בת הרב ואמה

בַּת הָרַב וְאִמָהּ היא בלדה עברית, שנכתבה על ידי שאול טשרניחובסקי וראתה אור ב-1942. זוהי השנייה משבע בלדות במחזור "ב", שנכתבו בידי המשורר בעיצומה של מלחמת העולם השנייה והשואה.

היצירה פורסמה לראשונה בעיתון הארץ ב-8 במאי 1942, ולאחר מכן הופיעה בקובץ שיריו כוכבי שמים רחוקים (תש"ד 1944).

תוכן הבלדה
הבלדה בנויה מדיאלוג בין בת הרב המחוזרת על ידי אביר העומד בצל מחוץ לביתם לבין אימה. הבת מצטטת את דברי האביר על עמה - "אָרוּר עַמִּי מֵאֵל,
בָּעוֹלָם הַזֶּה, בָּעוֹלָם הַבָּא, חֶלְאַת יוֹשְׁבֵי תֵבֵל." דבריו מזכירים את התעמולה הנאצית האנטישמית. הבת מוחמאת מחיזוריו של האביר, ומדבריו על אהבתו אליה, ומהבטחתו למתנות יקרות שיעניק לה. מאידך היא אינה מתחננת לאמה לאפשר לה את הזוגיות שנוצרה ביניהם.

מנגד אשת הרב מזועזעת מהסיטואציה. היא מסבירה לבת שהדבר לא ייתכן כיוון שהיא בת עשרים דורות של רבנים. האביר שייך לדת שעל מייסדה נאמר "אָרוּר הָאִישׁ
אֲשֶׁר יִקְּבֶנּוּ אֵל" (רמז ל"אותו האיש" – ישו). על חיזורי האביר אומרת האם - "אוֹי לִי, וְלָךְ אֲבוֹי! סָגַר עָלֵינוּ הַמָּצוֹר", האם לא מאמינה להבטחות לתכשיטים יקרים והיא כאשה ריאליסטית רואה בדבר סכנת מוות "כי ישרפוך באש".

בנוסף, בלדה עוסקת בחוויה משמעותית של גיבורי הסיפור.

מקומה של הבלדה ביצירת טשרניחובסקי
הבלדה בת הרב ואמה פורסמה לראשונה בעיתון הארץ ב-8 במאי 1942.
הבלדה "בת הרב ואמה" היא השנייה במחרוזת של שבעה בלדות הנקראות "בלדות ורמייזא". כולן נכתבו בידי המשורר בעיצומה של השואה בשנת 1942. אף על פי שהן מתארות לכאורה את האירועים בעיר וורמייזא בימי הביניים בה היו פרעות בידי הצלבנים בשנת תתנ"ו (1096) ובמאה ה-14 עקב מגפת הדבר השחור, יש בהן רמז עבה לשואת יהודי אירופה, שמאורעותיה ומוראותיה הגיעו כבר באותו זמן לארץ ישראל. השיר השלישי במחרוזת הבלדות, העוקב על בלדת בת הרב ואמה הוא "בתו היפה של הרב". כאן כבר מתואר גורלה של בת הרב היפה שהאבירים חושקים בה.עם פתיחת קברו של הרב מתברר ש-"עַל יַד הָרַב מוּטֶלֶת, בִּּתוֹ זוֹ הַיָפָה". בשיר מוקדם (מ-1924) מתאר המשורר גם את גורל בת הרב. בשיר – "בת הרב" מנסה מנהיג של הקוזאקים (כנראה בגזירות ת"ח ת"ט) לשכנע את בת הרב להתנצר ולשאת אותה לאשה. שם בת הרב מבקשת ממנו לירות בה כדור, באמתלה שבלחש כלשהו היא מסוגלת לעצור את הכדור.

לחן הבלדה 
זמן קצר אחר פרסומו זכה השיר ללחן של נחום נרדי והוא זכה להצלחה רבה בקרב הקהל. הראשונה ששרה אותו הייתה שושנה דמארי בהופעתה בקונצרט מיצירות נרדי ובליוויוֹ בפסנתר בחודש אוגוסט (1942). המשורר שאול טשרניחובסקי שנכח בקונצרט, הביע את התפעלותו מכך שחודשים ספורים לאחר שפרסם לראשונה את השיר הוא כבר הולחן על ידי נרדי וכבר הושמע על הבמה. ב-1947 שרה אותו דמארי שוב בפסטיגל הנוער בפראג, וזכתה לשבחים רבים.

טשרניחובסקי נפטר באוקטובר 1943. חודש לפני מותו, זכה לשמוע אותו מפיה של שרה יערי, שהקליטה אותו על תקליט מסחרי.

לחן נוסף נכתב על ידי שמוליק קראוס ושמעון שגיא, והוא הושר בפי ג'וזי כץ.

השיר בספרי תווים
 שירי עבודה ומולדת: קובץ לשירה בציבור, חלק שני, עמ' 32, הוצאת המרכז לתרבות והסברה, 1947. 
 מ. ברונזפט, ד. סמבורסקי (עורכים), ספר שירים ומנגינות: לבית הספר ולעם, עמ' 67, קרית ספר, 1947. 
 נחום נרדי, ממבחר שירי ישראל: שירי עם, שירי מולדת, עמ' 26, בהוצאת המחבר, 1969.

לקריאה נוספת
 הלל ברזל, שירת התחייה: שאול טשרנחובסקי, ספרית פועלים, 1993, עמ' 341–342

קישורים חיצוניים
 
 על השיר באתר הספרייה הלאומית
 
 
 בַּלַּדּוֹת וִירְמַיְזָא בפרויקט בן יהודה

הערות שוליים

שירי שאול טשרניחובסקי
בלדות
שירי שנות ה-1940