, 2 vol., New York, 1971.
 S. Ginzburg: Annibale Carracci a Roma: gli affreschi di Palazzo Farnese, Rome, 2000.
 C. Loisel: Inventaire général des dessins italiens, vol. 7: Ludovico, Agostino, Annibale Carracci (Musée du Louvre: Cabinet des Dessins), Paris, 2004.
 B. Bohn: Ludovico Carracci and the art of drawing, London, 2004.
 Annibale Carracci, catalogo della mostra a cura di D. Benati, E. Riccomini, Bologna-Roma, 2006–2007.
 M. C. Terzaghi: Caravaggio, Annibale Carracci, Guido Reni tra le ricevute del Banco Herrera & Costa, Roma, 2007.
 H. Keazor: "Il vero modo". Die Malereireform der Carracci, (Neue Frankfurter Forschungen zur Kunst 5), Berlin: Gebrüder Mann Verlag, 2007.
 C. Robertson: The Invention of Annibale Carracci (Studi della Bibliotheca Hertziana, 4), Milano, 2008.
 F. Gage: "Invention, Wit and Melancholy in the Art of Annibale Carracci." Intellectual History Review 24.3 (2014): 389–413. Special Issue, The Nature of Invention. Edited by Alexander Marr and Vera Keller.

קישורים חיצוניים

 
 43 artworks by or after Annibale Carracci at the Art UK site
 Annibale Carracci artistic context, technique and artworks
 Annibale Carracci, Christ Healing the Sick, 16th century, etching, Bryn Mawr College Art and Artifact Collections
 Jusepe de Ribera, 1591–1652, an exhibition catalog from The Metropolitan Museum of Art (fully available online as PDF), which contains material on Carracci (see index)
Catholic Encyclopedia: Carracci

ביאורים

הערות שוליים

ציירים של תקופת הבארוק
ציירים איטלקים במאה ה-16
ציירים איטלקים במאה ה-17
ילידי 1560
נפטרים ב-1609