שקרנות פתולוגית

שקרנות פתולגית היא הפרעה נפשית שמתבטאת בשקרים כפייתיים או שנאמרים מתוך הרגל.

אף על פי שמדובר בנושא שנוי במחלוקת, בשנת 2022 הגדירה האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה שקרנות פתולוגית כ"דפוס מתמשך, מתפשט ולעיתים קרובות כפייתי ומוגזם של שקרנות המובילה לפגיעה קלינית ומשמעותית בתפקוד החברתי, תעסוקתי, או בתחומים אחרים, דפוס אשר גורם למצוקה, מהווה סיכון לאדם או לאחרים ומתקיים במשך יותר מ-6 חודשים."

לפי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, שקרנות פתולוגית אינה סינונימית עם פסיכופתיה, חוסר אמפתיה או התנהגות אנטי-חברתית, על אף שהם עשויים להתרחש יחדיו.

מאפיינים 

המשפט למטה מהווה שקר ומשפטים כמוהו מאפיינים שקרנות פתולוגית:

כאמור, הנושא שנוי במחלוקת ועדיין אין הסכמה בקהילה הפסיכיאטרית לגבי ההגדרה המדויקת, אם כי קיים קונצנזוס קטן לגבי חלק מיסודות הליבה של ההפרעה.

בניגוד לשקרים יומיומיים, בשקרנות פתולוגית לא ניתן להבחין במניע חיצוני להתנהגות: למשל, סחיטה או אלימות במשפחה עלולה לגרום לאדם לשקר שוב ושוב מבלי שהשקר הוא סימפטום פתולוגי. מניעים פנימיים הם מניעים מופנמים ולא מודעים, כגון האדרה עצמית (self-aggranziding), סיפוק נרקיסיסטי, והגשמת משאלות. לפי טרינור (2012), כאשר כן יש גורם חיצוני לשקר, אופי השקרים הנאמרים מנופח מעבר לגבולות הגורם החיצוני שגרם לאדם לשקר.

בשקרנות פתולוגית השקרים הם חסרי פרופורציה וללא מניע ברור, כך שהם עשויים להיראות חסרי טעם או אפילו מגוחכים. עם זאת, הם נבדלים מהזיות והאדם מסוגל להכיר בשקר, או לפחות בחלק ממנו, כאשר מעמתים אותו עם המציאות. לשקרים עשויים להיות אלמנטים אמיתיים, אך לעיתים קרובות הם מאוד יוצאי דופן ולא סבירים.

בניגוד לשקרים רגלים, שקרנות פתולוגית היא בדרך כלל אימפולסיבית ולא מתוכננת מראש. לרוב, השקרים מציגים את האדם כגיבור או כקורבן. לעיתים יש בשקרים גם מרכיב של הכשלה עצמית. השקרים יכולים להיות כה חמורים כך שהם יכולים להוביל לחוסר אמון מצד הסביבה, לבעיות ביצירת מערכות יחסים, ואפילו לעבירות הונאה ובעיות משפטיות.

מאפיינים אלו הביאו כמה חוקרים ופסיכיאטרים למסקנה כי השקרנות היא סיפוק בפני עצמה, והיא עונה על צורך נפשי (בדרך כלל לא מודע) לאדם.

אבחנה מבדלת 
שקרנות פתולוגית אינה אבחנה בפני עצמה, אלא סימפטום של הפרעות אחרות כגון פסיכופתיה, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, נרקיסיסטית, גבולית, או היסטריונית. מחברי ההגדרה המקורית הציעו כי שקרנות פתולוגית היא אבחנה בפני עצמה וכך גם מספר חוקרים ופסיכיאטרים בשנים האחרונות.

באמצעות פוליגרף הוכח כי הסובלים משקרנות פתולוגית חווים עוררות מוגברת, מתח, ותחושת אשמה בעקבות השקרים שלהם. להבדיל מפסיכופתים, שלא חווים אף אחת מאותן תגובות. הסבר אפשרי אחד הוא כי שקרנים פתולוגיים עשויים להתחיל להאמין בשקרים שלהם על מנת למזער את תחושת האשמה. אנשים שסובלים מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית משקרים למטרות רווח אישי, ואילו שקרנות פתולוגית היא בעלת מניע פנימי.

הסובלים מהפרעת אישיות גבולית משקרים בעקבות דימוי עצמי לא יציב ועל מנת להתמודד עם תחושת נטישה שהם חווים. שלא כמו הסובלים מהפרעת אישיות היסטוריונית, שקרנים פתולוגיים אינם מאופיינים בהתנהגות דרמטית ומפתה, אך הם נוטים להיות דרמטיים מבחינה מילולית. התנהגותם של נרקיסיסטים עשויה להיות דומה והם נוטים לשקר על מנת לשמור על תחושה של הערכה עצמית ותחושת מיוחדות, אך בשקרנות פתולוגית השקרים הם בדרך כלל קיצוניים יותר ולעיתים בכלל לא אפשריים, בעוד שהנרקיסיסט נוטה להשתמש בשקרים בגבולות המציאות.

ביטוי נוסף של שקרנות פתולוגית ניתן למצוא ב"הפרעות מדומות" או "הפרעות מלאכותיות" (Factitious disorder) שבהן החולים מציגים את עצמם כסובלים ממחלות גופניות קיימות ושאינן קיימות, מפגינים וממציאים תסמינים מפריעים ומכאיבים עד כדי חיקוי של מצבים מסכני חיים. עם זאת, גם להפרעות אלה יש מניעים חיצוניים ולעיתים ברור למה האדם בוחר לשקר.

שכיחות 
נתונים ממחקרים שונים מצביעים על כך כי ההפרעה שכיחה יותר במסגרת פורנזיות. מחקר שנעשה בקרב 1,000 עבריינים צעירים מצא שקרים מוגזמים בקרב 15% מהבנים, ו-26% מהבנות שנבדקו.

מחקר אחר לא הצליח למצוא הבדלים כה משמעותיים ודיווח על שיעורים זהים בין גברים לנשים, עם זאת המדגם היה קטן יותר ובחן רק 72 מקרים. עוד נמצא כי ב-40% מהמקרים המדווחים נמצא תפקוד לקוי במערכת העצבים המרכזית: אפילפסיה, ממצאי EEG חריגים, הפרעת קשב וריכוז, פגיעת ראש חמורה, וזיהום במערכת העצבים המרכזית (CNS infections).

גורמים

גורמים ביולוגיים 
במחקר בו השוו בעזרת MRI בין מוחות של אנשים עם הפרעה אנטיסוציאלית ואנשים רגילים לאלו של שקרנים פתולוגיים, נמצא בקרב שקרנים פתולוגיים נפח מוגדל של החומר לבן בקליפת המוח הארובתית-מצחית, אפילו בהשוואה לקבוצה האנטיסוציאלית. אזור אשר נקשר לקבלת החלטות, ואימפולסיביות. השערת החוקרים שקישוריות היתר גורמת לחיבור מהיר יותר בין מחשבות שאין להם קשר למציאות – כמו, למשל, "אני" ו"טייס קרב". כך אדם עם שקרנות פתולוגית יכול לקפוץ מרעיון אחד לאחר, ולהמציא סיפורים ורעיונות אקראיים יותר. עדיין לא ידוע האם הממצאים משקפים את הסיבה או התוצאה (האם האבנורמליות גורמת לשקרנות או שהיא נגרמה על ידה). המחקר השתמש במדגם קטן מאוד של 10 אנשים בלבד והוא עדיין לא שוכפל.

יש לציין כי במחקר זה שקרנות פתולוגית אובחנה באמצעות רשימת הפסיכופתיה המעודכנת, דבר אשר עשוי להעיד יותר על מוחם של פסיכופתים מאשר על מוחם של הסובלים משקרנות פתולוגית.

גורמים פסיכולוגיים 
הלן דויטש הבחינה בין שקרים נורמטיביים, המכוונים להשגת מטרה מסוימת, לבין שקרנות פתולוגית שהופכת לסיפוק משלה. דויטש ראתה את השקרים הפתולוגיים כחלימה בהקיץ, עיוותים של אירועי העבר, או שילוב של השתיים. לטענתה, שקרים פתולוגיים משמשים לשיפור ההערכה עצמית, ליצירת תחושת עצמאות, או על מנת להיתפס כמעניינים במהלך השיחה. לדבריה, אדם הסובל משקרנות פתולוגית אינו מודע למניעים אלה או שהוא מסרב להודות בהם. הגישה הפסיכואנליטית מפרשת חלומות בהקיץ כביטוי של הדחפים המודחקים, באופן דומה לאלה שנחשפים בחלומות הלילה. כמו חלומות הלילה, גם החלומות בהקיץ הם דוגמה למילוי משאלות, המבוססות על חוויות ילדות ויכולות לעלות על פני השטח בזכות צנזורה רגועה.

בפסיכופתיה 

שקרנות פתולוגית היא אחד הסימפטומים ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת. אדם עם פסיכופתיה אינו חושש להיתפס כשקרן והוא מסוגל לפברק ולהמציא תיאורים משוכללים לגבי העבר שלו, וזאת אף על פי שהוא יודע שהסיפורים המפוברקים שלו יכולים להיבדק בקלות.

אך בניגוד לסובלים משקרנות פתולוגית, אדם עם פסיכופתיה אינו חש מבולבל או נבוך כאשר מעמתים אותו עם המציאות, הוא פועל בנחישות וקור רוח ועשוי להמשיך לשקר ללא כל שמץ של אשמה או חרטה. הסבר אחד להתנהגות זאת הוא שעל ידי הטעיה, גנבת זהויות, וגזלות דעת הפסיכופת משיג "שליטה כל־יכולה" על האחר ומנסה לעצב את המציאות כראות עיניו.

טיפול 
לפי גרואן (2009), המוטיבציה של שקרנים פתולוגיים היא נמוכה ומאוד קשה להניע אותם לטיפול. הטיפול בשקרנות פתולוגית נחקר לעיתים רחוקות, ואין מספיק נתונים לגבי היעילות של טיפולים בפסיכותרפיה, וטיפול תרופתיים. דייק (2008) מציע שניתן לטפל בחלק מהסובלים מההפרעה בתרופות המשמשות לטיפול באימפולסיביות ובכפייתיות, אם אופי השקרים כולל את המרכיבים הללו.

היסטוריה 
ההפרעה תוארה לראשונה בשנת 1891 על ידי הפסיכיאטר הגרמני אנטון דלבריק. אף על פי שמדובר בנושא שנוי במחלוקת שקרנות פתולוגית הוגדרה לראשונה ב-1915 כ"סילוף חסר התאמה למצב, מנופח מעבר לגבולות ההיגיון והסיטואציה, ללא מניע ברור, עשויה להיות נרחבת וסבוכה מאוד, ועשויה להתבטא לאורך שנים או לאורך חייו של האדם, בהיעדר אי-שפיות, אפילפסיה, או מוגבלות שכלית."

ראו גם 
 נוירוביולוגיה של שקר והונאה
 רשימת הפסיכופתיה המעודכנת
 חשיבה מייחלת
 גוזמה

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

פסיכיאטריה
הפרעות נפשיות והתנהגותיות