צ'אד הצרפתית

צ'אד הייתה חלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית מ-1900 עד 1960. השלטון הקולוניאלי תחת הצרפתים החל בשנת 1900 כאשר הוקמה הטריטוריה הצבאית של צ'אד. משנת 1905, צ'אד הייתה קשורה לפדרציה של הנחלות הקולוניאליות הצרפתיות באפריקה התיכונה, הידועה משנת 1910 תחת השם אפריקה המשוונית הצרפתית. צ'אד עברה ב-1920 לממשל האזרחי הצרפתי, אך סבלה מהזנחה כרונית.

צ'אד התבלטה ב-1940 בהיותה, תחת המושל פליקס אבואה, המושבה הצרפתית הראשונה שהתגייסה לצדה של צרפת החופשית. לאחר מלחמת העולם השנייה, הצרפתים התירו כמות מוגבלת של ייצוג של האוכלוסייה האפריקנית, והובילו את הדרך להתנגשות בזירה הפוליטית בין המפלגה הפרוגרסיבית של צ'אד (PPT) הפרוגרסיבית והדרומית והאיחוד הדמוקרטי האסלאמי-שמרני של צ'אד (UDT). בסופו של דבר היה זה ה-PPT שיצא מנצח והביא את המדינה לעצמאות ב-1960 בהנהגתו של פרנסואה טומבלבאי.

כיבוש צרפתי 
העניין האירופאי באפריקה גבר בדרך כלל במהלך המאה ה-19. עד 1887, צרפת, מונעת על ידי החיפוש אחר עושר, התבססה פנימה מהיישובים שלה בחוף המערבי של מרכז אפריקה כדי לתבוע את שטחה של אובאנגי-שארי (הרפובליקה המרכז-אפריקאית של היום). היא טענה לאזור זה כאזור של השפעה צרפתית, ובתוך שנתיים היא כבשה חלק ממה שהוא כיום דרום צ'אד. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, משלחות צבאיות צרפתיות שנשלחו לצ'אד נתקלו בכוחותיו של רביח אז-זובאיר, שביצע פשיטות עבדים בדרום צ'אד לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19, והחריב את הממלכות בורנו, באגווירמי ואימפריה וואדאי. לאחר שנים של התקשרויות לא החלטיות, הכוחות הצרפתיים הביסו לבסוף את רביח א-זובייר בקרב קוסרי ב-1900. בשנים הבאות, הצרפתים התרחבו בהדרגה למזרח ולצפון צ'אד, נתקלו בהתנגדות כבדה כמו במהלך מלחמת ואדאי, ובטיבסטי ובבורקו.

צרפת כבשה את הנחלה העצמאית האחרונה בצ'אד ב-1917, והביסה את ההתקוממויות הגדולות האחרונות של הילידים עד 1920.

מינהל קולוניאלי 
שני נושאים בסיסיים שלטו בניסיון הקולוניאלי של צ'אד עם הצרפתים: היעדר מדיניות שנועדה לאחד את הטריטוריה וקצב איטי במיוחד של מודרניזציה. בסולם העדיפויות הצרפתי, המושבה של צ'אד דורגה בתחתית; היא הייתה פחות חשובה משטחים לא אפריקאים, צפון אפריקה, מערב אפריקה, או אפילו שאר הקולוניות הצרפתיות במרכז אפריקה. הצרפתים החלו לתפוס את צ'אד בעיקר כמקור של כותנה גולמית ועבודה לא מאומנת לשימוש במושבות היצרניות יותר מדרום. בתוך צ'אד, לא היה הרצון ולא המשאבים לעשות הרבה יותר מאשר לשמור על מראית עין של חוק וסדר. למעשה, אפילו הפונקציה הבסיסית הזו של ממשל הוזנחה לעיתים קרובות; לאורך התקופה הקולוניאלית, אזורים נרחבים של צ'אד מעולם לא נשלטו ביעילות מנג'מנה (שנקראה פורט-לאמי לפני ספטמבר 1973).

צ'אד הייתה מקושרת ב-1905 עם שלוש מושבות צרפתיות מדרום – אובאנגי-שארי, קונגו התיכונה (היום קונגו-ברזוויל) וגבון. אבל צ'אד לא קיבלה מעמד של מושבה נפרדת או מדיניות מנהלית מאוחדת עד 1920. ארבע המושבות נוהלו יחד כאפריקה המשוונית הצרפתית בהנחייתו של מושל כללי שהוצב בברזוויל. למושל הכללי הייתה שליטה מינהלית רחבה על הפדרציה, כולל ביטחון חיצוני ופנימי, ענייני כלכלה וכספים, וכל התקשורת עם שר המושבות הצרפתי. סגני-מושלים, שמונו אף הם על ידי ממשלת צרפת, היו צפויים ליישם בכל מושבה את פקודות המושל הכללי. הממשל המרכזי בברזוויל שלט בחוזקה בסגני המושלים למרות המאמצים הרפורמיסטיים לביזור בין 1910 ל-1946. לסגן המושל של צ'אד הייתה אוטונומיה גדולה יותר בגלל המרחק מברזוויל ובגלל העניין הרבה יותר של צרפת בשלוש המושבות האחרות. באשר למספר החיילים הפרוסים בארץ, היו שלושה גדודים בסך הכל שמנו כ-3,000 חיילים.

קווי השליטה מברזאוויל, חלשים ככל שיהיו, היו עדיין חזקים יותר מאלה מנ'ג'מנה ועד לאחוריה. באזור בורקו-אנדי-טיבסטי הענק, קומץ המנהלים הצבאיים הצרפתיים הגיעו עד מהרה להסכם שבשתיקה עם תושבי המדבר; כל עוד דרכי השיירות נותרו מאובטחים יחסית ורמות מינימליות של חוק וסדר התקיימו, הממשל הצבאי (שמפקדתו בפאיה-לארגו) בדרך כלל השאיר את האנשים לבד. במרכז צ'אד, השלטון הצרפתי היה מעט יותר מהותי. במחוזות Ouaddai ו-Biltine, ההתנגדות האנדמית נמשכה נגד הצרפתים, ובמקרים מסוימים, נגד כל רשות שניסתה לדכא שוד ופורעי חוק. הממשל הקולוניאלי הדל סיפק רק פיקוח חלש על מחוז קאנם הצחיח והאזורים המאוכלסים בדלילות של מחוזות גוארה וסלמט. razzias מיושן נמשך בשנות ה-20 של המאה ה-20, וב-1923 דווח כי קבוצה של מוסלמים סנגלים בדרכם למכה נתפסה ונמכרה לעבדות. ממשלת צרפת, שלא הייתה מוכנה לבזבז את המשאבים הנדרשים לממשל יעיל, הגיבה בכפייה ספורדית ובהסתמכות גוברת על שלטון עקיף באמצעות הסולטנות.

צרפת הצליחה לשלוט ביעילות רק בדרום, אבל עד 1946 הכיוון המנהלי הגיע מבנגי באובאנגי-שארי ולא מנג'מנה. בניגוד לצפון ולמרכז צ'אד, הוקמה מערכת קולוניאלית צרפתית של ממשל אזרחי ישיר בקרב בני שרה, קבוצה אתנית דרומית, ושכניהם. כמו כן, בניגוד לשאר צ'אד, רמה צנועה של התפתחות כלכלית התרחשה בדרום בגלל ההקדמה ב-1929 של ייצור כותנה בקנה מידה גדול. העברות כספים ופנסיות לתושבי הדרום ששירתו בצבא הצרפתי גם שיפרו את הרווחה הכלכלית.

אבל אפילו היתרונות של יותר הכנסה, בתי ספר וכבישים לא הצליחו להביא לתמיכה עממית בצרפתים בדרום. בנוסף לתלונות קודמות, כמו סבלות בכפייה (שגבה אלפי חיים) והעברת כפרים, התרעמו החקלאים בדרום על מכסות החובה לייצור כותנה, שצרפת רכשה במחירים נמוכים באופן מלאכותי. צ'יפים המוגנים על ידי הממשלה ניצלו עוד יותר את המצב הזה. הצ'יפים התרעמו על אחת כמה וכמה משום שהם היו בדרך כלל היצירות המלאכותיות של הצרפתים באזור של חברות חסרות אזרחות בעבר. הטיפול המשותף והמסגרת הארגונית הקולוניאלית החלו ליצור בתקופה זו תחושה של אתניות שרה בקרב אנשים שזהותם הקולקטיבית הוגבלה בעבר לקבוצות קרבה קטנות.

למרות שצרפת השקיעה מאמצים ניכרים במהלך כיבוש צ'אד, הניהול של הטריטוריה שהתפתח לאחר מכן היה מוצלח רק למחצה. פקידים בשירות הקולוניאלי הצרפתי התנגדו למשימות בצ'אד, ולכן התפקידים ניתנו לעיתים קרובות לטירונים או לפקידים לא מועדפים. היסטוריון אחד של האימפריה של צרפת הגיע למסקנה שכמעט בלתי אפשרי להיות דמנטי או מושחת מכדי להיחשב כבלתי כשיר לתפקיד בצ'אד. ובכל זאת, שערוריות גדולות התרחשו מעת לעת, ורבות מהמשרות נותרו פנויות. ב-1928, למשל, ל-42% מחלקות המשנה של צ'אד היו חסרים מנהלים רשמיים.

אירוע התרחש ב-1935 שהיה אמור להיות בעל השלכות מרחיקות לכת לאורך שנות ה-70 וה-80. באותה שנה, הממשל הקולוניאלי הצרפתי ניהל משא ומתן על התאמת גבול עם איטליה, השליטה הקולוניאלית של לוב. ההתאמה הייתה מעבירה את גבול לוב-צ'אד כ-100 קילומטרים דרומה על פני רצועת אאוזו. למרות שהמחוקק הצרפתי מעולם לא אישר את ההסכם, המשא ומתן היווה חלק מהבסיס לתביעתה של לוב על האזור עשרות שנים מאוחר יותר.

פליקס אבואה 
בשנת 1940 צ'אד הפכה לבולטת בינלאומית כאשר סגן המושל שלה, פליקס אבואה, הוביל את שאר אפריקה המשוונית הצרפתית (AEF) לתמוך בצרפת החופשית תחת שארל דה גול ולא בממשלת וישי צרפת. צ'אד הפכה לבסיס לכיבוש של קולונל פיליפ לקלרק (1940–1943), והפרק כולו הפך לבסיס לקשר סנטימנטלי מתמשך בין צ'אד לצרפת של דורו של דה גול. יותר כספים ותשומת לב זרמו לצ'אד מאי פעם, ואבואה הפך למושל הכללי של ה-AEF כולו בנובמבר 1940.

אבואה, שנולד בגיאנה הצרפתית, ממוצא אפריקאי ואירופאי מעורב, התעניין מאוד בבעיות תרבותיות הנובע ותמהמודרניזציה הבלתי מבוקרת באפריקה. הוא פעל להחזרת הסמכות למנהיגים מסורתיים אותנטיים תוך הכשרתם בטכניקות אדמיניסטרטיביות מודרניות. הוא זיהה מקום לאנשי מקצוע ממעמד הביניים האפריקאי בערים, אך הוא התנגד להגירה של עובדים לערים, ותמך במקום זאת ביצירת תעשיות כפריות משולבות שבהן העובדים יוכלו להישאר עם משפחותיהם. כאשר אבואה מת ב-1944, ה-AEF איבד מקור מרכזי של רעיונות מתקדמים, וצ'אד איבדה מנהיג בעל השפעה ניכרת בצרפת.

אספה טריטוריאלית תחת צרפת 
הבוחרים הצרפתים דחו רבים מהרעיונות הפרוגרסיביים של אבואה ואחרים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. אף על פי כן, החוקה שאושרה ב-1946 העניקה לצ'אד ולמושבות אפריקאיות אחרות את הזכות לבחור אספה טריטוריאלית בעלת סמכויות מוגבלות. האספה, בתורה, בחרה צירים למועצה הכללית הצרפתית של כל ה-AEF. תפקיד המושל הכללי הוגדר מחדש כנציב העליון, וכל שטח קיבל את הזכות לבחור נציגים לגופים פרלמנטריים צרפתיים, כולל האספה הלאומית, מועצת הרפובליקה ואספת האיחוד הצרפתי. העמים האפריקאים הפכו לאזרחים צרפתים, והמושבות הוגדרו כטריטוריות צרפת מעבר לים. אבל מוקד הסמכות האמיתי נשאר בפריז, גם בגלל שהרפורמות של 1946 אישרו את קיומה של מערכת כפולה להצבעה, כשמערכת אחת שמורה לאירופאים בצ'אד; בעוד האפריקאים יכלו להצביע רק ל-collège des autochthones. אנשי צרפת המשיכו לשלוט בממשל ה-AEF. לא נעשה ניסיון רשמי להכשיר אפריקאים צ'אדים לתפקידי שירות המדינה לפני 1955. בצד החיובי, הרפורמות של 1946 ביטלו את עבודת הכפייה.

פוליטיקה מקומית 
עד תחילת שנות ה-50 שלטו כוחות פוליטיים שמקורם בצרפת בהתפתחות הפוליטיקה בצ'אד. בבחירות המקומיות ניצחו בעיקר חברי האיחוד הדמוקרטי של צ'אד ("Union Démocratique Tchadienne" או UDT), שנוסדה ב-1946, שהייתה קשורה למפלגה פוליטית בצרפת, העצרת הגוליסטית של העם הצרפתי. ה-UDT ייצג אינטרסים מסחריים צרפתיים וגוש של מנהיגים מסורתיים המורכבים בעיקר מאצולה מוסלמית ואואדאית. הקהילה האירופית של צ'אד יזמה את הנוהג של שימוש בשירות המדינה למטרות פוליטיות מפלגתיות; עובדי מדינה אפריקאים שזוהו עם ארגונים המתנגדים ל-UDT מצאו עצמם עד מהרה מפוטרים או הועברו לתפקידים מרוחקים. לדוגמה, פרנסואה טומבלבאי (לימים הפך לנשיא) איבד את עבודתו כמורה ובסופו של דבר יצר לבנים בעבודת יד בגלל פעילות האיגוד שלו ותפקידו במפלגת האופוזיציה הצ'אדית הפרוגרסיבית ("Parti Progressiste Tchadien" או PPT).

אף על פי כן, עד 1953 הפוליטיקה הפכה לפחות נשלטת על ידי אירופים, וה-PPT התגלה כיריבה העיקרית של ה-UDT. מנהיג ה-PPT היה גבריאל ליזט, מנהל קולוניאלי שחור שנולד בפנמה והיגר לצ'אד ב-1946. ליזט, שנבחר כסגן לאספה הלאומית הצרפתית, נבחר מאוחר יותר למזכיר הכללי של העצרת הדמוקרטית האפריקאית ("Rassemblement Démocratique Africain" או RDA), מפלגה בין-טריטוריאלית, בעלת אוריינטציה מרקסיסטית, שנחשבה די קיצונית באותה תקופה. ה-PPT הוקמה כסניף טריטוריאלי של ה-RDA והפכה במהירות לכלי הפוליטי של האינטלקטואלים הלא-מוסלמים במדינה. שליטים מסורתיים תפסו את ה-PPT כמנוגד לאינטרסים שלהם והכירו בכך שהאסיפה הטריטוריאלית המקומית עלולה להשפיע לרעה על הכנסותיהם וכוחם. גורמים אלה שכנעו את השליטים המסורתיים להיות פעילים יותר ב-UDT, שבגלל חלוקות פנימיות, שינתה את שמה בסוף שנות ה-50 ל-Chadian Social Action ("Action Sociale Tchadienne" או AST).

למרות ששמות המפלגות השתנו תכופות והתרחשו פיצולים דרמטיים בין הפלגים לאורך שנות ה-50, התחרות האלקטורלית הייתה בעיקרה בין שלושה גושים פוליטיים: UDT [AST], ה-PPT ובני בריתו של אחמד קולמאללה ממחוזות צ'ארי- בגירמי וקאנם. פוליטיקאי חכם ומנהיג כריזמטי של האחווה האסלאמית טיג'אניה בצ'אד, קולמאללה פעל בתקופות ובמקומות שונים כחבר באצולת באגיירמי (הוא היה בן מנוכר של הסולטאן), מנהיג סוציאליסט רדיקלי או פונדמנטליסט מוסלמי מיליטנטי. כתוצאה מכך, הפוליטיקה בשנות ה-50 הייתה מאבק בין הדרום, שתמך ברובו ב-PPT, לבין חגורת הסאהל המוסלמית, שהעדיפה את ה-UDT [AST]. קולמאללה מילא תפקיד משבש בדרך כלל באמצע.

אוטונומיה גדולה יותר 
בשנת 1956 העבירה האספה הלאומית הצרפתית את ה-"loi cadre", הידוע כחוק הרפורמה בחו"ל, שהביא לשליטה עצמית גדולה יותר של צ'אד וטריטוריות אפריקאיות אחרות. רפורמות בחירות הרחיבו את מאגר בעלי זכות הבחירה, והכוח החל לעבור מהאזורים הצפוניים והמרכזיים של צ'אד המיושבים בדלילות לכיוון הדרום המאוכלס יותר. ה-PPT הפך פחות מיליטנטי, וזכה לתמיכתם של ראשים בדרום וחברי הממשל הקולוניאלי הצרפתי, אך לא זו של אינטרסים מסחריים צרפתיים פרטיים. בבחירות 1957, שנערכו ב-31 במרץ, מתוך 65 מושבים, תפס ה-PPT 32; בעלות בריתה, המפלגה הסוציאליסטית העצמאית של צ'אד (PSIT) וה-UDT, לקחו 15; העצרת העצמאים והאגררים בצ'אד (GIRT), שלוחה של ה-AST, 9; ה-AST, 8 והמושב האחרון ניתן למועמד עצמאי. כתוצאה מהניצחון הזה, ליזט וה-PPT הקימו את הממשלה האפריקאית הראשונה בצ'אד. אולם הוא שמר על רוב במשך כשנה בלבד, לפני שסיעות המייצגות ראשים מסורתיים משכו את תמיכתם מממשלתו הקואליציונית.

הפדרציה הצרפתית מול עצמאות מלאה 
בספטמבר 1958, מצביעים בכל הטריטוריות הצרפתיות של אפריקה השתתפו במשאל עם על החוקה של הרפובליקה החמישית, שנערך תחת דה גול. ממגוון סיבות פוליטיות וכלכליות, רוב הקבוצות הפוליטיות של צ'אד תמכו בחוקה החדשה, וכולם הצביעו בעד החלטה הקוראת לצ'אד להפוך לרפובליקה אוטונומית בתוך הקהילה הצרפתית. שלושת הטריטוריות האחרות של AEF הצביעו באופן דומה, ובנובמבר 1958 פורק ה-AEF רשמית. התיאום בנושאים כמו מכס ומטבע נמשך בין ארבעת השטחים באמצעות הסכמים בכתב או על בסיס אד-הוק. אף על פי כן, חלק מהצ'אדים תמכו ביצירת פדרציה צרפתית חזקה עוד יותר מאשר בעצמאות. התומך המוביל של הצעה זו היה ברתלמי בוגנדה מאובאנגי-שארי, אך מותו ב-1959 וההתנגדות הנמרצת של גבון הביאו לעצמאות מדינית על בסיס נפרד לכל ארבע הרפובליקות.

לאחר שהקואליציה של ליזט התפוררה בתחילת 1959, שתי בריתות אחרות שלטו לזמן קצר. ואז במרץ ה-PPT חזר לשלטון, הפעם בהנהגתו של Tombalbaye, מנהיג איגוד ונציג ממחוז Moyen-Chari. ליזט, שכוחו התערער בגלל מוצאו הלא-אפריקאי, הפך לסגן ראש הממשלה הממונה על התיאום הכלכלי והיחסים הבינלאומיים. טומבלבאי גיבש עד מהרה מספיק תמיכה פוליטית מדרום ומצפון כדי לבודד את האופוזיציה לאוסף של מנהיגים מוסלמים שמרניים ממרכז צ'אד. הקבוצה האחרונה הקימה מפלגה פוליטית בינואר 1960, אך הייצוג הפרלמנטרי שלה ירד בהתמדה כאשר טומבלבאי חיזר אחרי חברים בודדים ל-PPT. עם העצמאות באוגוסט 1960, ה-PPT והדרום השיגו בבירור דומיננטיות, אבל הכישורים הפוליטיים של טומבלבאי אפשרו למשקיפים לדבר באופטימיות על האפשרות לבנות קואליציה רחבה של כוחות פוליטיים.

הערות שוליים 

מושבות צרפתיות לשעבר
אפריקה: מושבות לשעבר
אפריקה המשוונית הצרפתית
צ'אד: היסטוריה