נבדה (BB-36)

נבדה (BB-36), הספינה השלישית של חיל הים של ארצות הברית שנקראה על שם המדינה ה-36, הייתה האונייה המובילה של אוניות המערכה מסדרת נבדה. נבדה, שהושקה ב-1914, הייתה קפיצת מדרגה בטכנולוגיית הדרדנוט; ארבע מהתכונות החדשות שלה ייכללו כמעט בכל אוניית מערכה של ארצות הברית: צריחי תותחים משולשים, הנעה על בסיס נפט במקום פחם לדלק, טורבינות קיטור מכוונות לטווח גדול יותר ועקרון השריון "הכל או כלום". מאפיינים אלו הפכו את נבדה, לצד אוניית אחותה אוקלהומה, לאוניות המערכה הסטנדרטיות הראשונות של הצי האמריקאי.

נבדה שירתה בשתי מלחמות העולם. במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה, נבדה התבססה בבאנטרי ביי, אירלנד, כדי להגן על שיירות אספקה שהפליגו לבריטניה הגדולה וממנה. במלחמת העולם השנייה, היא הייתה אחת מאוניות המערכה שנלכדו כשהיפנים תקפו את פרל הארבור. נבדה הייתה אוניית המערכה היחידה שיצאה לדרך במהלך המתקפה, מה שהפך את הספינה ל"נקודת האור היחידה בבוקר עגום ומדכא אחרת" עבור ארצות הברית. ובכל זאת, הספינה נפגעה מטורפדו אחד ולפחות שש פצצות תוך כדי הפלגה משורת אוניות המערכה, מה שאילץ את הצוות להעלות לחוף את האונייה המוכה על מדף אלמוגים. מים המשיכו להציף את האונייה המשיכה ולבסוף היא החליקה מהמדף ושקעה לקרקעית הנמל. לאחר מכן, נבדה נמשתה ושוקמה במעגן הצי פוגט סאונד, מה שאפשר לה לשרת כמלווה שיירות באוקיינוס האטלנטי וכספינת אש בחמש התקפות אמפיביות (הפלישות לאטו, נורמנדי, דרום צרפת, איוו ג'ימה ואוקינאווה).

בתום מלחמת העולם השנייה, הצי החליט כי מפאת הגיל, נבדה לא תישמר כחלק מהצי הפעיל והיא הוקצתה במקום זאת כספינת מטרה לניסויים האטומיים באטול ביקיני ביולי 1946 (מבצע פרשת דרכים). האונייה נפגעה מהפיצוץ של פצצת אטום Able, ונותרה פגועה ורדיואקטיבית. נבדה לא כשירה לשירות נוסף, הוצאה משירות ב-29 באוגוסט 1946 וטבעה באימון ירי ימי ב-31 ביולי 1948.

תכנון 

כאוניית המערכה הראשונה של הדור השני בצי האמריקני, נבדה תוארה כ"מהפכנית" ו"רדיקלית כמו שדרדנוט הייתה בימיה" על ידי היסטוריונים של ימינו. בזמן השלמת האונייה בשנת 1916, הניו יורק טיימס ציין שספינת המלחמה החדשה הייתה "אוניית המערכה הגדולה ביותר שצפה" מכיוון שהיא הייתה כל כך גדולה מאוניות מערכה אמריקאיות עכשוויות אחרות: שלה ההדחק היה כמעט פי שלושה מזו של אוניית המערכה הפרה-דרדנוט אורגון המיושנת משנת 1890, כמעט פי שניים מאוניית המערכה קונטיקט משנת 1904, וכמעט  גדול יותר מזה של אחת מהדרדנוטים האמריקאיות הראשונות, דלאוור - שנבנתה רק שבע שנים לפני נבדה.

נבדה הייתה אוניית המערכה הראשונה בצי האמריקני עם צריחי תותחים משולשים, ארובה בודדת, ותחנת כוח המבוססת על נפט. בפרט, השימוש בנפט היעיל יותר העניק לאוניה יתרון על פני מנועים קודמים המבוססים על פחם. נבדה הייתה גם אוניית המערכה הראשונה בארצות הברית עם טורבינות עם הילוך, מה שגם עזר להגדיל את צריכת הדלק ובכך את הטווח בהשוואה לטורבינות הנעה ישירה קודמות. היכולת להפליג למרחקים גדולים ללא תדלוק הייתה דאגה מרכזית של המועצה הכללית באותה תקופה. בשנת 1903, מועצת המנהלים סברה שלכל אוניות המערכה האמריקאיות צריך להיות רדיוס הפלגה מינימלי של 6,000 מיילים ימיים (11,000 ק"מ) כדי שארצות הברית תוכל לאכוף את דוקטרינת מונרו. אחת המטרות העיקריות של הצי הלבן הגדול, שהפליג מסביב לעולם בשנים 1907–1908, הייתה להוכיח ליפן שהצי האמריקני יכול "לשאת כל סכסוך ימי לתוך מימי הבית היפנים". אולי כתוצאה מכך, אוניות מערכה לאחר 1908 תוכננו בעיקר ל"הפלגה של 8,000 קילומטרים במהירויות שיוט"; בהינתן המרחק בין סן פדרו, שבה יתבסס הצי, לבין מנילה, שם הצי היה צפוי להילחם במסגרת תוכנית מלחמה אורנג', היה 6,550 מיילים ימיים (12,130 ק"מ), סיבולת הייתה ללא ספק דאגה מרכזית עבור הצי האמריקני. כמו כן, הנפט אפשר לצמצם את צוות חדר הדוודים - המהנדס בדלאוור העריך ש-100 מסיקים ו-112 עובדי פחם יכולים להיות מוחלפים כראוי ב-24 איש בלבד, מה שיאפשר יש לחסל כמה מגורי צוות; זה יחסוך משקל וגם יפחית את כמות המים המתוקים והאספקה שהאונייה תצטרך לשאת.

בנוסף לכל זה, לנבדה היה שריון מרבי על אזורים קריטיים, כמו המחסנים והמנועים, ולא הה שריון כלל על מקומות פחות חשובים, למרות שלאוניות מערכה קודמות היה שריון בעובי משתנה בהתאם לחשיבות האזור שעליו היא הגנה. שינוי קיצוני זה נודע כעיקרון "הכל או כלום", שרוב הציים הגדולים אימצו מאוחר יותר עבור אוניות המערכה שלהם. עם תוכנית שריון חדשה זו, השריון על אוניית המערכה הוגדל ל-41.1% מההדחק.

כתוצאה מכל שינויי העיצוב הללו מאוניות מערכה קודמות, נבדה הייתה הראשונה מבין אוניות המערכה מטיפוס "סטנדרט" של הצי האמריקאי. "סטנדרטים" אופיינו בשימוש בדלק נפט, תוכנית השריון "הכל או כלום" וסידור החימוש הראשי בארבעה צריחים משולשים או תאומים ללא כל צריחים הממוקמים באמצע האונייה. הצי היה אמור ליצור צי של אוניות מערכה מודרניות הדומות בתותחים ארוכי טווח, מהירות, רדיוס סיבוב והגנה. בעקבות נבדה נבנו 11 אוניות מערכה נוספות מסוג זה, אם כי נעשו שיפורים משמעותיים בעיצובים הבאים ככל שהטכנולוגיה הימית התקדמה במהירות. שבע אוניות מערכה נוספות מטיפוס סטנדרטי (וושינגטון (BB-47) ושש אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית) מעולם לא הושלמו עקב הסכם הצי של וושינגטון.

שתי אוניות המערכה מסדרת נבדה היו כמעט זהות למעט בהנעה שלהן. בנבדה ואחותה הותקנו מנועים שונים כדי להשוות בין השתיים, והעמידו אותם "ראש בראש": אוקלהומה קיבלה מנועי הרחבה משולשת אנכית ישנים יותר, שהוכיחו יעילות דלק והיו אמינות יותר מטורבינות הנעה ישירה של כמה אוניות מערכה קודמות, בעוד שנבדה קיבלה טורבינות קיטור של קרטיס.

בנייה וניסויים 

הבנייה של נבדה אושרה בחוק הקונגרס ב-4 במרץ 1911. החוזה הועבר לחברת Fore River Shipbuilding ב-22 בינואר 1912 תמורת סך של 5,895,000 $ (לא כולל השריון והחימוש), וזמן הבנייה היה במקור צריך להיות 36 חודשים. חוזה משני נחתם ב-31 ביולי 1912 תמורת 50,000 דולר לכיסוי העלות הנוספת של יחידת שיוט עם הילוך על כל ציר מדחף; זה גם האריך את זמן הבנייה המתוכנן בחמישה חודשים. השדרית שלה הונחה ב-4 בנובמבר 1912, ועד 12 באוגוסט 1914, האונייה הושלמה ב-72.4%. נבדה הושקה ב-11 ביולי 1914; היא הושקה בחסות העלמה אלינור אן זייברט, אחייניתו של מושל נבדה טסקר אודי וצאצאית של מזכיר הצי הראשון, בנג'מין סטודרט. בהשקה השתתפו כמה חברים בולטים בממשלה, ביניהם המושל אודי, מושל מסצ'וסטס דייוויד א. וולש, הסנאטור קי פיטמן מנבדה, מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס ועוזר מזכיר הצי פרנקלין ד. רוזוולט, שלימים יהפוך לנשיא ה-32 של ארצות הברית.

לאחר מכן נבדה נאלצה לעבור בדיקות וניסויים רבים ושונים לפני כניסתה לשירות כדי לוודא שהיא עומדת בתנאי החוזה המקורי. אלו החלו ב-4 בנובמבר 1915, כאשר האונייה ערכה ריצת סיבולת של שתים עשרה שעות "מעלה ומטה לחופי ניו אינגלנד", והגיעה למהירות מרבית של 21.4 קשרים (39.6 קמ"ש). למרות ש"ניסויי הקבלה" שלה נקטעו ב-5 בנובמבר בגלל סערה וים סוער, הם נמשכו ב-6 בנובמבר עם מבחן של צריכת הדלק שלה; זה כלל ריצה של 24 שעות שבה נבדה עמדה על 10 קשרים (19 קמ"ש). תוצאות הבדיקה היו חיוביות: צריכת הנפט של אוניית המערכה הייתה נמוכה ב-6 ליברות לקשר ממה שהחוזה דרש. בדיקה נוספת נערכה במשך 12 שעות במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש), עם תוצאה טובה עוד יותר של 10 ליברות פחות לכל קשר ממפרט החוזה. לאחר השלמת כל המבחנים הללו והפעלת ניסויים מול רוקלנד, מיין, הפליגה נבדה למספנות הצי של בוסטון וניו יורק עבור ציוד, צינורות טורפדו ומנופי תחמושת. כאשר כל המוקדמות הושלמו, נבדה נכנסה לשירות ב-11 במרץ 1916 במספנת הצי בבוסטון, וויליאם ס. סימס היה הקפטן הראשון של האונייה החדשה, ואחריו ג'וזף שטראוס ב-30 בדצמבר 1916.

מלחמת העולם הראשונה 

לאחר התארגנות במספנות הצי של בוסטון וניו יורק, נבדה הצטרפה לצי האטלנטי בניופורט, רוד איילנד ב-26 במאי 1916. לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, היא ערכה הפלגות אימונים רבות ועברה תרגילים רבים מבסיסה בנורפוק, וירג'יניה, כשהיא מפליגה דרומה עד לאיים הקריביים בהפלגות אלו. ארצות הברית נכנסה למלחמה באפריל 1917, אך נבדה לא נשלחה לצד השני של האוקיינוס האטלנטי בגלל מחסור במזוט בבריטניה. במקום זאת, ארבע אוניות מערכה מונעות בפחם של פלגת אוניות המערכה 9 (BatDiv 9) (דלאוור, פלורידה, ויומינג וניו יורק) יצאו מארצות הברית כדי להצטרף לצי הגדול הבריטי ב-25 בנובמבר 1917. הם הגיעו ב-7 בדצמבר וסומנו כשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול. טקסס הצטרפה אליהם לאחר שתוקן נזק מעלייה על שרטון באי בלוק; היא עזבה ב-30 בינואר והגיעה לסקוטלנד ב-11 בפברואר. רק ב-13 באוגוסט 1918 עזבה נבדה, אז בפיקודו של אנדרו ט. לונג (14 בפברואר 1918 – 14 באוקטובר 1918), את ארצות הברית לבריטניה, והייתה לאונייה האמריקאית האחרונה להצטרף לצי מעבר לים.

לאחר מסע של 10 ימים, היא הגיעה ל- Berehaven, אירלנד, ב-23 באוגוסט. יחד עם יוטה ואחותה אוקלהומה, השלושה כונו "שייטת באנטרי ביי"; באופן רשמי, הם היו פלגת אוניות המערכה השישית (BatDiv 6) בפיקודו של אדמירל משנה תומאס ס. רוג'רס, שבחר ביוטה כספינת הדגל שלו. במשך שארית המלחמה, שלוש האוניות פעלו מהמפרץ, ליוו את השיירות הגדולות והיקרות לכיוון האי הבריטי על מנת להבטיח שאף ספינות גרמניות כבדות לא יוכלו לחמוק על פני הצי הגדול הבריטי ולהשמיד את ספינות הסוחר והליווי החלש שלהן של סיירות ישנות יותר. זה מעולם לא קרה, והמלחמה הסתיימה ב-11 בנובמבר כאשר נבדה, אז בפיקודו של ויליאם קארי קול (14 באוקטובר 1918 – 7 במאי 1919), לא קיבלה הזדמנות להילחם מול אויב במהלך המלחמה.

ב-13 בדצמבר, 10 אוניות מערכה, כולל נבדה, ו-28 משחתות ליוו את אוניית האוקיינוס ג'ורג' וושינגטון, כשהנשיא וודרו וילסון עליה, לברסט, צרפת, במהלך היום האחרון למסעו של וילסון כדי שיוכל להשתתף בוועידת השלום בפריז. השייטת פגשה את ג'ורג' וושינגטון ומלוויה (פנסילבניה וארבע משחתות) ממש ליד ברסט וליווה אותם אל הנמל. 10 אוניות המערכה הפליגו לבסיסם בשעה 14:00 למחרת, 14 בדצמבר. לקח להם פחות משבועיים לחצות את האוקיינוס האטלנטי, והן הגיעו לניו יורק ב-26 בדצמבר למצעדים ולחגיגות.

תקופת בין המלחמות 

בין שתי מלחמות העולם, נבדה, תחת פיקודיו העוקבים של תומאס פ. מגרודר (8 במאי 1919 – 23 באוקטובר 1919), ואחריו ויליאם דוגאלד מקדוגל (23 באוקטובר 1919 – 4 במאי 1920), גם הצי האטלנטי וגם הצי הפסיפי. למרות שהיא הייתה מצוידת במקור ב-21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר להגנה מפני משחתות אויב, מספר זה הצטמצם ל-12 בשנת 1918, עקב עמדות החרטום והירכתיים שנרטבו מדי של תשעת האחרים.

נבדה, בפיקודו של לוק מק'נמי (4 במאי 1920 – 19 בספטמבר 1921), ועם אוניית המערכה אריזונה, ייצגה את ארצות הברית בתערוכת המאה הפרואנית ביולי 1921. שנה לאחר מכן, עם דאגלס אי. דיסמוקס (11 באוקטובר 1921 – 30 בדצמבר 1922) בפיקוד, ובחברת מרילנד הפעם, נבדה חזרה לאמריקה הדרומית כמלווה לספינת הקיטור פאן אמריקה עם שר החוץ צ'ארלס אוונס יוז שעלה לאונייה; כולם השתתפו בחגיגות מאה שנה לעצמאות ברזיל בריו דה ז'ניירו, שנחגגה בין 5 ל-11 בספטמבר 1922. הניו יורק טיימס מאוחר יותר שיבח את הצוות של נבדה על הבאת הבייסבול והטרמינולוגיה הייחודית של ספורט זה לברזיל, המאפשרים למדינה "להפוך את המשחק היאנקי למוסד משלהם". בסוף 1922, ג'ון מ. לובי (30 בדצמבר 1922 – 7 בספטמבר 1924) קיבל את הפיקוד. שלוש שנים מאוחר יותר, בפיקודו של דייוויד וו. טוד (7 בספטמבר 1924 – 11 ביוני 1926), נבדה השתתפה ב"הפלגה ברצון טוב" של הצי האמריקאי לאוסטרליה ולניו זילנד, ביולי-ספטמבר 1925. במהלך השייט הזה, לאוניות היו הזדמנויות חידוש מוגבלות בלבד, אך הן עדיין הגיעו לאוסטרליה ובחזרה ללא קושי מיותר. זה הוכיח לאותן בעלות ברית וליפן שלצי האמריקני יש את היכולת לנהל פעולות טרנס-פסיפיק ולפגוש את הצי הקיסרי היפני במימי הבית שלהם, שם הן תוכניות המלחמה היפניות והן האמריקאיות ציפו ל"קרב המכריע "להילחם בו, אם זה יבוא. 

לאחר השייט, נבדה, בפיקודו של קלרנס ס. קמפף (11 ביוני 1926 – 20 בספטמבר 1927), הוכנסה למעגן הצי של נורפוק כדי לעבור מודרניזציה בין אוגוסט 1927 לינואר 1930. הילרי ה. רויאל (14 בינואר 1928 – 12 ביולי 1930) קיבל את הפיקוד בתקופה זו. העבודה על האונייה כללה החלפה של תרני ה"סל" שלה לתורני חצובה ואת טורבינות הקיטור שלה עבור אלו מאוניית המערכה שפורקה לאחרונה דקוטה הצפונית. אלו היו טורבינות עם הילוכים שהותאמו לדקוטה הצפונית ב-1917, והחליפו את טורבינות ההנעה הישירה המקוריות שלה כדי להגדיל את הטווח שלה. בנוסף, נעשו התאמות ותוספות רבות ושונות: גובה התותחים העיקריים שלה הוגדל ל-30° (מה שהעלה את טווח התותחים מ  עד , נוספו בליטות נגד טורפדו, 12 דוודי ה-Yarrow המקוריים שלה הוחלפו ב-6 דוודי Bureau Express יעילים יותר בסידור חדש כדי להתאים את הבליטות הללו, נוספו שני מעוטים עבור שלושה מטוסי ספוט דו-כנפיים Vought O2U-3 Corsair, שמונה תותחי נ"מ 5 אינץ' (127 מ"מ)/25 קליבר נוספו, הותקן מבנה על חדש, והסוללה המשנית שלה בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר הוסבה מעל הגוף בסידור דומה לזה של אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו. לאחר מכן שירתה נבדה בצי הפסיפי במשך אחת עשרה השנים הבאות. במהלך תקופה זו, פיקדו עליה ג'ון ג'יי היילנד (12 ביולי 1930 – 30 באפריל 1932), ויליאם ס. פי (30 באפריל 1932 – 4 בדצמבר 1933), אדולפוס סטטון (4 בדצמבר 1933 – 25 ביוני 1935), רוברט ל. גורמלי (25 ביוני 1935 – 23 ביוני 1936), קלוד ב. מאיו (23 ביוני 1936 – 2 באוקטובר 1937), רוברט אלפרד ת'אובלד (2 באוקטובר 1937 – 10 במאי 1939) ופרנסיס וו. רוקוול (10 במאי 1939 – 4 ביוני 1941).

מלחמת העולם השנייה

המתקפה על פרל הארבור 

ב-6 בדצמבר 1941, יום שבת, כל אוניות המערכה של צי האוקיינוס השקט היו בנמל לסוף השבוע בפעם הראשונה מאז 4 ביולי. בדרך כלל, הם בילו בתורות בנמל: שישה היו בחוץ עם כוח המשימה הראשון של ספינת הקרב של תת-האדמירל ויליאם ס. פיי בסוף שבוע אחד, בעוד שבסוף השבוע הבא ימצאו שלושה מטווחים עם כוח המשימה של נושאת המטוסים של תת-אדמירל ויליאם הולסי. עם זאת, מכיוון שהאלסי לא יכול היה להרשות לעצמו לקחת את אוניות המערכה האיטיות עם נושאות המטוסים המהירות שלו בגיחה כדי לחזק את מחלקת הנחתים של האי וייק בלוחמים ומכיוון שהגיע תורו של פיי לנוח בנמל והנמל היה המקום שבו הוא נחשב בטוח, אף אחת מאוניות המערכה לא הפליגו באותו בוקר. כשהשמש עלתה מעל נבדה ב-7 בדצמבר, ניגנה להקת האונייה את "צבעי הבוקר"; אבל אז הופיעו מטוסים באופק והמתקפה על פרל הארבור החלה.

מאחר שעגנה בירכתי אריזונה במהלך ההתקפה, נבדה לא עגנה לצד אוניית מערכה נוספת ליד האי פורד, ולכן הייתה מסוגלת לתמרן, בניגוד לשבע אוניות המערכה האחרות שנכחו. מפקד האונייה פרנסיס וו. סקאנלנד (4 ביוני 1941 – 15 בדצמבר 1941), היה על החוף כשהחלה המתקפה. קצין הסיפון, הנס ג'ו טאוסיג (בנו של האדמירל באותו שם), הורה מוקדם יותר באותו בוקר להדליק דוד שני, ותכנן להעביר את עומס הכוח מדוד אחד לשני בסביבות השעה 0800. כשהתותחנים של נבדה פתחו באש והמהנדסים שלה התחילו להעלות קיטור, טורפדו בקוטר  בודד מסוג 91 Mod 2 התפוצץ נגד מסדרת 41 בערך  מעל השדרית בשעה 0810. שניות לאחר מכן, אותו מפציץ טורפדו נקג'ימה B5N ששיגר את הטורפדו הופל על ידי התותחנים של נבדה. מחיצת הטורפדו החזיקה, אך דליפה דרך מפרקים גרמה להצפה של תאים בצד השמאלי מתחת לסיפון הפלטפורמה הראשון בין מסגרות 30 ו-43 ונטייה של 4-5°. צוות בקרת הנזקים שלה תיקן את הנטייה על ידי הצפה נגדית ונבדה יצאה לדרך בשעה 08:40, התותחנים שלה כבר הפילו ארבעה מטוסים. היעילות של הנס טאוסיג השתלמה, ככל הנראה הצילה את אונייתו, אך הוא איבד רגל בהתקפה.

נבדה הפכה למטרה מרכזית עבור מפציצי צלילה יפניים אאיצ'י D3A במהלך הגל השני. טייסים יפנים התכוונו להטביע אותה בתעלה, כביכול כדי לחסום את הנמל. מבחינה טקטית בחירת היעדים הייתה שגויה שכן 14–18 מפציצי צלילה שתוקפים אותה לא יוכלו להטביע אוניית מערכה עם פצצות 250 ק"ג ורוחב התעלה של 1200 רגל הפכו את חסימת הנמל לבלתי אפשרי. כשהיא חלפה על פני מעגן עשר-עשר בערך בשעה 09:50, נבדה נפגעה מחמש פצצות. אחד התפוצץ מעל המטבח של הצוות במסגרת 80. אחר פגע ברציף מנהל הנמל והתפוצץ בבסיס הארובה בסיפון העליון. פגיעה נוספת בסמוך לצריח מספר 1 בתוך נתיב המים בנמל ופוצצה חורים גדולים בסיפון העליון והראשי. שניים פגעו בחזית ליד מסגרת 15; אחד חלף דרך דופן הסיפון השני לפני התפוצצות, אבל השני התפוצץ בתוך האונייה ליד מיכל הבנזין; דליפה ואדים מהמיכל הזה גרמו לשריפות עזות סביב האונייה.

שריפות הבנזין שהתלקחו סביב צריח 1 עלולות היו לגרום לנזק קריטי יותר אם מחסני התחמושת הראשיים לא היו ריקים. במשך מספר ימים לפני המתקפה, כל אוניות המערכה עם תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) החליפו את פגזי הסוללה הראשיים במשקל הסטנדרטי שלהם בקליע חדש כבד יותר שהציע חדירה גדולה יותר ומטען נפץ גדול יותר בתמורה לירידה קלה בטווח. כל הקליעים ומטעני האבקה הישנים יותר הוסרו ממחסני התחמושת של נבדה, והצוות לקח הפסקה לאחר טעינת הקליעים החדשים בציפייה להעמסת מטעני האבקה החדשים ביום ראשון.

כאשר התברר הנזק מהפצצות, נבדה קיבלה הוראה להמשיך לצד המערבי של האי פורד כדי למנוע ממנה לשקוע במים עמוקים יותר. במקום זאת, היא היא קורקעה מחוץ להוספיטל פוינט בשעה 10:30, בעזרתם של הוגה ואבוקט, למרות שהצליחה להפיל שלושה מטוסים נוספים לפני שפגעה בחוף. שריפות בנזין מנעו מגורמי בקרת נזקים להכיל הצפות קדימה של מערכת ההגנה הראשית מטורפדו. הצפת מחסן התחמושת הראשי והצפה נגדית כדי לשמור על יציבות האונייה הורידו את החרטום ואפשרו למים להיכנס לאונייה במפלס הסיפון השני. חוסר חלוקה אטומה למים בין הסיפון השני והסיפון הראשי ממסגרת 30 ועד מסגרת 115 אפשרה למים שנכנסו דרך חורי פצצה בחזית לזרום מאחור דרך מערכת האוורור של האונייה כדי להציף את חדרי הדינמו והדוודים.

במהלך הבוקר, נבדה ספגה בסך הכל 60 הרוגים ו-109 פצועים. שני אנשי צוות נוספים מתו על הסיפון במהלך פעולות חילוץ ב-7 בפברואר 1942 ונפגעו על ידי גז מימן גופרי מפירוק נייר ובשר. האונייה ספגה מינימום של שש פגיעות פצצה ופגיעת טורפדו אחת, אך "ייתכן שהיא נפגעה עד עשר פגיעות פצצות, [...] שכן אזורים פגומים מסוימים [היו] בגודל שהצביע על כך שהם נפגעו מיותר מפצצה אחת".

אטו 
ב-12 בפברואר 1942, כעת עם קפטן הארי ל. תומפסון (15 בדצמבר 1941 – 25 באוגוסט 1942), נבדה הוצפה מחדש ועברה תיקונים זמניים בפרל הארבור כדי שתוכל להגיע למעגן הצי של פוגט סאונד לצורך תיקונים ומודרניזציה גדולים. לאחר מכן בפיקודו של קפטן הווארד פ. קינגמן (25 באוגוסט 1942 – 25 בינואר 1943), השיפוץ הושלם באוקטובר 1942, וזה שינה את מראה אוניית המערכה הישנה כך שהיא דמתה מעט לאוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית מרחוק.

תותחי ה-5 אינץ'/51 קליבר ו-5 אינץ'/25 קליבר שלה הוחלפו ב-16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בצריחים תאומים חדשים. נבדה, עם קפטן וילארד א. קיטס (25 בינואר 1943 – 21 ביולי 1943) כמפקדה, לאחר מכן הפליגה לאלסקה, שם סיפקה תמיכה באש בין 11 ל-18 במאי 1943 לכיבוש אטו. לאחר מכן נבדה יצאה למספנת הצי של נורפוק ביוני להמשך מודרניזציה.

D-Day 

לאחר השלמת התהליך, באמצע 1943 נבדה יצאה ללוות שיירה אטלנטית. אוניות מערכה ישנות כמו נבדה הוצמדו לשיירות רבות מעבר לאוקיינוס האטלנטי כדי להישמר מפני הסיכוי שאוניית ראשה גרמנית עלולה לצאת לים למשימת פשיטה.

לאחר השלמת שיירות נוספות, יצאה נבדה להפלגה לממלכה המאוחדת כדי להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי, שהגיעה באפריל 1944, בפיקודו של קפטן פאוול מ. ריאה (21 ביולי 1943 – 4 באוקטובר 1944) בפיקוד. טייסי המשקיפים הארטילריים שלה במטוס הימי הוקצו באופן זמני לטייסת התצפית ה-7 במטוסי ספיטפייר מ- RNAS Lee-on-Solent (אה"מ דדאלוס).

היא נבחרה כספינת הדגל של אדמירל משנה מורטון דייו למבצע. במהלך הפלישה, נבדה תמכה בכוחות בחוף בין 6 ל-17 ביוני, ושוב ב-25 ביוני; במהלך תקופה זו, היא השתמשה בתותחים שלה נגד הגנות החוף בחצי האי שרבור, "היא [נראתה] נשענת לאחור כאשר [היא] ירתה מטח אחר מטח לעבר סוללות החוף." פגזי התותחים שלה נעו עד  לפנים היבשה בניסיונות לשבור ריכוזים גרמנים והתקפות נגד, למרות שירו עליה אש נגד סוללות 27 פעמים (אם כי מעולם לא נפגעה).

מאוחר יותר זכתה נבדה לשבחים על האש "המדויקת להפליא" שלה בתמיכה בחיילים שנפגעו, שכן חלק מהמטרות שהיא פגעה היו רק  מהקו הקדמי. נבדה הייתה אוניית המערכה היחידה שנכחה הן בפרל הארבור והן בנחיתות בנורמנדי.

דרום צרפת 

לאחר יום ה-D, בעלות הברית פנו לטולון להתקפה אמפיבית נוספת, בשם הקוד מבצע דרגון. כדי לתמוך בכך, נשלחו ספינות רבות מחופי נורמנדי ל, כולל חמש אוניות מערכה (נבדה, טקסס, ארקנסו האמריקאיות, ראמיליס הבריטית ולורן של צרפת החופשית), שלוש סיירות כבדות אמריקאיות (אוגוסטה, טוסקלוזה וקווינסי), ומשחתות רבות וכלי נחיתה הועברו דרומה.

נבדה תמכה במבצע זה מ-15 באוגוסט עד 25 בספטמבר 1944, וניהלה "דו-קרב" עם "וילי הגדול": מבצר מתוגבר בכבדות עם ארבעה תותחים בקוטר 340 מ"מ (13.4 אינץ') בשני צריחים תאומים. התותחים הללו ניצלו מספינת הקרב הצרפתית פרובנס לאחר הטבעת הצי הצרפתי בטולון; לתותחים היה טווח של כמעט 19 מיילים ימיים (35 ק"מ) והם חלשו על כל גישה לנמל טולון. בנוסף, הם היו מוגנים בלוח שריון כבד שהוטבע בצדדים הסלעיים של האי סנט מנדריה. בשל סכנות אלו, ספינות התמיכה באש שהוקצו למבצע קיבלו הוראה ליישר את המצודה. החל ב-19 באוגוסט, והמשיך בימים שלאחר מכן, הפגיזו אותו ספינת מלחמה כבדה אחת או יותר יחד עם תקיפות מפציצים בגובה נמוך. ב-23, כוח הפצצה בראשות נבדה קלע את הפגיעה ה"מזיקה ביותר" למבצר במהלך קרב של 6 וחצי שעות, בו נורו 354 מטחים על ידי נבדה. טולון נפלה ב-25, אבל המבצר, למרות שהוא "התפרק מיסודותיו", החזיק מעמד עוד שלושה ימים.

לאחר מכן פנתה נבדה לניו יורק כדי לתקן את קני התותחים שלה. בנוסף, שלושת התותחים 14 אינץ'/45 קליבר (356 מ"מ) של צריח 1 הוחלפו בתותחי סימן 8 שהשתייכו בעבר לאריזונה והיו בתהליך חידוש בזמן המתקפה על פרל הארבור; התותחים החדשים הללו טופלו מחדש למפרטי Mark 12.

איוו ג'ימה, אוקינאווה ויפן 

לאחר הצטיידות מחדש, ועם קפטן הומר ל. גרוסקופף (4 באוקטובר 1944 – 28 באוקטובר 1945), היא הפליגה לאוקיינוס השקט, והגיעה אל מול איוו ג'ימה ב-16 בפברואר 1945 כדי "[להכין] את האי. לפלישה בהפגזה כבדה"; מה שהיא עשתה עד 7 במרץ. במהלך הפלישה, היא עברה להיות בטווח של  מהחוף כדי לספק כוח אש מרבי לכוחות שהתקדמו.

ב-24 במרץ 1945, נבדה הצטרפה לכוח משימה 54 (TF 54), "כוח התמיכה באש", ליד אוקינאווה כשההפצצה החלה לפני הפלישה לאוקינאווה. הספינות של TF 54 עברו לעמדה בליל 23 במרץ, והחלו את משימות ההפצצה שלהן עם עלות השחר ב-24. יחד עם שאר הכוח הפגיזה נבדה שדות תעופה יפניים, הגנות חוף, ריכוזי אספקה וריכוזי חיילים. עם זאת, לאחר שספינות התמיכה באש פרשו ללילה, השחר "עלה כמו רעם" כאשר שבעה קמיקזות תקפו את הכוח כשהוא ללא חיפוי אווירי. מטוס אחד, למרות שנפגע שוב ושוב מאש נ"מ מהכוח, התרסק על הסיפון הראשי של נבדה, ליד צריח מס' 3. הוא הרג 11 ופצע 49; הוא גם הרס שני תותחי  באותו צריח ושלושה תותחי נ"מ 20 מ"מ. שני אנשי צוות נוספים אבדו מאש מסוללת חוף ב-5 באפריל. עד 30 ביוני היא הוצבה ליד אוקינאווה; לאחר מכן היא עזבה להצטרף לצי השלישי בין 10 ביולי ל-7 באוגוסט, מה שאפשר לנבדה להיכנס לטווח של איי הבית היפנים במהלך הימים האחרונים של המלחמה, למרות שלא הפציצה אותם.

לאחר המלחמה 

נבדה, תחת פיקודו של המפקד האחרון שלה, קפטן ססיל סי. אדל (28 באוקטובר 1945 – 1 ביולי 1946), חזרה לפרל הארבור לאחר תקופה קצרה בתפקיד כיבוש במפרץ טוקיו. נבדה נסקרה, ובגיל 32⅓ נחשבה למבוגרת מכדי להישמר בצי שלאחר המלחמה. כתוצאה מכך, היא הוקצתה להיות ספינת מטרה בניסויים האטומיים הראשונים של ביקיני (מבצע פרשת דרכים) ביולי 1946. הניסוי כלל פיצוץ שתי פצצות אטום כדי לבדוק את יעילותן נגד ספינות. נבדה הייתה יעדו של המפציץ לניסוי הראשון, בשם הקוד 'Able', שהשתמש בנשק שהוטל באוויר. כדי לעזור להבחין בין המטרה מכלי שיט מסביב, נבדה נצבעה בצבע כתום-אדמדם. עם זאת, אפילו עם ערכת הצבעים הנראות גבוהה, הפצצה נפלה כ  מחוץ למטרה, והתפוצצה מעל ספינת התובלה Gilliam במקום. בין השאר בשל ההחמצה, נבדה שרדה. האונייה נשארה לצוף גם לאחר הניסוי השני - 'בייקר', פיצוץ כ  מתחת לפני המים - אך נפגעה והפכה לרדיואקטיבית ביותר מנתזי המים. נבדה נגררה מאוחר יותר לפרל הארבור והוצאה משימוש ב-29 באוגוסט 1946.

לאחר שנבדקה ביסודיות, איווה ושתי ספינות נוספות השתמשו בנבדה כיעד לירי אימונים 65 מייל דרומית-מערבית לפרל הארבור ב-31 ביולי 1948. האוניות לא הטביעו את נבדה, ולכן היא הוטבעה לבסוף באמצעות פגיעת טורפדו אווירי באמצע האונייה.

שרידי האונייה 
ב-11 במאי 2020, הוכרז כי משלחת משותפת של Ocean Infinity, עם הספינה שלה Pacific Constructor, ומרכז התפעול של SEARCH Inc, בראשות ד"ר ג'יימס דלגאדו, גילתה את השרידים של נבדה. נבדה ממוקמת בעומק של  מול חופי הוואי וכ-65 מיילים ימיים מדרום-מערב לפרל הארבור. האונייה שוכבת הפוכה, כשהגוף הראשי נושא צלקות של ירי פגזים ופגיעות טורפדו. בסמוך נמצא שדה פסולת גדול עם הצריחים, שנפלו מהאונייה כשהיא התהפכה, והחרטום והירכתיים, שניהם נקרעו מהאונייה. ארכאולוגים תיעדו גם את שני תרני החצובות, חלקים מהגשר, חלקי סיפון ומבנה-עילי, ואחד מארבעה טנקים, M26 פרשינג, שהוצב על הסיפון לצורך ניסויי פצצת אטום. גוף הספינה עדיין צבוע והמספר "36" נראה על הירכתיים.

קישורים חיצוניים 

אוניות מערכה בצי ארצות הברית
אוניות מלחמה בצי ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה
אוניות מלחמה בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה