שואת יהודי בולגריה

שואת יהודי בולגריה התרחשה בין השנים 1939 ל-1944 בממלכת בולגריה במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה, שאורגנה על ידי ממשלת גרמניה הנאצית ובעלות בריתה של בוריס השלישי, מלך בולגריה וראש הממשלה בוגדאן פילוב.

רדיפת יהודי בולגריה החלה בשנת 1939, התגברה בתחילת 1941, והגיעה לשיאה בגירוש יהודים מבולגריה למחנות הריכוז הגרמניים במרץ 1943. רובם של 11,343 היהודים שחיו בשטחי יוגוסלביה הכבושים בבולגריה (יוון ובאזורים של מקדוניה , תראקיה ומחוז פומורבלייה ) גורשו על ידי שלטונות בולגריה ונשלחו דרך בולגריה בעיקר אל מחנה טרבלינקה שבפולין.

אישי ציבור בולגרים מחו נגד גירוש היהודים, ביניהם הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית ומספר בישופים וחברי פרלמנט, וניסו לשכנע את בוריס השלישי, מלך בולגריה לעצור את הגירוש והצליחו חלקית למנוע זאת במרץ 1943. היהודים שלא גורשו, רכושם הוחרם והם הועברו לרשות המדינה, וכל הגברים היהודים בגילאים 20 עד 40 נשלחו לגדודי עבודות כפייה עד ספטמבר 1944. האירועים שמנעו את הגירוש למחנות השמדה של כ-48,000 יהודי בולגריה באביב 1943 מכונים הצלתם של יהודי בולגריה. אף על פי שרוב היהודים שגורשו מבולגריה נספו, שיעור ההישרדות של האוכלוסייה היהודית בבולגריה היה מהגבוהים ביותר ממדינות הציר.

היסטוריה 

ב-15 בספטמבר 1939 פורסם צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים והוא בוצע בקשיחות רבה על ידי המשטרה הבולגרית. בפברואר 1940 התמנה בוגדאן פילוב, דמות אנטישמית ידועה לראש ממשלת בולגריה והוא מינה את פטר גברובסקי ראש הארגון האנטישמי ראטניק לתפקיד שר הפנים של הממלכה. בינואר 1941, אושר בפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וחודשיים מאוחר יותר הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר. כ-9,000 מיהודי בולגריה נשלחו לעבודות כפייה. הוורמאכט נכנס ללא קרב לשטחי בולגריה והשתמש באדמתה כדי לפלוש ליוון ויוגוסלביה. שטחי תראקיה ומקדוניה הווארדארית הועברו לבולגרים כפיקדון והם החילו את האזרחות הבולגרית על תושביהם, להוציא את יהודי החבלים מהם נמנעו האזרחות וזכויותיה הנלוות. במרץ 1943 גירשו הבולגרים למחנות ההשמדה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט, ובמקביל, נכשל ניסיון גירושם של לפחות 6,365 מיהודי בולגריה הישנה בזכות מאבק עיקש שניהלו ראשי הקהילות תוך שהם נעזרים בקומץ פוליטיקאים וראשי הכנסייה.

במאי 1943 גורשו כ-19,000 מיהודי סופיה לערי השדה ובהמשך מאות יהודים מערים נוספות. חלקם נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שפעלו לתקופות מסוימות בממלכה. מאות מבני הקהילה הצטרפו לשורות הפרטיזנים, רובם השתייכו למפלגה הקומוניסטית ולפחות 130 מהם נהרגו בהיתקלויות עם המשטרה הבולגרית והצבא הגרמני. חלקם, כגון אנה ונטורה, מתי רובנובה ואמיל שקרג'יסקי הפכו לסמלי המאבק נגד המשטר. באוגוסט מת המלך בוריס השלישי ולאחר מותו, ובמקביל להרעת מצב הגרמנים בחזית המזרחית, החלה ממשלת בולגריה לשנות את מדיניותה הכללית ולהגמיש את המדיניות כלפי יהודי הממלכה. בשלהי אוגוסט 1944, בוטל החוק להגנת האומה וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בבולגריה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונסמכה על תמיכתו של הצבא האדום. קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ואנטון יוגוב לשר הפנים, וליהודי בולגריה הותר לשוב לבתיהם. בולגריה הכריזה מלחמה על גרמניה ומקצת מבני הקהילה גויסו בהליך מהיר לצבא הבולגרי ונשלחו להילחם לצד הצבא האדום.

מורשת וזיכרון 
משפט השואה הראשון בעולם נערך בבולגריה בתחילת 1945. משפט שכונס בחופזה והעמיד לדין 64 פקידים בולגרים בגין פשעים שבוצעו באכיפה בולגרית פרו-צירית. מדיניות הממשלה נגד היהודים כחלק מהפתרון הסופי. בית המשפט הוקם ביוזמת הוועד היהודי של חזית המולדת. בניגוד למשפטי נירנברג המאוחרים יותר, ולמרות שינוי קיצוני בממשלה בהנהגת קומוניזם, החלטות בית המשפט התבססו על הקוד הפלילי הבולגרי שהיה קיים. אף על פי שהדבר הביא לגיטימציה למדינה החדשה, היא הקשתה על העמדתם לדין בגין השותפות למעשי הרצח ההמוניים, מכיוון שהמשטר יצר את המסגרת החוקית שבתוכה היו הפשעים חוקיים, כמו החוק להגנת האומה מ-1940 וחוק הגזרה מ-1942. במקום זאת, העמדה לדין הייתה בעיקר בגין "הפרעות נלוות" והיה קשה להבטיח את ההרשעות. בשעה זו, לאחר שנלחם עם הסובייטים נגד הנאצים, ניסה הצבא הבולגרי להגן על קצינים שהתעללו בעובדת כפייה ביהודים ועורכי דין שעסקו בפירוק נכסי היהודים. מרבית הנאשמים זוכו או קיבלו עונשים מקלים ומרבית העבריינים מעולם לא הואשמו. שני עונשי מוות נגזרו, כולל אחד על אלכסנדר בלב, אך הוא נפטר כבר בשנת 1944 ונשפט בהיעדרו.

בתגובה לתפיסה שהוציאה רשמית המדינה הבולגרית הקומוניסטית, עלתה דעה מנוגדת לפיה הצאר בוריס לא היה אנטישמי או אוהד נאצי משוכנע ויש לזקוף לזכותם את הישרדותם של היהודים המקומיים. בנימין ארדיטי, פוליטיקאי יהודי ישראלי ממוצא בולגרי, פרסם את תפקידו של המלך בוריס בגירוש יהדות בולגריה בשנת 1952.

בשנת 2008 אמר נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב בביקורו בישראל כי בולגריה קיבלה אחריות לרצח העם של היהודים המגורשים מתחום שיפוטה. לדבריו, "כשאנחנו מביעים גאווה מוצדקת על מה שעשינו להצלת יהודים, אנחנו לא שוכחים שבאותו זמן היה משטר אנטישמי בבולגריה ואנחנו לא מתנערים מאחריותנו לגורלם של יותר מ-11,000 איש. יהודים שגורשו מתראקיה וממקדוניה למחנות מוות".

ראו גם 
 יהדות בולגריה

לקריאה נוספת 
 Jacky Comforty, Martha Aladjem Bloomfield, The Stolen Narrative of the Bulgarian Jews and the Holocaust, Rowman & Littlefield, 2021, 
 Bernd Jürgen Fischer, Balkan Strongmen: Dictators and Authoritarian Rulers of South Eastern Europe, Purdue University Press, 2007, 
 Paul Mojzes, Balkan Genocides: Holocaust and Ethnic Cleansing in the Twentieth Century, Rowman & Littlefield, 2011, 
 חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969.
 משה מוסק, מוטי כנרי, הישרדות או הצלה?, יהודי בולגריה בתקופת השואה–היסטוריה וכתיבת היסטוריה, הוצאת בית מורשת יהדות בולגריה–ביפו, ישראל, 2023, 
 רומן אברמוב, נדיה דאנובה, גירוש יהודי תראקיה מקדוניה ופירוט מרץ 1943, כרך ראשון, באתר marginalia.bg, סופיה, 2013  
 רומן אברמוב, נדיה דאנובה, גירוש יהודי תראקיה מקדוניה ופירוט מרץ 1943, כרך שני, באתר marginalia.bg, סופיה, 2013

קישורים חיצוניים 

 יהדות בולגריה בתקופת השואה, בדף "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו",  ב-יוטיוב
 סטיבן סייג', השואה בבולגריה: להציל את ההיסטוריה מן ה״הצלה״, באתר "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו"
 רני יגר,  ״הגדת השואה״ כאמצעי להפנמת זיכרון השואה בקרב יהודי בולגריה, 23 במאי 2023, יד ושם, , באתר "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו"

הערות שוליים 

בולגריה
יהדות בולגריה