מפרץ מיין

מפרץ מיין (באנגלית: Gulf of Maine) הוא מפרץ באוקיינוס האטלנטי בחוף המזרחי של צפון אמריקה. הוא מוגבל בקייפ קוד בקצה המזרחי של מסצ'וסטס בדרום מערב ובאי קייפ סייבל בקצה הדרומי של נובה סקוטיה בצפון מזרח. המפרץ כולל את כל קווי החוף של ארצות הברית ניו המפשייר ומיין, כמו גם מסצ'וסטס מצפון לקייפ קוד, וקווי החוף הדרומיים והמערביים של המחוזות הקנדיים ניו ברונסוויק ונובה סקוטיה, בהתאמה.

המפרץ נקרא על שם מחוז מיין הקולוניאלי האנגלי הסמוך, שכנראה נקרא על ידי חוקרים מוקדמים על שם מחוז מיין בצרפת .  מפרץ מסצ'וסטס, מפרץ פנובסקוט, מפרץ פסמקוודי ומפרץ פונדי נכללים במערכת מפרץ מיין; מפרץ מיין הוא גם ביתם של וריאציות הגאות והשפל הגבוהות ביותר על פני כדור הארץ (ראה מפרץ פונדי למידע נוסף).

גאוגרפיה והידרוגרפיה 
מפרץ מיין הוא שקע מלבני עם שטח פנים של כ-93,000 קמ"ר. הוא מוקף במערב ובצפון על ידי היבשת הצפון אמריקאית ומתקשר עם האוקיינוס האטלנטי מדרום-מזרח. הקרחון של האזור על ידי גיליון הקרח של לורנטייד הרחיק את אדמת המשקע מקו החוף, והותיר חוף סלעי ונופי ברובו, וחסר את החופים החוליים שנמצאו מדרום לאורך קו הים המזרחי. פיתוחי החוף המשמעותיים היחידים נמצאים באזורי המטרופולין בוסטון, פורטסמות ', פורטלנד וסנט ג'ון .

המאפיינים התת-מימיים של קרקעית הים המפוסלים במהלך מפלס הים התחתון של תקופות הקרח הופכים את המפרץ לים סגור למחצה המוגבל דרומה ומזרחה על ידי גדות תת-מימיות. בנק ג'ורג' בפרט, בקצהו הדרומי, מגן על המפרץ מזרם המפרץ . מי מפרץ מיין מושפעים חזק יותר מזרם הלברדור, מה שהופך את מי המפרץ לקרים ועשירים יותר בחומרים מזינים מאלה שנמצאו בדרום. עמקים תת-ימיים באגן המרכזי יכולים להגיע לעומק של 500 מטרים, בעוד ההרים התת-קרקעיים מתנשאים לגובה של 240 מקרקעית הים.

ישנם שלושה אגנים עיקריים הכלולים במפרץ מיין: אגן וילקינסון במערב, אגן הירדן בצפון-מזרח ואגן ז'ורז' בדרום. אגן ז'ורז' הוא העמוק מבין השלושה בגובה של יותר מ-370 מטרים ויוצר כיס בקצה התעלה הצפונית-מזרחית. תעלת צפון מזרח היא הערוץ העיקרי בין המפרץ לשאר צפון מערב האוקיינוס האטלנטי. חיבור משני ורדוד יותר לשאר חלקי האוקיינוס האטלנטי הוא התעלה הדרומית הגדולה, הממוקמת בין בנק ז'ורז' לשכונות נאנטאקט .

קו פרשת המים 
קו פרשת המים של המפרץ משתרע על שטח של כ-180,000 קמ"ר, כולל כל מיין, 70% מניו המפשייר, 56% מניו ברונסוויק, 41% ממסצ'וסטס ו-36% מנובה סקוטיה. קו פרשת המים כולל גם חלק דרומי קטן של מחוז קוויבק בקנדה, פחות מ -1% משטח המחוז. נהרות משמעותיים המתנקזים למפרץ כוללים, ממזרח למערב, את אנאפוליס, שובנקאדי, סלמון, פטיטקודיאק, סנט ג'ון, מגגואדביץ ', סנט קרואה, פנובסקוט, קנבק, סאקו, פיסקטאווה, מרימק וצ'ארלס ; לסנט ג'ון ולפנובסקוט הפריקה הגדולה ביותר.

היסטוריה ומשמעות פוליטית 
הקרבה היחסית של המפרץ לאירופה בין מיקומים בצד הנגדי של האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה ליעד מוקדם לקולוניזציה אירופית. מתיישבים צרפתים ייסדו יישוב באי סנט קרואה בשנת 1604. מתיישבים אנגלים ייסדו את מושבת פופהם על אי בנהר קנבק בשנת 1607, באותה השנה שמתיישבים הקימו את היישוב האנגלי הראשון בעולם החדש - ג'יימסטאון

בשנות השישים והשבעים התנהלה מחלוקת בין קנדה לארצות הברית על דיג וזכויות משאבים אחרות במפרץ מיין, במיוחד באזור בנק ז'ורז' . סכסוך זה הועבר לבית הדין הבינלאומי לצדק, אשר התווה את הגבול הימי דרך המפרץ בשנת 1984. שני העמים ממשיכים לחלוק על ריבונותו של האי חותם מאכיאס והמים הסובבים אותו בחלק הצפון-מזרחי של המפרץ. מתוך הכרה בחשיבותו של המפרץ לבית הגידול הימי, שתי המדינות מקיימות כיום אמברגו משלים נגד פעילויות חיפושי נפט וגז בחוף הים בבנק ז'ורז 'שבדרום המפרץ.

קישורים חיצוניים 

 מכון המחקר במפרץ מיין
 מועצת מפרץ מיין בנושא הסביבה הימית

הערות שוליים 

מפרצים באוקיינוס האטלנטי
גבול ארצות הברית–קנדה
נובה סקוטיה: מפרצים
מיין: גאוגרפיה
מסצ'וסטס: גאוגרפיה
ניו המפשייר: גאוגרפיה
ניו ברנזוויק: מפרצים
ארצות הברית: מפרצים