העונה הגשומה

העונה הגשומה או העונה הרטובה (באנגלית: wet season; המכונה לפעמים עונת הגשמים או עונת המונסון) היא התקופה בשנה שבה יורדים רוב המשקעים השנתיים הממוצעים באזור מסוים.  בדרך כלל, העונה נמשכת לפחות חודש בשנה.  העונה הגשומה נקראת על ידי רשויות התיירות העונה הירוקה.  אזורים עם עונות רטובות נמצאים בחלקים של האזורים הטרופיים והסובטרופיים.

סיווג האקלים הרטוב 
על פי סיווג האקלים של Köppen, באקלים טרופי, חודש בעונה הרטובה מוגדר כחודש שבו כמות המשקעים הממוצעת היא 60 מילימטרים או יותר.  בניגוד לאזורי אקלים כגון סוואנה או אקלים מונסון, באקלים הים תיכוני יש חורף רטוב וקיץ יבש. חודשים יבשים וגשומים אופייניים ליערות טרופיים: בניגוד ליערות הגשם הטרופיים, שבהם אין עונות יבשות או רטובות, מאחר שכמות הגשמים בהם מתחלקת באופן שווה לאורך כל השנה. אזורים בעלי עונות גשומות יחוו הפסקת גשמים באמצע העונה, כאשר אזור ההתכנסות הבין-טרופי עובר לקווי רוחב צפוניים יותר באמצע העונה החמה.

כשהעונה הרטובה מתרחשת בעונה החמה, או בקיץ, המשקעים יורדים בעיקר בשעות אחר הצהריים המאוחרות והערב המוקדמות. בעונה הרטובה, איכות האוויר משתפרת, איכות המים המתוקים משתפרת, והצמחייה גדלה באופן ניכר, כפועל יוצא מהעונה הגשומה עולה היבול בשדות ובמטעים ומבשיל לקראת סוף העונה. נהרות עולים על גדותיהם, וכמה סוגים של בעלי חיים נודדים למקומות גבוהים יותר. חומרי הזנה בקרקע נשטפים, פוחתים והשחיקה גוברת. שכיחות המלריה וקדחת דנגי עולה באזורים שבהם עונת הגשמים חופפת לעונה חמה וטמפרטורות גבוהות, במיוחד באזורים הטרופיים.  לבעלי חיים מסוימים יש אסטרטגיות הסתגלות והישרדות בעונה הרטובה. לעיתים קרובות, העונה היבשה הקודמת לעונה הרטובה, מובילה למחסור במזון בעונה הרטובה, שכן היבולים טרם צמחו או הבשילו. גידולים שניתן לשתול בהצלחה במהלך העונה הרטובה או הגשומה הם מניהוט, תירס, אגוזי אדמה, דוחן, אורז ובטטה.  העונה המקבילה מבחינת הטמפרטורה לעונה הטרופית הרטובה היא האביב או הסתיו .

אופי הגשם 

באזורים שבהם העונה הרטובה מתקשרת לכמות משקעים גדולה ולמשבי רוח, היא נקרא בשם, עונת המונסון. אזורי אקלים טרופי וסובטרופי רבים חווים דפוס של גשמי מונסון.  גשמים בעונה הרטובה הנובעים בעיקר מחום בשעות היום, הופכים לסופות רעמים יומית בתוך מסה של אויר לח. כך שהגשם יורד בעיקר בשעות אחר הצהריים המאוחרות והערב המוקדמות כפי שקורה באזורי הסוואנה והמונסון.

חלק גדול מכמות המשקעים בכל יום יורדת בדקות הראשונות של הגשם, לפני שהסערות מבשילות לשלב השכבתי שלהן.  ברוב האזורים יש רק עונה רטובה אחת, אבל באזורים טרופיים יכולות להיות שתי עונות רטובות, על פי אזור ההתכנסות הבין-טרופי. באזורים הטרופיים העונות הרטובות מתרחשות פעמיים בשנה. עם זאת, מכיוון שביערות הגשם כמות הגשמים מתפזרת באופן שווה לאורך השנה, אין להם עונה רטובה או יבשה.

אופי העונה הרטובה על פי אזורים 
באזורים בעלי אקלים סוואנה באפריקה שמדרום לסהרה, כמו גאנה, בורקינה פאסו,   דארפור,  אריתריאה,  אתיופיה,  ובוצוואנה יש עונה גשומה מובהקת.  גם באזורים סובטרופיים כמו פלורידה, דרום ודרום מזרח טקסס ודרום לואיזיאנה יש עונה גשומה.  אזורי המונסון כוללים את תת היבשת ההודית, דרום מזרח אסיה (כולל אינדונזיה והפיליפינים ),  החלקים הצפוניים של אוסטרליה,  פולינזיה,  מרכז אמריקה,  מערב ודרום מקסיקו,  המדבר מדרום מערב לאוסטרליה. ארצות הברית, דרום גיאנה, וצפון מזרח ברזיל.

בצפון גיאנה יש שתי עונות רטובות: עונה אחת בתחילת האביב והשנייה בתחילת החורף. במערב אפריקה, יש שתי עונות גשומות בחלקים הדרומיים. אך רק עונה אחת בחלקים הצפוניים.  באקלים הים תיכוני, בחוף המערבי של ארצות הברית, החוף הדרום מערבי של אוסטרליה ודרום אפריקה, קו החוף של הים התיכון של איטליה, ספרד, יוון,  לבנון, סוריה, ישראל, אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה וטורקיה, כמו כמו גם אזורים בפנים היבשת, במערב אסיה הכוללים את ירדן, צפון עיראק ורוב חלקי איראן, חווים עונה רטובה בחודשי החורף.  באופן דומה, העונה הרטובה בנגב בישראל נמשכת מאוקטובר עד מאי.  על הגבול בין האקלים הים תיכוני והמונסון שוכן מדבר סונורה, המקבל את שתי העונות הגשומות הקשורות לכל משטר אקלים.

אפקטים 

באזורים טרופיים, בעונת המונסון, הטמפרטורות הגבוהות בשעות היום יורדות והטמפרטורות הנמוכות במהלך הלילה עולות, ובכך פוחתים הפרשיי הטמפרטורה היומית.  במהלך העונה הרטובה, שילוב של גשמים כבדים במקומות מסוימים כמו הונג קונג, רוח יבשתית, משפרת את איכות האוויר.  בברזיל, העונה הרטובה מתואמת עם רוחות סחר חלשות מהאוקיינוס.

בעונה הרטובה רמת ה-pH של המים מתאזנת עקב התמלאות אקוויפרים מקומיים.  המים מתרככים, מכיוון שריכוז החומרים המומסים פוחת במהלך העונה הגשומה.  שחיקת הקרקע מוגברת בתקופות גשומות.

נחלי האכזב היבשים במהלך השנה מתמלאים בנגר. במקרים מסוימים במים בעומק של 3 מטרים. שטיפת הקרקעות בתקופות של גשמים כבדים מדלדלת את חומרי הזנה. הנגר הגבוה מגוש היבשה משפיע על אזורי האוקיינוסים הסמוכים.

שיטפונות 
גשמים רבים עלולים לגרום להצפות נרחבות,  שעלולות להוביל למפולות קרקע ולזרימות בוץ באזורים הרריים.  שיטפונות כאלה גורמים לנהרות לעלות על גדותיהם ולהטביע בתים.  נהר ה-Ghaggar-Hakra , הזורם רק בעונת המונסון בהודו, עלול להציף ולפגוע קשות ביבולים מקומיים.  שיטפונות עלולים להיות חמורים יותר, כתוצאה משריפות שהתרחשו במהלך העונה היבשה שקדמה לעונה הרטובה. השרפות גורמות לקרקעות חוליות או המורכבות מחצץ להפוך להידרופוביות, או דוחות מים. עובדה זו מגבירה את השיטפונות משום שהמים שעל פני הקרקע לא מחלחלים למי התהום.  ממשלות יכולות לסייע לתושבי מדינותיהן להתמודד עם שיטפונות בעונה הרטובה בדרכים שונות. לדוגמה, על ידי מיפוי מישורי ההצפה, המזהים אילו אזורים מועדים יותר להצפות.

הסתגלות לחיים בעונה הרטובה

בני אדם 
העונה הרטובה היא התקופה העיקרית של צמיחת הצמחייה באזורי אקלים הסוואנה. עם זאת, ניתן לומר שבעונה הרטובה קיים מחסור במזון לפני שהיבולים מבשילים. זו הסיבה לשינויים עונתיים במשקל של בני האדם במדינות המתפתחות. הירידה במשקל מתרחשת במהלך העונה הרטובה עד למועד הקציר הראשון.  שכיחות המלריה באזורים הטרופים, עולה בתקופות בהן יורד גשם במהלך עונה חמה כשהטמפרטורות גבוהות.

בעלי חיים 
הפרות (צאן ובקר בכלל) ממליטות, בדרך כלל בתחילת העונה הרטובה.  תחילת העונה הגשומה מסמנת את עזיבתו של הפרפר דנאית מלכותית ממקסיקו. מינים טרופיים של פרפרים מבליטים נקודות גדולות יותר על כנפיהם כדי להדוף טורפים אפשריים. הם פעילים יותר בעונה הרטובה מאשר בעונה היבשה.  באזורים הטרופיים ובאזורים החמים יותר הסובטרופיים, ירידה במליחות של אדמת הביצות שליד החופים בעקבות הגשמים, גורמת לעלייה בקינון תנינים.  מינים אחרים, כגון קרפדות ארויו, מטילות תוך חודשיים לאחר הגשמים העונתיים.  ארמדילים ונחשים מחפשים מקומות גבוהים יותר.

ראו גם 
 עונות השנה
 חורף
 העונה היבשה

קישורים חיצוניים 

 
 סיווג מזג האוויר באתר metoffice 
 צילומים ואיורים המקושרים לעונה הגשומה באתר shutterstock
 
 הגדרת עונה רטובה באתר lawinsider

הערות שוליים 

גשם
עונות השנה