צו מרווה

צו מרווה הוא הכינוי שניתן לצו לא־תעשה־לשעה של בית משפט בהליך אזרחי, מסוג Quia timet, המצווה על נתבע שלא לעשות כל שימוש או העברה בנכסיו. הצו זהה ביסודו ל"צו מניעה זמני" בזיקה ל"צו עיקול זמני", הוא מעוגן בתקנות ובפסיקה, ומאחר ומדובר בצו פולשני הפוגע בזכות הפרט, נעשה בו שימוש רק בנסיבות חריגות. מקורו של הצו בפסיקה של בית המשפט לערעורים אזרחיים בבריטניה, בתיק של חברת ספנות בשם מרווה (Mareva).

הבחנה בין צו מרווה לסעדים זמניים אחרים

ייחודו של צו מרווה, בניגוד לצו עיקול זמני, שהוא פועל באופן אישי (in personam) על הנתבע ובמנותק מזכות חפצית (in rem) כלשהי על הנכסים. משמעות הדבר, שצו מרווה אינו מונע מנושה אחר, שאינו התובע, לזכות בנכס מן הנכסים עליהם פועל הצו.

המקורות לצו מרווה

צו מרווה ניתן לראשונה בתביעתה של חברת הספנות היפנית ניפון יוסן את האחים ג'ורג' וג'ון קרגאורגיס, בטענה שהאחים חכרו ממנה שלוש ספינות ונעלמו מבלי לשלם עבור החכירה – וכעת החברה חוששת שהאחים צפויים לרוקן את חשבונותיהם בלונדון, טרם יוסדר חובם לחברה. הלורד דנינג קובע בחוות דעתו שיש לשכך את חששה המוצדק של ניפון יוסן, באמצעות הקפאת חשבון הבנק של האחים קרגאורגיס.

צו מרווה קרוי על שם פסק הדין בעניין חכירת הספינה "The Mareva", שניתן כחודש ימים לאחר מכן. בפסק דין זה, מוסיף וקובע הלורד דנינג שבסמכותו הנרחבת של בית המשפט לתת צווי מניעה מכל סוג.

בקיץ של שנת 1988, פיתח בית המשפט לערעורים באנגליה את צווי מרווה, בסדרת פסקי דין, כך שצו מרווה יחול גם על נכסים שאינם נמצאים בתחום שיפוט בית המשפט.

צו מרווה בישראל

בישראל צו מרווה עוגן במסגרת תיקון משנת 2001 לתקנות סדר הדין האזרחי, אך כבר בשנת 1991 הכירה בו הפסיקה. תקנות סדר הדין האזרחי החדשות, שנכנסו לתוקף בשנת 2021, מעגנות את הצו בתקנה 109.

ראו גם 
 צו אנטון פילר

לקריאה נוספת
 ד"ר אליהו וינוגרד, צווי מניעה – חלק כללי, הוצאת הלכות בע"מ, מהדורה שנייה (2008), עמ' 158–166. 
 אורי גורן, סוגיות בסדר דין אזרחי, נבו הוצאה לאור בע"מ, מהדורה שתים־עשרה (2015), עמ' 939.
 עדי אזר, צווי "מריבה" ו"אנטון פילר", הפרקליט מא (א-ב), עמ' 93–104.

ביאורים

הערות שוליים

סדר דין אזרחי
מרווה