ניחוש

בהלכה היהודית, ניחוש הוא איסור תורה מתוך תרי"ג המצוות, והוא חלק מאיסורי כישוף ביהדות. ניחוש הוא כשאדם מחליט - באמצעות דברים שקורים לו או בסביבתו - האם כדאי לו לעשות או להימנע מפעולה מסוימת, וזאת כאשר אין קשר רציונלי בין הסימן למעשה.

לדוגמה, אדם שמחליט שמפני שהוא ראה חתול שחור בעת שיצא מהבית, זה סימן שיציאה זו אינה טובה, והוא שב על עקבותיו מחמת כך.

מקור 
מקור איסור ניחוש מופיע בתורה בחומש דברים:

פרטי האיסור 
במשנה תורה לרמב"ם מבאר את עניין הניחוש, שנאסר בתורה, כך:

על אף שניחוש נאסר, סבור הרמב"ם שבמקרה והניחוש הוא על דברים שעברו, אין בכך איסור:

ניחוש בתנ"ך 
בתנ"ך ישנם סיפורים על שתי דמויות שעשו מעשה ניחוש: אליעזר עבדו של אברהם אבינו, ויהונתן בנו של שאול המלך.

במעשה מציאת השידוך של יצחק אליה נשלח אליעזר עבד אברהם מסופר בתורה כך:

מעשה נוסף המוזכר בתנ"ך שנזכר בו ניחוש, הוא במלחמת מכמש, כאשר יהונתן רצה לבדוק האם אלוהים יתן את הפלשתים בידו או לא:

הן אליעזר והן יונתן קבעו סימן שעל פיו הם יחליטו את מעשיהם בעתיד, ולכאורה אין קשר רציונלי בין הסיבה למעשה המוחלט על פיו.

ואכן בחז"ל נאמר בהקשר לכך כי:

הרמב"ם במשנה תורה הבין את דברי הגמרא כמגדירים את האיסור ההלכתי, וכך קבע שאסור לאדם לקבוע סימנים לא-רציונליים לעצמו, וכפי שאכן עשה אליעזר:

מדברי הרמב"ם אכן עולה, שאליעזר עבד אברהם אכן עבר על איסור ניחוש. חלק מהמפרשים מסבירים שהסיבה שהרמב"ם לא הזכיר את יונתן – כי הוא מעניק פרשנות רציונלית לסימנו – למידת המצב המוראלי של האויב, בדומה לסימן שה' נתן לגדעון ().

אולם הראב"ד בהשגותיו על הלכה זו, תוקף את הרמב"ם בצורה חריפה, ומפרש את דברי הגמרא בצורה אחרת:

שיטתו של הראב"ד מתאימה לשיטת חכמי פרובנס אחרים (הרב מנחם המאירי והרד"ק למשל) שאוסרים רק קביעות ידועות ומוכרות שיש חשש שהם הגיעו מאמונות של עבודה זרה. על פי שיטה זו, אדם הממציא סימן לעצמו כדי לקבוע באמצעותו מה לעשות, נוהג בדרך טובה, והוא מנצל סוג של הדרכה אלוהית שמנחה את האדם מה לעשות.

אכן כבר בעלי התוספות התקשו האיך עברו אליעזר ויהונתן על איסור ניחוש. ונאמרו בכך מספר תירוצים:

רש"י ותוספות כתבו ליישב שדווקא כאשר סומכים על הסימן באופן מוחלט הדבר אסור, אך במקרה שלא, אין הדבר נאסר, ולדעתם אליעזר לא סמך באופן מוחלט על הסימן שהרי שאל את רבקה - קודם שקידשה - בת מי היא. וכן הדבר לגבי יונתן שבכל מקרה היה נלחם עם פלשתים, ועשה את הסימן על מנת לזרז את נערו.

בכסף משנה כתב ליישב בשם הר"ן, שרק ניחוש שאין בו הגיון וסברא נאסר מהתורה, אך כאשר הסימן הגינוי ומסתבר הדבר מותר. ולכך סמך אליעזר על הסימן שעשה, שהרי אם אכן הנערה תשקה אותו מים וודאי שהיא בעלת מידות טובות ומתאימה להיות אישה ליצחק. וכן פירש גם רבי אליעזר ממיץ בספר היראים. וכן פירש המהר"ל וסיכם את דבריו שהניחוש אסור .

מהלך נוסף כתב ברד"ק לפיו לא כל סימן יש לאסור מהתורה אלא רק:

וכעין דברים אלו כתב גם בספר החינוך בטעם שאסרה התורה 'ניחוש':

מצוות תמים תהיה 
מצוות עשה מהתורה ללכת בתמימות כמו שכתוב: "תָּמִים תִּהְיֶה עִם ה' אֱלֹהֶיךָ" (). 

לדעת הרמב"ם אין במצווה זו תוספת על איסור ניחוש ולכן לא מנה מצווה זו במניין המצוות שלו. 

לעומת זאת דעת הרמב"ן שיש כאן מצוות עשה נוספת על איסור הניחוש, שגם במקרים שאין בהם איסור ניחוש, כגון בדברים שיש בהם חכמה ושכל כחוזים בכוכבים, ימנע האדם מלדרוש בהם משום מצוות תמים תהיה. והרמב"ן מונה מצווה זו במנין התרי"ג שלו.

וכדברי הגמ':

סימני ראש השנה 
המרדכי מביא את בשם תשובות הגאונים שהעירו על מנהג אכילת הסימנים בראש השנה, שיש לאסור מנהג זה מטעם איסור ניחוש, המרדכי מיישב את המנהג בכך שהוא מיוסד על 'מקרא ואגדות':

לקריאה נוספת 
 הגיון הגורל, עלי מרצבך, פרק יד, סימן וניחוש

קישורים חיצוניים 
 אתר דין - איסור והיתר בגורלות וסימנים.
 הרב אלחנן סמט, איסור הניחוש, יסודותיו ודיניו, באתר ישיבת ברכת משה 
 מחלוקת הרמב"ם וחכמי פרובנס בהגדרת איסור הניחוש (קובץ RTF)
 ד"ר אלכסנדר קליין, הסימן של אליעזר עבד אברהם: ניחוש או מבחן אופי? , עלון פרשת השבוע של המרכז ללימודי יסוד ביהדות, אוניברסיטת בר-אילן
 הרב ד"ר צחי הרשקוביץ, כי (לא) נחש ביעקב

הערות שוליים 

מיסטיקה יהודית
תרי"ג מצוות
פרשת קדושים
מצוות לא תעשה
ניבוי עתידות ביהדות
מצוות הנוהגות בזמן הזה