טבילת ידיים

בהלכה, טבילת ידיים היא פעולה המטהרת את הידיים, בדומה לנטילת ידיים. במקרים אחדים נטילת ידיים אינה מועילה ויש צורך דווקא בטבילת ידיים.

הלכות הטבילה 
ככלל, הלכות טבילת ידיים משלבות את הלכות נטילת ידיים עם הלכות טבילת גוף וטבילת כלים. הטבילה אינה צריכה לכלול את 2 הידיים, וניתן לטהר יד אחת באמצעות טבילה ואת היד השנייה באמצעות נטילה.

דין טבילת ידיים קל יותר בכמה היבטים מנטילת ידיים: אין צורך לטבול ידיים פעמיים, אין צורך להגביה ידיים וגם לא לנגב ידיים לאחר הטבילה. המים שבמקוואות ובמעיינות כשרים לנטילה אפילו אם השתנו מראיהן והם אינם צלולים.

בדומה לכך, יש סוברים שניתן להקל בדיני המים של טבילת ידיים גם ביחס לטבילת הגוף וטבילת כלים, כגון בשיעור המים הנדרש או בדינם של מים שאובים, כמבואר להלן.

שיעור המים הנדרש 
בהלכות טבילה קיימים מספר הבדלים בין טבילה במעיין לטבילה במי מקווה. אחד ההבדלים הוא שבמקווה יש צורך שיהיו מים בשיעור של 40 סאה, ואילו במעיין די בשיעור כלשהו מבחינה עקרונית כדי לטהר. לפי הרמב"ם והראב"ד כלל זה נכון גם לגבי טבילת אדם, ולכן בטבילת ידיים במעיין אין צורך שיהיו במעיין 40 סאה. וכך נפסק בשולחן ערוך.

נחלקו הראשונים מהו שיעור המים הנדרש בטבילת ידיים במקווה: רש"י, רמב"ם ומרדכי סוברים כי ניתן לטבול ידיים רק במקווה הכשר לטבילת אדם, כלומר שיש בו 40 סאה. לעומתם, רבנו יונה ורשב"א סבורים כי ניתן לטבול ידיים במקווה שיש בו רביעית, כיוון שמהתורה רביעית היא שיעור מספיק לטבילת כלים, והצורך לטבול כלים ב-40 סאה הוא מדרבנן, וכיוון שנטילת ידיים היא מדרבנן - יש להקל. להלכה, בשולחן ערוך נפסק שניתן להקל ולטבול ידיים ברביעית מים, והרמ"א כתב שיש להחמיר לכתחילה לטבול דווקא במקווה שיש בו 40 סאה.

מים שאובים 
הראב"ד סובר שניתן להקל ולטבול ידיים ב-40 סאה מים שאובים, כמו בטבילת בעל קרי, בתנאי שהמים אינם בכלי אלא מחוברים לקרקע. לעומתו, הרמב"ם פוסק שאין לטבול ידיים במים שאובים. וכך פסקו אחרונים רבים. לפי רבי יוסף קארו, גם לשיטת הרמב"ם ניתן להמשיך המים השאובים ולסמוך על הסוברים שבכך הם כשרים לטבילה.

לקדשים 
למרבית העניינים, למשל אכילת לחם של חולין (שאינו קדוש) ואכילת תרומה, ניתן להסתפק בנטילת ידיים רגילה, ואין צורך דווקא בטבילת ידיים, אף שהיא מועילה אם התבצעה. לעומת זאת, לפני אכילת דברים המוגדרים קדשים (בעיקר קרבנות), תקנו חכמים שיש להטביל את הידיים דווקא, ולא ליטול אותם.

האמוראים נחלקו בהיקפו של דין זה. לדעת רבי חנינא בריה דר' הלל, דין זה נאמר גם בסתם ידיים של הבא לאכול קדשים, אך לדעת רבי אלעזר דווקא מי שיודע שידיו טמאות צריך להטביל אותן לפני האכילה, ולאדם רגיל די בנטילת ידיים. הראשונים נחלקו אף הם במחלוקת זו. האחרונים דנו בשאלת טבילת הידיים לפני אכילת קרבן פסח, לאור העובדה שאין טבילה נזכרת בסדרי ליל הסדר.

הברכה 
כאשר נדרשת נטילת ידיים ואדם טובל את ידיו, נחלקו מהי הברכה שיש לברך על טבילת הידיים. תוספות, הסמ"ג, מרדכי ועוד ראשונים סבורים שיש לברך , ויש שהוסיפו שניתן לברך , אך אין לברך "על נטילת ידיים", משום שאינו נוטל. לעומתם, הרשב"א ותלמידי רבנו יונה סבורים שיש לברך , כיוון שהמצווה היא נטילת ידיים ואין מצווה לטבול את הידיים, והטבילה אינה אלא אופן שמקיימים בו את הציווי ליטול את הידיים. השולחן ערוך פסק כדעת הרשב"א. הרמ"א פסק כדעת התוספות, אך אחרונים רבים חלקו עליו, ויש שהכריעו שאם המים כשרים גם לנטילת ידיים, יברך "על נטילת ידיים" גם כשטובלן, ואם המים פסולים לנטילה וכשרים רק לטבילה, יברך על טבילת ידיים.

ביאורים

הערות שוליים 

היטהרות
אכילה ושתייה ביהדות
טבילה ביהדות
מים
נטילת ידיים