הר אלברט

הר אלברט (באנגלית: Mount Elbert) הוא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הרוקי, הנקודה הגבוהה ביותר במדינת קולורדו שבארצות הברית, והפסגה השנייה בגובהה בארצות הברית הרציפה (אחרי הר ויטני). הר אלברט ממוקם ביער הלאומי סן איזבל, 19.4 ק"מ דרומית-מערבית לעיר לידוויל במחוז לייק, קולורדו.

ההר נקרא על שמו של מדינאי מקולורדו, סמואל היט אלברט, שהיה פעיל בתקופה המכוננת של המדינה. הנרי וו. סטקל היה הראשון שכבש את הפסגה, בשנת 1874. מסלולי הטיפוס הקלים והפופולריים ביותר מסווגים כ-Class 1 עד 2 או A+ בעגה של טיפוס הרים. לכן, הר אלברט מכונה לעיתים קרובות "הענק העדין" העומד בראש כל ההרים האחרים בהרי הרוקי.

גאוגרפיה 
הר אלברט שוכן מדרום-מערב ללידוויל, ולעיתים קרובות מושלג אפילו בקיץ. פסגות רבות מקיפות את הר אלברט מכל הכיוונים, והוא קרוב מאוד לפסגות הקולגיאטיות המרכזיות של קולורדו. הר מאסיב השכן, מצפון, הוא הפסגה השנייה בגובהה בהרי הרוקי והשלישית בגובהה בארצות הברית הרציפה, ופסגת לה פלאטה, מדרום, היא החמישית בגובהה בהרי הרוקי. אגמים תאומים שוכנים בבסיסו של הר אלברט. דנוור נמצאת כ-209 ק"מ מזרחית להר, וייל נמצאת כ-80 ק"מ מצפון, ואספן נמצאת כ-64 ק"מ מערבה להר. לידוויל, כ-26 ק"מ מצפון-מזרח, היא העיר הגדולה הקרובה ביותר. פסגת האם של הר אלברט היא הר ויטני בקליפורניה. אם מכלילים את אלסקה והוואי, הר אלברט הוא ההר הארבעה עשר בגובהו בארצות הברית.

תנאי מזג האוויר משתנים לעיתים קרובות במהירות, וסופות רעמים אחר הצהריים שכיחות בעונת הקיץ; סופות ברד ושלג אפשריים כל השנה. סערה חשמלית על פסגת ההר נחשבה מדהימה מספיק כדי לדווח עליה בגיליון יולי 1894 של Science.

גאולוגיה 
הר אלברט הוא חלק מרכס סוואטצ', התרוממות של ההאורוגנזה הלרמידית שנפרדה מרכס היתושים במזרח לפני כ-28 מיליון שנה. ראשי הרכס הזה היו מכוסים קרחונים, והם הותירו אחריהם מאפייני פסגה אופייניים. לדוגמה, בסיסו של הר אלברט בצד המזרחי חושף סלעי יסוד ענקיים וסלעים מותמרים שנוצרו בעת נסיגת הקרחונים, השוכנים על מורנה רוחבית. בהמשך צדו המזרחי של ההר יש קרקס קרחוני. יש גם אגמים מצפון ומדרום, אגם טורקיז והאגמים התאומים בהתאמה; האגמים התאומים הם תוצאה של הסכר הטבעי של מורנות הקצה, ואגם טורקיז נוצר על ידי סכר כיכר הסוכר המלאכותי.

הר אלברט מורכב ברובו מקוורציט. עם זאת, רכס הפסגה מורכב מסלע מותמר תשתיתי, שמקורו פרקמבריוני וגילו כ-1.7 מיליארד שנים. ישנן חדירות דלקתיות שונות כולל פגמטיט, כמו גם רצועות של גנייס וצפחה. שלא כמו הרים בגובה דומה במקומות אחרים, להר אלברט חסר גם שלג עולמים וגם מעגל בולט הפונה לצפון, מה שניתן לייחס למיקומו בין הרים אחרים בגובה דומה, דבר הגורם לו לקבל כמויות קטנות יחסית של משקעים.

היסטוריה 

הר אלברט נקרא על ידי כורים לכבודו של סמואל היט אלברט, משום שהוא תיווך בספטמבר 1873 בהסכם עם שבט יוט שפתח יותר מ-12,000 קמ"ר של אדמת שמורת אינדיאנים לפעילות כרייה והנחת מסילות ברזל. העלייה המתועדת הראשונה אל הפסגה נעשתה על ידי הנרי וו. סטקל ב-1874, כאשר סקר את ההר במסגרת סקר היידן.

גובהו של הר אלברט, שנמדד במקור כ-4,399 מטר, השתנה מאוחר יותר ל-4,401 מטר בעקבות הערכה מחודשת של הגבהים הממופים, מה שעורר מחאות. השינוי בפועל נעשה ב-1988; נראה שהטעות במדידה המקורית נבעה מגובה פני הים ב-1929. מחלוקת התעוררה לאחר השפל הגדול על הר אלברט ושכנו הר מאסיב, אשר נבדלים בגובהם רק ב-3.7 מטר. זה הוביל למחלוקת מתמשכת שהגיעה לשיא כאשר תומכי הר מאסיב בנו ערימות אבנים גדולות על הפסגה כדי להגביר את גובהה, רק כדי שתומכי הר אלברט יהרסו אותן כעבור כמה ימים. המאמץ בסופו של דבר לא צלח והר אלברט נותר הפסגה הגבוהה ביותר בקולורדו. העלייה הממונעת הראשונה אל ההר התרחשה ב-1949, כאשר רכב שטח נסע לפסגה, ככל הנראה כדי לבדוק את האפשרות לפיתוח אתר סקי על ההר.

החי והצומח 

פסגת הר אלברט היא סביבה אלפינית, הכוללת צמחים כמו Phacelia sericea (טייס שמיים), Hymenoxys grandiflora (זקן-ההר), ו-Geum rossii (שדון אלפיני). כמו כן, מצויים על ההר ערבה, כף אווז לבנה, גנציאנה ועוד. מתחת לקו העצים, ההר מיוער בכבדות, כאשר המדרונות התחתונים שלו מכוסים בתערובת של אורן מפותל, אשוחית ואשוח.

חלק מבעלי החיים שדווחו במהלך הטיפוס לפסגה כוללים דובים שחורים, מרמיטות, איילי פרדות, פיקות וגופרים; ישנם גם מינים רבים של ציפורים. איילים, שכווים, תרנגולי הודו וכבשים גדולי-קרניים נמצאים באזור במהלך הקיץ. דובי גריזלי חיו באזור בעבר אך נכחדו על ידי בני האדם.

טיפוס 

ישנם שלושה מסלולים עיקריים לעלייה להר, שכולם מגיעים לגובה של למעלה מ-1,200 מטר. המסלול הסטנדרטי עולה לפסגה ממזרח, החל משביל קולורדו שמצפון לעבר האגמים התאומים. שביל אלברט הצפוני (הראשי) באורך 7.4 ק"מ מתחיל קרוב למגרש הקמפינג של אלברט קריק, ועולה בערך 1,400 מטר. השביל פתוח לרוכבי סוסים, אופני הרים וציידים במהלך העונה. מסלול קל יותר, אך ארוך יותר, שביל דרום אלברט, שאורכו 8.9 ק"מ, מטפס 1,400 מטר בשיפוע נמוך משביל אלברט הצפוני, מתקרב מדרום ואז מטפס על הרכס המזרחי.

המסלול הקשה ביותר מבין המסלולים העיקריים הוא שביל הענן השחור, טיפוס בדרגה 2 שלוקח עשר עד ארבע עשרה שעות בהתאם לקצב, ועולה לגובה של 1,600 מטר, וכרוך גם בעלייה של תת-הפסגה, דרום אלברט, בגובה 4,308 מטר. גם מטפסים בריאים ומנוסים מדווחים על קושי רב במסלול זה, ואף על פי שיש שביל, המסלול תלול במיוחד, לא יציב וסלעי בחלקו. ישנם גם מסלולים העולים מן הצד המערבי, ומהרכס הדרום מערבי.

למרות המאמץ והכושר הגופני הדרוש, אף אחד מהמסלולים הקונבנציונליים לא דורש כישורי טיפוס הרים מקצועיים או ידע בטיפוס מצוקים. הסכנות העיקריות של ההר הן אלו המשותפות לכל ההרים הגבוהים, במיוחד מחלת גבהים. המחלה יכולה להשפיע על כל אחד, אפילו על מי שהתאקלם. במקרים חמורים היא עלולה להוביל לבצקת ריאות תלוית גובה ולבצקת מוחית שעלולה להוביל לקשיי נשימה, שיתוק ואף מוות. למטפסים מומלץ להתחיל את עלייתם בשעה 6 בבוקר או לפני כן. ולעלות ולרדת לפני אחר הצהריים המוקדמים כדי למזער את החשיפה לסופות רעמים אפשריות של אחר הצהריים בגובה רב. אף על פי שצורת העלייה המקובלת ביותר היא בטיולים רגליים, אנה אליזבת דיקינסון, הנואמת הידועה, עלתה להר על פרד שהושאל מממשלת ארצות הברית.

פנורמה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

אלברט
אלברט
אלברט