סרט אימה על-טבעי

סרט אימה על-טבעי הוא סוגה קולנועית המשלבת היבטים של סרט אימה וסרט על-טבעי . הופעות על-טבעיות בסרטים כאלה כוללות לרוב רוחות רפאים ושדים. לסרטי אימה על-טבעיים רבים יש אלמנטים דתיים. הנושאים הנפוצים בסוגה הם החיים לאחר המוות, השטן והשתלטות על ידי שד. לא כל סרטי האימה העל-טבעיים מתמקדים בדת; הם יכולים להיות בעלי "אלימות חיה ומחרידה יותר".

השוואות 
מבקרי קולנוע מבדילים בין אימה על-טבעית ואימה פסיכולוגית . מתיאס קלסן שכתב את Why Horror Seduces, הצהיר כי "אימה על-טבעית כוללת איזושהי השעיה או הפרה של חוקי הפיזיקה, ובדרך כלל מגולמת או נגרמת על ידי ישות על-טבעית כלשהי כמו מפלצת מוזרה או רוח רפאים [...] מנגד, אימה פסיכולוגית אינה כוללת הפרות של חוקי הפיזיקה, אלא כוללת איומים ותרחישים נטורליסטיים (ולעיתים קרובות בלתי מתקבלים על הדעת)". המבקר פול מיהן הבדיל בין סרטי אימה על-טבעיים לסרטי אימה פסיכולוגיים, "האיום על הסדר החברתי נובע ממשהו על-טבעי או חריג: בית רדוף רוחות , קללה או מפלצת כמו ערפד או איש זאב".

צ'ארלס דרי, שכתב את Dark Dreams 2.0, הבדיל בין אימה על-טבעית ואימה פסיכולוגית וטען שמדובר ב"שתי שיטות בסיסיות להסביר דברים בסיפורי האימה". הוא המשיך ואמר כי "בקבוצה העל-טבעית אפשר לכלול מפלצות וזוועות שמעורבות איכשהו בדתות ובטקסים, כמו גם כישוף, אגיפטולוגיה, גלגול נשמות וזומבים". ארון סמוטס ראה בסוגת האימה כ"סוגה בעלת שתי תת-סוגות עיקריות: אימה על-טבעית ואימה ריאליסטית" וציין שיש להן "מאפיינים שונים".

היסטוריה 
אימה על-טבעית הפכה לנפוצה בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר הופצו סרטים אקספרסיוניסטים גרמניים; פול מיהאן אמר שהסגנון יצר "עולם שלם של פחד על-טבעי וסיוטים". הסוגה הפכה לפופולרית יותר מבחינה מסחרית, בשנות השלושים בזכות אולפני יוניברסל והפקת סרטי המפלצות שלהם. בראשית שנות הארבעים, היו לסרטי אימה על-טבעיים מסגרות "עכשוויות יותר", אך בסופו של דבר הוחלפה הסוגה באימה פסיכולוגית. בסוף מלחמת העולם השנייה, סוגת האימה העל-טבעית הגיעה לקיצה וזאת, בעקבות זוועות המלחמה. בשנות החמישים סרטי אימה ומדע בדיוני החליפו את סרטי האימה העל-טבעיים, תוך שסרטי אימה פסיכולוגיים הפכו פופולריים יותר באותו העשור, ובסופו של דבר האפילו על אלו העל-טבעיים. סרטי האימה העל-טבעיים המעטים שהופקו בשנות החמישים צולמו לעיתים קרובות בבתים רדופי רוחות.

בשנות השישים סרטי אימה כמו "התמימים" (1961), "הרדיפה" (1963) ו"תינוקה של רוזמרי" (1968) כללו אלמנטים על-טבעיים אך לא הוגדרו כפרנורמליים באופן ישיר. ישנם סרטים שכללו אלמנטים על-טבעיים שצונזרו באמצעות קוד הייז. "הרדיפה" הציג אישה המעוניינת באישה אחרת, אך הדבר צונזר. הדבר היה נפוץ בסרטי אימה על-טבעיים. סו מת'סון כתבה על "התינוק של רוזמרי" כי "הסרט הפך לפופולרי והוביל לגל של סרטי אימה על-טבעיים". בשנות השבעים, הסרטים "מגרש השדים" (1973) ו"אות משמיים" (1976) החיו מחדש את הסוגה. באותה העת, נוצרו סרטי אימה על-טבעיים בהשראת ספרי אימה שונים, כדוגמת "קארי" (1976) ו"הניצוץ" (1980) שהתבססו על ספריו של סטיבן קינג. הסרט "פולטרגייסט" (1982) היה לאחד מהמפורסמים בשנות השמונים.

בשנות האלפיים הפכה הסוגה "פורנו עינויים" לפופולרית ברחבי העולם. בסוף העשור, האימה העל-טבעית חזרה להיות פופולרית גם כן. סרטי פאונד פוטג' כמו "פרויקט המכשפה מבלייר" (1999) ו"פעילות על-טבעית" (2007) זכו להצלחה רבה גם כן, תוך שהשני מביניהם נכלל בסדרה מצליחה בעלת ארבעה סרטי המשך.

הצלחה מסחרית 
סרט האימה העל-טבעי הרווחי ביותר המותאם לאינפלציה, הוא "מגרש השדים" (1973). הוא גרף (ביחד עם החידוש משנת 2000) למעלה מ-441 מיליון דולרים; לפי שווי הדולרים בשנת 2019, ישנה הערכה שרווחיו עומדים על למעלה מ-1.04 מיליארד דולרים. סרט האימה העל-טבעי הרווחי ביותר שלא הותאם לאינפלציה הוא "זה" (2017), עם רווחים עולמיים של למעלה מ-701 מיליון דולרים.

בשנת 2013 נכתב במגזין וראייטי כי סרטי אימה על-טבעיים הרוויחו יותר מאשר תת-הסוגות האחרות של סרטי האימה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

על-טבעי