נתיב בראואר

נתיב בראואר (באנגלית: Brouwer Route) היה נתיב שייט ששימש במאה ה-17 ספינות שהפליגו מכף התקווה הטובה אל איי הודו המזרחית ההולנדיים, כקטע המזרחי של נתיב הכף. הנתיב נשא ספינות דרומה מן הכף (שנמצא בקו הרוחב ה-34 דרום אל תוך הארבעים הגועשים, ומשם מזרחה לרוחב האוקיינוס ההודי, לפני הפנייה צפונה-מזרחה ליאווה. בדרך זו ניצלו הספינות את הרוחות המערביות החזקות שעל שמן כונו "הארבעים הגועשים", להגברה משמעותית של מהירות המסע.

הקושי שעורר הנתיב היה, שלא הייתה בנמצא באותם ימים דרך מדויקת לקביעת קו אורך, כלומר, כמה הרחיק כלי שיט במסעו מזרחה. תצפית על האי אמסטרדם או האי סן פול הייתה הרמז היחיד לספינות לשנות כיוון ולפנות צפונה. עם זאת, תצפיות אלה נסמכו אך ורק על מיומנות רב החובל. כתוצאה מכך, ספינות רבות ניזוקו או נטרפו על סלעים, שוניות אלמוגים או איים על המדף היבשתי המערבי של אוסטרליה, שכמעט לא היה מוכר לאירופאים אותו זמן.

את הנתיב תכנן חוקר הארצות ההולנדי הנדריק בראואר בשנת 1611, ונמצא שהוא מפחית כדי חצי את משך המסע מאירופה ליאווה, בהשוואה לנתיב המונסון, שהיה כרוך בהפלגה צפונה במקביל לחוף מזרח אפריקה, דרך מצר מוזמביק סביב מדגסקר ומשם לרוחב האוקיינוס ההודי, לעיתים דרך הודו. עד 1616 היה נתיב ברואר חובה לימאי חברת הודו המזרחית ההולנדית.

חברת הודו המזרחית הבריטית, שבשבילה ניסה קפטן האמפרי פיצהרברט על "רויאל אקסצ'נג'" את הנתיב בשנת 1620, קראה לו "הנתיב הדרומי", ובתחילה ראתה בו הצלחה רבתי, אבל הספינה האנגלית השנייה שהפליגה בנתיב, "טרייאל", טעתה בקביעת קו האורך, הרחיקה מדי מזרחה לפני שפנתה צפונה, ונטרפה על סלעי טרייאל סמוך לחוף פילבארה האוסטרלי במאי 1622. לאחר זאת עקפו האנגלים את הנתיב למשך עשרים השנים הבאות.

נתיב בראואר מילא תפקיד חשוב ביותר בגילוי החוף המערבי של אוסטרליה. ספינות רבות נטרפו על חוף זה, בהן "באטאביה" ב-1629, "פרגולדה דראק" ב-1656, "זויטדורפ" ב-1712, ו"זווייק" ב-1727. ב-1696 סייר וילם דה פלמינך לאורך החוף האוסטרלי בחיפוש אחר ניצולים מן הספינה "רידרשאפ ואן הולנד", שנעלמה ב-1694 עם 302 נפשות על סיפונה. לא נמצאו ניצולים וגם לא הספינה.

לקריאה נוספת

הערות שוליים

האוקיינוס ההודי: היסטוריה