גלגל השנה

גלגל השנה מציין מחזור שנתי של פסטיבלים עונתיים, שנחגגים על ידי נאו-פגאניים רבים, בהתאם לאירועי השמש העיקריים של השנה (נקודות היפוך ונקודות שוויון) ומנקודות האמצע ביניהן. זרמים שונים של נאו-פגאניזם משנים את העיתוי המדויק של כל חגיגה, בהתבסס על הבחנות כגון מופע הירח וחצי הכדור הגאוגרפי .

השינויים במעגל השנה והתחלפות העונות היא הבחנה והתבוננות חשובה לבני אדם רבים מתקופות עתיקות עד לימינו. פסטיבלים פגאניים מודרניים הנשענים על גלגל השנה מבוססים בדרגות שונות על מסורות עממיות, ללא קשר לשיטות אליליות היסטוריות בפועל. כלומר נאו-פגאניים חוגגים את הפסטיבלים למרות ניתוק חלקי לקשר הדתי המקורי של הפסטיבלים.

לפי הדת הנאו-פגאנית ויקה, כל פסטיבל גם נקרא שבת. זאת לפי טענת ג'רלד גרדנר שאמר כי המונח עבר בירושה מימי הביניים, כאשר המינוח היהודי "שבת" היה מעורבב עם זו של חגיגות כפירה אחרות. התפיסות העכשוויות בלוח השנה של גלגל השנה הושפעו במידה רבה מהפגאניות הבריטית של אמצע המאה ה -20.

מקורות גלגל השנה 

עדויות היסטוריות וארכאולוגיות מרמזות כי עמים פגאניים פוליתאיסטים קדומים היו מגוונים בתצפיותיהם על העולם הטבעי; אנגלו-סקסונים חגגו את ימי ההיפוך והשוויון, ואילו הקלטים חגגו את שינויי העונות בפסטיבלי אש מיוחדים. במאה העשירית כתב השליט הגאלי קורמאק מק קרתיי "ארבע שריפות גדולות ... נדלקו בארבעת הפסטיבלים הגדולים של הדרואידים ... בפברואר, מאי, אוגוסט ונובמבר."

מחזור הפסטיבלים הנאו-פגאני המודרני, הנקרא גלגל השנה, הושפע מיצירות כמו "הענף המוזהב" (אנ') מאת ג'יימס ג'ורג' פרייזר (1890) ו"כתת המכשפות במערב אירופה" (אנ') (1921) מאת מרגרט מארי. פרייזר טען כי בלטיין (פסטיבל תחילת הקיץ) וסמהיין (פסטיבל תחילת החורף) הם החשובים ביותר מבין ארבעת הפסטיבלים הגאליים שהזכיר קורמק. מארי השתמשה ברשומות מתוך משפטי מכשפות מודרניים מוקדמים, כמו גם בפולקלור סביב כישוף אירופי, בניסיון לזהות את הפסטיבלים שחגגו דתות פגאניות מחתרתיות ששרדו עד לתקופה המודרנית המוקדמת. מארי דיברה בספרה על משפט משנת 1661 מפרפור, סקוטלנד, שם איסובל סמית' שנאשמה בהיותה מכשפה, הייתה קשורה לפגישות שנערכו בכל רבעון של השנה, לציון הפסטיבלים אימבולק, בלטיין, לונאסה וסמהיין.  בספר "האלה הלבנה" (אנ') (1948) טען רוברט גרייבס כי למרות ההתנצרות של העמים הפגאניים, חשיבותם של מחזורים חקלאיים וחברתיים נשמרה.

בסוף שנות החמישים של המאה העשרים, אמנת הבריקט ווד (אנ') בראשות ג'רלד גרדנר, ומסדר הברדים, אובאטים ודרואידים (אנ') בראשות רוס ניקולס אימצו שני לוחות שנה פולחניים, כדי לקיים חגיגות תכופות יותר ובהם שמונה פסטיבלים. האגדה הפופולרית גורסת כי גרדנר וניקולס פיתחו את לוח השנה כשגרדנר טען לטובת חגיגה של ימי ההיפוך והשוויון, ואילו ניקולס טען לחגיגה של ארבעת פסטיבלי האש הקלטיים. לבסוף, שילבו השניים את שני הרעיונות למחזור פסטיבלים אחד. אף על פי ששילוב שני לוחות אלה בסופו של דבר השפיע לטובה על החגיגות בין שתי הקבוצות הניאופגניות המוקדמות, כתביו הראשונים של גרדנר השמיטו כל אזכור של ימי ההיפוך והשוויון, והתמקדו אך ורק בפסטיבלי האש. בתחילה כינה גרדנר את אלה כ"ערב מאי, ערב אוגוסט, ערב נובמבר (האלווין) וערב פברואר." גרדנר זיהה עוד את פסטיבלי המכשפות המודרניים האלה עם פסטיבלי האש הגאליים בלטיין, לונאסה, סמהיין ובריג'יד (אימבולק). באמצע שנות ה -60 הומצא הביטוי גלגל השנה לתיאור המחזור השנתי של חגי המכשפות. 

איידן קלי העניק שמות ליום היפוך הקיץ (לית'א) ולימי השוויון (אוסטרה ומאבון) של וויקה בשנת 1974, ואלה זכו לפופולריות רבה על ידי טימותי זל באמצעות מגזין הביצה הירוקה שלו. (אנ') הפופולריות העולה של שמות אלה התרחשה בהדרגה; בספרה "כישוף למחר" משנת 1978 דורין ווליאנטה הוויקאנית לא השתמשה בשמותיהם של קלי, אלא פשוט זיהתה את ימי ההיפוך והשוויון ("שבתות קטנות יותר") לפי עונותיהן. וולינטה זיהה את ארבעת "השבתות הגדולות", או פסטיבלי האש, בשמות קאנדלמאס, ערב מאי, לאמאס והאלווין; אם כי היא גם זיהתה את שמותיהם האיריים: אימבולק, בלטיין, לונאסה וסמהיין.

בשל השפעתה של ויקה המוקדמת על הפגאניזם המודרני ואימוץ הסינקרטי של מוטיבים אנגלו-סקסיים וקלטיים, שמות הפסטיבלים האנגלים הנפוצים ביותר לגלגל השנה נוטים להיות אלה הקלטיים שהציג גרדנר והשמות האנגלו-סקסיים הנגזרים משפות גרמניות שהוכנסו על ידי קלי, אף על פי שהחגיגות אינן מבוססות על אותן תרבויות.

פסטיבלים 

במסורות קוסמולוגיות נאו-פגאניות, כל הדברים נחשבים למחזוריים. כל דבר ביקום נמצא במחזוריות בלתי פוסקת של צמיחה ונסיגה, וזה כולל את מחזור השמש השנתי של מוות ולידה מחדש. מחזור זה נתפס גם כמיקרוקוסמוס של מחזורי חיים אחרים. הימים הנופלים על ציוני הדרך של המחזור השנתי מסמנים באופן מסורתי את ראשיתן ואמצעיתן של ארבע העונות, ובהם מתקיימים שמונה הפסטיבלים  של החגיגות הקהילתיות.

בעוד הפסטיבלים "הגדולים" הם לרוב שמונה השבתות העיקריות, ישנם פסטיבלים אחרים נחגגים לאורך כל השנה, במיוחד בקרב המסורות הלא- וויקניות כמו אלה של שחזור פולי-תאיסטי (אנ') ומסורות אתניות אחרות.

במסורות וויקאניות, הפסטיבלים, הקשורים לתנועת השמש קשורים בדרך כלל למיתולוגיה ובסמליות של השמש, ובמרכזם מחזורי החיים של השמש. באופן דומה, המסורת הוויקנית כוללת אסבות- פסטיבלים הקשורים באופן מסורתי למחזורי הירח. יחדיו, השבתות והאסבות מייצגים את החגיגות הנפוצות ביותר במסורות נאו-פגאניות וויקאניות, במיוחד בקבוצות כישוף עכשוויות.

יוּל - יום אמצע החורף 
אמצע החורף, המכונה בדרך כלל יוּל (Yule) או במסגרת המסורות נאו-דרואידיות כאלבן ארתאן (אנ'),  נחגג ב20 עד 23 בדצמבר, מוכר כנקודת מפנה משמעותית במחזור השנתי מאז תקופת האבן המאוחרת. ניתן לראות זאת באתרים המגליתיים העתיקים של ניוגריינג' וסטונהנג', המיושרים בקפידה עם זריחת השמש והשקיעה ביום זה.  היפוך נוכחותו השמשה של השמש בשמיים מסמל את לידתו מחדש של אל השמש ומצפה את חזרתם של עונות פוריות. מהמסורת הגרמנית למסורת הרומית, זהו זמן החגיגה החשוב ביותר.

המנהגים לפסטיבל זה מגוונים: הקרבת קורבנות, סעודות ומתן מתנות הם מרכיבים נפוצים בחגיגות אמצע החורף. בנוסף גם הכנסת זרים של צמחים ירוקי-עד (כמו חרט, קיסוס, דבקון, טקסוס ואורן ) לבית. קישוט עצים נפוץ בתקופה זו.

במסורות הרומיות מתקיימות חגיגות נוספות במהלך ששת הימים שקדמו ליום אמצע החורף.

אימבולק (קנדלמס) 
יום חצי-הרבעון שמגיע לאחר אמצע החורף חל בשני הימים הראשונים של חודש פברואר, ובאופן מסורתי הוא מציין את תחילת האביב. יום זה מקביל ליום המרמיטה המודרני. יום זה מייצג את הזמן לטיהור ולניקוי לקראת האביב, ההכנה לקראת החיים החדשים של השנה. ברומא, זה היה חג של רועים, ואילו הקלטים קישרו את יום זה עם תחילת הפרשת החלב של הכבשים, לפני שהמליטו את הטלאים באביב.

עבור פגאניים קלטיים, הפסטיבל מוקדש לאלה בריגיד, בתו של הדגדה ואחת מטואתה די דנן (אנ').

אוסטרה - יום שוויון אביב 
שם זה נגזר מתוך שיחזור שהפיק הבלשן ג'ייקוב גרים מגרמנית עתיקה של השם אלת האביב הגרמאנית הישנה Ēostre. אוסטרה מסמן את יום השוויון במסורות פגניות מודרניות.

החג הזה, המכונה אלבן איליר לפי המסורות הדרואדיות המודרניות, הוא השני מבין שלוש חגיגות האביב (נקודת האמצע בין אימבולק לבלטיין), במהלכן האור והחושך שוב באיזון, כאשר האור בעלייה. זהו זמן של התחלות חדשות ושל חיים המגיחים מתוך אחיזת החורף.  האוסטרה חל ב19 עד 22 במרץ.

בלטיין (ערב מאי) - מבוטא בלת'ינה 
באופן מסורתי, בלטיין הוא היום הראשון של הקיץ באירלנד. ברומא, החגיגות הראשונות הופיעו בתקופה הטרום נוצרית עם פסטיבל לאלה פלורה, אלת הפרחים הרומית, וחגיגות וולפורג'יסנכט של מדינות גרמניה.

מאז התנצרות אירופה נמשכה גרסה חילונית יותר של הפסטיבל, המכונה בדרך כלל אחד במאי.

בלטיין נחגג על ידי מסורות פגניות בשני הימים הראשונים של חודש מאי, ובקרב נאו-דרואידים פסטיבל זה מכיר בכוח החיים במלואו, בירוק העולם, בצעירות ובפריחה.

לית'א - יום אמצע הקיץ 
אמצע הקיץ, המכונה לית'א, נחגג בין ה19 ל-23 ביוני ומוכר כנקודת מפנה משמעותית במחזור השנתי. בו הקיץ מגיע לשיאו והשמש זורחת הכי הרבה זמן.  בין השבתות בוויקה, לפני יום אמצע הקיץ חוגגים את בלטיין, ואחריו למאס, הנקרא גם לונאסה.

הדרואידים המודרניים חוגגים את הפסטיבל הזה בשם אלבן חפין. עוצמתה החזקה ביותר של השמש נחגגת ביום זה. ביום זה מחזור השמש מגיע לשיאו, וממנו הימים הולכים ומתקצרים. ניתן לטעון שזהו הפסטיבל החשוב ביותר במסורות הדרואיות, בשל ההתמקדות הרבה בשמש ובאורה כסמל להשראה אלוהית. קבוצות דרואידים חוגגות לעיתים קרובות אירוע זה בסטונהנג'.

לונאסה (לאמאס) 
לאמאס או לונאסה החל בשני הימים הראשונים של חודש אוגוסט, הוא הראשון מבין שלושת פסטיבלי הקציר הוויקאנים. השניים האחרים הם יום השוויון הסתווי (או מבון) וסמהיין. הוויקנים מציינים את החג על ידי אפיית דמות האל בעל הקרניים (אנ') בלחם ואכילתו, כדי לסמל את קדושת הקציר וחשיבותו. מכיוון שלא כל הפגאניים החוגגים את השבתות הם וויקנים, החגיגות משתנות לפי הדת של החוגגים. השם האירי לונאסה משמש כשם כולל לציון מספר מסורות לפסטיבל זה. חגיגות הוויקנים של החג הזה אינן מבוססות על התרבות הקלטית מתוכה הפסטיבל הגיע, ולא מתרכזות באל הקלטי לו. נראה כי שם זה אומץ מאוחר יותר לוויקה. בגרסאות המוקדמות של ספרות הוויקה הפסטיבל מכונה ערב אוגוסט. 

השם לאמאס (חיבור של המילים loaf mass= מסת כיכר לחם) מרמז שהוא פסטיבל מבוסס חקלאות וחג הודיה לדגן ולחם, המסמל את ביכורי הקציר. גם בפסטיבלים נוצריים בתקופה זו נהוג לשלב אלמנטים מהריטואל הפגאני.

מאבון - יום השוויון הסתָיוי 
חג השוויון הסתיוי, בית הקציר, מאבון, או, לפי המסורת הנאו-דרואידית, אלבן אלפד, נחגג בין ה21 ל-24 בספטמבר. עיקרו של החג היא הודיה על פירות האדמה והכרה בצורך לחלוק אותם כדי להבטיח את ברכות האלים בחודשי החורף הקרבים. את השם מאבון (Mabon) טבע איידן קלי בסביבות 1970 כהתייחסות ל-  (אנ'), דמות מהמיתולוגיה הוולשית.

סמהיין (האלווין) 

סמהיין (מבוטא סה-וויין), שנחגג בשני הימים הראשונים של חודש נובמבר. נחשב על ידי הוויקנים לאחד מארבע השבתות החשובות יותר. סמהיין הוא זמן לציין את חייהם של המתים, ולעיתים קרובות זה כרוך בכבוד לאבות קדומים, לבני משפחה, לזקני האמונה, לחברים, לחיות מחמד ולאהובים אחרים שמתו. סמהיין מקביל לחגיגות של ליל כל הקדושים ושל יום המתים. בכמה טקסים מוזמנים רוחות הנפטרים להשתתף בחגיגות. זה נתפס כפסטיבל של חושך, שמאוזן בנקודה הפוכה של הגלגל על ידי פסטיבל בלטיין, שנחגג כפסטיבל של אור ופוריות.

פגאנים רבים מאמינים כי בימים שסביב סמאהין הגבול בין העולם הזה לעולם הבא נמצא בנקודה הדקה ביותר שלו בכל השנה, מה שמקל על התקשורת עם מי שעזב את העולם הזה.

פסטיבלים משניים 
בנוסף לשמונת הפסטיבלים העיקריים המשותפים לרוב הנאו-פגאניים, ישנם מספר חגים מינוריים במהלך השנה להנצחת אירועים שונים.

גרמאניים 

כמה מחופשות המופיעות ב"לוח השנה הרוני (אנ')" של ברית אסאטרו(אנ'):
 כתם של ואלי, חגיגה המוקדשת לאל ואלי ולאהבה - 14 בפברואר
 חג איינהראר, חגיגה לכבוד קרוב שנפטר בקרב - 11 בנובמבר
 כתם של האבות, חגיגת האבות והשורשים של החוגג, או אבות משותפים ממוצא גרמני - 11 בנובמבר 
 יום יגדרסיל, חגיגת עץ העולם יגדרסיל, של המציאות שהוא מייצג, של עצים וטבע - 22 באפריל
 Winterfinding, חגיגה אשר מציינת את תחילתו של החורף (אמצע אוקטובר)
 Summerfinding, חגיגה המציינת את תחילת הקיץ (אמצע אפריל)

מנהגים 
החגיגות של הפסטיבלים בדרך כלל מתקיימות בחוץ, בצורה של התכנסויות רחבות, סעודה והתבוננות בטבע המשתנה.

תאריכי חגיגה 
התאריכים בהם חוגגים פסטיבלים לרוב גמישים, אך ישנה הסכמה כללית על ימי החגיגה.

חלק מהפסטיבלים נחגגו במקור בהתאם למחזורי הירח, לכן נאו-פגאניים קלטיים לעיתים נוהגים לחגוג בתאריכים שונים כפי שאבותיהם חגגו בעבר.

פגאניים החיים בחצי הכדור הדרומי מקדמים לעיתים קרובות את המועדים הללו בשישה חודשים, כך שהם חופפים לעונות השנה שלהם.

מנחות 

מנחות מזון, משקה, חפצים שונים, וכו' הןן אמצעי פולחן מרכזי בפגאניזם כבר אלפי שנים. פרקטיקה פגאנית מודרנית נמנעת בתוקף מהקרבת בעלי חיים, ובמקום זה המנחות כוללות דגנים, עשבי תיבול, חלב, יינות, קטורת, מאפים, קריסטלים ועוד. היוצא מן הכלל - סעודות פולחניות, הכוללות לעיתים בשר, כאשר החלקים הבלתי אכילים של החיה נשרפים לעיתים קרובות כמנחות בזמן שהקהילה אוכלת את השאר. 

בנסיבות מסוימות קורבנות מוצעים לאלים ולאבות על ידי שרפה, קבורה והעלאת מנחות בשטח פתוח. המטרתה להראות הכרת תודה, לחזק את הקשרים בין בני האדם לאלוהי ובין חברי הקהילה.

תפיסות פגאניות

קלטי 
תפיסה מוטעית בקהילה הנאו-פגאנית, המושפעת מכתביו של רוברט גרייבס, היא כי לקלטים ההיסטוריים היה נרטיב כוללני עבור כל גלגל השנה.  לוחות השנה הקלטיים השונים כוללים כמה דפוסים מחזוריים הכוללים את האמונה במאזן בין אור לחושך. אמונות אלה משתנות בין התרבויות הקלטיות השונות. נאו-פגאניים שונים מקיימים בדרך כלל את ארבעת 'פסטיבלי האש' של לוח השנה הגאלי, וחלקם מקיימים גם את הפסטיבלים המקומיים האחרים.

סלאבי 

המיתולוגיה הסלאבית מספרת על סכסוך מתמשך בו מעורב פרון, אל הרעמים והברקים, וולס, האל השחור המקורנן של העולם התחתון. 

האיבה בין השניים היא ביוזמת ולס, שעלה פעם בשנה במעלה עץ העולם בדמות נחש ענק וגנב את הבקר האלוהי של פרון. פרון מגיב לאתגר זה על ידי רדיפה אחרי ולס, תוך כדי שהוא תוקף אותו עם הברקים שלו מהשמיים. ולס ממשיך להתגרות בפרון ובורח, מתחבא מאחורי בעלי חיים שונים, צמחים, בתים, ואפילו בני אדם. זה מסביר מדוע ברקים פוגעים בעצים או בבתים. בסופו של דבר פרון מתגבר ומנצח את ולס ומחזיר אותו למקומו בממלכת המתים.הרעיון כי סערות ורעמים הם למעשה קרב אלוהי הוא מרכזי בחילופי העונות. תקופות יבשות מוסברות כתוצאות הכאוטיות הנובעות מגניבתו של ולס. דואליות וסכסוך זה מייצגים התנגדות בין עקרונות של טבע, אדמה, מים, חומר וכאוס כפי שוולס מייצג, אל מול שמיים, רוח וסדר שמייצג פרון. זאת אינה התגשות בין טוב לרע, אלא בין שני חלקים בקיום האנושי.

בלילה הגדול (תחילת השנה החדשה) נולדים שני ילדיו של פרון - ג'רילו, אל הפריון והצמחייה ובן הירח, ומורנה, אלת הטבע והמוות בת השמש. באותו הלילה, ג'רילו נחטף ונלקח אל השאול, שם ולס מגדל אותו כבנו שלו. בזמן שוויון האביב, ג'רילו חוזר על פני הים מעולם המתים, מביא איתו פוריות וצמיחה. הוא פוגש את אחותו מורנה ומחזר אחריה. עם תחילת הקיץ, השניים נישָׂאים, מביאים פוריות ושפע לכדור הארץ, ומבטיחים קציר שופע. איחוד קרובת משפחתו של פרון ובנו המאומץ של ולס מביא לשלום בין שני אלים גדולים, ומונע סערות שעלולות לפגוע בקציר. לעומת זאת, לאחר הקציר ג'רילו בוגד באשתו והיא הורגת אותו כנקמה, מחזירה אותו לעולם התחתון ומחדשת איבה בין פרון לוולס. בלי בעלה, אל הפריון והצומח, מורנה - וכל הטבע איתה - נובלים וקופאת בחורף שלאחר מכן. היא צומחת לאלת החושך והכפור הישנה והמסוכנת, ובסופו של דבר מתה עד סוף השנה רק כדי להיוולד מחדש עם אחיה בשנה החדשה.

ויקה 

לפי ויקה, גלגל השנה מייצג את הדואליות בין האל לאלה. האלה המשולשת מייצגת שלושה אספקטים בחיי האישה - העלמה, האם והזקנה. היא נולדת כעלמה, גדלה להיות אם,  ולבסוף מזדקנת ונולדת מחדש כעלמה. מחזור זה מבוטא במופעי הירח במהלכי החודש. לעומת זאת, האל המקורנן מבוטא במחזור השמש במהלך השנה - הוא נולד מהאלה (כשהיא באספקט האם שלה) ביולת וגדל בכוחו עד ליום שוויון הקיץ בו הוא מגיע לשיאו ומתחיל בגוויעתו. בסמהיין, הוא יורד לשאול וביול הוא נולד שוב מחדש והגלגל ממשיך.

הלניזם 
המיתולוגיה היוונית מספרת על פרספונה, שהייתה נערה יפה ביותר והכול אהבוה, אך היא לא חיה על הר האולימפוס כמו הוריה, אלא העבירה את ימיה על פני האדמה, קוטפת פרחים ונוטעת צמחים יחד עם חברותיה. אולם האדס חמד אותה לעצמו, והחליט לחטוף אותה ולהביאה לממלכתו אשר מתחת לאדמה. יום אחד, בשעה שפרספונה טיילה כהרגלה על פני האדמה, האדס מימש את תוכניתו: הוא פרץ רכוב על מרכבתו מבקע באדמה, תפס את הנערה ההמומה, ולקח אותה איתו לשאול תחתיות. אף אחד, פרט לזאוס ולהליוס, השמש הרואה הכול, לא הבחין במאורע.

לאחר שנעלמה פרספונה, לא ידעה אמה, דמטר, את נפשה מצער: היא קיללה את חברותיה של בתה, שלא הצליחו למנוע את החטיפה, והפכה אותן לסירנות - ציפורים בעלות ראש אישה. היא שקעה בגעגועים לבתה והזניחה את האדמה, שחדלה לתת את תנובתה ולהצמיח את פריה.

בסופו של דבר נאלץ זאוס לפעול על מנת למנוע את האסון הממשמש ובא: הוא שלח את הרמס, שליח האלים, להאדס כדי שישיב את פרספונה לאמה. האדס אמנם החזיר את פרספונה, אך בטרם הלכה נתן לה לאכול מספר גרעיני רימון. גרעינים בודדים אלו היו פירות השאול ובשל אכילתם נאלצה פרספונה לשוב לשאול למספר חודשים (כול פעם לפי כמות הגרעינים) מדי שנה בשנה. אולם, בשאר חודשי השנה הותר לה לשוב לאולימפוס, ולבלות יחד עם אמה ועם יתר האלים. בזמן שהותה של פרספונה מתחת לאדמה הייתה אמה מתעטפת עצב וגוזרת כיליון על האדמה, ודמעותיה יורדות על הארץ, שהן בעצם הגשם. אך מששבה פרספונה לאמה, היא הייתה מתנערת מעיצבונה ומאפשרת לתבואה לפרוח ולהבשיל.

לכן, על פי המיתוס, מגיעים מדי שנה חודשי החורף והסתיו בהם האדמה הופכת קשה ואינה נותנת פרי, אך לאחריהם מגיעים חודשי האביב והקיץ, בהם פרספונה שבה מן השאול, ודמטר שוב מפרה את האדמה.

המיתולוגיה הכנענית 
האל מות לא מתרשם מניצחונו של האל בעל על האל ים ומאיים לפעור פיו ולבלוע אותו כזית.בעל ירא מפניו ונכנע ללא קרב, ומכריז שהוא עבדו לעולם. מות שמח על ניצחונו שנעשה ללא מלחמה ומורה לבעל לרדת לשאול ל"בית החופשית" משכן המתים, עם כל אשר לו: ענניו, סערותיו, רוחותיו, שתי נשותיו ושבעת נעריו.

האלה ענת אחותו של בעל, יורדת עם שפש (שמש) לשאול ויחד הן אוספות את גופתו של בעל ומעלות אותו לפסגת צפון. שם הן מבכות אותו וקוברות אותו. ענת מוצאת את מות, ומפצירה בו להחזיר לה את אחיה (='את מת תנ אחי'). מות מסרב ומתרברב כי בלע את בעל כטלה וכגדי, והוא בתוך לועו, במקום שבו אפילו השמש הזוהרת נעצרת. לאחר שעוברים חודשים ענת שליבה קשור מאוד לבעל, "כלב פרה לעגלתה", פוגשת שוב את מות, והפעם  היא אוחזת בו, מבקעת אותו בחרב, זורה אותו בכברה, שורפת אותו באש, טוחנת אותו ברחיים, וזורעת את פירוריו בשדה ואת שאריותיו אוכלים העופות.

בזמן זה, אל אבי האלים חלם חלום ובו בעל קם לתחייה, חוזר לרשת את הכס, יורד גשם רב, והשמים ממטירים שמן והנחלים מוליכים נופת. אל מחליט לתת את המלוכה לבעל הוא פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל האשר קם לתחייה לבסוף. בעל נלחם באויביו בני אשרה שהתמרדו כנגדו והורג בהם, ורק לאחר שהם מובסים לארץ, הוא חוזר לכס מלכותו.

קישורים חיצוניים 

 חגי הברית של Ásatrú
 לוח השנה הקדוש של אסטרו מאת וולק של אודין
 חגים ופסטיבלים נורדיים
 עונות (אסטרונומית) מאת ארכיאוסטרונומיה
 מדריך שיווי השמש וההיפוך
 גלגל שנת השמש ושתים עשרה חודשי הירח
 רשימת פסטיבלים הודו-אירופיים מסורתיים

הערות שוליים

פגניות
חגים ומועדים
פסטיבלים