קוסקוס קרקעי

קוסקוס קרקעי (שם מדעי: Phalanger gymnotis), הוא מין קוסקוס כהה וגדול שאנדמי לגינאה החדשה ואיים סמוכים, וידוע בתור המין היחיד בסוגו שמבלה חלק ניכר מזמנו על האדמה. הוא תואר מדעית בשנת 1875 על ידי הזואולוגים  ו ולו שני תת-מינים שעשויים לייצג מינים נפרדים. הסיווג הטקסונומי של הקוסקוס הקרקעי עבר גלגולים רבים במשך השנים; במקור, הוא תואר כטקסון מונוטיפי, ולאחר מכן סווג לפרקים כמין של פוסום זנב-מברשת או קוסקוס גמדי; רק בסוף המאה ה-20 קיבל את סיווגו הנוכחי.

אנטומיה ומראה
לקוסקוס הקרקעי צורה חיצונית המשלבת דובון, פוסום וגחן. מבנה הגוף שלו חסון, מוצק ושמנמן, גבו מקושת ושפוף, ראשו משולש עם לחיים רחבות ואוזניו קצרות ודלילות בשיער. עיניו בולטות וגדולות למדי עם שכבה מחזירת אור, אפו גדול וחשוף, ומוקף בזיפים שחורים ארוכים למישוש והרגשת תנועות באוויר בלילה.

כפותיו החשופות של הקוסקוס מתאפיינות בטפרים גדולים, מעוקלים וחזקים ובכריות הדבקה. האצבעות מתפצלות לשני כיוונים כדי לשפר את האחיזה בעצמים, כאשר ברגליים יש בוהן גדולה חסרת טופר וזוג אצבעות סינדקטיליות לסירוק וטיפוח. זנבו של הקוסקוס גמיש וחזק ונמצא בשימוש רב ללפיתת ענפים; חציו הראשון עבה ופרוותי וחציו השני חשוף, קשיח וצר יותר ומכוסה בקשקשים להגדלת החיכוך עם עצמים.

אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הקרקעי: 53-31 סנטימטרים, אורך זנבו 29–33 סנטימטרים ומשקלו 4.8-1.5 קילוגרם. אין דו-צורתיות זוויגית ניכרת בין הזכר לנקבה. קוסקוסים באזורים הצפוניים נוטים להיות גדולים יותר מעמיתיהם הדרומיים החיים בהרים הגבוהים בקורדילריה הניו-גינאית.

הפרווה של הקוסקוס הקרקעי צפופה וגסה, בפרט אצל פרטים החיים באזורים גבוהים. צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לאפור-כסוף או כהה, ולעיתים אפור-שחרחר. לרוב, הפרווה נוטה להיות כהה באזור הגב ובהירה יותר באזור המותניים. הצד התחתון בצבע לבן בוהק, ובכלל זה המפשעה, הבטן, החזה והגרון.

לאורך הגב, יש פס שחור עבה שבולט היטב על רקע הפרווה האפורה שסביבו (להוציא מקרים שבהם הפרווה שחרחרה). הראש בצבע זהה לגוף, עם חריץ שחור על המצח והחרטום, וסימונים לבנים בבסיס האוזניים ובסנטר. החוטם וקצה הזנב החשופים בצבע ורוד-כהה, בעוד שכפות הידיים והרגליים בצבע ורוד-חיוור.

תפוצה וסביבת מחיה
קוסקוס קרקעי אנדמי למלנזיה; הוא מצוי בעיקר בחצי העליון של גינאה החדשה בצד הפפואני והאינדונזי (כולל חצי האי זנב-ציפור, חצי האי ראש-ציפור וחצי האי הואון), אך גם באיי ארו, ובאיים: סאלאווטי, מיסול ויאפן צפונית או מזרחית לגינאה (כולם שייכים לאינדונזיה).

בית הגידול של הקוסקוס הקרקעי מורכב מיערות גשם טרופיים בשפלות נמוכות עד מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,700 מטר מעל פני הים לאורך הקורדילרה הניו-גינאית, והוא הסתגל לחיים גם ביערות משניים עם הפרעה אנושית, מטעים ואזורים כפריים.

למרות הדעה המקובלת שהמין נעדר מהשפלה הניו-גינאית הדרומית חסרת היערות, נמצאה אוכלוסייה מבודדת אחת שעשויה להצביע על תפוצה מסוימת בדרום.

אורח חיים וביולוגיה

כפי שמרמז שמו, הקוסקוס הקרקעי מבלה זמן רב על האדמה בניגוד מובהק לבני מינו שוכני העצים. הקוסקוס נוהג לקנן במאורות ונקיקים קרקעיים, ולחפש מזון בחופת היער הנמוכה. למרות אורח חייו הקרקעי ותנועתו האיטית, הקוסקוס טפסן מצוין ובוחר לפרקים לעבור מאזור לאזור דווקא על העצים ולא על האדמה. הקוסקוס הקרקעי הוא יונק פעיל לילה; בשעות הבוקר המוקדמות הוא נוהג להשתזף מחוץ לפתח מאורתו - הרגל שהופך אותו לפגיע לציד וטריפה. מלבד האדם וכלבי הפרא, לא ידוע על טורפים טבעיים של הקוסקוס על אדמת האיים. בעבר, אכילת בשרו של הקוסקוס הייתה טאבו בקרב ילידי פפואה והותרה רק לזקני השבטים. כיום לעומת זאת, אכילתו מקובלת אצל כלל האוכלוסייה.

הקוסקוס הקרקעי הוא יונק סוליטרי שחי רוב הזמן בגפו להוציא את עונת הרבייה. הוא חי בטריטוריה קבועה שמסומנת על ידו בתדירות גבוהה באמצעות חותמי ריח מבלוטות באצבעות שלהן ניחוח קפה, והפרשות שתן וצואה. הפרומונים שבהם הקוסקוס משתמש כדי לתחום את הטריטוריה, משמשים גם למשיכת בני זוג פוטנציאליים. הקוסקוס הקרקעי ידוע במזגו התוקפני כלפי פולשים מאותו הזוויג, ולחימה בין קוסקוסים כוללת נשיכות, שריטות, חבטות וצווחות. הקוסקוס שקט בדרך כלל, אך הופך לקולני במהלך עונת הרבייה ובגילויי תוקפנות כלפי בני מינו ומפיק צלילים דמוי לחישות ושיעולים. אצל קוסקוסים רבים ניתן להבחין בצלקות על הפנים והגוף כתוצאה מהלחימה, כמו גם חתכים עמוקים באוזניים ובבהונות.

הקוסקוס הקרקעי ניזון בעיקר מפירות, אך אינו בוחל גם בעלים, ביצים, זרעים, מכרסמים קטנים, לטאות וחרקים שבהם הוא נתקל על העצים או על האדמה. תופעה ייחודית למין זה, היא ההרגל של הנקבות למלאות את הכיס שלהן בפירות ובפריטי מזון שונים ואז לחזור למאורה ולאכול אותם בתוכה. בסמיכות למגורי אדם, הקוסקוס עשוי לפשוט בלילה על גינות ומטעים ולאכול גידולים שונים דוגמת בטטות ותפוחי אדמה. הקוסקוס הוא יונק גדול יחסית במונחים גינאים, ולכן, נחשב לאחד הכיסאים הבודדים שמסוגלים להפיץ את הזרעים של מרבית הפירות על האי באמצעות צואתם.

אין מידע רב על הרבייה של הקוסקוס הקרקעי בטבע, אך ידוע שהוא פוליגמי; בשבי, הזכר מחזר אחר הנקבה על ידי רדיפה ונשיכות. הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרצרה של 13 ימים בסך הכול; הגור שוהה בכיס במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן יוצא מהכיס במהלך שעות הפעילות בלילה. הוא ממשיך לישון בכיס עד גיל 5–7 חודשים ולאחר מכן עוזב אותו לצמיתות. הגמילה מתרחשת ככל הנראה פרק זמן מסוים לפני עזיבת הכיס.

תוחלת החיים הממוצעת של הקוסקוס הקרקעי בטבע אינה ידועה; בשבי, קוסקוסים חיו עד גיל 15 שנים.

מצב
הקוסקוס הקרקעי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב של המין, אוכלוסייתו הגדולה והסתגלותו למגוון בתי גידול. מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה בעקבות ציד אינטנסיבי ברחבי האיים למטרות מגוונת (בשר, פרווה, רפואה מסורתית, סחר בחיות מחמד), ובשל אורח חייו הקרקעי הוא הפך למין הקוסקוס הניצוד ביותר והיחיד שפגיע לטריפה על ידי כלבי פרא; במקומות מסוימים הוא אף נעלם כתוצאה מכך. עם זאת, על פי IUCN לעת עתה הציד אינו ברמה כה חמורה המצדיקה העפלה לקטגוריה מאוימת יותר.

הקוסקוס הקרקעי מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבי גינאה החדשה ומוגן רשמית על ידי החוק האינדונזי.

קישורים חיצוניים

   תמונות של קוסקוס קרקעי בפליקר.
  מחקר מפורט על הפילוגנטיקה של מיני משפחת הקוסקוסיים.

הערות שוליים

טקסונים שתוארו בידי ג'אקומו דוריה
קוסקוסיים
פפואה גינאה החדשה: יונקים
יונקים ביערות הגשם של אוקיאניה
בעלי חיים שתוארו ב-1875