עונש מוות ברוסיה

עונש מוות ברוסיה הוא עונש שאינו מיושם בהווה. ברוסיה יש גם הקפאה על יישום העונש, שנחתמה על ידי הנשיא בוריס ילצין בשנת 1996 וגם הנחיה מפורשת של בית המשפט החוקתי של רוסיה משנת 1999 ולאחרונה אושרה בשנת 2009 ולפיה אין להוציא לפועל עונש מוות. רוסיה לא הוציאה להורג איש מאז 1996.

היסטוריה

עונש המוות הרוסי 
בתקופת שלטון הצאר עונש מוות בתקופת ימי הביניים ברוסיה היה נדיר יחסית, ואף נאסר מספר רב של פעמים על ידי הנסיכויות. חוק יארוסלב (סביבות שנת 1017) הציב מגבלות על אילו פשעים מצדיקים יישום עונש כזה. מאוחר יותר, החוק תוקן בחלק גדול מהארץ כדי לאסור לחלוטין עונש מוות.

האימפריה הרוסית נהגה שימוש באופן נרחב בעונש מוות, וכך גם כמעט בכל המדינות המודרניות לפני המאה ה-20. אחד המסמכים המשפטיים הראשונים הדומים לחוק עונשין המודרני נחקק בשנת 1398, בו הוזכר עונש מוות יחיד: גניבה שבוצעה לאחר שתי הרשעות קודמות. חוק פסקוב משנת 1497 הרחיב את הרשימה באופן משמעותי והזכיר שלושה מקרים של גניבה (אלה שבוצעו בכנסייה, גניבת סוס, או, כמו בעבר, עם שתי "עבירות" קודמות), וכן הצתה ובגידה. המגמה להגדיל את מספר הפשעים שעונשם מוות נמשכה: בשנת 1649 כללה רשימה זו 63 פשעים, נתון שכמעט הוכפל בתקופת שלטונו של הצאר פיוטר הראשון. שיטות יישום העונש היו אכזריות ביותר בסטנדרטים מודרניים (אך נצמדו לחלוטין לסטנדרטים של אז), וכללו טביעה, קבורה בחיים והאבסת מתכת נוזלית בגרון.

יליזבטה (שלטה בשנים 1741–1762) לא חלקה את דעות אביה פיוטר לגבי עונש מוות, והפסיקה אותו באופן רשמי בשנת 1745, ובכך למעשה עונש המוות הוקפא. זה נמשך 11 שנים ואז הותר שוב השימוש עונש מוות, לאחר התנגדות ניכרת להקפאה מצד האצולה, וגם בחלקה, מהקיסרית עצמה.

ייתכן וההצהרה הפומבית הראשונה בעניין שהייתה רצינית וחזקה באה גם מצדה של יקתרינה השנייה, שדעותיה הליברליות תואמות את הסכמתה לעידון הנאורות. ב-1767 הביעה הקיסרית זלזול בעונש מוות, בהתחשב בכך שהיא פסולה והוסיפה: "במצב הרגיל של החברה, עונש מוות אינו שימושי ואינו נחוץ." עם זאת, עדיין הותר באופן חריג שימושו במקרה של מי שאף על פי שהורשע ונכלא, "עדיין יש את האמצעים והכוח להצית תסיסה ציבורית". החרגה ספציפית זו חלה על המורדים ממרד פוגצ'וב בשנת 1775. בהתאם לעמדתה של יקתרינה, העשורים הבאים סימנו שינוי תפיסת הציבור כנגד עונש מוות. בשנת 1824, עצם קיומו של עונש כזה היה בין הסיבות לסירובו של המחוקק לאשר גרסה חדשה לחוק העונשין. רק שנה לאחר מכן כאשר נכשל מרד הדקבריסטים, ובית משפט גזר 36 עונשי מוות על המורדים. החלטתו של ניקולאי הראשון להחליף את כל המשפטים פרט לחמישה הייתה יוצאת דופן באותה תקופה, במיוחד בהתחשב בכך שמרידות נגד המלוכה הביאו כמעט באופן כללי למתן גזר דין מוות אוטומטי, והיא אולי בשל דעותיה המשתנות של החברה לגבי עונש מוות.

בסוף שנות ה-90 של המאה ה־19, עונש מוות שנגזר על עבירת רצח כמעט ולא בוצע מעולם, אלא הוחלף במאסר של 10 עד 15 שנים בעבודות פרך, אם כי הוא עדיין בוצע בגין בגידה (למשל, אלכסנדר אוליאנוב נתלה בשנת 1887). עם זאת, בשנת 1910, עונש מוות הוחזר והורחב, אם כי עדיין השתמשו בו לעיתים רחוקות מאוד.

הרפובליקה הרוסית 
עונש המוות הוצא מחוץ לחוק רשמית ב-12 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר והקמת הרפובליקה הרוסית. ב-12 במאי 1917 עונש מוות הפך למותר כלפי חיילים בחזית.

רוסיה הסובייטית וברית המועצות 

הממשלה הסובייטית אישרה את ביטולו הכמעט מיידי של עונש המוות לאחר שתפסה את השלטון, אך עד מהרה החזירה אותו על פשעים מסוימים. בעיקר, נגד פאני קפלן שהוצאה להורג ב-4 בספטמבר 1918 בגין ניסיונה להתנקש בחייו של לנין שישה ימים קודם לכן. במהלך העשורים הבאים, עונש מוות היה מותר ואסור לסירוגין, לפעמים ברצף מהיר מאוד. גם רשימת הפשעים עברה מספר שינויים.

תחת שלטונו של סטלין, רבים הוצאו להורג במהלך הטיהור הגדול בשנות השלושים. רבים מעונשי המוות נקבעו על ידי ועדת פקידים בת שלושה אנשים שמונתה במיוחד, וכונתה בשם "טרויקת הנ.ק.ו.ד." המספר המדויק של הוצאות להורג נתון לוויכוח, כאשר מחקרים ארכיוניים מצביעים על כך שבין 700,000 ל-800,000 איש הוצאו להורג, בעוד דו"ח רשמי שנמסר לניקיטה חרושצ'וב משנת 1954 טוען כי בוצעו 642,980 עונשי מוות. פסק הדין של עונש מוות בברית המועצות נקרא "דרגת הענישה הגבוהה ביותר" (Высшая мера наказания). פסקי הדין על פי סעיף 58 (פעילות של מתנגדי המהפכה) הסתיימו לעיתים קרובות במשפט שבדרך כלל נפסקה בו הוצאה להורג בירייה, אם כי פסקי דין תכופים אחרים נתנו לנאשם 10 שנים ו-25 שנים (וכונו "Сталинский четвертак", "משפטי הרבע של סטלין").

עונש המוות בוטל שוב ב-26 במאי 1947, העונש הקשה ביותר היה מאסר של 25 שנה, לפני שהוחזר עונש המוות ב-12 במאי 1950: תחילה בגין בגידה וריגול, ואחר כך בגין רצח בנסיבות מחמירות. חוק העונשין משנת 1960 הרחיב משמעותית את רשימת הפשעים שעליהם נפסק עונש מוות. לפי מאגר הארכיונים של הארכיון הממלכתי של הפדרציה הרוסית, בין 1978 ל-1985 היו 3,058 עונשי מוות שהוגשו לערעור לסובייט העליון. לפחות אישה אחת הוצאה להורג במהלך תקופה זו, אנטונינה מקארובה, ב-11 באוגוסט 1978.

לאחר נפילת ברית המועצות ביצעה הפדרציה הרוסית את עונש המוות לסירוגין, עד 10 בערך בשנה באופן רשמי. בשנת 1996, עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה, הוטלה הקפאה על עונש מוות, שעודנו קיים, חרף דיונים ציבוריים להחזרתו לאור עלייה בפשעים חמורים.

מצב נוכחי

מגבלות החוק 
סעיף 20 לחוקה הרוסית קובע כי לכל אחד יש את הזכות לחיים, וכי "עד לביטולו, ניתן להעביר עונש מוות רק בגין הפשעים החמורים ביותר נגד האנושות." בנוסף, כל המשפטים הללו דורשים משפט של חבר מושבעים. הכללת נוסח הביטול פורשה על ידי חלק מהציבור כדרישה לביטול עונש מוות בשלב כלשהו בעתיד.

רשמית, חוק העונשין הנוכחי של רוסיה מתיר עונש מוות על חמישה פשעים:
 רצח, בנסיבות מחמירות מסוימות (סעיף 105.2)
 פגיעה בחייו של אדם המנהל צדק או מעורב בחקירה ראשונית (סעיף 295)
 פגיעה בחייו של קצין סוכנות לאכיפת חוק (סעיף 317)
 פגיעה בחייו של מדינאי או דמות ציבורית (מאמר 277)
 רצח עם (סעיף 357)

לאף פשע אין עונש מוות חובה; כל אחד מחמשת הסעיפים שהוזכרו לעיל מאפשר גם עונש מאסר עולם וכן מאסר של פחות משמונה או שתים עשרה (תלוי בפשע) ולא יותר משלושים שנה בכלא. יתר על כן, גברים מתחת לגיל 18 ומעל לגיל 60 נכון למועד ביצוע הפשע, וכל הנשים, לא יקבלו גזר דין מוות.

חוק העונשין הרוסי מציין כי ההוצאה להורג צריכה להתבצע "באופן לא ציבורי בירי".

מורטוריום 
אחת הדרישות המוחלטות של מועצת אירופה לכל החברים בה, היא שלא ניתן לבצע עונש מוות בגין כל פשע. בעוד שהשיטה המועדפת היא ביטול עונש זה, המועצה הוכיחה שהיא תקבל הקפאה שלו, לפחות באופן זמני. בהתאם לכלל זה, ב-25 בינואר 1996 דרשה המועצה מרוסיה ליישם מורטוריום באופן מיידי ולבטל לחלוטין את עונש המוות בתוך שלוש שנים, על מנת שיאושר הצעתה לשילוב לשורות הארגון. בתוך קצת יותר מחודש הסכימה רוסיה והפכה לחברה במועצה. האם ההקפאה אכן התרחשה כעניין של זכות משפטית היא נושא למחלוקת מסוימת.

ב-16 במאי 1996 הוציא הנשיא דאז בוריס ילצין צו "להפחתה הצעדים להחלה של עונש מוות ביחד עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה". הצו קרא למחוקק להכין חוק שיבטל את עונש המוות, כמו גם המלצה להקטין את מספר הפשעים שבגינם ניתן עונש מוות ולדרוש מהרשויות להתייחס לאלה שקיבלו גזר דין מוות באופן אנושי. אף על פי שאפשר לקרוא את הצו כמי שאינו מחריג במפורש שימוש בעונש מוות, זה היה בסופו של דבר ההשפעה המעשית והוא התקבל ככזה על ידי מועצת אירופה שכן רוסיה קיבלה חברות בארגון. עם זאת, מאחר שההוצאות להורג נמשכו במחצית הראשונה של 1996 (כלומר לאחר שרוסיה חתמה על ההסכם) המועצה לא הייתה מרוצה והציגה בפני רוסיה כמה אולטימטומים ואיימה לגרש את המדינה אם ימשיכו לבצע עונשי מוות. בתגובה, נחקקו מספר חוקים וצווים נוספים, ורוסיה לא הוציאה להורג איש מאז אוגוסט 1996. האדם האחרון שהוצא להורג בפדרציה הרוסית על ידי מערכת המשפט היה רוצח סדרתי בשם סרגיי גולובקין, שהורשע בשנת 1994 ונורה על ידי כיתת יורים ב-2 באוגוסט 1996.

ב-2 בפברואר 1999 הוציא בית המשפט החוקתי של רוסיה שהייה זמנית של עונש הוצאה להורג מסיבה טכנית למדי, אך עם זאת העניק לראשונה להקפאה מעמד משפטי בלתי מעורער. על פי החוקה שצוטטה לעיל, ניתן לגזור עונש מוות רק על ידי משפט של חבר מושבעים, שעדיין לא יושם באזורים מסוימים במדינה. בית המשפט מצא כי פער כזה הופך את עונשי המוות לבלתי חוקיים בכל רוסיה, גם אלה שאכן יש בהם תהליך משפט על ידי חבר המושבעים. על פי הפסיקה, אין לגזור עונש מוות עד שכל אזורי המדינה יקיימו משפטים של חבר מושבעים.

ב-15 בנובמבר 2006 האריכה הדומה הן את יישום משפטי חבר המושבעים באזור היחיד שבהן נערכו משפטים של חברי מושבעים (צ'צ'ניה) והן את ההקפאה על עונש מוות בשלוש שנים, עד לתחילת 2010.

זמן קצר לפני סיום ההקפאה, ב-19 בנובמבר 2009, האריך בית המשפט החוקתי של רוסיה את ההקפאה הלאומית "עד לאשרור הפרוטוקול השישי של האמנה האירופית לזכויות אדם". בית המשפט קבע גם כי הנהגת משפטי חברי מושבעים בצ'צ'ניה איננה מהווה תוקף של הסרת ההקפאה.

באפריל 2013, הנשיא ולדימיר פוטין אמר כי לא רצוי להסיר את ההקפאה על עונש המוות.

דעת קהל 
על פי סקר שנערך בשנת 2006 על ידי קרן FOM (קרן חוות הדעת הציבורית), שנערך במלאת עשור להקפאת עונש המוות, הנהגת עונש כזה נתמכה על ידי שלושה רבעים מהנשאלים, ורק ארבעה אחוזים מהם העדיפו את ביטול עונש המוות. ההקפאה עצמה זכתה להתנגדות של 55 אחוז מהנשאלים ונתמכה על ידי 28 אחוז מהם. התומכים בהקפאה היו בממוצע ברמת השכלה גבוהה יותר, התגוררו בערים הגדולות והיו צעירים יותר.

סקר שערכה אותה חברה בשנת 2012 (על מדגם של 3,000) מצא כי 62 אחוזים מהנשאלים העדיפו חזרה לשימוש בעונש מוות, ו-21 אחוזים עדיין תומכים בהקפאתו. בסקר זה, חמישה אחוזים מהנשאלים תמכו בביטול עונש המוות, ו-66 אחוזים תמכו בעונש מוות כעונש תקף.

על פי סקר שערך מרכז לבאדה משנת 2013, 54 אחוז מהנשאלים העדיפו שימוש שווה (38 אחוז) או יותר (16 אחוז) בעונש מוות כמו לפני ההקפאה בשנת 1996, ירידה מ-68 אחוז בשנת 2002 ומ-61 אחוז ב 2012. בסקר זה נמצא שעונש מוות זוכה כעת לציון גבוה באזורים עירוניים (77 אחוזים במוסקבה למשל), בקרב גברים ובקרב קשישים. על פי נתוני מרכז לבאדה, שיעור הרוסים המבקשים לבטל את עונש המוות היה 12 אחוזים בשנת 2002, 10 אחוזים בשנת 2012 ו-11 אחוזים בשנת 2013. על פי אותו מקור, שיעור הרוסים התומכים בהקפאה עלה מ-12% בשנת 2002 ל-23% בשנת 2013.

בשנת 2015, חלקם של אלה שתמכו בעונש מוות ירד ל-41 אחוזים, כאשר 44 אחוזים התנגדו לו.

סקר בפברואר 2017 הראה עלייה קטנה בתמיכה, כאשר 44 אחוזים מהרוסים מעוניינים בהחזרת עונש מוות ו-41 אחוז אמרו שהם מתנגדים לצעד כזה. 15 אחוז מהנשאלים אמרו שאין להם שום דעה בנושא.

הדעה הרוסית על הנוהג באירופה 
לאחר ששני מחבלים הוצאו להורג בבלארוס בשנת 2012 בגין תפקידם בהפצצת הרכבת התחתית במינסק בשנת 2011, אמר שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כי הוא קורא לכל מדינות אירופה להצטרף להקפאת עונש המוות, כולל בלארוס. עם זאת, אמר כי מדובר בעניין פנימי של כל מדינה, ולמרות גינוי ההוצאה להורג, רוסיה עדיין הייתה תומכת גדולה במלחמה נחרצת בטרור.

תהליך 
מבחינה היסטורית, נעשה שימוש ברוסיה בסוגים שונים של עונשי מוות, כמו תלייה, גלגל שבירה, העלאה למוקד, עריפת ראש, הלקאה עד מוות ועוד. בתקופת איוואן האיום, עונש מוות לבש לעיתים קרובות צורות אקזוטיות ומייסרות, כאשר שיפוד היה אחד מהסוגים הנפוצים ביותר שלו. פשעים מסוימים יצרו צורות ספציפיות של עונש מוות, למשל זייפני מטבעות הוצאו להורג על ידי שפיכת עופרת מותכת לגרונם, ואילו פשעים דתיים מסוימים הביאו לעונשים על ידי שרפה בחיים.

בזמנים שאחרי פיוטר הגדול, תלייה לאנשי צבא וירי לאזרחים הפכו לאמצעי ההוצאה להורג העיקריים, אם כי סוגים מסוימים של עונש גופני לא קטלני, כגון מלקות שימשו נגד הנידונים. 

בברית המועצות וברוסיה של שנות ה-90, המתינו אסירים להוצאה להורג לתקופה של כ-9–18 חודשים מאז העונש הראשון. זה היה הזמן הדרוש בדרך כלל לביצוע 2–3 ערעורים באמצעות מערכת המשפט הסובייטית, תלוי ברמה של בית המשפט שגזר לראשונה את הנידון למוות. ירייה היה אמצעי ההוצאה לפועל היחיד, אם כי הנוהל המדויק מעולם לא צוין. בניגוד לרוב המדינות האחרות, ההוצאה להורג לא הייתה כרוכה בטקס רשמי כלשהו: לעיתים קרובות לא ניתנה שום אזהרה לאסיר או הודעה מראש על ביצוע ההוצאה להורג על מנת למנוע פחד, סבל והתנגדות. במקום בו ניתנה אזהרה, זה היה בדרך כלל דקות ספורות טרם ביצוע גזר הדין.

התהליך בוצע בדרך כלל על ידי תליין יחיד, השימוש בכיתת יורים הוגבל להוצאות להורג בזמן המלחמה. השיטה הנפוצה ביותר הייתה לגרום למורשע להיכנס לחדר ללא מוצא, ולירות בו מאחור בחלק האחורי של הראש עם אקדח. במקרים מסוימים ניתן היה לכפות את הנידון לשבת על ברכיו. על פי השמועות בבתי כלא ברוסיה ישנם חדרים שתוכננו במיוחד לכך עם חריצי ירי, בעוד שבאחרים היה הנידון נקשר לרצפה, כשראשו צמוד לחור שמנקז דם. שיטה אחרת הייתה לגרום לנידון לצאת מבניין הכלא, שם המתין לו התליין ומשאית עם מנוע ופנסים קדמיים דולקים. האורות סנוורו אותו והורידו את הנידון לקרקע, ואילו רעש המנוע עמעם את קול הירי.

גופות הפושעים שהוצאו להורג והמתנגדים הפוליטיים לא נמסרו לקרובי המשפחה, אלא נקברו בקברים אנונימיים במקומות לא מסומנים.

ראו גם 
 עונש מוות
עונש מוות לפי מדינה

קישורים חיצוניים 

 רוסיה: מאגר מחקרי אקדמי עונש מוות ברחבי העולם על חוקים, פרקטיקה וסטטיסטיקה של עונש מוות לכל מדינה בעונש מוות בעולם.

הערות שוליים 

רוסיה: פגיעה בזכויות האדם
רוסיה: חוק ומשפט
מוות ברוסיה
רוסיה
הוצאות להורג ברוסיה וברית המועצות