רצח העם של בני האיסק

רצח העם של בני האיסק בסומליה (בסומלית: Xasuuqii beesha Isaaq; בערבית: الإبادة الجماعية لقبيلة إسحاق) היה רצח עם שיטתי של בני שבט האיסק  בצפון סומליה. רצח העם בוצע בין השנים 1987–1989 על ידי מדינת סומליה, תחת שלטון הדיקטטורה של סיאד בארה, במהלך מלחמת העצמאות של סומלילנד. על פי הערכות שונות, בין 50,000 ל-100,000 אזרחים נהרגו במסגרת האירועים. דיווחים מקומיים מעריכים כי סך מקרי המוות של בני שבט האיסק אף מגיע עד 200,000. במסגרת רצח העם נהרסו כמעט לחלוטין הערים השנייה והשלישית בגודלן ברפובליקת סומליה של אותה תקופה, הרגייסה ובוראו. הרס הערים, יחד עם יתר האירועים, הביא לבריחתם של מאות אלפי סומלים (רובם בני איסק) לאתיופיה (הגובלת בסומליה). הבריחה האמורה תוארה כ"אחת התנועות הכפויות המהירות והגדולות ביותר של אנשים שתועדה באפריקה", והביאה להקמת מחנה הפליטים הגדול בעולם דאז (1988). רצח העם התרחש במהלך מלחמת האזרחים בסומליה (שקדמה למלחמת האזרחים הנוכחית, שפרצה בתחילת שנות ה-90 ונמשכת עד היום) ומכונה לעיתים "רצח עם נשכח".

כחלק מרצח בני האיסק, הכוחות הסומליים ייסדו יחידה בשם "מדבירי איסק", המורכבת כולה מאזרחים שאינם בני איסק. יחידה זו ביצעה "דפוס שיטתי של התקפות נגד כפרים לא חמושים, חוות ואזורי מרעה בצפון סומליה (סומלילנד), ורצח רבים מתושביהם, תוך כדי אילוץ הניצולים לברוח לאזורים מרוחקים". היחידה בזזה ערים וכפרים, טבחה באוכלוסייתם, ופעיליה ביצעו אונס בחפים מפשע כחלק מההתקפות. ארגון Human Rights Watch קבע כי יחידה זו, יחד עם זרועות צבאיות אחרות בצבא סומליה דאז, הייתה אחראית להטלת אימה על בני האיסק באזורים הכפריים.

בשנת 2001 האו"ם החל בהליכי חקירה של הפרות זכויות אדם בסומליה, על מנת לברר האם בוצעו פשעים נגד האנושות או רצח עם במהלך מלחמת האזרחים במדינה. מסקנות החקירה אישרו כי בוצע רצח עם בבני האיסק בסומליה. החוקר מטעם האו"ם, כריס מבורו, ציין בדו"ח כי:בהתבסס על מכלול הראיות שנאספו בסומלילנד ובמקומות אחרים במהלך שליחותו של היועץ ואחריה, היועץ משוכנע שפשע רצח העם תוכנן ובוצע על ידי ממשלת סומליה נגד בני האיסק בצפון סומליה בין 1987 ל-1989.

רקע כללי 

סומלילנד היא מדינה עצמאית, הגובלת בסומליה מצפון, אשר קיבלה עצמאות לראשונה מבריטניה ב-26 ביוני 1960. במהלך תקופה זו, שטחה של סומליה מדרום לסומלילנד היה בשליטה איטלקית, כאשר לאחר עצמאות סומלילנד, האחרונה אוחדה עם סומליה מדרום לכדי הרפובליקה הסומלית. שבט האיסק היווה רוב בשטח סומלילנד. בשנים שלאחר האיחוד, אי שביעות רצון מהאיחוד שרר בסומלילנד, אשר אף הגיע לכדי ניסיון הפיכה שסוכל בשנת 1961. עם זאת, ממשלות סומליה התעלמו מחוסר שביעות הרצון המבעבע של אזרחי הצפון. בעלי תפקידי המפתח במדינה החדשה, ובזאת הנשיא, ראש הממשלה, שר הביטחון, שר הפנים ושר החוץ – היו כולם אזרחי הדרום. הגורמים השלטוניים הזניחו את אזורי הצפון, כך שעד לשנת 1970, יותר מ-95% מכלל עבודות הפיתוח והפרויקטים התשתיתיים בוצעו בחלק הדרומי של סומליה. 

באוקטובר 1969, בעקבות רצח הנשיא עבד אל רשיד עלי שמרקה, תפס הצבא הסומלי את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. הצבא הוציא מחוץ לחוק מפלגות פוליטיות שונות, השעה את חוקת סומליה וסגר את האספה הלאומית. הגנרל סיאד בארה נבחר לעמוד בראשות המדינה והמשטר החדש תחתיו נקט ביד קשה נגד התנגדות פוליטית, ובאופן כללי כנגד אזרחי המדינה. האו"ם קבע כי 21 שנות משטרו של סיאד בארה היו "אחת מרשומות זכויות האדם הגרועים ביותר באפריקה". המשטר החדש נתמך על ידי ברית המועצות ואימץ רשמית את הסוציאליזם המדעי כאידאולוגיה המרכזית שלו.

מלחמת אתיופיה–סומליה 
בשנת 1977 פתחה סומליה במלחמה נגד אתיופיה בניסיון לכבוש את מדבר אוגדן שבו חיו סומלים נוודים אשר רובם בני שבט אוגדן. ברית המועצות, שבאותה תקופה הייתה בעלת ברית הן לסומליה והן לאתיופיה פנתה נגד בארה, ותמכה באתיופיה. בזכות תמיכה זו, צבא אתיופיה הביס את הכוחות הסומליים ואלו נסוגו מאתיופיה.

התבוסה במלחמה עם אתיופיה הורגשה בכל סומליה. עם זאת, צפון סומליה (אזור מגוריהם של בני האיסק), חווה את רוב ההרס הפיזי והאנושי בשל קרבתו הגאוגרפית ללחימה. התבוסה במלחמת אתיופיה–סומליה גרמה לכ-1.3 מיליון פליטים אתיופים ממוצא סומלי (הידועים כפליטי אוגדן) לחצות את הגבול לסומליה, כאשר יותר ממחציתם של אותם פליטים מאתיופיה התיישבו בשטחי בני האיסק בצפון, וגרמו לקשיים כלכליים וחברתיים באזור. משטרו של בארה ניצל את מצבם הרעוע של פליטים אלו, שהיוו כרבע מתושבי סומליה, כנגד בני האיסק.

בארה חימש את פליטי אוגדן, ובכך יצר צבא בלתי סדיר שפעל בתוך שטחי בני האיסק. בארה הבטיח את נאמנותם של פליטי אוגדן באמצעות יחס מועדף והגנה מיוחדת, אשר באו על חשבון בני האיסק. בד בבד, המשטר דיכא בכוח את בני האיסק באמצעות הצבא הסומלי, יחד עם מיליציות שהורכבו מפליטי אוגדן. דיכוי זה, בא לידי ביטוי ברצח המוני של אזרחים, אונס נשים, ביזה ומעשי זוועה נוספים.

רצח העם 

לאחר המלחמה, סומליה נותרה במשבר פנימי עמוק ונוצרו בה קבוצות אופוזיציה שונות. בני האיסק עמדו בראש קבוצות אלו, אשר התנגדו לשלטון הסומלי. כתוצאה מכך, משטרו של בארה ראה בבני האיסק כאיום על שלטונו. בשל כך בשנת 1988 הורה בארה על התקפת שטחי בני האיסק. הצבא הסומלי בפיקודו של הגנרל מוחמד סעיד הרסי הפציץ והפגיז את שלושת הערים הגדולות בצפון סומליה, בהן חיו בני שבט איסק: הארגיישה, ברברה ובאורו. הצבא הסומלי יחד עם המליציות תקפו כפרים ואזורים נוספים בהם חיו בני האיסק. המעשים כללו הטמנת מוקשים, שריפת צריפים ומעצרים המוניים. כוחות צבאיים קרקעיים חיסלו את הנמלטים מהערים ולאחר שהערים הוחרבו כליל נכנסו להשלים את המלאכה בהרג ישיר, מותירים אחריהם גופות רבות אשר נטמנו בקברי אחים.

בהמשך, הצבא החל להצעיד את בני האיסק במדבר לכיוון אתיופיה. רבבות מבני האיסק מתו מרעב וצמא בדרך. העיר הראגיישה שמנתה לפני התקיפה 350,000 בני אדם ננטשה כליל. אזור מחייתם של בני האיסק נבזז, העדרים נלקחו, החקלאות נהרסה ומוקשים פוזרו בכל מקום. לפי הערכות שונות נהרגו במשך פחות משנה יותר מ־100 אלף בני האיסק. יותר מחצי מיליון בני האיסק נמלטו לאתיופיה, כחצי מיליון נוספים איבדו את בתיהם והפכו לפליטים בצפון המדינה. ברוס ג'נטלסון, לשעבר מנהל בית הספר למדיניות ציבורית בסטנפורד, תיאר את הטבח בבני האיסק באופן הבא: .

לאחר הרצח 
בשנת 1989, לאחר לחץ בינלאומי רב וככל שפורסמו ממדי הטבח, ארצות הברית הפחיתה את תמיכתה בממשלת סומליה ואת חימושה. בשנת 1990 נפל שלטונו של בארה אשר ברח לניגריה. לאחר בריחתו של בארה, פרצה בסומליה מלחמת אזרחים אשר נמשכת עד היום. מאות אלפי בני האיסק חזרו לצפון סומליה והכריזו על עצמאותה של מדינת סומלילנד, חבל ארץ בגודל של כשליש מסומליה. סומלילנד מתפקדת כמדינה עם בחירות דמוקרטיות, מטבע ומוסדות שלטון הנמצאים בעיר הבירה הרגאיישה, אולם היא לא זכתה להכרה רשמית של אף מדינה בעולם.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

אפריקה: היסטוריה
סומליה: היסטוריה
רצח עם