אלמירנטה לאטורה (אוניית מערכה, 1913)

אלמירנטה לאטורה, שנקראה על שמו של חואן חוסה לאטורה, הייתה אוניית מערכה סופר-דרדנוט שנבנתה עבור הצי הצ'יליאני. היא הייתה הראשונה בסדרה מתוכננת של שתי אוניות שנרכשה בתגובה לרכישות קודמות של ספינות מלחמה על ידי מדינות אחרות באמריקה הדרומית. הבנייה החלה באלסוויק, ניוקאסל על הטיין זמן קצר לאחר הזמנת האונייה בנובמבר 1911, והתקרבה להשלמה כאשר היא נקנתה על ידי הצי המלכותי הבריטי לשימוש במלחמת העולם הראשונה. היא נכנסה לשירות בספטמבר 1915, ושירתה בצי הגדול כאה"מ קנדה במשך המלחמה ואף השתתפה במהלך קרב יוטלנד.

צ'ילה רכשה מחדש את אה"מ קנדה ב-1920 ושינתה את שמה לאלמירנטה לאטורה. האונייה הוגדרה כספינת הדגל של צ'ילה, ולעיתים קרובות שימשה כתחבורה נשיאותית. היא עברה מודרניזציה יסודית בבריטניה בשנים 1929–1931. בספטמבר 1931, אנשי הצוות על סיפון אלמירנטה לאטורה ערכו מרד, שרוב הצי הצ'יליאני הצטרף אליו במהירות. לאחר שהתפתחו פילוגים בין המורדים, המרד התמוסס והספינות חזרו לשליטת הממשלה. אלמירנטה לאטורה הושמה בעתודה לזמן מה בשנות ה-30 בגלל השפל הגדול, אך היא הייתה במצב טוב מספיק כדי שארצות הברית תתעניין ברכישתה לאחר ההתקפה על פרל הארבור. ממשלת צ'ילה דחתה את הפנייה והאונייה בילתה את רוב מלחמת העולם השנייה בסיור עבור צ'ילה. אלמירנטה לאטורה נגרטה ביפן החל מ-1959.

רקע כללי 
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל מרוץ חימוש ימי ארגנטינאי-צ'יליאני לאחר סכסוכים טריטוריאליים על הגבולות בין שתי המדינות בפטגוניה ופונה דה אטקמה, יחד עם השליטה בתעלת ביגל. מרוץ החימוש הסתיים בסופו של דבר בתיווך בריטי, וסעיפים באמנת סיום המחלוקות הטילו הגבלות על הציים של שתי המדינות. הצי המלכותי הבריטי קנה שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת קונסטיטוסיון שנבנו עבור צ'ילה, וארגנטינה מכרה ליפן את שתי הסיירות המשוריינות שלה מסדרת ריבדאביה שהיו בבנייה באיטליה.

אחרי כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט, ברזיל החליטה בתחילת 1907 לעצור את הבנייה של שלוש פרה-דרדנוטים לטובת שתיים או שלוש דרדנוטים. אוניות אלו, שהוזמנו כסדרת מינאס ז'ראיס, תוכננו לשאת את חימוש אוניית המערכה הכבדה ביותר בעולם באותה תקופה. הם באו כהלם עבור הציים של אמריקה הדרומית. ההיסטוריון רוברט שיינה ציין כי הם "עלו על כל אוניות הצי הארגנטינאי [הקשישות]". למרות שהוויכוחים השתוללו בארגנטינה בשאלה אם יהיה זה נבון להתנגד לרכישת ברזיל על ידי רכישת דרדנוטים יקרות משלהם, סכסוכי גבול נוספים - במיוחד ליד ריבר פלייט עם ברזיל - הכריעו את העניין, והיא הזמינה את שתי אוניות המערכה מסדרת ריבדאביה מחברת Fore River Shipbuilding בארצות הברית. כאשר יריבתה הגדולה רכשה דרדנוטים, צ'ילה הגיבה בבקשה למכרזים ממדינות אמריקה ואירופה שיעניקו למדינה את אוניות המערכה החזקות ביותר שקיימות.

בנייה 

ב-6 ביולי 1910, הקונגרס הלאומי של צ'ילה העביר הצעת חוק המקצה 400,000 לירות שטרלינג מדי שנה לצי לבניית שתי אוניות מערכה בהדחק של  - שבסופו של דבר ייקראו אלמירנטה לאטורה ואלמירנטה קוקרן - שש משחתות ושתי צוללות. החוזה לבניית אוניות המערכה הוענק לארמסטרונג ויטוורת' ב-25 ביולי 1911. אלמירנטה לאטורה הוזמנה רשמית ב-2 בנובמבר 1911, והונחה פחות מחודש לאחר מכן ב-27 בנובמבר, והפכה לאונייה הגדולה ביותר שנבנתה על ידי ארמסטרונג באותה תקופה. ה-New York Tribune דיווח ב-2 בנובמבר 1913 כי יוון הגיעה להסכמה לרכוש את אלמירנטה לאטורה במהלך החשש ממלחמה עם האימפריה העות'מאנית, אך למרות הרגש המתפתח בתוך צ'ילה למכירת אונייה אחת או את שתיהן, לא בוצעה עסקה כזו.

אלמירנטה לאטורה הושקה ב-27 בנובמבר 1913, בטקס משוכלל שנכחו בו מכובדים שונים ובנשיאותו של שגריר צ'ילה בבריטניה, אגוסטין אדוארדס מק קלור. אוניית המערכה הוטבלה על ידי אשתו של השגריר, אולגה באדג' דה אדוארדס.

רכישה בריטית ושירות במלחמת העולם הראשונה 

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, אלמירנטה לאטורה נרכשה רשמית על ידי בריטניה ב-9 בספטמבר 1914; היא לא נתפסה בכוח כמו ספינות אחרות שנבנו במספנות בריטיות עבור ציים זרים (כגון אוניות המערכה רשידייה וסולטאן עות'מאן הראשון עבור האימפריה העות'מאנית) בגלל הסתמכותן של מדינות ההסכמה על נתרן חנקתי צ'יליאני לתחמושת הפכה את השמירה על מעמדה ה"נייטרלי הידידותי" של צ'ילה עם הממלכה המאוחדת לעניין בעל חשיבות חיונית. שמה של אלמירנטה לאטורה שונה לאה"מ קנדה והיא שונתה מעט לשירות בריטי. הגשר הורם לטובת שתי רציפים פתוחים, ובין שתי הארובות נוסף תורן כדי לתמוך בעגורן שישרת את הסירות. ה-סופר-דרדנוט השלימה את ההתאמה ב-20 בספטמבר 1915, ונכנסה לשירות בצי המלכותי ב-15 באוקטובר.

בתחילה היא שירתה עם שייטת אוניות המערכה הרביעית של הצי הגדול. קנדה ראתה פעולה בקרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916 תחת קפטן ויליאם ניקולסון. היא ירתה 42 פגזים מתותחי ה-14 אינץ' ו-109 פגזי 6 אינץ' במהלך הקרב, ולא ספגה פגיעות או נפגעים. במהלך הקרב היא קלעה שני פגזים בסיירת הנכה ויסבאדן בשעה 18:40, וירתה חמישה נוספים לעבר ספינה לא ידועה בסביבות השעה 19:20. היא ירתה בתותחי ה-6 אינץ' שלה לעבר משחתות גרמניות בשעה 19:11.

קנדה הועברה לטייסת הקרב הראשונה ב-12 ביוני 1916. בשנים 1917–1918, הותקנו לה מדדי טווח וחוגות טווח טובים יותר, ושניים מהתותחים המשניים האחוריים בגודל 6 אינץ' הוסרו לאחר שסבלו מנזק פיצוץ מהצריח האמצעי של 14 אינץ'. בשנה האחרונה נוספו סיפוני טיסה למטוסים על גבי צריחי העל מקדימה ומאחור. קנדה הוכנסה לצי המילואים במרץ 1919.

שירות בצי הצ'יליאני

קריירה מוקדמת 

לאחר תום המלחמה באירופה, צ'ילה החלה לחפש ספינות נוספות כדי לחזק את הצי שלה. בריטניה הציעה רבות מספינות המלחמה העודפות שלה, כולל את שתי סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל. החדשות שצ'ילה יכולה אולי לרכוש את שתי אוניות הראשה הללו החלה סערה במדינה, כאשר קציני הצי גינו בפומבי פעולה כזו ובמקום זאת קידמו את סגולותיהם של צוללות וכלי טיס על בסיס עלויות נמוכות יותר וביצועיהם במלחמת העולם הראשונה. מדינות אחרות באמריקה הדרומית דאגו שניסיון להחזיר את התואר "המעצמה הימית הראשונה באמריקה הדרומית", כפי שניסח זאת הניו יורק טיימס, יתחיל מרוץ חימוש ימי נוסף.

בסופו של דבר, צ'ילה רכשה רק את קנדה וארבע משחתות באפריל 1920, שכולן הוזמנו על ידי צ'ילה לפני פרוץ המלחמה ונתפסו על ידי הבריטים. העלות הכוללת של חמש האוניות הייתה פחות משליש ממה שצ'ילה הייתה אמורה לשלם עבור אלמירנטה לאטורה ב-1914. שמה של קנדה שונה שוב לאלמירנטה לאטורה ונמסרה רשמית לממשלת צ'ילה ב-27 בנובמבר 1920. היא עזבה את פלימות' באותו יום עם שתיים מהמשחתות, ריברוס ו- אלמירנטה אוריבה, בפיקודו של אדמירל לואיס גומס קארניו. הם הגיעו לצ'ילה ב-20 בפברואר 1921, שם קיבל את פניהם נשיא צ'ילה, ארתורו אלסנדרי. אלמירנטה לאטורה הפכה לאוניית הדגל של הצי.

בתפקידה כספינת הדגל של הצי הצ'יליאני, אלמירנטה לאטורה נוצלה לעיתים קרובות על ידי הנשיא לתפקידים שונים. לאחר רעידת האדמה בוולנר בעוצמה 8.5 בשנת 1922, שימשה אלמירנטה לאטורה להובלת אלסנדרי לאזור הפגוע. האונייה הביאה גם אספקה נחוצה (כולל מחסה, מזון וכסף) עבור הנפגעים. עד 1923, בצ'ילה היו רק אלמירנטה לאטורה, סיירת, וחמש משחתות, מה שהוביל את ה"ניו יורק טיימס " להעיר ש"מומחים כנראה ידרגו את צ'ילה במקום השלישי בכוח הימי הפוטנציאלי [אחרי ברזיל וארגנטינה]". בעוד שאלמירנטה לאטורה בנפרד הייתה חזקה יותר מהדרדנוטים הברזילאים או הארגנטינאים, להם היו שתי אוניות מערכה לעומת אונייה אחת של צ'ילה. מה שגרם לכך היה מחסור בסיירות מודרניות שילוו את הדרדנוט הבודדת. בשנת 1924, אלמירנטה לאטורה אירחה שוב את הנשיא כאשר ביקר בטלקהואנו לרגל הפתיחה החגיגית של תחנה ימית חדשה שם. לאחר נפילת החונטה של ינואר ב-1925, הדרדנוט אירחה את הנשיא החוזר אלסנדרי במהלך סקירת צי בוולפראיסו; בעודו על הסיפון, הוא נשא נאום בפני בכירים בצי כדי להבטיח להם שממשלתו החדשה "נועדה לכל הצ'יליאנים, ולא מפלגתית בהשראתה". בספטמבר, החודש האחרון לכהונתו, קיבל אלסנדרי את אדוארד, הנסיך מוויילס, על סיפון אוניית המערכה. הביקור דיכא לזמן קצר את התסיסה המקומית, והוא סימן את תחילתו של המשא ומתן על משלחת ימית בריטית, שהגיעה בשנה שלאחר מכן.

אלמירנטה לאטורה נשלחה לבריטניה למודרניזציה במספנת דבונפורט ב-1929. היא יצאה מצ'ילה ב-15 במאי, עברה את בלבואה לפני שחצתה את תעלת פנמה תשעה ימים לאחר מכן. לאחר תדלוק בנמל ספרד ב-28 במאי, דרדנוט המשיכה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, וחלפה על פני האיים האזוריים לפני שהגיעה לפלימות' ב-24 ביוני. שינויים גדולים כללו בנייה מחדש של הגשר, עדכון בקרת האש הראשית של הסוללה לסטנדרטים מודרניים יותר, הוספת בקרת אש עבור החימוש המשני והחלפת מנועי טורבינת הקיטור של האונייה. כמו כן נוסף תורן חדש בין הצריחים השלישי והרביעי, בליטות נגד טורפדו בדומה לסדרת קווין אליזבת הבריטית, ותותחי נ"מ חדשים. כמעט שנתיים לאחר תחילת המודרניזציה, הפליגה אלמירנטה לאטורה בחזרה לוולפראיסו ב-5 במרץ 1931 והגיעה אליה ב-12 באפריל. שתי גוררות , שנרכשו לשימוש בנמלי פונטה ארנס ו-ולפראיסו, נישאו על סיפון אוניית המערכה במהלך ההפלגה חזרה לצ'ילה.

מרד 1931 

למרות הרצון הטוב שהביא להדחתו של הנשיא הסמכותי קרלוס איבנייס דל קאמפו ביולי 1931, צ'ילה לא הצליחה להתגבר על ההשפעות הכלכליות הקשות של השפל הגדול, והשכר לעובדי מדינה שהרוויחו מעל 3,000 פסו בשנה קוצץ על ידי 12–30 אחוזים לצמצום הוצאות הממשלה. זה עורר תגובה קשה בקרב מלחים של הצי, שכבר ספגו 10 אחוזים קיצוץ בשכר ו-50 אחוזים הפסד בבונוסים בחו"ל. חברים שונים בצוות על סיפון אלמירנטה לאטורה, אך ללא קצינים, נפגשו ב-31 באוגוסט והחליטו כי מרד הוא דרך הפעולה הטובה ביותר.

קצת אחרי חצות ב-1 בספטמבר, אנשי הצוות הזוטרים של אלמירנטה לאטורה, סיירת משוריינת (O'Higgins), שבע משחתות, וכמה צוללות השתלטו על ספינותיהם בזמן שרבים מחבריהם לספינה צפו בטורניר אגרוף בלה סרנה. הם כלאו את הקצינים, רובם ללא מאבק, ואבטחו את הספינות בערך בשעה 02:00. הם בחרו ועדה, אסטדו מאיור דה טריפולסיון, ליטול אחריות על המרד. מאוחר יותר באותו יום, בשעה 16:55, פנו המורדים ברדיו לשר הצי, והצהירו כי הם פועלים על דעת עצמם, בניגוד לפעולה בשיתוף פעולה עם מפלגה פוליטית מיליטנטית או מורדים קומוניסטים. הם ביקשו להחזיר את מלוא משכורותיהם ואת עונשם של אלה שהכניסו את צ'ילה לשפל, תוך שהם ציינו שלא ישתמשו בכוח כדי להשיג את המטרות הללו.

קצת לפני חצות ב-2 בספטמבר, המורדים שלחו הודעה לממשלת צ'ילה עם רשימה "מתוחכמת" יותר של שתים עשרה דרישות. בינתיים, דרומה יותר, חברים זוטרים של הצי בבסיס הצי הראשי של Talcahuano הצטרפו למרד, והשתלטו על כמה כלי שיט בתהליך. כמה מהם הפליגו צפונה כדי להצטרף למורדים האחרים, בעוד שתי סיירות, כמה משחתות וצוללות נותרו לשמור על הבסיס. בסיסים אחרים הצטרפו למרד המלא כעת, כולל קבוצת האוויר השנייה שבסיסה בקינטרו. עם כל כך הרבה מורדים שהופיעו, רבים חששו ששפע העובדים המובטלים יצטרפו. הממשלה ניסתה לבקש סיוע מארצות הברית בצורה של התערבות צבאית או ציוד מלחמה (כולל שתי צוללות ופצצות המסוגלות לחדור לשריון של אלמירנטה לאטורה), אך הם נדחו הן בפומבי והן באופן פרטי. סגן הנשיא בפועל מנואל טרוקו מצא את עצמו כעת במצב לא רצוי; הוא נאלץ להביס את המורדים לפני שיחידות נוספות יצטרפו ויחזקו את כוחם, אבל אם הוא יהיה קשוח מדי, קיים סיכון שהציבור יחשוב שמדיניותו דומה מדי לרודן לשעבר איבנייס דל קאמפו. טרוקו החליט על דרך של פיוס. הוא שלח את אדמירל אדגרדו פון שרדרס, לנהל משא ומתן עם המורדים. הם נפגשו על סיפונה של אלמירנטה לאטורה, שם פון שרדרס, שראה פיצול פוטנציאלי בין מלחים שזועמים על שכרם לעומת אחרים עם אג'נדה פוליטית יותר, ניסה לחלק אותם לפי קווים אלה ולגרום להם להיכנע. אולם תחינה של הצי הדרומי המתקרב, בבקשה להמתין לפני כל הסדר אפשרי, חתמה את העניין לעת עתה ופון שרדרס חזר בחזרה לבירה.

ספטמבר סימן תפנית במזלם של המורדים, למרות הגעתו של הצי הדרומי ב-4 בספטמבר. כל הרווחים הטריטוריאליים שלהם נלקחו על ידי כוחות הממשלה, והותירו רק את הצי בידי המורדים. עד למחרת, בוצעה תקיפה אווירית של כוחות הממשלה. הנזק היחיד שנגרם היה לצוללת H4, שלא הצליחה לצלול, אבל לפחות פצצה אחת נחתה כ- מאלמירנטה לאטורה. למרות הנזק המועט, המתקפה שברה את רוחם של המורדים; הם הציעו במהירות לשלוח משלחת לסנטיאגו כדי לדון בתנאים, אך הממשלה, שהתחזקה בניצחונותיה הקרקעיים, סירבה. בעוד המרד התפתח לוויכוחים ואנרכיה, ספינות בודדות החלו לעזוב את המפרץ ולהפליג לוולפראיסו, והשאר לאחר מכן. אלמירנטה לאטורה עגנה במפרץ טונגוי עם הסיירת בלאנקו אנקלאדה. שבעה אנשי צוות על האונייה קיבלו עונשי מוות, שלאחר מכן הומרו למאסר עולם.

קריירה מאוחרת יותר 

עדיין בעיצומו של השפל, אלמירנטה לאטורה הושבתה ב-Talcahuano ב-1933 כדי להפחית את ההוצאות הממשלתיות, ורק צוות שלדי הוקצה לטפל בספינה המאוחסנת עד אמצע שנות ה-30. בשיפוץ מחודש ב-1937 במספנת Talcahuano, הורד מעוט המטוס ונוספו כלי נשק נגד מטוסים. אולם, אלמירנטה לאטורה מעולם לא עברה מודרניזציה מלאה, ובמלחמת העולם השנייה הסוללה העיקרית שלה הייתה קצרת טווח יחסית והגנת השריון שלה, שתוכננה לפני שהעיקרון "הכל או כלום" יושם בפועל, לא הייתה מספקת לחלוטין. אף על פי כן, בשנת 1939, המודיעין האמריקני הראה שברית המועצות ניסתה לקנות את האונייה, וזמן קצר לאחר המתקפה של יפן על פרל הארבור, פנתה ממשלת ארצות הברית לנספח הצי הצ'יליאני ולתת האדמירל שעמד בראש הוועדה הימית של צ'ילה לארצות הברית במטרה לרכוש את אלמירנטה לאטורה וכמה משחתות כדי לחזק את הצי של ארצות הברית. שתי ההצעות הללו נדחו, ואלמירנטה לאטורה שימשה לסיורי נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.

לאחר תאונה בשנת 1951 בחדר המכונות של אלמירנטה לאטורה נהרגו שלושה אנשי צוות, הספינה הושארה לעגון ב-Talcahuano כיחידת אחסון למזוט. היא הוצאה משירות באוקטובר 1958, ונמכרה למיצובישי תעשיות כבדות בפברואר 1959 תמורת 881,110 דולר לפירוק לגרוטאות. ב-29 במאי 1959, בליווי מטח הצדעה של הצי הצ'יליאני שנאסף, נגררה הדרדנוט הישנה על ידי הגוררת Cambrian Salvos, והגיעה ליוקוהמה, יפן, בסוף אוגוסט, למרות שתהליך הגריטה לא התחיל מיד עם ההגעה. כמות ניכרת של חלקים מאלמירנטה לאטורה שימשו לשיקום מיקאסה, שהידרדרה קשות לאחר מלחמת העולם השנייה, עד 1961.

קישורים חיצוניים 

אוניות מערכה בריטיות
אוניות מערכה בריטיות במלחמת העולם הראשונה