איסור שמור

איסור שמור הוא איסור לקטוף, לקנות או לאכול פירות שביעית משדה שלא הופקר כהלכה. על פי מצוות התורה, התוצרת הקדושה בקדושת שביעית צריכה להיות הפקר, ובעל השדה צריך לאפשר לכל אדם לקטוף פירות כרצונו.

איסור שמור מתייחס למצב שבעל השדה מנע, שלא כדין, מאחרים לקחת את פירות שדהו. במצב זה, אסור לבעל השדה לקטוף את הפירות. בנוסף, אסור לכל אדם לקנות את הפירות מבעל השדה. לפי חלק מהפוסקים, אסור גם לאכול מהפירות. לגבי איסור אכילה, יש חולקים ואומרים שהאיסור הוא מדרבנן בלבד, או שאין איסור כלל.

מקורות בתורה

לא תקצור ולא תבצור 
מקור הדין בתורה:.
מכינוי-השייכות במילים קצירך, נזירך ניתן ללמוד, שאסור לקצור ולבצור יבול השייך בלעדית לבעליו, כלומר, שלא הופקר לכולם: . לפי הספרא אסור לבצור פירות שמורים. לא כתוב בפירוש מה הדין אם מישהו בכל-זאת קטף פירות משדה שמור (כגון גוי או יהודי חוטא). לפי רבינו תם ורבי זרחיה הלוי הפירות הללו אסורים באכילה. אולם לפי רש"י ורמב"ן הפירות לא נאסרים באכילה. גם הרמב"ם לא אסרם באכילה, אולם כתב שאסור לקנות פירות מאדם שיש חשד שלא הפקיר על פירותיו.

שבת הארץ לאכלה 
מקור נוסף הוא בפסוק הבא:
מהמילים "והייתה שבת הארץ לכם לאכלה" ניתן ללמוד, שמותר לאכול רק יבול מקרקע ששבתה, כלומר שהתקיימו בה כל המצוות הקשורות להשבתת עבודת האדמה: . וכן פסק הרי"ד. אולם לפי רבי אליהו מזרחי, הפסוק מתייחס רק לפירות שגדלו כתוצאה ממלאכות אסורות, כגון זריעה וזמירה, המנוגדות לשביתת הארץ. איסור זה נקרא איסור נעבד.

מקורות בתלמוד

פירות של עזיקה 
בתלמוד נדון גוי המוכר פירות בשוק, ואומר .
 רש"י פירש, בשם רבותיו, ש"עזיקה" היא פרדס סגור בגדר בשנה השביעית. כיוון שה"עזיקה" נזכרת יחד עם איסורי אכילה אחרים - איסור ערלה ונטע רבעי - משמע שגם פירות הבאים מפרדס שמור בשביעית אסורים באכילה.
 רש"י עצמו לא קיבל את הפירוש של רבותיו, וכתב .
 רבנו תם, נכדו של רש"י, דווקא כן קיבל את פירוש רבותיו של רש"י, וכתב .
 רבי זרחיה הלוי כתב , ומשתמע מדבריו שאיסור שמור חל גם על פירות שנשמרו על ידי גוי, כמו בסוגיית הגמרא.
 הראב"ד חלק על רבי זרחיה הלוי בעניין פירות שנשמרו על-ידי גוי, אבל כתב שיש איסור בפירות שנשמרו על-ידי ישראל:

מנחת העומר 
מקור נוסף נמצא בדיון על מנחת העומר בשנה השביעית. מנחת העומר היא קרבן שמקריבים מהעומר הראשון של הקציר. בשנה השביעית הוא מגיע מה"ספיחים" - היבול שצמח מזרעים שנפלו לאדמה בזמן הקציר של השנה השישית. כדי לוודא שהעומר הראשון יישמר למנחה, מינו . כיוון שקרבנות חייבים לבוא מיבול המותר באכילה, ניתן לכאורה להוכיח ממקור זה שמותר לאכול מיבול שמור. האוסרים לאכול שמור מתרצים מקור זה בכמה דרכים:
 השמירה הייתה רק מפני בעלי-חיים. לא היה צורך לשמור מפני בני-אדם, כי כשהיו אומרים להם שהחיטה מיועדת לקרבן, הם מעצמם היו פורשים.
 הספיחים הופקרו כדין, אולם לאחר מכן השומרים זכו בהם - כמו שמותר לכל אדם לזכות בכמות קטנה מן ההפקר, ושמרו רק על אותו יבול שזכו בו.
 איסור שמור הוא רק בבצירה; איסור אכילת שמור הוא מדרבנן, ורבנן לא גזרו במקום מצווה.
 איסור שמור חל רק כשאדם שומר על השדה של עצמו, ולא כשהוא שומר על יבול של הקדש, שהוא ממילא ציבורי.

פוסקי הדורות האחרונים 
בארץ ישראל נהגו להתיר אכילת פירות שנשמרו על-ידי גוי, אולם נחלקו לגבי פירות שנשמרו על-ידי ישראל.
 ערוך השולחן הביא את דעות הראשונים המתירים והאוסרים, וכתב 
 חזון איש בהתחלה אסר באכילה ואף בהנאה: . אולם לאחר מכן התיר: . לפי הרב קלמן כהנא, דעתו הייתה שמהתורה הפירות מותרים באכילה, והאיסור נועד רק לקנוס את המשמר.
 הרב יצחק יעקב וייס כתב שמנהג ירושלים לאסור: 
 הרב שלמה זלמן אוירבך כתב שנוהגים בדיעבד להקל באכילת פירות שמורים, וכן הורה הרב מרדכי אליהו. אולם אסור לקנות את הפירות שנשמרו באיסור, כדי שלא לסייע לעוברי עבירה.

אחת השאלות התלויות באיסור שמור נוגעת לכשרות התוצרת של היתר המכירה (לשיטת הסוברים שהמכירה לא הצליחה להפקיע, וחלה חובה להפקיר את השדות). מספר פוסקים סבורים שאף לדרך זו מותר לאכול את הפירות, וכן להשתמש באתרוג של היתר המכירה לארבעת המינים, בין היתר בהסתמך על שיטת הראשונים המתירים את ה"שמור" באכילה.

קישורים חיצוניים 
 ארץ חמדה, "שנת השבע", שיעור 7 - פירות שנשמרו בשביעית. אוסף מקורות, הסברים ושאלות חזרה.

הערות שוליים 

שמיטה ויובל