אדוארד א' וילסון

אדוארד אוסבורן וילסון (באנגלית: Edward Osborne Wilson; 10 ביוני 1929 – 26 בדצמבר 2021; ידוע כ-EO Wilson) היה ביולוג רב השפעה, חוקר טבע וסופר אמריקאי. התמחותו הביולוגית הייתה מירמקולוגיה, חקר הנמלים, והוא נחשב למומחה המוביל בעולם בתחום זה.

וילסון כונה "אבי הסוציוביולוגיה" ו"אבי המגוון הביולוגי" בשל היותו פעיל למען איכות הסביבה ובשל הרעיונות החילוניים-הומניסטיים והדאיסטים שלו. בין תרומותיו לתאוריה האקולוגית - תורת הביוגאוגרפיה של האיים, אותה פיתח בשיתוף עם האקולוג המתמטי רוברט מקארתור. תאוריה זו שימשה בסיס לתחום עיצוב אזורי השימור, כמו גם התאוריה הנייטרלית המאוחדת של המגוון הביולוגי של סטפן פ' האבל (Hubbel).

וילסון היה פרופסור באוניברסיטת פלגרינו, פרופסור אמריטוס באנטומולוגיה במחלקה לביולוגיה אורגניזמית ואבולוציונית באוניברסיטת הרווארד, מרצה באוניברסיטת דיוק ועמית בוועדה לחקירה ספקנית (Committee for Skeptical Inquiry). האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, המעניקה את פרס נובל, העניקה לד"ר וילסון את פרס קראפורד, פרס שנועד לכסות תחומים שאינם מכוסים על ידי פרסי נובל (ביולוגיה, אוקיינוגרפיה, מתמטיקה, אסטרונומיה וכו'). וילסון הוא חתן הפרס ההומניסטי של האקדמיה הבינלאומית להומניזם, זכה פעמיים בפרס פוליצר לספרות כללית (על ספרו "על טבע האדם" ב-1979, ועל ספרו "הנמלים" ב-1991) וחיבר רבי מכר של הניו יורק טיימס, "הכיבוש החברתי של כדור הארץ" (The Social Conquest of Earth), "מכתבים למדען צעיר" (Letters to a Young Scientist) ו"משמעות הקיום האנושי" (The Meaning of Human Existence).

וילסון כתב מעל 30 ספרים ופרסם מעל 430 מאמרים מדעיים, חלקם מהמצוטטים ביותר בהיסטוריה, שהופיעו על שער כתבי העת Nature ו-Science. מאמריו "Character displacement" שפורסם ב-1956 בשיתוף עם ויליאם בראון ג'וניור, "Theory of Island Biogeography" שהוכן עם רוברט מקארתור ב-1967, "Experimental zoogeography of islands: the colonization of empty islands" בשנת 1969 עם ד' ס' סימברלוף וספריו "חברות החרקים" ו"סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה" זכו בפרס Science Citation Classic, הפרס החשוב ביותר שמזהה את היצירות המצוטטות ביותר או היצירות שהן המקור הרווח ביותר לאזכור בתחום מחקרן.

וילסון קיבל מעל 150 פרסים ומדליות יוקרתיות ברחבי העולם, כמו גם מעל 40 תוארי דוקטור לשם כבוד. הוא חבר כבוד במעל 30 ארגונים, אקדמיות ומוסדות בעלי שם עולמי ויוקרתי. הוא הוזמן לתת הרצאות בלמעלה מ-100 אוניברסיטאות ומוסדות ברחבי העולם. שני מיני בעלי חיים נקראו בשמות מדעיים לכבודו.

ב-1995 נבחר וילסון לאחד מ-25 האישים המשפיעים ביותר באמריקה על ידי Time, וב-1996 דירג אותו סקר בינלאומי כאחד ממאה המדענים המשפיעים בהיסטוריה. בשנת 2000, כינו אותו המגזינים "טיים" ו"אודובון" (Audubon) "אחד מ-100 אנשי איכות הסביבה המובילים של המאה". בשנת 2005 כינה אותו Foreign Policy "אחד ממאה האינטלקטואלים החשובים בעולם". בשנת 2008 נבחר וילסון לאחד ממאה המדענים החשובים בהיסטוריה על ידי אנציקלופדיה בריטניקה. בשנים שלאחר מכן נכלל במספר רב של רשימות דומות, בהן הרשימה "50 המדענים המשפיעים ביותר בעולם כיום" שהוכנה על ידי TheBestSchools.

ראשית חייו 
וילסון נולד בברמינגהאם שבאלבמה וגדל בעיקר בסביבות וושינגטון הבירה ובאזור הכפרי סביב מוביל, אלבמה. מגיל צעיר התעניין בטבע. הוריו, אדוארד ואינז וילסון, התגרשו כשהיה בן שבע. חוקר הטבע הצעיר גדל בכמה ערים ועיירות עם אביו ואמו החורגת.

בשנה בה התגרשו הוריו, התעוור וילסון בעין אחת בתאונת דיג. הוא סבל במשך שעות, אבל המשיך לדוג. הוא לא התלונן כי היה להוט להישאר בחוץ ולהמשיך בצפייה בטבע. הוא לא פנה לטיפול רפואי. מספר חודשים לאחר מכן, אישונו הימני התערפל עם קטרקט. הוא אושפז בבית החולים פנסקולה כדי להסיר את העדשה. וילסון כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הניתוח היה ניסיון מפחיד של המאה ה-19". וילסון נותר עם ראייה מלאה בעינו השמאלית של 20/10. החזון של 20/10 הניע אותו להתמקד ב"דברים קטנים": "שמתי לב לפרפרים ולנמלים יותר מאשר ילדים אחרים, והתעניינתי בהם באופן אוטומטי".

אף על פי שאיבד את הראייה הסטריאוסקופית שלו, עדיין יכול היה לראות אותיות קטנות ושערות על גופם של חרקים קטנים. יכולתו המופחתת להתבונן ביונקים ובציפורים הביאה אותו להתרכז בחרקים.

בגיל תשע ערך וילסון את מסעות התצפיות הראשונות שלו, בפארק רוק קריק בוושינגטון הבירה. הוא החל לאסוף חרקים והפגין תשוקה לפרפרים. הוא לכד אותם באמצעות רשתות עשויות ממטאטאים, מתלי מעילים ושקיות בד לייצור גבינה. היציאה למסעות אלה הובילה להיקסמותו של וילסון מנמלים. הוא תיאר באוטוביוגרפיה שלו איך יום אחד משך את קליפת העץ הנרקב וגילה מתחתיו נמלי ציטרונלה. נמלי העבודה שמצא היו "נמוכות ושמנות, בעלות ברק צהוב, ופלטו ריח לימוני חזק". וילסון אמר שהאירוע הותיר עליו "רושם חי ומתמשך". הוא זכה בפרס צופי הנשר והיה מנהל הטבע של מחנה הקיץ שלו בצופים. בגיל 18, מתוך כוונה להפוך לאנטומולוג, החל באיסוף זבובים, אבל המחסור בסיכות חרקים עקב מלחמת העולם השנייה גרם לו לעבור לנמלים, שניתן לאחסן בבקבוקונים. בעידודה של מריון ר' סמית', מירמקולוגית מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון, החל וילסון בסקר כל הנמלים באלבמה. מחקר זה הוביל אותו לדווח על המושבה הראשונה של נמלי אש בארצות הברית, ליד נמל מוביל.

חינוך 
בחשש שאולי לא יוכל להרשות לעצמו ללכת לאוניברסיטה, ניסה וילסון להתגייס לצבא ארצות הברית. הוא תכנן לזכות במלגת חינוך מטעם ממשלת ארצות הברית, אך נכשל בבדיקה הרפואית של הצבא עקב ליקוי ראייתו. וילסון נרשם לאוניברסיטת אלבמה שם סיים תואר ראשון ושני בביולוגיה ב-1950. בשנת 1951 עבר לאוניברסיטת הרווארד.

הוא התקבל לאגודת העמיתים של הרווארד וכך נסע במשלחות אל מעבר לים, אסף מיני נמלים בקובה ובמקסיקו וטייל בדרום האוקיינוס השקט, כולל באוסטרליה, גינאה החדשה, פיג'י, קלדוניה החדשה וסרי לנקה. ב-1955 וילסון סיים דוקטורט, והתחתן עם איירין קלי.

קריירה 
מ-1956 עד 1996 היה וילסון חלק מהפקולטה של הרווארד. הוא התחיל כטקסונום נמלים ועבד על הבנת המיקרו-אבולוציה שלהן, כיצד התפתחו למינים חדשים על ידי בריחה מסביבות בעלות חסרונות ומעבר לבתי גידול חדשים. הוא פיתח תאוריה של "מחזור המינים" (Taxon cycle).

הוא שיתף פעולה עם המתמטיקאי ויליאם בוסרט (Bossert) וגילה את הטבע הכימי של תקשורת נמלים באמצעות פרומונים. בשנות ה-60 שיתף פעולה עם המתמטיקאי והאקולוג רוברט מקארתור בפיתוח התאוריה על שיווי המשקל של המינים. בשנות ה-70 הוא ודניאל ס' סימברלוף בדקו תאוריה זו על איי מנגרובים זעירים בפלורידה קיז. הם חיסלו את כל מיני החרקים באזור קטן וצפו באכלוסו מחדש על ידי מינים חדשים. ספרם של וילסון ומקארתור Theory of Island Biogeography הפך לטקסט אקולוגי מכונן.

ב-1971 פרסם וילסון את הספר "חברות החרקים", על הביולוגיה של חרקים חברתיים כמו נמלים, דבורים, צרעות וטרמיטים. ב-1973 מונה לאוצר החרקים במוזיאון לזואולוגיה השוואתית. ב-1975 פרסם את הספר סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה (Sociobiology: The New Synthesis) בו יישם את התיאוריות שלו לגבי התנהגות חרקים על בעלי חוליות, ובפרק האחרון, על בני אדם. הוא שיער שנטיות שהתפתחו והועברו בתורשה אחראיות לארגון החברתי ההיררכי בקרב בני אדם. ב-1978 פרסם את ספרו On Human Nature, שעסק בתפקידה של הביולוגיה באבולוציה של התרבות האנושית וזכה בפרס פוליצר לספרות עיון כללית.

ב-1981, לאחר ששיתף פעולה במחקר עם צ'ארלס לומסדן (Lumsden), פרסם וילסון את Genes, Mind and Culture, תאוריה של קו-אבולוציה של תרבות וגנים. ב-1990 פרסם את "הנמלים", שנכתב בשיתוף עם ברט הולדובלר. הספר זכה בפרס פוליצר לעיון כללי - ספרו השני של וילסון שזכה בפרס זה.

בשנות ה-90 פרסם וילסון את "מגוון החיים" (1992), אוטוביוגרפיה בשם "איש-הטבע" (Naturalist) יצאה לאור בשנת 1994 ו-Consilience: The Unity of Knowledge (יצאה לאור בשנת 1998) על אחדות מדעי הטבע והחברה.

פרישה לגמלאות 
בשנת 1996 פרש וילסון רשמית מאוניברסיטת הרווארד, שם המשיך לכהן בתפקידי פרופסור אמריטוס ואוצר כבוד באנטומולוגיה. הוא ייסד את EO Wilson Biodiversity Foundation, המממנת את פרס הכתיבה PEN/EO Wilson למדעי הספרות והיא קרן עצמאית בבית הספר לאיכות הסביבה של ניקולס באוניברסיטת דיוק. וילסון הפך למרצה מיוחד באוניברסיטת דיוק כחלק מההסכם.

וילסון פרסם את הספרים הבאים במהלך המאה ה-21:
 The Future of Life, 2002
 Pheidole in the New World: A Dominant, Hyperdiverse Ant Genus, 2003
 From So Simple a Beginning: Darwin's Four Great Books, 2005
 The Creation: An Appeal to Save Life on Earth, September 2006
 Nature Revealed: Selected Writings, 1949–2006
 The Superorganism: The Beauty, Elegance, and Strangeness of Insect Societies, 2009
 Anthill: A Novel, April 2010
 Kingdom of Ants: Jose Celestino Mutis and the Dawn of Natural History in the New World, 2010
 The Leafcutter Ants: Civilization by Instinct, 2011
 The Social Conquest of Earth, 2012
 Letters to a Young Scientist, 2014
 A Window on Eternity: A Biologist's Walk Through Gorongosa National Park, 2014
 The Meaning of Human Existence, 2014
 Half-Earth: Our Planet's Fight for Life, 2016
 Genesis: The Deep Origin of Societies, 2019
 Tales from the Ant World, 2020

וילסון ואשתו איירין התגוררו בלקסינגטון, מסצ'וסטס. בתו קתרין ובעלה ג'ונתן מתגוררים בסמוך, בסטאו, מסצ'וסטס.

ספרים

סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה, 1975 
וילסון השתמש בסוציוביולוגיה ובעקרונות אבולוציוניים כדי להסביר את התנהגותם של חרקים חברתיים ולאחר מכן - כדי להבין את ההתנהגות החברתית של בעלי חיים אחרים, כולל בני אדם, ובכך ביסס את הסוציוביולוגיה כתחום מדעי חדש. הוא טען שכל התנהגות בעלי חיים, כולל זו של בני אדם, היא תוצר של תורשה, גירויים סביבתיים וחוויות עבר, ושרצון חופשי הוא אשליה. הוא התייחס לבסיס הביולוגי של ההתנהגות כ"רצועה גנטית". ההשקפה הסוציוביולוגית היא שכל התנהגות חברתית של בעלי חיים נשלטת על ידי כללים אפיגנטיים שעובדו על ידי האבולוציה. התאוריה והמחקר הללו הוכיחו את עצמם כמכוננים, שנויים במחלוקת ומשפיעים. 

וילסון טען שיחידת הברירה היא גן, המרכיב הבסיסי של התורשה. מטרת הברירה היא בדרך כלל הפרט, הנושא מכלול של גנים מסוגים מסוימים. לגבי השימוש בברירת שארים בהסבר התנהגותם של חרקים אאוסוציאליים, "ההשקפה החדשה שאני מציע היא שזו הייתה ברירה קבוצתית לאורך כל הדרך, רעיון שנוסח לראשונה על ידי דרווין".

המחקר הסוציוביולוגי היה בזמנו שנוי במחלוקת במיוחד בכל הנוגע ליישום שלו על בני אדם. התאוריה ביססה טיעון מדעי לדחיית הדוקטרינה הנפוצה של טאבולה ראסה, הגורסת כי בני אדם נולדים ללא כל תוכן נפשי מולד וכי התרבות פועלת כדי להגביר את הידע האנושי ולסייע בהישרדות ובהצלחה בהפצת הגנים על ידי התרבות. בפרק האחרון של הספר טען וילסון שהמוח האנושי מעוצב על ידי תורשה גנטית באותה מידה שהוא מעוצב על ידי תרבות, אם לא יותר. וילסון טען שיש מגבלות על מידת ההשפעה שיכולה להיות לגורמים חברתיים וסביבתיים על שינוי ההתנהגות האנושית.

ביקורת 
"סוציוביולוגיה" זכתה בתחילה לביקורת מהותית. כמה מעמיתיו של וילסון בהרווארד, כמו ריצ'רד לוונטין וסטיבן ג'יי גולד, התנגדו נחרצות לרעיונותיו בנוגע לסוציוביולוגיה. גולד, לוונטין ואחרים מקבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה מאזור בוסטון כתבו "נגד "סוציוביולוגיה" במכתב פתוח שביקר את "השקפה הדטרמיניסטית של וילסון על החברה האנושית והפעולה האנושית". אף על פי שהמכתב מיוחס לחברי קבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה, נראה שלוונטין היה הכותב הראשי. בראיון ב-2011 אמר וילסון, "אני מאמין שגולד היה שרלטן. אני מאמין שהוא... חיפש מוניטין ואמינות כמדען וכסופר, והוא עשה זאת בעקביות על ידי עיוות של מה שאמרו מדענים אחרים והגה טיעונים המבוססים על העיוות הזה."

עבודתו של מרשל סהלינס משנת 1976 "השימוש והשימוש לרעה בביולוגיה" (The Use and Abuse of Biology) הייתה ביקורת ישירה על התיאוריות של וילסון.

הייתה גם אופוזיציה פוליטית. הסוציוביולוגיה הציתה מחדש את הדיון על שאלת תפקידם ומשקלם של התורשה והסביבה בעיצוב הפרט. וילסון הואשם בגזענות, שנאת נשים ואהדה לאיגניקה. בנובמבר 1978 הותקפה הרצאתו על ידי הוועד הבינלאומי נגד גזענות, קבוצת חזית של מפלגת הלייבור הפרוגרסיבית המרקסיסטית. חבר הקבוצה שפכה קנקן מים על ראשו של וילסון וקראה "וילסון, אתה רטוב כולך" בכנס AAAS (American Association for the Advancement of Science).  וילסון דיבר מאוחר יותר על התקרית כמקור לגאווה: "אני מאמין ש. . . הייתי המדען היחיד בתקופה המודרנית שהותקף פיזית בגלל רעיון."

התנגדויות של נוצרים אוונגליסטים כללו את זו של פול א' רות'רוק ב-1987: "לסוציוביולוגיה יש פוטנציאל להפוך לדת של חומרנות מדעית." הפילוסופית מרי מידג'לי נתקלה בסוציוביולוגיה בתהליך כתיבת "החיה והאדם" (1979) ושכתבה באופן משמעותי את הספר כדי להביע ביקורת על דעותיו של וילסון. מידג'לי שיבחה את הספר על טיפולו בנושאי חקר התנהגות בעלי חיים, בהירות, למדנות והיקף אנציקלופדי, אך מתחה ביקורת רבה על וילסון עקב בלבול מושגי, מדעניזם (scientism) ואנתרופומורפיזם של גנטיקה.

הספר והאופן בו התקבל הוזכרו בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind (המוח הצודק) כמו גם בספר The Agile Gene של מאט רידלי (תורגם לעברית בשם "האב, הבן והגן").

על טבע האדם, 1978 
וילסון כתב בספרו "על טבע האדם" מ-1978, "האפוס האבולוציוני הוא כנראה המיתוס הטוב ביותר שיהיה לנו אי פעם". תהילתו של וילסון גרמה לשימוש בביטוי אפוס האבולוציה. הספר זכה בפרס פוליצר בשנת 1979.

הנמלים, 1990 
וילסון, יחד עם ברט הולדובלר, ביצעו מחקר שיטתי של נמלים והתנהגות נמלים, שהגיע לשיאו בעבודה האנציקלופדית "הנמלים" משנת 1990. ניתן להסביר הקרבה עצמית מצד נמלים בודדות על בסיס האינטרסים הגנטיים שלהן בהישרדות האחיות, איתן הן חולקות 75% מהגנים שלהן (אם כי המקרה בפועל הוא שמלכות של מינים מסוימים מזדווגות עם מספר זכרים ולכן חלק מהעובדים במושבה יהיו קשורים רק ב-25%. על כן, וילסון טען להסבר סוציוביולוגי לכל התנהגות חברתית על פי המודל של התנהגות החרקים החברתיים.

וילסון אמר בהתייחסות לנמלים "קרל מרקס צדק, הסוציאליזם עובד, פשוט היה לו מין לא נכון". הוא טען שנמלים בודדות ומינים אאוסוציאליים אחרים הצליחו להגיע לכושר דרוויני גבוה יותר, תוך שהם מעמידים את צורכי המושבה מעל הצרכים שלהם כאינדיבידואלים, משום שחסרה להם עצמאות רבייה: נמלים אינדיבידואליות אינן יכולות להתרבות ללא מלכה, ולכן הן יכולות רק להגביר את כשירותן על ידי פעולה לשיפור הכושר של המושבה כולה. לבני אדם, לעומת זאת, יש עצמאות רבייה, ולכן בני אדם בודדים נהנים מרמת כושר דרוויניסטית מרבית אותה הם יכולים להשיג, על ידי שמירה על הישרדותם והישרדות צאצאים משלהם.

Consilience (פיוס), 1998 
בספרו מ-1998 Consilience: The Unity of Knowledge, וילסון דן בשיטות ששימשו לאיחוד המדעים, ואולי יוכלו לאחד את המדעים עם מדעי הרוח. וילסון השתמש במונח "פיוס" כדי לתאר את הסינתזה של ידע מתחומים מיוחדים שונים של מחקר אנושי. הוא הגדיר את הטבע האנושי כאוסף של כללים אפיגנטיים, דפוסים גנטיים של התפתחות מנטלית. לדבריו, תרבות וטקסים הם תוצרים, לא חלקים, מהטבע האנושי, אמנות היא לא חלק מהטבע האנושי, אבל ההערכה שלנו לאמנות היא כן. הוא הציע חקר מושגים כמו הערכת אמנות, פחד מנחשים או טאבו גילוי עריות (אפקט וסטרמרק) בשיטות מדעי הטבע והפיכת נושאים אלה לחלק ממחקר בין-תחומי.

הספר הוזכר בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind.

אמונות רוחניות ופוליטיות

הומניזם מדעי 
וילסון טבע את הביטוי הומניזם חילוני-מדעי כ"תפיסת העולם היחידה התואמת את הידע ההולך וגדל של הידע על העולם האמיתי וחוקי הטבע" ואת הנחיצות של שיפור מצב האדם. בשנת 2003 היה אחד החותמים על המניפסט ההומניסטי.

אלוהים ודת 
בשאלת האל, תיאר וילסון את עמדתו כדאיזם זמני, הכחיש את תווית האתאיסט, והעדיף את הכינוי "אגנוסטי". הוא הסביר את נטיותו מאמונות מסורתיות: "נסחפתי מהכנסייה, לא באופן אגנוסטי או כאתאיסט באופן מוחלט, אלא רק בכך שאני כבר לא בפטיסט ונוצרי." וילסון טען שהאמונה באלוהים וטקסי הדת הם תוצרים של אבולוציה. הוא טען שאין לדחות אותם או לבטל אותם, אלא לחקור אותם באופן מדעי כדי להבין טוב יותר את משמעותם לטבע האנושי. בספרו The Creation, הציע שמדענים "יושיטו יד בידידות" למנהיגים דתיים ויבנו איתם ברית, כי "מדע ודת הם שניים מהכוחות החזקים ביותר על פני כדור הארץ והם צריכים להתאחד כדי להציל את הבריאה."

וילסון פנה לקהילה הדתית במעגל ההרצאות במידלנד קולג', טקסס, למשל, ו"הפנייה קיבלה 'תשובה מסיבית'", נכתבה אמנה ו"שותפות תפעל לתוצאה משמעותית ככל שהזמן עובר".

לעומת זאת, בראיון ל-New Scientist שפורסם ב-21 בינואר 2015, אמר וילסון כי "הדת 'גוררת אותנו למטה' ויש לחסל אותה 'למען הקידמה האנושית', ו"למען התקדמות אנושית, הדבר הטוב ביותר שנוכל לעשות יהיה להפחית, עד כדי חיסול, אמונות דתיות".

אקולוגיה 
וילסון אמר שאם יוכל להתחיל את חייו מחדש, יעבוד באקולוגיה מיקרוביאלית, כאשר דן בחידוש תחומי המחקר המקוריים שלו מאז שנות ה-60. הוא חקר את ההכחדות ההמוניות של המאה ה-20 ויחסן לחברה המודרנית, וב-1998 טען לגישה אקולוגית:
"כשאתה כורת יער, יער עתיק במיוחד, אתה לא רק מסיר הרבה עצים גדולים וכמה ציפורים שמתעופפות בחופה. אתה מסכן באופן דרסטי מגוון עצום של מינים במרחק של כמה קילומטרים רבועים ממך. מספר המינים הללו עשוי להגיע לעשרות אלפים. ... רבים מהם עדיין לא מוכרים למדע, והמדע עדיין לא גילה את תפקיד המפתח שמילאו בתחזוקה של אותה מערכת אקולוגית, כמו במקרה של פטריות, מיקרואורגניזמים ורבים מהחרקים."
מסוף שנות ה-70 היה וילסון מעורב בשימור הגלובלי של המגוון הביולוגי, תרם וקידם מחקר. ב-1984 פרסם את Biophilia, מחקר הבסיס האבולוציוני והפסיכולוגי של משיכת האנושות לסביבה הטבעית. מחקר זה הציג את המילה ביופיליה שהשפיעה על עיצוב אתיקה של שימור מודרנית. בשנת 1988 ערך וילסון את כרך המגוון הביולוגי, בהתבסס על הליכים של הוועידה הלאומית הראשונה של ארצות הברית בנושא, שהכניסה לשפה גם את המונח "מגוון ביולוגי". מחקר זה היה בעל השפעה רבה ביצירת התחום המודרני של חקר המגוון הביולוגי. ב-2011 הוביל וילסון משלחות מדעיות לפארק הלאומי גורונגוסה במוזמביק ולארכיפלג של ונואטו וקלדוניה החדשה בדרום מערב האוקיינוס השקט. וילסון היה חלק מתנועת השימור הבינלאומית, כיועץ למכון כדור הארץ של אוניברסיטת קולומביה, כמנהל המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, וארגונים וקרנות כגון Conservation International, The Nature Conservancy והקרן העולמית לשימור חיות הבר.

הבנת היקף משבר ההכחדה הובילה אותו לתמוך בהגנה על יערות, כולל "החוק להצלת יערות אמריקה", שהוצג לראשונה ב-1998, ושוב ושוב עד 2008, אך מעולם לא נחקק בפועל. הצהרת Forests Now קוראת למנגנונים חדשים מבוססי שווקים להגנה על יערות טרופיים. בשנת 2014 קרא להפריש 50% משטח כדור הארץ למינים אחרים כדי שאלו ישגשגו בהם, כאסטרטגיה האפשרית היחידה לפתור את משבר ההכחדה. השפעתו של וילסון בנוגע לאקולוגיה באמצעות מדע פופולרי סוקרה על ידי אלן ג'י גרוס (2018).

וילסון סייע בהשקת יוזמת האנציקלופדיה של החיים (EOL) במטרה ליצור מסד נתונים גלובלי שיכלול מידע על 1.9 מיליון המינים המוכרים על ידי המדע. זהו מאגר דיגיטלי פתוח וניתן לחיפוש תכונות אורגניזם, מדידות, אינטראקציות ונתונים אחרים. חברו לו מעל 300 שותפים בינלאומיים ומדענים רבים, כדי לספק למשתמשים גישה גלובלית לידע על החיים על פני כדור הארץ. וילסון גילה ותיאר יותר מ-400 מינים של נמלים.

פרסים וכבוד 

אותות ההצטיינות המדעית והשימור של וילסון כוללים את התארים והמינויים הבאים:
 חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, נבחר ב-1959
 חבר באקדמיה הלאומית למדעים, נבחר ב-1969
 המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 1976
 פרס ליידי, 1979, מהאקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה
 פרס פוליצר על ספרו על טבע האדם, 1979
 פרס טיילר להישגים סביבתיים, 1984
 פרס ECI, המכון הבינלאומי לאקולוגיה, אקולוגיה יבשתית, 1987
 דוקטור לשם כבוד מהפקולטה למתמטיקה ומדעים באוניברסיטת אופסלה, שוודיה, 1987
 פרס צלחת הזהב של האקדמיה להישגים, 1988
 פרס קראפורד, 1990, פרס המוענק על ידי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
 פרס פוליצר על ספרו נמלים (עם ברט הולדובלר), 1991
 הפרס הבינלאומי לביולוגיה, 1993
 פרס קרל סייגן להבנת הציבור במדע, 1994
 מדליית Audubon של האגודה הלאומית אודובון, 1995
 25 האנשים המשפיעים ביותר של מגזין טיים באמריקה, 1995
 מדליית בנג'מין פרנקלין עבור הישג מצטיין במדעי החברה הפילוסופית האמריקאית, 1998.
 הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית לשנת 1999
 פרס לואיס תומאס לכתיבה על מדע, 2000
 פרס נירנברג, 2001
 פרס צופי הנשר המכובד לשנת 2004
 Dauphin Island Sea Lab הטבילה את ספינת המחקר החדשה ביותר שלה על שמו, R/V EO Wilson, ב-2005.
 מדליית כסף - פרס על שם לינאוס, 2006
 מדליית אדיסון אמרי וריל ממוזיאון פיבודי להיסטוריה של הטבע, 2007
 פרס TED 2007 ניתן מדי שנה לשלושה אנשים שהשפיעו לטובה על החיים על כדור הארץ.
 XIX Premi Internacional Catalunya 2007
 חבר ב-World Knowledge Dialogue מועצת הכבוד, ומדען במעון לסימפוזיון 2008 שאורגן בקרנס-מונטנה (שווייץ).
 תואר מרצה לשם כבוד, אוניברסיטת איווה, 2008–2009
 EO Wilson Biophilia Center במטע נוקוסה במחוז וולטון, פלורידה סרטון 2009
 מדליית מועדון החוקרים, 2009
 פרס BBVA Frontiers of Knowledge לשנת 2010 בקטגוריית ביולוגיה של אקולוגיה ושימור
 מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות, 2010
 פרס Heartland לסיפורת לשנת 2010 על הרומן הראשון שלו Anthill: A Novel
 איש תקשורת המדע של EarthSky, 2010
 פרס הקוסמוס הבינלאומי, 2012
 המדליה הבינלאומית של קיו (2014)
 דוקטור למדע, honoris causa, מההמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע (2014)
 פרס הארפר לי לשנת 2016
 כינוי המין Myrmoderus eowilsoni (2018) על שמו.
 בכינוי המין Miniopterus wilsoni (2020) על שמו.

עבודות עיקריות 
 , coauthored with William Brown Jr.; paper honored in 1986 as a Science Citation Classic, i.e., as one of the most frequently cited scientific papers of all time.
 The Theory of Island Biogeography, 1967, Princeton University Press (2001 reprint), , with Robert H. MacArthur
 The Insect Societies, 1971, Harvard University Press, 
 Sociobiology: The New Synthesis 1975, Harvard University Press, (Twenty-fifth Anniversary Edition, 2000 )
 On Human Nature, 1979, Harvard University Press, , winner of the 1979 Pulitzer Prize for General Nonfiction.
 Genes, Mind and Culture: The Coevolutionary Process, 1981, Harvard University Press, 
 Promethean Fire: Reflections on the Origin of Mind, 1983, Harvard University Press, 
 Biophilia, 1984, Harvard University Press, 
 Success and Dominance in Ecosystems: The Case of the Social Insects, 1990, Inter-Research, 
 The Ants, 1990, Harvard University Press, , Winner of the 1991 Pulitzer Prize, with Bert Hölldobler
 The Diversity of Life, 1992, Harvard University Press, , The Diversity of Life: Special Edition, 
 The Biophilia Hypothesis, 1993, Shearwater Books, , with Stephen R. Kellert
 Journey to the Ants: A Story of Scientific Exploration, 1994, Harvard University Press, , with Bert Hölldobler
 Naturalist, 1994, Shearwater Books, 
 In Search of Nature, 1996, Shearwater Books, , with Laura Simonds Southworth
 Consilience: The Unity of Knowledge, 1998, Knopf, 
 The Future of Life, 2002, Knopf, 
 Pheidole in the New World: A Dominant, Hyperdiverse Ant Genus, 2003, Harvard University Press, 
 The Creation: An Appeal to Save Life on Earth, September 2006, W. W. Norton & Company, Inc. ISBN 978-0-393-06217-5
 Nature Revealed: Selected Writings 1949–2006, 
 The Superorganism: The Beauty, Elegance, and Strangeness of Insect Societies, 2009, W.W. Norton & Company, Inc. ISBN 978-0-393-06704-0, with Bert Hölldobler
 Anthill: A Novel, April 2010, W. W. Norton & Company, Inc. ISBN 978-0-393-07119-1
 Kingdom of Ants: Jose Celestino Mutis and the Dawn of Natural History in the New World, 2010, Johns Hopkins University Press, Baltimore, with José María Gómez Durán 
 The Leafcutter Ants: Civilization by Instinct, 2011, W.W. Norton & Company, Inc. ISBN 978-0-393-33868-3, with Bert Hölldobler
 The Social Conquest of Earth, 2012, Liveright Publishing Corporation, New York, 
 Letters to a Young Scientist, 2014, Liveright, 
 A Window on Eternity: A Biologist's Walk Through Gorongosa National Park, 2014, Simon & Schuster, 
 The Meaning of Human Existence, 2014, Liveright, 
 Half-Earth, 2016, Liveright, 
 The Origins of Creativity, 2017, Liveright, 
 Genesis: The Deep Origin of Societies, 2019, Liveright; 
 Tales from the Ant World, 2020, Liveright, 
 Naturalist: A Graphic Adaptation November 10, 2020, Island Press;

עבודות ערוכות 
 מתוך So Simple a Beginning: Darwin's Great Books, בעריכה עם הקדמות מאת אדוארד א' וילסון (2005 WW Norton)

קישורים חיצוניים 

 מריו לויולה, אדוארד וילסון ניצח בכוח המדע והספר, באתר מידה, 9 בינואר 2022
 
 יונת אשחר, "היורש של דרווין" הלך לעולמו, ynet, 28.12.21
 
 קורות חיים
 EO Wilson Foundation
 EO Wilson Biophilia Center

הערות שוליים 

בוגרי אוניברסיטת אלבמה
זוכי פרס פוליצר: ספרות עיונית
פילוסופים של המדע
זוכי המדליה הלאומית למדעים
חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
חוקרי אבולוציה של האדם
סגל אוניברסיטת הרווארד
בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד
עמיתים זרים בחברה המלכותית
חוקרי אבולוציה
פעילי איכות הסביבה אמריקאים
כותבי אוטוביוגרפיה אמריקאים
פעילים חברתיים אמריקאים
אמריקאים שנולדו ב-1929
אמריקאים שנפטרו ב-2021
חשיבה מקיימת