מלחמת האזרחים האיטלקית

מלחמת האזרחים האיטלקית (באיטלקית: Guerra civile italiana) התרחשה במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה נחלקה בין תנועת הרנסאנס האיטלקי וממלכת איטליה בהנהגת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה אשר נתמכו בעזרת בעלות הברית, נגד הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית הלאומית אשר נתמכו בעזרת מדינות הציר.

הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הייתה במשך רוב המלחמה לממשלת בובות תחת השפעתה של גרמניה הנאצית. התקדמות בעלות הברית בכלל חזיתותיה של מלחמת העולם השנייה הביאו לנפילת איטליה הפשיסטית ולאיחוד איטליה לצד בעלות הברית ב-2 במאי 1945. מאוחר יותר המלחמה הביאה להקמתה של הרפובליקה האיטלקית הדמוקרטית ולסיום שלטון מלוכת בית סבויה.

מלחמת האזרחים חיברה פלגים רבים כמעט מכלל הספקטרום הפוליטי האיטלקי נגד השלטון הפאשיסטי, איחוד כוחות זה נמשך גם לאחר סיום המלחמה עם הקמתה של הרפובליקה האיטליקית ועם עמדה נייטרלית במהלכיה המוקדמים של המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי.

רקע 
לאחר ספטמבר 1943 פעלו קבוצות התנגדות מפלגתיות ברחבי צפון איטליה ומרכזה. לעיתים קרובות היו אלו חיילים לשעבר אשר גויסו בשנית בכוח נגד בעלות הברית. רבים היו גברים צעירים שנמלטו מהניסיונות של בניטו מוסוליני לגייס אותם. אחרים היו מפונים עירוניים או שבויי מלחמה משוחררים.

רבים גויסו, והיו מאורגנים וחמושים על ידי המפלגות האנטי-פאשיסטיות או לפחות נותרו חייבים בנאמנות עמומה לאחת מהן. הם היו פעילים מאוד בקיץ בגבעות ובהרים, שם בדרך כלל נתמכו על ידי האיכרים, והם ביצעו קשרים סמויים נגד אלפי חיילים גרמנים שבאו לתמוך באיטליה של מוסוליני. באזורים מסוימים הם הנהיגו מרד מזוין נגד לא רק הגרמנים והפאשיסטים אלא גם נגד בעלי הקרקעות המקומיים.

פרטיזנים אשר נתמכו בידי האינטרנציונל ה-3 לחמו בשלושה סוגים של מלחמה:

 מלחמת אזרחים נגד פאשיסטים איטלקים
 מלחמת שחרור לאומית נגד הכיבוש הגרמני
 מלחמת מעמדות נגד האליטות השולטות.

פלגי המפלגה הקומוניסטית נלחמו בכל שלושת הסוגים. לעומת זאת, פרטיזנים קתולים או מונרכיסטים אשר טענו לנכונותו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לסמכות שלטונית נלחמו רק באחד או שניים כאלה. היו גם קבוצות טרור שפעלו בערים, ושביתות גדולות באזורי תעשייה חיבלו בייצור נשק ואספקת המלחמה.

לפעמים קבוצות מפלגתיות שונות הסתכסכו זו עם זו, אך באופן כללי ההתנגדות הייתה מאוחדת. הפלגים שלחמו בשלטונו של מוסוליני היו כמעט מכל קצוות הספקטרום הפוליטי.

עם זאת, מי שלחם למעשה כפרטיזנים היה מיעוט קטן מהאיטלקים, ורוב האזרחים וחיילים לשעבר פשוט חיכו לסיום המלחמה. בסך הכל, כ-200,000 פרטיזנים השתתפו בהתנגדות, וכוחות גרמנים או פשיסטים הרגו כ-70,000 איטלקים (כולל גם פרטיזנים וגם אזרחים) בגין פעילויות התנגדות. אולם בסופו של דבר, נתונים אלה אינם מצביעים על מידת ההשתתפות האזרחית בהתנגדות עקב חוסרים במידע.

המלחמה 
בקיץ 1943 העמדה האיטלקית במלחמה הייתה כמעט חסרת סיכוי. מזרח אפריקה האיטלקית והמושבה הצפונית של לוב אבדו, הערים בצפון איטליה הופצצו באופן קבוע, ייצור המלחמה היה מינימלי והמורל הלאומי קרס. כך היה גם המשטר הפאשיסטי, שלא יכול היה עוד לפקד על ציות כלשהו. חוגי בית המשפט החלו להשמיע מונחים של הצטרפות לצד בעלות הברית, שכללו כמובן את הסרתו של מוסוליני מהכוח.

כיבוש איטליה 

ביולי 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה ותוך מספר שבועות שלטו באי. ב-24–25 ביולי התכנסה המועצה הפשיסטית העליונה ברומא לראשונה מאז תחילת המלחמה והעבירה הצעה בה בקשה מהמלך לחדש את מלוא סמכויותיו החוקתיות - במילים אחרות לפטר ולהדיח את מוסוליני מכוחו. בהחלטה דרמטית, רוב ניכר מהחברים הצביע נגד מוסוליני. המלך פיטר את מוסוליני עוד באותו היום והתקין כראש ממשלה את מרשל פייטרו באדוליו, ותיק מלחמת העולם הראשונה שנלחם באימפריה האתיופית במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.

הפגנות ספונטניות החלו ברחבי הארץ, בהן נפלו פסלי מוסוליני, הסמלים הפאשיסטיים הוסרו ושבויים פוליטיים שוחררו. בתחילה הרשויות לא הגיבו, אך בחמשת הימים שלאחר 25 ביולי כוחות המשטרה ירו למוות ב-83 מפגינים עקב העובדה שההפגנות התפתחו לכדי פרעות. הצבא השתלט על עמדות המפתח ברומא, הסוכנות הפאשיסטית נעצרה והמוסדות הפאשיסטיים העיקריים, כולל המפלגה הפשיסטית הלאומית, פורקו. ב-27 ביולי הקים באדוליו ממשלה זמנית שהורכבה ברובה מאנשי המפלגה הפאשיסטית לשעבר.

באדוליו הבטיח לגרמניה הנאצית ולעם האיטלקי כי המלחמה תימשך, אך הוא גם ניסה, בלא הצלחה, להגיע לתנאי שביתת נשק עם בעלות הברית. כוחות גרמנים של הורמאכט החלו לזרום לאיטליה. הפצצות כבדות של בעלות הברית נמשכו על רוב הערים האיטלקיות. שביתות פרצו ברחבי הארץ. כוחות בעלות הברית הגיעו אל חצי האי האפניני בתחילת ספטמבר אך נתקלו בהתנגדות קשה מצד הגרמנים בסלרנו.

ממשלת באדוליו הסכימה להפסקת שביתת נשק עם בעלות הברית, והגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, הודיע על כך ב-8 בספטמבר 1943. על פי הסכם זה (מה שנקרא שביתת הנשק הקצרה), ממשלת איטליה הבטיחה להפסיק את פעולות האיבה נגד בעלות הברית ולסיים את הברית שלה עם גרמניה הנאצית. החיילים הגרמנים באיטליה, בשומעם את המתרחש, השתלטו מיד על רומא. בשבועות הקודמים הם כבר השתלטו על מרבית מרכז וצפון איטליה. הצבא האיטלקי, שעזב ללא פקודות אפילו את ההגנה על רומא, התפרק ליחידות לא סדירות ולא מאורגנות.

ויטוריו מלך איטליה וממשלתו ברחו דרומה לברינדיזי והשאירו את רומא לגרמנים. כאוס שלט בקרב הכוחות האיטלקיים, ואלפים עזבו, בעוד אחרים הצטרפו לכוחות ההתנגדות. באיי יוון שאיטליה הפאשיסטית כבשה קודם לכן במהלך המלחמה, הכוחות האיטלקיים סירבו לציית לפקודות הגרמניות לוותר על נשקם, ואלפים מהם נורו או גורשו. בסוף ספטמבר חתמה ממשלת באדוליו שנסוגה אל עבר הדרום על "שביתת נשק ארוכה", אשר ויתרה למעשה על השליטה הצבאית והפוליטית באיטליה, כמו גם על השליטה בתקשורת ההמונים ובמוסדות הפיננסיים והעברתן לבעלות הברית. הסכם זה לא פורסם ברבים במהלך הסכסוך אלא רק מאוחר יותר.

באדוגליו הכריז רשמית על מלחמה בגרמניה ב-13 באוקטובר ואיטליה הפכה לאזור מלחמה. בעלות הברית לקחו את נאפולי באוקטובר 1943 אך הגיעו לרומא רק ביוני 1944, ופירנצה באוגוסט. לממשלתו של באדוליו הייתה השפעה מועטה מאוד על האירועים. המפלגות האנטי-פאשיסטיות, שתיעבו את באדוליו ורצו שהמלך יתפטר, סירבו להצטרף לממשלה עד אפריל 1944, אז הסכים מנהיג המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי לעשות זאת. עד היום לא ברור אם החלטה זו הייתה עצמאית או הגיעה בתגובה לפקודות ממוסקבה. כאשר שוחררה רומא, הוחלף ויטוריו אמנואלה בבנו, אומברטו השני, מלך איטליה, והמפלגות האנטי-פאשיסטיות המובילות הקימו ממשלה סמלית בראשות הסוציאליסט הרפורמיסטי איבנואה בונומי, ששירת כראש ממשלת איטליה משנת 1921 ועד 1922.

החזית הצפונית 
בינתיים הגרמנים חילצו את מוסוליני מבית הכלא הררי והשיבו אותו למילאנו בצפון כשליט "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", משטר פאשיסטי של ממשלת בובות שבסיסו הגרמנים. הרפובליקה ניסתה להכניס את ילידי 1923, 1924 ו-1925 לצבאה החדש, אך רק 40 אחוז מהצעירים השיבו לפקודת הגיוס. רבים אחרים עזבו זמן קצר לאחר הזימון. בקונגרס שנערך בורונה בנובמבר 1943, נראה כי "הרפובליקה הסוציאלית" נקטה תפנית לשמאל הפוליטי, וקראה לשים קץ למלוכה ולהקמת מדינה המבוססת אידאולוגיה יותר מכוונת עובדים, תוכנית אשר מעולם לא יצאה אל הפועל.

כמה מהפאשיסטים המובילים שהצביעו נגד מוסוליני ביולי 1943, כולל חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'יאנו, נשפטו בגין בגידה על ידי בית משפט פאשיסטי ורונה. בינתיים, פקידים פאשיסטים שיתפו פעולה עם צבא הוורמאכט ובעצם עקבו אחר פקודותיו של אדולף היטלר כאשר המלחמה נמשכה בחזית המזרחית והחזית המערבית. להקות חמושות רשמיות ובלתי רשמיות הסתובבו בערים הגדולות ועצרו חשודים בפעילות פרטיזנית (חברי ההתנגדות) והטילו אימה על האוכלוסייה המקומית.

השואה וטיהורים 

הכובשים הגרמנים שלטו באלימות ובסיוע הפאשיסטים המקומיים. ברחבי איטליה שנכבשה על ידי גרמניה, רוכזו יהודים ואופוזיציונים ונשלחו למחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית. יהודים רבים נשלחו מאיטליה ברכבות היישר למחנות ריכוז והשמדה בגנרלגוברנמן ובגרמניה. בסך הכל, כמעט 9,000 יהודים גורשו תחת הגרמנים, מהם חזרו 980. הגירוש הגדול ביותר התרחש ברומא באוקטובר 1943 לפני נפילת העיר לידי בעלות הברית, אז שלחו הגרמנים יותר מ-1,000 יהודים מגטו העיר  למחנות השמדה. הקהילה היהודית נאלצה בשלב מוקדם למסור את כספם ורכושם לצבא הגרמני. במחנה ריכוז אחד על אדמת איטליה, ליד טריאסטה, היה גם תנור לשריפת גופות. כ-8,000 איטלקים (מתוכם 300 יהודים) גורשו למאוטהאוזן באוסטריה. רק 850 חזרו בחיים.

הוורמאכט הגיב לפעילות אנטי-מפלגתית באלימות. סדרת מעשי טבח באזרחים ופרטיזנים ליוותה את הכיבוש הגרמני ואת הנסיגה ההדרגתית שלהם במעלה חצי האי עם התקדמות  בעלות הברית. במרץ 1944, לאחר פעולה פרטיזנית בה נהרגו 33 אנשי הכוחות הגרמנים ברומא, ירה הצבא הגרמני ב-335 אנשים (יהודים, קומוניסטים ואחרים) במערות פוסה שנמצאות מחוץ לעיר (ראו הטבח בפוסה ארדיאטינה). הטבח הזה היה אחד הגדולים במלחמה באיטליה ומאז עורר מחלוקת. (בשנות התשעים נעצר קפטן נאצי לשעבר, אריך פריבקה, בארגנטינה, ולאחר שני משפטים הורשע ברומא בשל תפקידו בטבח.)

במקומות אחרים טבח הצבא הגרמני תכופות באזרחים בזמן שהם נסוגים צפונה, בעיקר בטוסקנה, שם השמידו חיילים גרמנים כפר שלם של כ-1,800 איש במרזבוטו בשנת 1944. בנוסף גירשו הגרמנים מאות אלפי צעירים לעבודת כפייה בגרמניה ובמקומות אחרים. רבים מהמגורשים מתו בדרכם לגרמניה עקב התנאים הקשים אשר הותירו אותם במצב של תת-תזונה.

נפילת הצפון 
מוסוליני נמוג מהעין והופיע פחות ופחות בציבור, ונאם את נאומו האחרון במילאנו בדצמבר 1944. ככל שהתבוסה נעשתה יותר ויותר ברורה, הוא תכנן תוכניות להימלטותו וניסה לשאת ולהגיע להסכם עם בעלות הברית. באפריל 1945 מוסוליני וממשלתו ברחו מסולה למילאנו, ומאוחר יותר, כשהוא מחופש לחייל גרמני, הוא ניסה לחצות את הגבול לשווייץ. הוא התגלה על ידי פרטיזנים קומוניסטים ונורה בעיירה קטנה באגם קומו. גופתו הועברה למילאנו והוצגה לזמן מה בפיאצלה לורטו, יחד עם גופותיהם של כמה שרים ומנהיגים פאשיסטים אחרים, שנתלו על רגליהם מול קהל חגיגי ענק.

אסטרטגיה 
המפלגות הפוליטיות השונות ארגנו את מרבית היחידות המפלגתיות, אך הן גם שיתפו פעולה זו עם זו ועם בעלות הברית. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אף על פי שעדיין הייתה קטנה מאוד בשנת 1943 (רק כ-5,000 חברים), הובילה את קבוצת הפרטיזנים הגדולה ביותר (לפחות 50,000 עד קיץ 1944), תוך התבססות על ניסיון של שנים בארגון מחתרתי ועל תמיכה יוגוסלבית.

הדמוקרטים הנוצרים כללו כ-20,000 פרטיזנים, וגם לסוציאליסטים וגם לליברלים היו להקות חמושות משמעותיות באזורים מסוימים. פרטיזנים בעלי ידע פוליטי עבדו בדרך כלל בוועדות המקומיות לשחרור לאומי (CLN), שתיאמו אסטרטגיה, שיתפו פעולה עם בעלות הברית, ניהלו אזורים משוחררים ומינו פקידים חדשים. מעל הכל הם ארגנו את ההתקוממות בערי הצפון והמרכז, כולל מילאן באפריל 1945, שנפלו בידי הפרטיזנים עוד לפני שהגיעו כוחות בעלות הברית.

מורשת

טיהור פוליטי 
כשמלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה במאי 1945, כל המפלגות האנטי-פאשיסטיות הקימו ממשלה בעיקר בהנהגת גיבור ההתנגדות ומפלגתו של מנהיג הפעולה פרוקיו פארי. עד 15,000 פשיסטים טוהרו או נהרגו, ובאזורים מסוימים (כמו אמיליה וטוסקנה) נמשכו פעולות תגמול עד שנת 1946. נשים "משתפות פעולה" התגלחו בראשן והוצעדו ברחובות בכוח. הוקמה ועדה לטיהור הפשיסטים בכל רחבי הארץ (גוף דומה פעל בדרום מאז 1943).

הטיהורים עוררו אימה רבה, מכיוון שלמעשה כל מי שיש לו עבודה במגזר הציבורי היה צריך להיות חבר במפלגה הפאשיסטית בעת האחרונה הייתה בשלטון. עד מהרה הייתה תגובת נגד נגד טיהור, שנתמכה על ידי הליברלים. במציאות, הטיהורים היו קצרים ושטחיים, ואפילו פאשיסטים מובילים הצליחו ליהנות מסדרת חנינות, שהחשובה שבהן נתמכה על ידי שר המשפטים הקומוניסטי, טוליאטי. בנובמבר 1945 נאלץ פארי להתפטר והוחלף על ידי המנהיג הנוצרי-דמוקרטי, אלסיד דה גספרי, שהקים ממשלה בין-מפלגתית מתונה יותר. עד מהרה היא ויתרה על ניסיונות הטיהור, החזירה את חברות התעשייה הגדולות לבעליהן הקודמים כמו גם החליפה את מנהלי הפרטיזנים בצפון בפקידי מדינה רגילים. באופן כללי, הטיהורים האיטלקיים היו מתונים בהרבה לבמדינות אחרות בתקופה.

חוקה חדשה 
במאי 1946 ויתר לבסוף רשמית המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי, על כסאו. בנו הפך לזמן קצר למלך אומברטו השני, אך משפחת המלוכה נאלצה לעזוב את המדינה כעבור חודש כאשר משאל עם החליט לטובת הקמתה של רפובליקה ב-54% מהקולות. (כשאומצה החוקה החדשה בשנה שלאחר מכן, היא קבעה כי אף אחד מבני משפחת סבויה אינו יכול לחיות באיטליה; חוק אשר בוטל בשנת 2002) דרומיים רבים, כולל 80 אחוזים מהנפוליטנים, הצביעו בעד המלוכה, מרכז וצפון בחרו באופן גורף ברפובליקה. "מלך מאי", אביו והמלוכה בכלל נענשו לא רק על תמיכה במוסוליני, אלא גם על התנהגותם הפחדנית לנוכח הכיבוש הגרמני.

במקביל, נבחרה אספה מכוננת על ידי זכות בחירה כללית - לראשונה זאת כללה גם נשים - כדי להכין חוקה חדשה. שלוש המפלגות הגדולות ביותר - הנוצרים־דמוקרטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים - לקחו שלושה רבעים מהקולות והמושבים ושלטו באספה. הדמוקרטים הנוצרים, עם יותר משליש מהקולות והמושבים, החלו את שליטתם לאחר המלחמה כמפלגה החזקה ביותר, אף שלליברלים, שסגניה כללו כמה עורכי דין חוקתיים, הייתה השפעה רבה על החוקה החדשה. בשלוש השנים הבאות דנה האספה (בת כ-170 מושבים) באיזו צורה צריכה לנקוט המדינה האיטלקית החדשה, באקלים של דיון ושיתוף פעולה דמוקרטי על אף המלחמה הקרה. החוקה הייתה מוכנה ונחתמה בדצמבר 1947 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948.

החוקה של הרפובליקה של איטליה הקימה מערכת שלטונית פרלמנטרית עם שני בתים נבחרים (לשכת הצירים והסנאט). זה גם הבטיח זכויות אזרחיות ופוליטיות והקים בית משפט עצמאי, בית משפט חוקתי עם סמכויות ביקורת שיפוטית וזכות משאל עם של אזרחים. אולם רבים מהצעדים הללו לא יושמו במשך מספר שנים. בית המשפט החוקתי לא הוקם אלא רק בשנת 1955, ומשאל המשאל הראשון התקיים רק בשנת 1974. הנשיא היה אמור להיבחר על ידי הפרלמנט והיה לו מעט סמכויות של ממש ומערכת הבחירות הייתה בעלת ייצוג פרופורציונלי גבוה.

ראו גם 
 הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
 הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה
 ממלכת איטליה

לקריאה נוספת 
 אנטוני ביוור - מלחמת העולם השנייה

קישורים חיצוניים 

 איטליה - סדר המלחמה הקרה, אנציקלופדיה בריטניקה
 איטליה במלחמת העולם השנייה - אתר המלחמה

מלחמות אזרחים באירופה
איטליה במלחמת העולם השנייה
איטליה: היסטוריה צבאית
מלחמת העולם השנייה: 1943
מלחמת העולם השנייה: 1944
מלחמת העולם השנייה: 1945
איטליה במאה ה-20