ויליאם צ'ארלס רוס

ויליאם צ'ארלס רוס (באנגלית: William Charles Ross; 3 ביוני 1794 – 20 בינואר 1860) היה צייר דיוקנאות אנגלי ממוצא סקוטי. בתחילת דרכו היה ידוע בציורים היסטוריים. הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1842.

ביוגרפיה ועבודה 
ויליאם רוס נולד בלונדון במשפחה סקוטית שהתיישבה בטיין ברושייר. הוא היה בנו של ויליאם רוס, צייר מיניאטורית ומורה לציור, שהציג באקדמיה המלכותית בין השנים 1809–1825. אמו, מריה סמית', אחותו של אנקר סמית', חרט, הייתה ציירת פורטרטים, שהציגה באקדמיה המלכותית בין 1791 ל-1814 ומתה בלונדון ב-20 במרץ 1836, בת 70.

בגיל צעיר רוס הראה יכולת רבה באמנות, ובשנת 1807 קיבל את "מדליית הכסף הקטנה" מטעם אגודת האמנויות עבור העתק בגיר של חריטתה של אנקר סמית' של ג'יימס נורתקוט "מותו של וואט טיילר".

בשנת 1808 הוא התקבל לבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות, שם קיבל מבנג'מין וסט הדרכה וחניכה, ובשנת 1810 זכה במדליית כסף לציור. האגודה לאמנויות העניקה לו גם בשנת 1808 מדליית כסף לציור מקורי של "משפט שלמה", ובשנת 1809 את מדליית הכסף הגדולה עבור מיניאטורה מקורית של "ונוס וקופידון", שהציג עם שני ציורים אחרים באקדמיה המלכותית באותה שנה.

במשך כמה שנים לאחר מכן עבודותיו שהוצגו היו בעלות אופי קלאסי ובשנת 1825 הוא שלח לאקדמיה המלכותית תמונה גדולה המייצגת את "ישו מגרש את השטן". בשנת 1810 הוא שוב קיבל מדליית כסף, ו-20 גינאות, מחברת האמנויות, בשנת 1811, מדליית הכסף ועשרים הגינאות לציור מקורי של "שמואל ואלי". בשנת 1816, מדליה מוזהבת לדיוקן מקורי של הדוכס מנורפוק, נשיא החברה. ובשנת 1817, מדליית הזהב לציור היסטורי מקורי, "פסק הדין של ברוטוס".

בגיל עשרים הפך לעוזרו של אנדרו רוברטסון (1777–1845), צייר מיניאטורות הסקוטי הנודע, ואף על פי ששאיפתו הראשונה הייתה להצטיין בציור ההיסטורי, הוא חשב שמוטב להתרכז במומחיות הרווחית יותר של ציור מיניאטוריות. עד מהרה הוא רכש קהל לקוחות גדול מהמעמד הגבוה. בשנת 1837 צייר את המלכה ויקטוריה והדוכסית מקנט, ובשנים הבאות את המלכה אדלייד, הנסיך קונסורט, ילדי המלוכה ובני משפחות המלוכה מצרפת, בלגיה, פורטוגל ועוד. ידוע שהוא הפיק יותר מ-2,200 מיניאטורות, מתוכן כ-300 הוצגו באקדמיה המלכותית.

הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1838, ובשנת 1843 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית, וקיבל תואר אבירות ב-1 ביוני 1842. התחרות בהיכל ווסטמינסטר בשנת 1843 הובילה אותו לחזור לציור היסטורי, והוא שלח ציור של "המלאך רפאל מדבר עם אדם", שזכה בפרמיה נוספת של 100 פאונד.

הוא המשיך למלא תפקיד בולט בקרב ציירי מיניאטורות עד לשנת 1857, אז הוכה על ידי שיתוק בזמן שעסק בפורטרטים של הדוכס והדוכסית מאומלה, עם שני בניהם. הוא מעולם לא התאושש לחלוטין ומת רווק בביתו בכיכר פיצרוי 38, לונדון, ב-20 בינואר 1860.

הוא נקבר בבית העלמין של הייגייט.

משפחה 
יו רוס (1800–1873), אחיו הצעיר של סר ויליאם צ'ארלס רוס, היה גם צייר מיניאטורות, והוצג באקדמיה המלכותית בין השנים 1814 עד 1845. מגדלנה רוס (1801–1874), אחותו, גם היא פעלה באותו ענף אמנות, והוצגה באקדמיה המלכותית בין השנים 1820–1856. היא התחתנה עם אדווין דלטון, צייר פורטרטים.

מורשת 
דיוקנו של רוס צויר על ידי תומאס הנרי אילידג', ונחקקה על עץ ל"כתב העת לאמנות" בשנת 1849. המיניאטורה צוירה גם על ידי אחיו, יו רוס. תערוכת מיניאטורות שלו התקיימה באגודת האמנויות בתחילת 1860, וביוני נמכרו יצירותיו הנותרות במכירה פומביות של כריסטיס, מנסון וודס.

רוס מילא את אותו תפקיד ביחס לציירים מיניאטוריים שתומאס לורנס עשה בקרב ציירי דיוקנאות. במילון הביוגרפיה הלאומית, רוברט אדמונד גרייבס ציין כי "אחרים עלו עליו בכוח הביטוי, אך בעידון, בטוהר הצבע, ובאמת, לא היה לו שום יריב. דיוקנאות הגברים שלו מסומנים על ידי עוצמה אינדיבידואלית, בעוד שנשותיו מקסימות בחן ובעדינותן".

גלריה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

 

ציירים בריטים
בריטים שנולדו ב-1794
בריטים שנפטרו ב-1860