מפלגת השמאל הסוציאליסטית (נורווגיה)

מפלגת השמאל הסוציאליסטית (בנורווגית: Sosialistisk Venstreparti או בקיצור SV) היא מפלגת שמאל סוציאליסטית-דמוקרטית נורווגית.

בשנת 2005 הפכה המפלגה לראשונה למפלגת שלטון כשהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה יחד עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז. לפני כן, SV נדחתה לעיתים קרובות על ידי מפלגת העבודה. בעקבות הבחירות ב-2013 ירד כוחה, והיא הפכה למפלגה השביעית בגודלה. בבחירות אלה כוחה של המפלגה ירד לשפל שיא והיא הפכה לחלק מהאופוזיציה.

המפלגה נוסדה בשנת 1973 כליגת הבחירות הסוציאליסטית, קואליציה אלקטורלית עם המפלגה הקומוניסטית, מפלגת העם הסוציאליסטית, סוציאליסטים דמוקרטים - AIK וסוציאליסטים עצמאיים. בשנת 1975 הפכה הקואליציה למפלגה פוליטית מאוחדת. המפלגה הוקמה ברובה כתוצאה ממדיניות החוץ שרווחה באותה תקופה, כשהסוציאליסטים התנגדו לחברות נורווגיות באיחוד האירופי (שהיה ידוע אז כקהילה הכלכלית האירופית) ובנאט"ו. בעוד שיש כיום את האידאולוגיה הרשמית של הסוציאליזם הדמוקרטי, המפלגה מציגה את עצמה כ-יותר ויותר תומכת בפמיניזם ובסביבה. היא דורשת מגזר ציבורי חזק יותר, יותר מעורבות ממשלתית בכלכלה וחיזוק רשת הרווחה החברתית.

החל משנת 2019 חברים במפלגה מעל 15,000 איש ואישה; והמספר גדל בהתמדה מאז נקודת השפל בשנת 2015. המנהיג הנוכחי של השמאל הסוציאליסטי הוא אודון ליסבקקן, שנבחר ב-11 במרץ 2012.

אידאולוגיה

עמדה 
כמו קודמותיה (מפלגת העם הסוציאליסטית וועדת המידע של תנועת העבודה נגד חברות נורווגית בקהילה האירופית), השמאל הסוציאליסטי היא מפלגת שמאל המעדיפה מדינת רווחה ומיסוי של עשירים. פין גוסטבסן, לשעבר מנהיג מפלגת העם הסוציאליסטית, האמין כי מפלגת העבודה אינה סוציאליסטית, והכוח הסוציאליסטי היחיד בפרלמנט היו חברים מליגת הבחירות הסוציאליסטית. גוסטבסן היה אחד המתנגדים העיקריים לחברות נורווגית בקהילה האירופית, ואמר כי הארגון הראה עד כמה קפיטליזם "מרושע וטיפש" באמת. על פי סקר משנת 2002, אחד מכל ארבעה חברים בשמאל הסוציאליסטי רצה שנורווגיה תצטרף לאיחוד האירופי.

תוכנית הבחירות של המפלגה לבחירות הפרלמנט בשנת 2001, קבעה כי המפלגה היא "מפלגה סוציאליסטית" עם חזון של נורווגיה ללא עוול חברתי. מאז הקמתה, המפלגה קידמה את עצמה כ-מפלגה סוציאליסטית. בשנים מאוחרות יותר, המפלגה הוצגה כסוציאל-דמוקרטית על ידי חלק בתקשורת הנורווגית, וכסוציאליסטים דמוקרטים. המפלגה הגדירה את עצמה כאקו-סוציאליסטית. המנהיג הנוכחי, אודון ליסבקקן, הוא מהפכן שמכריז על עצמו כ-סוציאליסט מרקסיסט הוא מאמין במפלגה סוציאל-דמוקרטית.

חינוך 

חינוך היה אחד הנושאים העיקריים בקמפיין מאז שקריסטין הלבורסן הפכה למנהיגת המפלגה. אוישטיין ג'ופדאל נבחר לשר החינוך והמחקר, וכיהן בתפקידו שנתיים. ולאחר מכן הוחלף על ידי הפוליטיקאי השמאל הסוציאליסטי, בורד וגאר סולחהל. הלבורסן השתלטה על המשרד בזמני סוף 2009. המשימה הראשונה של ג'ופדאל בתפקיד הייתה הענקת 39 מיליון שקל (10 מיליון קורנות) ל-"שוויון ההבדלים החברתיים "בין מיעוטים אתניים. המפלגה מאמינה שלכולם יש את הזכות לגישה חינמית וחופשית ל-גן ילדים. אנדרס פולקסטאד, מנהיג קונפדרציית האיגודים למקצוענים, לא היה מרוצה ממאמציו של ג'ופדאל בתקופת כהונתו, ואמר כי "ג'ופדאל יצר חוסר ודאות ובלגן רב לאחר שהפך לשר החינוך והמחקר. לרבים היו ציפיות גדולות, אך הוא בפיגור מהתקופה בה היה צד. התקשורת נורווגית ספגה ביקורת קשה על ג'ופדל בגין הצהרותיו השנויות במחלוקת והמוזרות. בסוף 2005 הוערך כי סטודנטים הלומדים לימודים כלליים, עסקיים ומנהליים יחסכו עד 4,591 שקלים (11,978 קורנות) במסגרת הקואליציה האדומה-ירוקה; ספרי בית הספר הפכו לחינמיים כאשר הקואליציה השתלטה.

המפלגה רוצה לצמצם את מספר בתי הספר הפרטיים; ג'ופדל טוען כי אין בהם שום תועלת. בארד ווגארד סוללהל אמר שהוא מאמין שבתי ספר במימון ממשלתי מסייעים "להחלקת אי-השוויון החברתי". ובנוסף ציין, "רבים מאלה שנותרו מחוץ לשוק העבודה קיבלו חוסר הכשרה מבית הספר. זה מונע מהם לתרום לקהילה. מפלגות הימין מבלבלות לעיתים קרובות בין ערכות ביטוח לאומי ורווחה כבעיה; עם זאת, אנו נוטים לבחון מדוע הם נאבקים. ישנם קשרים שיטתיים בין הרקע החברתי לחוסר הכשרה - זו שאלה כיתתית שבה צריך לעשות משהו." אחרים מאמינים שעל המפלגה להלאים בתי ספר שאינם ציבוריים. טורביורן אורפייל, לשעבר מנהיג פרק הנוער הסוציאליסטי בווסט-אגדר, אמר, "בית הספר והתבגרות חשובים מכדי להשאיר אותם לשוק. לכן יש לקחת אותם בחזרה." במהלך הבחירות בשנת 2005, הבטיחה המפלגה להגדיל את המשאבים לבתי הספר הציבוריים, מתוך אמונה כי יותר כסף יביא לפחות תלמידים למורה, ובכך יותר הוראות אינדיבידואליות ואישיות.

הסביבה 

המפלגה מכהנת בתפקיד השר לאיכות הסביבה מאז 2005, תחילה על ידי הלן ביורנוי, אחריה אריק סוליים ומאז 2012 בורד ויגאר סולח'ל. במהלך הבחירות לפרלמנט 2009 קידמה את עצמה המפלגה כמפלגה הירוקה "הגדולה" וה"חזקה ביותר" בנורווגיה. המפלגה נקטה בעמדה הקיצונית ביותר נגד קידוחי נפט בלופוטן ובווסטרלן במהלך מערכת הבחירות. מיעוט גדול במפלגה מתנגד לתוכנית השימור, כאשר רובם מגיעים מנורדלנד, המחוז בו מתרחשת הקידוח. המפלגה נאבקה, למרות ההתמקדות החזקה של הציבור בתנועה הירוקה ובהתחממות הגלובלית. הם לא הצליחו לאסוף בוחרים חדשים ובמקום זאת חוו את אחת הבחירות הגרועות שלהם מזה שנים. עד אוגוסט 2009, סקרי דעת קהל שונים העניקו למפלגה 10% תמיכה, אך הם איבדו את מרבית מצביעיה למפלגת העבודה בימי הבחירות האחרונים.

הדגש החזק של המפלגה על פוליטיקה ירוקה, וכישלונה ללכוד מצביעים חדשים, הביא לדיון בקרב חוקרי הבחירות. פרנק ארברו אמר: "מעניין שגם לשמאל הסוציאליסטי וגם לליברלים יש את שיעור רע זה, כאשר הוועידה הסביבתית מתקיימת בקופנהגן". הלבורסן הרגישה כי המדיניות הסביבתית של ההצהרה השנייה של סוריה מוריה מראה על רמת מחויבות ברורה מצד שותפי הקואליציה. היא כינה את המדיניות הסביבתית של הממשלה כאחת ה "רדיקליות באירופה ".

פמיניזם 
המפלגה קידמה את עצמה כמפלגה פמיניסטית. באחת מחוברות השמאל הסוציאליסטי שפורסמו בשנת 2005 נכתב: "השמאל הסוציאליסטי הוא מפלגה פמיניסטית. אנו נלחמים למען חברה בה יש לנשים ולגברים הזדמנויות שוות. המשמעות היא שנשים צריכות להרוויח כמו גברים, שיהיו יותר נשים בעמדות המובילות וכי ישנן תוכניות רווחה המעניקות שוויון במקום העבודה." במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 2005, אחד מארבעת הנושאים העיקריים שהעלתה אגף הנוער של המפלגה נלחמה נגד הטרדה מינית. בינואר 2005 שאל קלאסקמפן 150 מתוך 169 הנציגים/ות בפרלמנט, רואים ב-עצמם/ן כ-פמיניסטים וכ-פמיניסטיות. על פי הסקר, השמאל הסוציאליסטי והמפלגה הליברלית היו שתי הפמיניסטיות ביותר, ואילו מפלגת הקידמה הייתה המפלגה הפחות פמיניסטית בפרלמנט.

אודון ליסבקקן היה שר לילדים ושוויון בין השנים 2009 עד 2012. ארילד סטוקאן-גרנדה טען ששוויון בין גברים ונשים היה נושא מרכזי בממשלה, בעיקר בגלל פעילות השמאל הסוציאליסטי. הוא טען שיש יותר נשים מגברים המשרתים במחלקות שהמפלגה שלטה בהן.

SV תומכת בחוק רכישת המין מ-2008 שמפליל רכישת מין, והמפלגה רוצה לאסור הופעות פומביות.

המפלגה רוצה שהגיוס לשירותים צבאיים יכלול גם נשים.

הגירה ומגוון 
בשנת 1992, האשים קרל א 'הייגן ממפלגת הקידמה את מפלגתו בתמיכה בהגירה חופשית לנורווגיה, לאחר שליסבת הולנד הציעה שלמהגרים ממדינות שאינן אירופה יהיו הזדמנויות הגירה זהות לזה של מהגרים שמקורם במדינות שחברות באזור הכלכלי אירופי. בעוד שהגן היה ביקורתי ביותר, היא חשה כי המדיניות תציע דיור ומשרות עבור אנשים שאינם אירופאים הזקוקים להם. סקר דעת קהל הראה כי 82.9% מחברי השמאל הסוציאליסטי היו פתוחים להגירה רבה יותר, מה שהופך את המפלגה למפלגה הכי ידידותית להגירה בפרלמנט, אך עדיין פחותה מברית הבחירות האדומה הלא פרלמנטרית. במדידה שנעשתה בסוף 2009, השמאל הסוציאליסטי הפך שוב למפלגה הכי פחות עוינת למהגרים, הפעם מאחורי המפלגה האדומה שהוקמה לאחרונה.

סקר אחר הראה שכמעט שליש ממצביעי השמאל הסוציאליסטי לא ירצו לגור באזור עם מספר רב של מהגרים. הגאוגרף החברתי קרל פרדריק טנגן הגיב כי קל לבוחר השמאל הסוציאליסטי האינטלקטואלי האופייני, המתגורר באזורי המעמד הגבוה, להסכים לשאלה ההיפותטית עבורם. סקרים אחרונים מראים כי תמיכתם של מהגרים במפלגה צנחה מ-25% בשנת 2005 ל-6% בשנת 2009. הסופרת הנורווגית-סומלית אמל אדן הסבירה כי "איננו מרוויחים דבר ממדיניות השמאל הסוציאליסטי. הם אומרים שכולם בסדר וזה לא ככה בפועל".

המפלגה פתוחה להגירה רבה יותר, מתוך אמונה שנורווגיה תתפתח לחברה רב-תרבותית יותר. המפלגה מאמינה שהדרך היחידה ליצור שוויון חברתי היא ליצור שוויון אתני בנורווגיה. עד שנת 2009 אמר ראש הממשלה, ג'נס סטולטנברג, כי ממשלתו תהדק את מדיניות ההגירה הרווחת, שתקשה על מהגרים לקבל מקלט בנורווגיה. השמאל הסוציאליסטי, יחד עם המפלגה הליברלית והנוצרים-דמוקרטים, חשו שהמדיניות החדשה קפדנית מדי. והמפלגה התנגדה רשמית בממשלה בנוגע למדיניות המקלט. בפרט המפלגה רוצה תקנות ליברליות יותר למקרי מקלט הקשורים לילדים.

ב-2012 הזהיר מנהיג המפלגה אודון ליסבקן בתוקף מפני קיצונים אסלאמיים כמו פרופיטנס אוממה, ונשבע להילחם בהם.

המפלגה תומכת בהסרת האיסור נגד כיסוי ראש דתי כמו חיג'אב וטורבן לעובדי המשטרה, אך המפלגה הייתה מפוצלת סביב הנושא ומיעוט תת-מרחבי, כולל חלק מהנוער, הצביע נגד התרת כיסויי ראש דתיים בכנס המפלגה ב-2013.

עניינים בינלאומיים 
הפעולה הצבאית בקוסובו הייתה נושא שנוי במחלוקת בתוך המפלגה; הנהגת המפלגה תמכה בהתערבות הצבאית ואמרה שיש לעצור את הניקוי האתני בקוסובו. התומכים/ות כללו את קריסטין הלבורסן, שהעדיפה את ההתקפות האוויריות של נאט"ו, אך קבוצה גדולה במפלגה התנגדה בתוקף לתמיכה כזו וטענה כי אלימות רק תביא לאלימות רבה יותר. פרק המפלגה באקרשוס כינה את המתקפה "הפצצת טרור בהובלת נאט'ו" והאמין שההפצצה הייתה הפעם הראשונה בה נורווגיה הכריזה מלחמה על אומה אחרת. הם רצו שהאומות המאוחדות ימצאו פתרון שלום לסכסוך. שטיין אורנהוי, מנהיג המפלגה העממית הסוציאליסטית, אמר כי נציגי המפלגה בפרלמנט פעלו באופן מופרך; הוא הרגיש שהם קיבלו החלטה שגויה בתמיכה בפעולות נאט"ו בקוסובו כאשר רוב המפלגה התנגדה לה. במהלך הוועידה הלאומית איימה הלבורסן להתפטר מתפקיד מנהיג המפלגה אלא אם כן הלחימה הפלגית בתוך המפלגה תיפסק. זה הביא לפיצול בתוך המפלגה, כאשר הקבוצה הראשונה שתמכה בהתפטרותה והפלג השני הגדול יותר הגיע למסקנה כי הפיגוע בנאט"ו אמור להסתיים באופן מיידי אם הסרבים יפסיקו את הניקוי האתני בקוסובו, אם הלבורסן תמשיך להיות מנהיגת המפלגה.

ברוב נושאי מדיניות החוץ, המפלגה התנגדה לפעולה צבאית. הם היו נגד פלישת ארצות הברית לאפגניסטן והיו מאוד נגד המלחמה בעיראק. לאחר שהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה בשנת 2005, עצרה המפלגה את התנגדותם העזה לשתי המלחמות, ובשנת 2008 המפלגה הציעה ליצור "אסטרטגיה חדשה" עבור הכוחות המזוינים הנורווגים הממוקמים באפגניסטן. בשנת 2007 ביקר אריק סולהיים מהמשרד לפיתוח בינלאומי בכוחות נורווגיים באפגניסטן. המדיניות בנוגע לאפגניסטן הובילה לתסיסה רבה במפלגה, בעיקר בפרק המפלגה בברגן. בתחילת שנת 2008, פרקי המפלגות של הורדלנד ורוגאלנד מתחו ביקורת על קריסטין הלבורסן והממשלה בנוגע למדיניות שלהם על אפגניסטן, ודרשו נסיגה מיידית עד אוקטובר 2009. בפרק אוסלו ביקשו שינויים דרסטיים באסטרטגיה הצבאית שיצר נאט"ו.

ת'ורבורן ג'אגלנד, אז נשיא הסטורטינג, ביקש שהממשלה תשלח חיילים נוספים לאפגניסטן, אם נאט"ו יבקש זאת. השמאל הסוציאליסטי תמך במלחמה, אך התנגד לשליחת חיילים נוספים לאזור, וסירב גישה לכוחות המיוחדים הנורווגיים. הסיבה העיקרית שלהם הייתה שנורווגיה, יחד עם הולנד, "היו בבירור הכי הרבה חיילים שנמצאים באפגניסטן..." ביחס לאוכלוסייה במדינות המתאימות, ואפגניסטן הייתה "המחויבות הצבאית הגדולה ביותר שיש לנורווגיה כיום מחוצה לה".

ארגון ומבנה

איברים 
המפלגה מחולקת לחמישה "איברים": הוועידה הלאומית הראשונה, שהתקיימה מדי שנה שנייה, הוועד הלאומי, הוועד המרכזי, הפרקים העירוניים והמקומיים ונציגי המפלגה. הוועידה הלאומית פועלת כגוף דמוקרטי עבור המפלגה, בה חברים המייצגים את מחוזם או עירייתם יכולים לבחור נציגים לאומיים חדשים למפלגה. אחת הדוגמאות לכך היא מנהיג המפלגה, שמתמודד לבחירות מדי שנה שנייה.

הוועד הלאומי הוא הגוף שקיבל החלטות הגבוהות ביותר בין האמנות הלאומיות. הדירקטוריון מונה 19 חברים. חברים נבחרים על ידי כל מחוז, בתוספת שישה חברים נבחרים ישירות במהלך הכינוס הארצי; חלקם חברים קבועים. בסך הכל ישנם 36 חברים. הדירקטוריון נפגש כשישה פעמים בשנה כדי לטפל בסוגיות פוליטיות וארגוניות עכשוויות. משימתה היא לאמץ את תקציב המפלגה ולבחור את הנציגים הפוליטיים הקבועים של המפלגה. הוועד המרכזי מנהל את המפלגה בתקופת הביניים שבין ישיבות המועצה הלאומית. חברי הוועדה נבחרים על ידי הוועידה הארצית. הוועדה מורכבת ממנהיג המפלגה, שני סגני המנהיגים, מזכיר המפלגה, מנהיג הפרלמנט, מנהיג הנוער הסוציאליסטי וחמישה חברים נוספים. הדירקטוריון מקיים ישיבה כמעט בכל יום שני. האורגן פרקים העירוני והמקומי פועל כגוף "תקשורתי" בין הפרקים למפלגה הלאומית.

הגוף האחרון, הוא הארגון המייצג של המפלגה, הוא מורכב מתשעה משרדי מפלגה לאומיים. משרדים אלה משמשים כגופים מייעצים למפלגה. נושאי המשרה עובדים לצד הקבוצה הפרלמנטרית של המפלגה, המנגנון הממשלתי ושאר ארגון המפלגה במשרדיהם המיוחדים. יש להם גם קשר עם ארגונים וקהילות באזורם. נציגי המפלגה נפגשים בדרך כלל ארבע עד שש פעמים בשנה; הקבוצה מורכבת מחברי מפלגה מכל רחבי האומה שיש להם מומחיות מיוחדת. נציגי המפלגה נבחרים על ידי הוועידה הלאומית.

היסטוריה

גיבוש (1973–1975) 

לאחר שאיבדה את כל מושביה הפרלמנטריים בבחירות לפרלמנט בשנת 1969, מפלגת העם הסוציאליסטית ביקשה ליצור קואליציית בחירות בין מפלגות שמאל שונות. בעודו מפקפק בעבר באיחוד עם המפלגה הקומוניסטית בנורווגיה, בסופו של דבר הפכה המפלגה לחברה בקואליציה, יחד עם ועדת ההסברה של תנועת העבודה כנגד חברות נורווגית בקהילה האירופית וסוציאליסטים עצמאיים שונים שאינם מפלגים. ריידר ט. לארסן, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אמר כי החברים בכינוס הלאומי של המפלגה הסכימו פה אחד להצטרף לקואליציה, שלאחר מכן תיקרא "ליגת האגודה הסוציאליסטית".

לקח 16 יום לנהל משא ומתן להסדר בין הקבוצות. חברים הסכימו כי קואליציה זו תהיה הדרך היחידה להשיג "ממשלה סוציאליסטית" בנורווגיה. עד 1973 ספגה מפלגת העבודה ירידה בתמיכה העממית, שהוערכה באותה תקופה לכ-100,000 בוחרים. ספקולציות עלו כי הבוחרים עזבו את מפלגת העבודה לליגת הבחירות הסוציאליסטית שהוקמה. תחזיות מפלגת העבודה המוקדמות אמרו כי הליגה האלקטורלית תתמוסס בגלל סכסוכים פנימיים. בהמשך הצהיר רייולף סטיין כי היה לו יותר "כבוד" למפלגת ברית הבחירות האדומה המאואיסטית מאשר לליגת הבחירות. הקואליציה קיבלה 11.2% מהקולות העממיים ו-16 מושבים בפרלמנט בבחירות לפרלמנט בשנת 1973.

המפלגה המכונה כיום השמאל הסוציאליסטי הוקמה בשנת 1975. המפלגה הקומוניסטית לא רצתה להתמוסס כדי להיות חברה במפלגת השמאל הסוציאליסטי, והצביעה נגד חברות. זה הוביל למאבק פנימי בתוך המפלגה, כאשר העיתון הרשמי של המפלגה, "פרייטן", אמר בחריפות שהמפלגה לא תוכל להתמוסס, מכיוון שמשמעות הדבר היא מותה של התנועה המהפכנית. העיתון הרשמי של מפלגת העם הסוציאליסטית, אוריינטריינג ', תקף את מה שכינו "מנהיגי הקשה" של המפלגה הקומוניסטית. ללא המפלגה הקומוניסטית, המפלגות האחרות הצביעו לפירוק הקואליציה ולהחלפתה במפלגה פוליטית.

שנים ראשונות (1976–1997) 

השנים הראשונות לא צלחו, כיוון שהמפלגה איבדה רבים ממושביה בפרלמנט, אך תחת הנהגתו של ברגה פור במהלך שנות השמונים, הפופולריות של המפלגה עלתה שוב. סכסוכים פנימיים בתוך המפלגה הסלימו; היו שמועות על כך שסגן המנהיג היושב אז שטיינר שט'רניו מנסה להשליך את הזרוע הסוציאל-דמוקרטית של המפלגה. בעיה חמורה יותר עבור המפלגה הייתה ששניים מחברי הפרלמנט של המפלגה הורשעו בבגידה במדינה בעקבות מלחמת העולם השנייה, והבולטת ביותר היא חנה קוונמו. מאוחר יותר הפך קוואנו לאחד הפוליטיקאים המובילים והאהובים בנורווגיה. בהנהגתו של תיאו קוריצינסקי מאוחר יותר בשנות השמונים, המפלגה התבלטה במאמציה לשלום, פירוק נשק, תעסוקה, פוליטיקה ירוקה ושוויון כלכלי.

בתחילת שנות התשעים בפיקודו של אריק סוליים, הפופולריות במפלגה ירדה שוב. הם איבדו את מרבית מצביעיהם, מצביעי "לא לאיחוד האירופי" למפלגת המרכז, כאשר המפלגה נלחמה באופן פעיל נגד חברות נורווגית באיחוד האירופי, וכשנורווגים שוב הצביעו נגד חברות במשאל עם. כהונתו של סולהיים כמנהיג - אף שזכתה לשבחים מצד רבים - נתפסה במחלוקת רבה. הזרוע הסוציאליסטית של המפלגה, "שומרי המוזיאון", כשמם כן, חששו מכך שסולהיים מעביר את המפלגה יותר מדי למרכז. מבקרים חיצוניים של סולוהיים אמרו כי מדיניותו הובילה למפלגה "אפור-כחולה סוציאל-דמוקרטית", ללא מעט הבדלים ממפלגת העבודה. סולהיים ניסה לגרום למפלגה לשנות כיוון ולהקים ממשלה קואליציונית עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז. סולהיים נאלץ להתפטר בשנת 1997, כאשר המפלגה ראתה בו בתור הסיבה העיקרית למאבק הכוחות החדש בין פלגי המפלגה השמאלנית והימנית.

מנהיגות מוקדמת של הלבורסן (1997–2005) 
עם בחירתה של קריסטין הלבורסן למנהיגת המפלגה החדשה בשנת 1997, הפופולריות של המפלגה עלתה שוב. תחת הנהגתה, המוקד העיקרי הפך לחינוך, והוטבע הסיסמה "ילדים ונוער ראשונים". המפלגה בנתה בהתמדה את בסיס הבוחרים שלה במהלך הקבינט הראשון של הלייבור סטולטנברג, שהעביר את מפלגת העבודה יותר למרכז, תוך הפרטת הנכסים הממשלתיים. זה הוביל לשיעור המצביעים ההיסטורי של השמאל הסוציאליסטי; הם הרוויחו 12.5% מהקולות הלאומיים בבחירות 2001. מפלגת העבודה זכתה בשיעור נמוך של שיא, עם רק 24.3% מהקולות. שיעור ההצבעה רק החמיר את המאבק הפנימי בתוך המפלגה, כאשר מנהיג המפלגה ת'ורבורן ג'גלנד וג'נס סטולטנברג האשימו זה את זה. סיעת הימין של המפלגה רצתה להמשיך ולהעביר את המפלגה הלאה למרכז, ואילו סיעת השמאל רצתה לקרב את המפלגה לשמאל הסוציאליסטי. בתחילת 2005, סקרים הראו כי למעלה מ-20% מהמצביעים הנורווגיים יצביעו לשמאל הסוציאליסטי.

ראש הממשלה קייל מגנה בונדוויק מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית האמין כי שלוש המפלגות "לא ברורות" ו"עמומות "כשדיברו על העמדה האידאולוגית והפוליטית של הקואליציה האדומה-ירוקה. לאחר שדנו על התקציב הלאומי עם השמאל הסוציאליסטי ומפלגת המרכז, הסכים ינס סטולטנברג עם הלבורסן כי עליהם ליצור שירות מעונות יום אוניברסלי בחינם. עד פברואר 2005, סקר דעה העניק לקואליציה 96 מתוך 169 מושבים בפרלמנט, כאשר השמאל הסוציאליסטי גדל עם 3.9%. מאוחר יותר בפברואר, פלג קטן במפלגה כינה את הקואליציה העתידית "הקואליציה האדומה-אפורה", מתוך אמונה שמדיניות הסביבה של מפלגת העבודה ומפלגת המרכז אינה "רדיקלית מספיק".

לפני הבחירות לפרלמנט בשנת 2005 אמר סגן המנהיג אושטיין דופדאל כי השמאל הסוציאליסטי לא יתרום לשינויים קיצוניים אם הם יזכו לתפקיד בממשלה. ארנה סולברג, מנהיגת המפלגה השמרנית, האשימה את המפלגה בזה שהיא יותר מדי "קומוניסטית", מפני שחלק מהקשרים הנוכחיים והקודמים שלה, היו לארגונים קומוניסטים ברחבי אירופה. בתחילת אוגוסט, השמאל הסוציאליסטי הייתה בין המפלגות שהתקדמו יותר בסקרים, אך 17% מהאנשים שהצביעו לשמאל הסוציאליסטי היו לא בטוחים לאיזו מפלגה הם יצביעו בבחירות 2005. בסוף אוגוסט תויגה המפלגה כאחד "המפסידים הגדולים" בבחירות, יחד עם המפלגה השמרנית. חוקרי בחירות רבים האמינו כי השמאל הסוציאליסטי איבד את עניין הבוחר כשנכנס לקואליציה ועבד לצד מפלגת העבודה. תוצאות הבחירות הרעות הובילו למאבקים פנימיים בתוך המפלגה, כשג'ופדאל טען כי מדובר בבחירות הקשות ביותר בתולדות המפלגה. במפלגה היו 5 מתוך 19 שרים בממשלה, אחד יותר ממפלגת המרכז.

הקואליציה האדומה-ירוקה (2005–2013) 
בבחירות לפרלמנט 2009 איבדה המפלגה ארבעה מושבים ונותרה עם 11, אך רווח של שלושה מושבים על ידי מפלגת העבודה הבטיח לקואליציה האדומה-ירוקה רוב של 83–86. העברת הכוח בתוך הקואליציה גרמה לאובדן של שר קבינט שמאל סוציאליסטי אחד והותיר אותם עם ארבעה, זהה למפלגת המרכז. השמאל הסוציאליסטי והלורסן הודו למשרד האוצר המשפיע למפלגת העבודה במטרה לשמור על השליטה במשרד החינוך והמחקר. הלבורסן הודיעה על התפטרותה בעקבות הבחירות המקומיות בשנת 2011. המנהיג החדש היה אמור להיבחר בקונגרס מפלגתי יוצא דופן בשנת 2012. אודון ליסבקקן, הייקי הולמוס ובארד וגאר סולח'ל הודיעו על מועמדותם לתפקיד המנהיג. ליסבקקן נבחר למנהיג המפלגה ב-11 במרץ 2012.

היסטוריית הבחירות

בחירות פרלמנטריות 
בבחירות לפרלמנט בנורווגיה מחזיקה מפלגת השמאל הסוציאליסטית בתפקיד המפלגה השביעית בגודלה בנורווגיה, מאחורי מפלגת העבודה, השמרנים, מפלגת הקידמה, הנוצרים-דמוקרטים, מפלגת המרכז והליברלים. הפופולריות שלהם פחתה מהרמות שהשיגה ליגת הבחירות הסוציאליסטית. ספירת המושבים שלהם עלתה לשיאה לאחר הבחירות לפרלמנט 2001 ; בחירות אלה ציינו גם את מספר הבוחרים הגדול ביותר של השמאל הסוציאליסטי, עם 12.5% מהקולות הלאומיים.

כאשר הוקמה ליגת הבחירות הסוציאליסטית בראשית שנות השבעים, המפלגה זכתה בבוחרים ממפלגת העבודה, ששלטה כממשלת רוב. ספקולציות מוקדמות אמרו כי מפלגת העבודה איבדה 100,000 קולות לליגת הבחירות. מפלגת השמאל הסוציאליסטי זכתה ב-16 מושבים בפרלמנט. לאחר סיום תהליך האיחוד, בסיס הבוחרים של המפלגה קרס והם זכו רק ב-4.2% מהקולות הלאומיים בבחירות לפרלמנט בשנת 1977, וזכו לשני מושבים בלבד בפרלמנט. לאחר הבחירות זכתה המפלגה בבוחרים חדשים, ובבחירות לפרלמנט 1989, היא אספה 10.1% מהקולות הלאומיים. לאחר הבחירות המפלגה איבדה שוב את המצביעים, ואחרי הבחירות 1997 המפלגה גייסה 9 נציגים בפרלמנט.

לאחר שקיימו מה שרבים תיארו כבחירות גרועות בשנת 2001, מפלגת הלייבור הנורווגית איבדה רבים ממצביעיה לשמאל הסוציאליסטי, כאשר השמאל הסוציאליסטי גדל מ-6% ל-12.5% מההצבעה הלאומית, הפכה שוב למפלגה הרביעית בגודלה במדינה. עם זאת, צמיחה זו לא ארכה זמן רב. בבחירות 2005 קיבלה המפלגה 8.8% מהקולות; זה ירד עוד יותר בבחירות 2009, אז קיבלה המפלגה 6.2% מהקולות; ושוב בבחירות 2013, כאשר המפלגה אספה 4.1%, במרחק של 1,600 קולות מלהיכנס לרף הבחירות.

בחירות מקומיות 
בחירות המחוז והעירייה בשנת 1975 זכו לירידה חדה בבוחרים, כאשר המפלגה זכתה בשיעור הצבעה מאכזב של 5.5% בבחירות המוניציפליות ו-5.7% בבחירות למחוז. בסקר דעות שנערך לפני יום הבחירות בשנת 1975, ההערכה הייתה שמחצית מהמצביעים שהצביעו לליגת הבחירות הסוציאליסטית לא יצביעו שוב למפלגה. הירידה בבוחרים נבעה מהתעוררות הבחירות של מפלגת העבודה במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 1973. המפלגה ירדה עוד יותר בתמיכה העממית בבחירות המקומיות בשנת 1979, והרוויחה 4.1% בעירייה ו-4.4% במחוז בהתאמה.

עד הבחירות המקומיות ב-1983, המפלגה גדלה ב-1% בבחירות העירוניות וב-0.9% בבחירות למחוז. על פי סקר דעות שנערך בתחילת ספטמבר, מפלגת הלייבור תאבד ארבעה מנציגי אוסלו בפרלמנט למפלגת הקידמה, למפלגה השמרנית ולשמאל הסוציאליסטי. אם הבחירות המקומיות ב-1983 היו בחירות לפרלמנט, השמאל הסוציאליסטי היה מקבל 8 מושבים בפרלמנט. המפלגה הרוויחה 5.5% ו-5.7% בבחירות למחוז ולעירייה בשנת 1987 בהתאמה. המחוז החזק ביותר של המפלגה היה נורדלנד, שם השיגה המפלגה 21.9% מהקולות העממיים.

בבחירות 1991 היה גידול גדול בבוחרים למפלגה, והמפלגה הרוויחה 11.6% בעיריות ו-12.2% במחוזות, והפכו את המפלגה למפלגה השלישית בגודלה בנורווגיה. השמאל הסוציאליסטי, יחד עם מפלגת המרכז, מונה על ידי העיתונות הנורווגית ל"זוכים הגדולים "בבחירות. בבחירות הבאות התכנסה המפלגה 5.9% בעיריות ו-6.1% במחוזות. לפני הבחירות בשנת 1999, הסקרים הראו עלייה בתמיכה העממית בשמאל הסוציאליסטי באוסלו. הסיבה לעלייה הייתה שהמפלגה שוב הצליחה לזכות בקולות ממפלגת העבודה. המפלגה צברה 7.8% מהקולות בעיריות ו-8.5% במחוזות.

בשנת 2003, הבוחרים של המפלגה עלו באופן דרמטי במהלך הבחירות המקומיות ב-1999. למפלגה היו מה שרבים תיארו כ"בחירות שיא", וזכתה למרבית מצביעיה ממפלגת העבודה. הבחירות ב-2007 הלכו רע למפלגה; בסיס הבוחרים שלהם צומצם במחצית מהבחירות המקומיות בשנת 2003. בבחירות המקומיות בשנת 2011 המפלגה הצליחה להחמיר עוד יותר והגיעה רק במעט ל-4% מכלל הקולות על בסיס ארצי. לאחר מכן הודיעה המנהיגה קריסטין הלבורסן על התפטרותה בליל הבחירות.

תוצאות הבחירות

ביקורת 
מפלגת השמאל הסוציאליסטית קיבלה ביקורת מצד השמאל והאגף הימני של הפוליטיקה הנורווגית.

שיתוף פעולה עם מפלגת העבודה 
המפלגה האדומה מתחה ביקורת על ה-SV על הקמת ממשלה עם מפלגת הלייבור (שנחשבת בעיני רבים בשמאל הנורווגי כנאו-ליברלית) ופתחה את ים ברנטס לקידוחי נפט, וכן תומכת במלחמה בהובלת נאט"ו בלוב.

ראו גם
הבחירות הפרלמנטריות בנורווגיה 2017

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

נורווגיה: מפלגות סוציאליסטיות
סוציאליזם
מדע המדינה