היתרי מכירה בהלכה

היתר מכירה היא פעולה של מכירת חפץ, כאשר מטרתה העיקרית היא לצורך הפקעת איסור הלכתי מסוים הקיים במצוות רבות התלויות בבעלות של אדם על חפץ, וכאשר הבעלות על החפץ עוברת לאדם אחר שאינו חיוב במצווה זו, חיובה פוקע.

היתרים מסוג זה נזכרו בכמה מצוות. הם נחשבים כפתרון לשעת הדחק, כגון לצורך מניעת הפסד כספי גדול במיוחד, חלקם אף שנויים במחלוקת.

מכירת חמץ 

יהודי שיש ברשותו חמץ בערב פסח, חייב לבער אותו לפני חצות היום, כמו שכתוב בתורה:. מהמילה "לך" למדו חז"ל, שהאיסור חל רק על חמץ השייך ליהודי, ולא על חמץ שנמכר לנכרי: . 

 בתוספתא מדובר על מכירה פיזית, שבה החמץ עבר ממש לרשות הגוי. אבל בתקופות מאוחרות יותר התחילו לבציע מכירה על הנייר בלבד, כאשר החמץ נשאר ברשות היהודי ורק הבעלות עוברת לגוי למשך חג הפסח. היתר זה שנוי במחלוקת עד ימינו. ראו מכירת חמץ.

מכירת בכור 
מי שנולד בעדרו ולד בכור לבהמה טהורה (כגון: פרה או כבשה), אסור לו להשתמש בו כל עוד הוא תמים ללא מום, כמו שכתוב בתורה:. 

חז"ל למדו מהמילה "בישראל", שהאיסור חל רק על ולדות של בהמות השייכות ליהודי. אולם אם האם שייכת, כולה או חלקה, לנכרי - הולד פטור מדין בכור, ומותר להשתמש בו כרגיל:
לפיכך נוצר היתר שבו מוכרים לגוי חלק מגוף של בהמות ממין נקבה שטרם המליטו על מנת שההמלטה תעשה ברשותו של הגוי, שכאמור אינו מצווה על כך. ראו בכור בהמה טהורה.

מכירת קרקע לשביעית 

בשנה השביעית (הנקראת שמיטה) אסור לעבד את האדמה:חז" למדו מהמילים "שדך", "כרמך" מלמדות, שהאיסור אינו חל אם השדה שייך לגוי. לכן ישנם חקלאים יהודים הנוהגים למכור את שדותיהם לגוי למשך שנת השמיטה. היתר זה לא נזכר בתלמוד; הוא נוצר לפני כ-500 שנה, ובתחילתו המכירה הייתה מכירה ממש - הקונה הנכרי גם עבד בעצמו בשדה במהלך השמיטה, ולמוכר היהודי לא היה כל קשר אליו עד שקנה אותו מחדש לאחר השמיטה. אולם לפני כ-100 שנה התחילו לבצע מכירה על הנייר בלבד, שבה השדה עובר באופן רשמי לבעלות גוי, אך למעשה כל העבודה והרווחים עדיין שייכים ליהודי. היתר זה שנוי במחלוקת עד ימינו; ראו היתר מכירה.

מכירת חנות לשבת 
יהודי שיש לו חנות - אסור לו להפעיל אותה בשבת גם על-ידי נכרי. עם זאת, אם מכרו חלק מהחנות לגוי, כך שהגוי נעשה שותף בבעלות, מותר לגוי להפעיל את החנות בשבת.

מעשר שני 
מי שפודה פירות מעשר שני שלו, צריך להוסיף חומש, כמו שנאמר בתורה:. המילה "מעשרו" מלמדת, שחובת הוספת חומש חלה רק על מי שפודה מעשר שני השייך לו - ולא על מי שפודה מעשר שני השייך לחברו. לפיכך, מותר לאדם למכור את המעשר השני שלו, או אף לתת אותו במתנה לחבירו, ואז לפדותם בלי תוספת חומש: .

נדרי הנאה 
בימי התלמוד, היו אנשים שנדרו נדר, שלא יאפשרו לחבריהם ליהנות מרכושם (בעיקר עקב סכסוכים אישיים). עם זאת, הנודר בכל-זאת רצה לתת לחבירו מרכושו, כגון כדי לגמול עמו חסד, כשלא היה לו מה לאכול. הדרך לעשות זאת היא להעביר את הרכוש לצד שלישי:

בישול מחג לשבת 
מי שלא הניח עירוב תבשילין לפני יום טוב שחל ביום שישי, אסור לו לאפות ולבשל מיום טוב לשבת, ואסור גם לאחרים לאפות ולבשל עבורו. אולם, מותר לו למכור או לתת את הקמח שלו לאחרים, ואז מותר להם לאפות ולבשל עבורו:

הערות שוליים 

פתרונות הלכתיים