ג'ו פרימן

ג'ו פרימן (באנגלית: Jo Freeman; נולדה ב-26 באוגוסט 1945) היא פמיניסטית, סופרת ועורכת דין אמריקאית. בין מקימות התנועה לשחרור הנשים בארצות הברית.

ביוגרפיה 
פרימן נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה. מעט לאחר לידתה עברה משפחתה מג'ורג'יה ללוס אנג'לס, קליפורניה. אימה הייתה מורה בבית ספר תיכון, ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירתה בחיל הנשים של צבא ארצות הברית. שני הוריה של פרימן היו פעילים בזירה הציבורית במחוז מריון, אלבמה.

סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1961. לאחר מכן החלה ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיימה את הלימודים בהצטיינות. פרימן ראתה בתקופת לימודיה באוניברסיטה מהלך של שחרור מן המגבלות שהוטלו על ילדות וצעירות בתקופת התבגרותה, וחשה כי דרך הלימודים יכלה לחוות עצמאות ולקבל החלטות משל עצמה.

לאחר סיום התואר הראשון המשיכה לתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת שיקגו, וקיבלה דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטה זו בשנת 1973.

פרימן הרצתה במשך ארבע שנים באוניברסיטה הציבורית של העיר ניו יורק, וערכה מחקר בוושינגטון די.סי. מטעם הארגון האמריקאי למדעי המדינה (ASPA). בתקופה זו גילתה עניין רב בתחום המדיניות הציבורית, מה שהוביל אותה ללמוד משפטים באוניברסיטת ניו יורק. היא הוסמכה ללשכת עורכי הדין בניו יורק בשנת 1983.

פעילות אקטיביסטית

מחאות סטודנטים 
במהלך לימודיה בברקלי, הייתה פרימן פעילה בתנועת הצעירים של המפלגה הדמוקרטית שפעלה בקמפוס ובמסגרות חברתיות ופוליטיות נוספות.

הייתה פעילה בתנועת הסטודנטים SLATE, שפעלה לתת מענה לנושאים חברתיים שהעסיקו את הסטודנטים בקמפוס במהלך שנות החמישים והשישים, ושממנה צמחה בהמשך התנועה לחופש הביטוי בברקלי. במסגרת פעילותה בארגון, הייתה בין 167 הסטודנטים שנעצרו במהלך הפגנות במלון "שרתון פאלאס" בסן פרנסיסקו, בהן מאות מפגינים מחו נגד מדיניות אפליה גזעית במדיניות ההעסקה של המלון, אירועים שזכו לתשומת לב תקשורתית רבה באותה עת והדהדו בשיח הציבורי בקמפוס ומחוצה לו.

במהלך סמסטר הסתיו של שנת 1964, המשיכה להיות פעילה בתנועה לחופש הביטוי. הייתה בין 773 אנשים שנעצרו בהפגנה בבניין המינהלה בקמפוס, כשהפגינו למען זכותם של הסטודנטים לערוך פעילות פוליטית בשטח הקמפוס, מה שהיה אסור עד אותה עת.

אקטיביזם פמיניסטי 
בשנת 1967 הקימה פרימן יחד עם נשים נוספות, בהן שולמית פיירסטון, את קבוצת הנשים וסט סייד ("Westside Group of Chicago"). בין הגורמים שהביאו להקמת הקבוצה היה הסירוב לאפשר לנשים לנאום בכינוס הלאומי לפוליטיקה חדשה שהתקיים באותה שנה, שבו השתתפו מובילים בתנועה לזכויות האזרח. פרימן ופיירסטון ביקשו לעלות ולנאום באספה על נושאים הנוגעים לנשים אולם מנהלי האספה סירבו לבקשתן וטענו כי ישנם נושאים חשובים יותר על סדר היום.

לקבוצה הצטרפו נשים משיקגו, שהיו פעילות ברובן בתנועות למען זכויות האזרח והזדהו ברובן עם ערכי השמאל החדש. מתוך פעילות קבוצת וסט סייד צמחה גם התנועה לשחרור הנשים, שפרימן הייתה בין מקימותיה המובילות.

בשנת 1968, ייסדה פרימן את ידיעון התנועה, "קול התנועה לשחרור הנשים" (Voice of the Women’s Liberation Movement). מרבית המאמרים בכתב העת התמקדו בתהליכי הקמתן של קבוצות מחאה נשית ברחבי ארצות הברית, וכן במקומן של הנשים במחאות חברתיות אחרות. הגיליון הראשון של כתב העת כלל שלושה עמודים, הודפסו מאתיים עותקים ממנו אולם רק שלושים מהם הופצו לנשים בשיקגו.

פרימן הייתה בין הכותבות המובילות בכתב העת, בכתיבתה טענה כי חירותן של הנשים לא תנבע משוויון לגברים, שכן לשוויון אין משמעות בחברה שאין בה צדק. היא טענה כי על הנשים להתאגד ולפעול יחד בנושאים בעלי השפעה על חייהן. לדעתה, מטרתן הייתה ליצור תנועה למען נשים, ולא רק כזו המורכבת מנשים.

תחת שם העט ג'ורין (Joreen), פרסמה פרימן מספר מאמרים בתחום הפמיניזם.

אחד ממאמרים אלה הוא "מניפסט הכלבה" (BITCH manifesto) שפורסם בשנת 1970. במניפסט יוצרת פרימן ניכוס מחדש (ריקליימינג) לכינוי "כלבה" וכך הופכת אותו מביטוי פוגעני המופנה כלפי נשים לכינוי מעצים שבו הנשים משתמשות בגאווה. הביטוי הופך לכינוי לאישה חזקה ועצמאית, שאינה נכנעת לתכתיבי החברה ולציפיותיה מן האישה ושאינה כפופה למרותו של הגבר. בניכוס מחדש של השפה, מתאפשר נטרול של הכינוי הפוגעני, באופן שהופך את האישה לפעילה ואחראית לגורלה. בפעולה זו ניתן לראות גם התנגדות לסדרים קיימים בחברה המדכאים נשים.

מאמר נוסף שפורסם בשם ג'ורין הוא "העריצות של חוסר המבנה". במאמר זה טוענת פרימן כי בתנועות פוליטיות המתבססות על חוסר בהנהגה ברורה עלולה להיווצר היררכיה סמויה ואף אוטוטריטריזם. לדבריה אותן קבוצות מתקשות לעיתים לתרגום את הרעיונות שלהן לפעולה קונקרטית בשל הדרך שבה הן מאורגנות. היא מצביעה על כך שקבוצות קטנות והדוקות בעלות זהות משותפת יכולות להיתקל בקשיים להוביל תוכניות סדורות לפעולה ולשינוי חברתי עקב חוסר במבנה מוגדר. פרימן מדגימה רעיון זה על התנועה לשחרור הנשים, אולם מציינת כי ניתן לראות תהליכים אלה גם בקבוצות פוליטיות נוספות. היא מתארת כי קיימים מספר צעדים שניתן לנקוט בהם כדי להפעיל ארגונים באופן דמוקרטי ואפקטיבי כאחד, כגון האצלת סמוכויות, חלוקת הסמכות למספר רב של חברים לצורך מניעת מונופול כוח, רוטציה של משימות, גישה שוויונית למקורות המידע, הפצת מידע בקרב החברים כדי לחשוף את מנגנון הפעילות של הארגון ועוד.

פרסומים נבחרים 
 Freeman, Jo (1975). The Politics of Women's Liberation: A Case Study of an Emerging Social Movement and Its Relation to the Policy Process 
 Freeman, Jo (1975) Women: A Feminist Perspective 
 Freeman, Jo (1983) Social Movements of the Sixties and Seventies 
 Freeman, Jo (1999). Waves of Protest: Social Movements Since the Sixties 
 Freeman, Jo (2000). A Room at a Time: How Women Entered Party Politics 
 Freeman, Jo (2004). At Berkeley in the Sixties: The Education of an Activist, 1961–1965 
 Freeman, Jo (2008). We Will Be Heard: Women's Struggles for Political Power in the United States

פרסים וזכיות 
בין הפרסים והזכיות של פרימן:
 פרס האגודה האמריקאית למדעי המדינה על המאמר האקדמי הטוב ביותר בנושא נשים בפוליטיקה, 1975
 עמיתת מכון ברוקינגס, 1978 - 1979
 מלגת רוט-טילדן של בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, 1979 - 1982
 פרס מרי לפר, על ידי אספת בחירת הנשים למדעי המדינה, 1993
 פרס סוזן ב. אנתוני, על ידי ארגון נשים לאומי, 2000

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

פמיניסטיות אמריקאיות
פמיניסטים אמריקאים
עורכות דין אמריקאיות
סופרות אמריקאיות
סופרים אמריקאים
פעילות זכויות נשים אמריקאיות
אמריקאיות שנולדו ב-1945
אמריקאים שנולדו ב-1945