צווח ככרוכיה

צווח כִּכְרוּכְיָה הוא ניב ארמי-תלמודי שמופיע גם מאוחר יותר בספרות ההלכה ופירושו "צועק בקול גדול". בדרך כלל משמש הביטוי לאדם נואש שלא שומעים לו או לאדם הבטוח בצדקתו ומנסה להוכיחה תוך תימהון רב על חוסר הקבלה של הצד השני.

מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, במסכת קידושין, בסוגיה העוסקת בדיני קידושי נערה:

התלמוד עוסק במחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש בשאלה האם להשוות בין קידושין לגירושין בדין קבלת קידושין לנערה. במהלך הסוגיה, מביא התלמוד סיפור בו רבי אסי שואל את רבי זירא מה נאמר בבית המדרש. רבי זירא עונה לו בשם רבי אבין שכל חבורות בית המדרש נמנו וגמרו לפסוק כרבי יוחנן, וריש לקיש צעק לעומתם את הלימוד הידוע מן הפסוק בספר דברים -  - להשוות דיני גירושין לקידושין, אך אף אחד לא השגיח בו.

פירושו המילולי
על פי רש"י, פירוש המילה כרוכיא הוא עגור. את הפסוק "וְתֹר וְסִיס וְעָגוּר" מתרגם יונתן "וְשַׁפְנִינָא וְכוּרְכַיָא וּסְנוּנִיתָא" כך שנראה לכאורה שפירוש המילה "עגור" הוא בכלל "סנוניתא". על כך כותב יוסף שיינהאק בספרו "תולדות הארץ" כי המילים התחלפו בתרגום ו"סנוניתא" אמורה להיות פירושה של "סיס".

העגור נקרא גם כרוכיה משום שיש לו קנה נשימה ארוך, כרוך ומפותל סביב עצמו, המאפשר לו להשמיע קול עמוק וגרוני שנשמע למרחק רב.

השימוש בביטוי
הביטוי משמש בספרות התורנית בעיקר כזעקה על קיום מנהג או דעה מסוימים. למשל, רבי ירוחם פישל פרלא בביאורו על ספר המצוות של הרס"ג, משתמש בביטוי על מנת לבטא את הביקורת הגדולה של הרמב"ם על מנהג מסוים:

הביטוי משמש גם לאדם הצועק ולא שומעים לו. דוגמה לכך ניתן למצוא בשו"ת מהרשד"ם:

ראו גם
 כרוכיה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

מונחים תלמודיים
מילים וביטויים בארמית
ניבים וביטויים חז"ליים