מגפת הכולרה השישית

מגפת הכולרה השישית הייתה מגפה פנדמית שהתרחשה בין השנים 1899 ל-1923, והייתה להתפרצות הגדולה של כולרה. המגפה התחילה בהודו שם גרמה למותם של יותר מ-800 אלף בני אדם, והתפשטה משם למזרח התיכון, צפון אפריקה ומזרח אירופה.

מחלת הכולרה

מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מהמין Vibrio cholerae. החיידקים מועברים באמצעות תווך מימי (שתיית מים וצריכת מזון מזוהמים) וגורמים לשלשולים חריפים שמובילים להתייבשות ואיבוד אלקטרוליטים. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת בחודשי האביב והקיץ ודועכת לקראת החורף עם הירידה בטמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם.

חיידקי Vibrio cholerae פוגעים במערכת העיכול וגורמים לאיבוד מהיר מאוד של נוזלים (בין 20–30 ליטר של נוזלים ביממה), דבר שעלול להוביל למצב מסכן חיים. כ-50% מהחולים שלא יקבלו טיפול אנטיביוטי הולם עלולים למות מהמחלה.

מגפה הכולרה בארץ ישראל
בשנת 1902 התפרצה מגפת הכולרה במזרח התיכון וארץ ישראל, עקב חזרתם של עולי הרגל המוסלמים מעיר הקודש מכה לאזורי מגוריהם.

המגפה בירושלים 
הצפיפות של המגורים בעיר העתיקה גרמה לחולים (וחללים) רבים במהלך מגפת הכולרה הראשונה. בשנים שלאחר מגפה זו החל תהליך היציאה מן החומות ובמקביל שופר המערך הרפואי בעיר כך שעם פרוץ המגפה השישית היה מספר הנפגעים נמוך.

המגפה ביפו 
החולים הראשונים התגלו ביפו באוקטובר 1902 והעירייה הטילה סגר על העיר (כולל עצירה של התחבורה מ ואל העיר). עובדי העירייה דאגו לנקיון העיר וחיטוי מקומות ציבוריים. רופאים עברו בין הבתים כדי להסביר לתושבים את הנדרש לעשות כדי להתגונן מהמחלה. ועד התושבים המרכזי רכש כמות גדולה של פחמים להרתחת מי השתייה וחומרי חיטוי. הערכות זו סייע לצמצם את היקף הפגיעה בתושבי העיר.

בשנת פרוץ המגפה נחנך מצפון ליפו בית הקברות טרומפלדור שנועד לחללי המגפה לאחר ששלטונות יפו אסרו לקבור את מתי המגפה בתחום העיר. עם פתיחת בית הקברות נערך בו טקס נישואין לשני יתומים וזאת כסגולה לסיום המגפה.

המגפה בטבריה 
גל ראשון של המגפה בטבריה פרצה ב-1902 ובמהלכה נפטרו כ-600 מתושבי העיר, והרופא האנגלי ארנסט וילהלם גרני מסטרמן נדהם מהימנעותם של תושבי טבריה משמירה על כללי ההיגיינה.
באותן השנים מי הביוב זרמו ברחובות טבריה, ושררה צפיפות רבה בעיר. השלטון המקומי העותמאני התעלם מאזהרותיו של הרופא הסקוטי דייוויד ואט טורנס בדבר המגפה, ובדבר הצעדים התבראותיים שיש לנקוט כדי לצמצם את חומרתה.
טורנס אף סיפק לתושבי העיר מים רתוחים חינם, אך הנ"ל סירבו לשתות מים אלה, והעדיפו להשתמש במי הכנרת המזוהמים.

השלטון העותמאני נהג להטיל סגר על ערים מוכות כולרה, כדי למנוע את הפצתה למקומות אחרים אך הסגר שהוטל על טבריה היה באיחור ניכר, וחולים שברחו מהעיר הפיצו את המחלה ביישובים שכנים בגליל. גם לאחר שהסגר הוטל, ניתן היה לצאת ולהיכנס לטבריה הנצורה בעבור תשלום שוחד.

ב-1912 פרצה שוב מגפת הכולרה בטבריה, והיא נפוצה גם למספר יישובים בגליל (צפת, מגדל) ולחיפה. גם בפעם זו הטיל השלטון העותמאני סגר ונמנע ממתן עזרה רפואית.

תקופת מלחמת העולם הראשונה 
החל מפרוץ המערכה על סיני וארץ ישראל גרמו פעולות הטורקים לפגיעה בתשתיות הבריאות בארץ והסתמנה עלייה בתחלואה של הכולרה ומחלות אחרות

ראו גם
 מגפת הכולרה הראשונה

לקריאה נוספת 
 דן בראל, רוח רעה - מגפות הכולרה והתפתחות הרפואה בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2010

קישורים חיצוניים 

 אדם אקרמן, הפינה ההיסטורית: מגפות בירושלים, באתר "כל העיר", 24 באוגוסט 2020

הערות שוליים

כולרה השישית
ארץ ישראל: בריאות ורפואה
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
טבריה: היסטוריה