אל-בריה

אל-בריה (בערבית: البريّة) היה כפר ערבי בנפת רמלה, אשר שכן כ-5 קילומטר מדרום-מזרח לעיר רמלה, בסמוך לכפרים אל קובאב ואבו שושה, על הגדה המערבית של נחל גזר. הכפר נכבש ב-10 ביוני 1948, לפני  ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, לאחר שתושביו ברחו ממנו. הכפר נהרס לאחר מכן.

היסטוריה
אל-בריה נוסד בעשור השני של המאה ה-19 (1820) לערך על ידי שתי חמולות שגורשו מן הכפר הסמוך, אבו שושה, על אדמת פלחה ריקה. שטחו כ-2,700 דונם שלא חולקים לתת-חולקו. אולם הייתה חלוקה פנימית בין החמולות.
עיבוד האדמה היה לפלחה בלבד ללא מטעים או כרמים.
כל משפחה ישבה על מכסת קרקע ממוצעת של 100 דונם בערך, ואחוז קטן מהתושבים היו מחוסרי אדמה וחיו ועבדו כאריסים אצל בעלי האדמות.  מרבית בתי הכפר נבנו מלבני טיט, חלקם נבנו מאבן והגגות מעץ.
ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863. ברשימת כפרים עות'מאנית מ-1870 מנה הכפר 20 בתים.

לחלק מאנשי הכפר היו אדמות נוספות שקנו בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-20 בכפרים השכנים אל קובאב, ענאבה ורמלה.

דרך הכניסה הראשית לכפר הייתה מכביש יפו-ירושלים (דרך לטרון) אולם בכפר עברה גם דרך עתיקה שחיברה את הכפרים ענאבה ואבו שושה. מרבית התחבורה בכפר נעשתה בעגלות הרתומות לחמורים וגמלים. 
תושבי הכפר היו כולם פלאחים, אולם בכפר פעלו שלוש חנויות שבעליהן התפרנסו גם מעבודת אדמה.
כמו כן פעלו בכפר שתי מדאפות (בתי אירוח), אחת לכל חמולה. 

בכפר לא היה מסגד והתושבים התפללו בבית הספר.
הכפר היה ידוע ככפר שקט שתושביו אינם מעורבים ואינם מעורים בפעילות לאומית או לאומנית, לתושביו לא היו קשרים עם יהודים, לא עם אנשי הווקף ולא עם אנשי הצבא. בכפר הייתה רמת פשיעה נמוכה, בעיקר סבלו תושביו מחברי כנופיה ערבית שגבתה דמי חסות. כנופיה זו נתפסה על ידי הבריטים

תושבים
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-510 תושבים.
חמולת דאר איברהים מנתה 300 נפשות, בראשה עמד עמר חסן. חמולת דאר יוסף מנתה 200 נפשות, בראשה עמד חסן סלאמה.

מים
תושבי הכפר אגרו את מי הגשמים בבורות ושאבו אותם באמצעות דליים. איכותם הייתה בדרך כלל טובה. בנוסף, בשטח הכפר היו 2 בארות אבן.

חקלאות
לחלק מאנשי הכפר היו אדמות נוספות שקנו בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-20 בכפרים השכנים אל קובאב, ענאבה ורמלה.
קרקעות הכפר לא פותחו על ידי התושבים והם גם לא קיבלו הלוואות מממשלת המנדט לבצע פיתוח כלשהו.
בכפר היו כ-40 ראש בקר, 20 פרידות ו-10 חמורים, לא היו מטעים בכפר (בשנת 1935 היו 17 דונם מטעים). ב-1943 כל הגידולים הם פלחה.

חינוך
בשטח בכפר היה בית ספר קטן אחד שנבנה ב-1940 על ידי ממשלת המנדט ואנשי הכפר. הלימודים החלו בו ב-1941. עם מורה אחד, בשם האשם אל-חאטיב, בוגר מוסד של הווקף במצרים. בבית הספר 50 תלמידים. בכפר לא היו תלמידים במוסדות חינוך של הווקף.

במאורעות
כפר זה לא היה פעיל במאורעות ולא השתתפו או הצטרפו אל הכנופיות.
נהרג תושב הכפר אחמד מוחמד, פועל רכבת באיסדוד על ידי כוחות הביטחון, משפחתו קיבלה פיצויים.

מוחתארים
חסן צאלח נבחר בשנת 1925 כמוחתאר.  ב-1939 נבחר עמר חסן סלאמה לתפקיד. בנוסף היה ועד כפרי להערכת התבואות.

אחרית ימיו
במלחמת השחרור היו תושבי הכפר בדרך כלל אדישים לנעשה סביבם, אולם לאחר נפילת קיבוץ גזר השכן לידי הלגיון הירדני ב-10 ביוני 1948, פלשו רבים מתושבי אלבריה לבתי הקיבוץ, בזזו מכל הבא ליד והציתו את הבתים. החגיגה הסתיימה כעבור שעות אחדות כאשר נכבש הקיבוץ מחדש. אולם עם כיבוש גזר, חששן תושבי אלבריה מנקמה, אספו מטלטליהם בחיפזון ונסו על נפשם. שעות לאחר מכן, בערב אותו יום עם כניסת כח חטיבת לכפר, הכפר היה ריק מתושביו ונתפס בלא שנורתה ירייה אחת.

בתי הכפר שופצו על מנת לשכן בהם באופן ארעי את חברי גרעין ההתיישבות ארגון יעזק שהקימו את מושב עזריה, לאחר מכן שימשו הבתים כחומר גלם לבניה וסלילה.
השרידים היחידים הקיימים במושב עזריה לכפר הערבי הם שני מבנים, האחד מבנה בטון המשמש כמחסן ועליו עדיין ניתן להבחין בפגיעות ירי, ומבנה עשוי אבן אשר ככל הנראה שימש כבית הספר של הכפר.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

עמק איילון
קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות