המלחמות העות'מאניות-רוסיות

מלחמות רוסיה–טורקיה (או המלחמות העות'מאניות-רוסיות) היו סדרה של תריסר מלחמות בין האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית, מהמאה ה-17 ועד למאה ה-20. זו הייתה אחת הסדרות הארוכות ביותר של סכסוכים צבאיים בתולדות אירופה. פרט למלחמת 1710–1711 ומלחמת קרים, שלרוב מתייחסים אליהן כאל אירועים נפרדים, הסכסוכים הסתיימו בצורה הרת אסון עבור האימפריה העות'מאנית; לעומת זאת, הם הראו את עליית רוסיה כמעצמה אירופית לאחר מאמצי המודרניזציה של פיוטר הגדול בראשית המאה ה-18.

תחילת הסכסוך (1568–1827) 
לאחר שכבשה את אזור פודוליה במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית (1672–1676), הממשלה העות'מאנית שאפה להרחיב את שלטונה על כל אוקראינה בגדה הימנית בתמיכת הווסאל שלה, פטרו דורושנקו (1665–1665) 1672). המדיניות הפרו-עות'מאנית של האחרון גרמה לאי שביעות רצון בקרב קוזאקים אוקראינים רבים, שיבחרו את איוואן סמוילוביץ' כהטמן היחיד מכל אוקראינה בשנת 1674. בשנים 1679–1680 דחו הרוסים את התקפות הטטרים של קרים וחתמו על חוזה בחצ'יסאראי ב-13 בינואר 1681, אשר יתווה את הגבול הרוסי-טורקי על נהר הדנייפר.

לפני יקתרינה הגדולה 
רוסיה הצטרפה לליגה הקדושה האירופית (אוסטריה, פולין, ונציה) בשנת 1686. במהלך המלחמה ארגן הצבא הרוסי את המערכות בקרים של 1687 ו-1689 ואת מערכות אזוב (1695–1969). המעורבות הרוסית סימנה את תחילת מלחמות רוסיה-טורקיה. לאור ההכנות של רוסיה למלחמה עם שוודיה וחתימות מדינות אחרות על הסכם קרלוביץ עם טורקיה בשנת 1699, הממשלה הרוסית חתמה על הסכם קונסטנטינופול עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1700.

לאחר שהרוסים הביסו את השוודים ואת הקוזקים האוקראינים שהונהגו על ידי איוואן מאזפה בקרב על פולטבה בשנת 1709, הצליח קרל השנים עשר השוודי לשכנע את הסולטאן העות'מאני אחמד השלישי להכריז מלחמה על רוסיה ב-20 בנובמבר 1710.

בשלהי המאה ה-17, שושלת ספאוויד האיראנית, שהייתה שכנה לשתי האימפריות והייתה אחת היריבות הגדולות ביותר בטורקיה במשך מאות שנים (במאות ה-16 עד ה-19), הייתה בדעיכה. תוך ניצול המצב, רוסיה והאימפריה העות'מאנית כבשו את שטחים הכוללים את דאגסטן, אזרבייג'ן וצפון איראן של ימינו, שנכבשו על ידי פיוטר הראשון במלחמה הרוסית-פרסית (1722–1723); העות'מאנים כבשו את השטחים ממערב, כולל ארמניה המודרנית, חלקים ממזרח אנטוליה ומערב איראן. הישגי שניהם אושרו בחוזה קונסטנטינופול (1724) ובמשך כמה שנים הם גבלו זה בזה לאורך שטח גדול בקווקז, מה שגרם לחיכוכים נוספים.

רוסיה הצליחה להבטיח מצב בינלאומי חיובי לטובתה באמצעות חתימה על הסכמים עם פרס בשנת 1732 וב-1735. אלה החזירו את כל השטחים האיראניים שנלקחו מאז 1722 בצפון, בדרום הקווקז וצפון איראן ונמנעו ממלחמה עם מנהיג פרס, נאדר שאה. לאמנות היו היבטים דיפלומטיים חיוביים, בייחוד בשל הקמת ברית רוסית-איראנית נגד טורקיה, שכן פרס הייתה במלחמה עם האימפריה העות'מאנית. בינתיים רוסיה תמכה גם בעלייתו של כס המלכות הפולני אוגוסטוס השלישי במהלךמלחמת הירושה הפולנית (1733–35), על חשבונו של סטניסלב לשצ'ינסקי, שהיה מועמד מטעם צרפת. אוסטריה הייתה בעלת בריתה של רוסיה מאז 1726.

רוסיה נכנסה למלחמה נוספת עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1736, שהתקדמה בפשיטות על אוקראינה על ידי טטרים מקרים והמערכה הצבאית של החאן של קרים בקווקז. במאי 1736 פתח הצבא הרוסי בפלישה לחצי האי קרים. ב-19 ביוני צבא הדון הרוסי (28,000 איש) בפיקודו של הגנרל פיטר לייסי כבש את מצודת אזוב בתמיכת שייטת דון בפיקודו של סגן האדמירל פיטר ברדל. ביולי 1737, צבאו של מיניך השתלט בסערה על המצודה העות'מאנית אוצ'קיב. צבא לייסי (כעת עם 40,000 חיילים) צעד אל קרים באותו חודש, והביא מספר תבוסות לצבא החאן של קרים וכבש את קרסובזר. לייסי וחייליו נאלצו לעזוב את קרים, עם זאת, מחוסר אספקה.

אוסטריה נכנסה למלחמה נגד טורקיה ביולי 1737 אך הובסה מספר פעמים. באוגוסט רוסיה, אוסטריה וטורקיה החלו במשא ומתן בנמירוב, אשר יתברר כחסר פרי ונטול הישגים. בשנת 1738 לא היו פעולות צבאיות משמעותיות. הצבא הרוסי נאלץ לעזוב את אוצ'קיב וקינבורן עקב התפרצות מגפה. בשנת 1739 חצה צבאו של מיניך את הדנייפר, הביס את האימפריה העות'מאנית בסטבוצ'אני וכבש את מצודת חוטין (ב-19 באוגוסט) ויאסי. עם זאת, אוסטריה הובסה על ידי האימפריה העות'מאנית שוב ונעלצה לחתום על חוזה שלום נפרד ב-21 באוגוסט. זאת, יחד עם האיום הממשמש ובא של הפלישה השוודית, נאלצה רוסיה לחתום על חוזה בלגרד עם טורקיה ב-18 בספטמבר, לסיום המלחמה.

יקתרינה הגדולה 
בעקבות אירוע גבול בבלטה הכריז הסולטאן מוסטפא השלישי מלחמה על רוסיה ב-25 בספטמבר 1768. הטורקים כרתו ברית עם כוחות האופוזיציה הפולנים של הקונפדרציה, בעוד רוסיה נתמכה על ידי הממלכה המאוחדת, שהציעה לשלוח יועצי חיל הים לצי הרוסי.

ההתנגדות הפולנית דוכאה על ידי אלכסנדר סובורוב, אשר עבר לאחר מכן לפעולות נגד העותמאנים, שבו בשנת 1773 וב-1774 הוא ניצח בכמה קרבות בעקבות ההצלחות הגדולות הקודמות של הפילדמרשל הרוסי פיוטר רומיאנצב בלרגה ובקגולה.

פעולות ימיות של הצי הבלטי הרוסי בים התיכון הניבו ניצחונות בפיקודו של אלכסיי גריגורייביץ' אורלוב. בשנת 1771 מרדו מצרים וסוריה נגד השלטון העות'מאני, ואילו הצי הרוסי השמיד לחלוטין את הצי העות'מאני בקרב צ'סמה.

ב-21 ביולי 1774 חתמה האימפריה העות'מאנית על חוזה קוצ'וק קיינארג'ה, שהעניק רשמית עצמאות לחאנות קרים, אך במציאות היא נעשתה תלויה ברוסיה. רוסיה קיבלה 4.5 מיליון רובל ושני נמלי ים מרכזיים המאפשרים גישה ישירה לים השחור.

בשנת 1786 יקתרינה השנייה התקדמה בניצחון דרך קרים ביחד עם בעל בריתה, הקיסר יוזף השני. אירועים אלה והחיכוך שנגרמו כתוצאה מתלונות הדדיות על הפרות של חוזה קוצ'וק קיינארג'ה, שסיים את המלחמה הקודמת, עוררו את דעת הקהל באיסטנבול והשגריר הבריטי נתן את תמיכתו למלחמה.

בשנת 1787 דרשו העות'מאנים מרוסיה לפנות את קרים. רוסיה הכריזה על מלחמה, אך ההכנות העות'מאניות לא היו מספקות והרגע לא נבחר בצורה נכונה, כעת, כשרוסיה ואוסטריה היו בעלי ברית, עובדה שהטורקים התוודעו אליה רק לאחר שהאירועים כבר היו בעיצומם. הטורקים הסיגו את האוסטרים ממהדיה ובאנאט (1789); אבל במולדביה הפילדמרשל פיוטר רומיאנצב הצליח לכבוש את איאסי ואת חוטין. הגנרלים העות'מאנים לא היו כשירים ובצבא שררו מרידות; תגבורות שנשלחו לבנדר ואקרמן נכשלו, בלגרד נלקחה על ידי האוסטרים, המצודה הבלתי חדירה של איזמאיל נכבשה על ידי סובורוב ונפילת אנאפה השלימה את סדרת הכשלונות של טורקיה.

הסולטאן סלים השלישי דאג להשיב את יוקרתה של ארצו בניצחון לפני שחתם על חוזה שלום, אך מצבם של כוחותיו לא חיזק תקווה זו. טורקיה חתמה על הסכם פוגעני עם פרוסיה ב-31 בינואר 1790, אך לא קיבלה עזרה במהלך המלחמה. בהתאם, נחתם הסכם יאשי עם רוסיה ב-9 בינואר 1792, לפיו הושארו קרים ואוצ'קוב לרוסיה, הדנייסטר הפך לגבול באירופה והגבול האסייתי נותר ללא שינוי.

שקיעת האימפריה העות'מאנית (1827–1914) 

האימפריה העות'מאנית שמרה על שותפות צבאית עם רוסיה עד למחצית השנייה של המאה השמונה עשרה, אך עד שנות העשרים של המאה העשרים הצבאות העות'מאניים לא הצליחו להסיים את מלחמת העצמאות היוונית בדרום יוון. המעצמות הגדולות של אירופה החליטו להתערב ולסייע ליוון בעצמאותה. כך הפכה יוון למדינה העצמאית הראשונה שנוצרה מתוך האימפריה העות'מאנית. שאיפות רוסיה לשטח זה של האימפריה ובסיסים באגף הדרומי של רוסיה עוררו חששות בריטים מפני שליטת מימי הים התיכון ושליטה רוסית בתוואי תת היבשת ההודית.

כאשר בשנת 1853 הרסה רוסיה את כל הצי העות'מאני בסינופ, בריטניה וצרפת הגיעו למסקנה כי התערבות חמושה לצד העות'מאנים היא הדרך היחידה לעצור התפשטות רוסית מסיבית. אף על פי שעות'מאנים ורוסים היו בצדדים מנוגדים, שורשי המלחמה הקרים שבאה בעקבותיה היו ביריבות בין הבריטים לרוסים. המלחמה הסתיימה באופן לא חיובי עבור הרוסים, עם חתימת חוזה השלום בפריז בשנת 1856.

המלחמה הביאה לירידה במורל העות'מאני ותחושת חוסר אונים, והמחישה כי הטכנולוגיה המודרנית וכלי נשק מעולים הם החלק החשוב ביותר בצבא מודרני, וחלק שהאימפריה העות'מאנית חסרה אותו מאוד. בעת שנלחמו לצד הבריטים, הצרפתים ואפילו הפיימונטה באיטליה, העות'מאנים יכלו לראות עד כמה הם היו בפיגור. הדברים החלו להשתנות לאחר מלחמת קרים.

אחד השינויים הללו עלה כאשר האירופאים החלו לראות הזדמנויות מסחר בטורקיה. הכסף שנכנס לאומה באמצעות סחר עלה באופן דרמטי. הממשלה קיבלה גם הרבה כסף נוסף ממערכת מיסוי אחידה שסבלה ממעט שחיתויות. הסולטן הצליח להשיג אחיזה מהירה יותר בביי והגדיל את המחווה שהם היו צריכים לשלם. עם זאת, עבדילאזיז, הסולטאן באותה תקופה, השתמש בחלק ניכר מכסף זה לריהוט ויצירת ארמונות גדולים כדי להתמודד עם הארמונות הגדולים באנגליה ובצרפת, בהן ביקר. האימפריה עברה מהפכה, ובכל רחבי אנטוליה הופיעה לאומנות עות'מאנית חדשה. היה נדמה כי ייתכן שהאימפריה תוכל לבלום את דעיכתה.

הקריסה הכספית והשלטונית בשילוב איום חדש מרוסיה החלו את השלבים הסופיים של התמוטטות האימפריה. רוסיה נאלצה על ידי מלחמת קרים לוותר על שאיפותיה להחזיק בבירה העות'מאנית קונסטנטינופול ולשלוט בבוספורוס. במקום זאת החליטה להתמקד בשלטון בבלקן. האוכלוסייה בחלק גדול מהבלקן הייתה סלאבית, וכך גם רוסית. רבים מהם היו בני הכנסייה המזרחית האורתודוקסית. כאשר תנועות חדשות ברוסיה, כמו זו של הסלבופילים, החלו להיכנס לאזור, זה היה נסער ומועד למהפכה. כאשר הממשלה בקונסטנטינופול ניסתה לנקוט צעדים למניעת קריסה כלכלית ברחבי האימפריה, היא דיכאה את המרידה בהרצגובינה בשנת 1875. המרד בהרצגובינה התפשט במהירות לבוסניה ואז לבולגריה. עד מהרה נכנסו צבאות סרביה גם למלחמה נגד הטורקים. מרידות אלה היו המבחן הראשון של הצבאות העות'מאנים החדשים. אף על פי שלא עמד בסטנדרטים של מערב אירופה, הצבא נלחם ביעילות ובאכזריות; במהלך המלחמה ביצעו העות'מאנים את טבח בטק בשנת 1876. ינוארריוס מקגאהן, עיתונאי "ניו יורק הראלד" ו"דיילי ניוז" בלונדון כתב על ההתרחשויות הנוראיות לאחר ביקורו בבאטק עם יוג'ין סקיילר. על פי מרבית המקורות, כ-5,000 בני אדם נטבחו בבתק בלבד. המספר הכולל של הקורבנות במרד אפריל על פי מרבית ההערכות סביב 15,000, הנתמך על ידי דו"ח של יוג'ין סקיילר, שפורסם ב"דיילי ניוז", לפיו לפחות 15,000 בני אדם נהרגו במהלך מרד אפריל בנוסף ל-36 כפרים בשלושה מחוזות נקברו. על פי דונלד קוואטרט נהרגו כאלף מוסלמים בידי בולגרים נוצרים וכתוצאה מכך נהרגו 3,700 נוצרים בידי מוסלמים.

עד מהרה החלו מרידות הבלקן להתערער. באירופה הוצפו דיווחים על חיילים עות'מאנים שהרגו אלפי סלאבים. אפילו בבריטניה פרסם ויליאם יוארט גלדסטון את סיפורו על הזוועות העות'מאניות ב"הזוועות הבולגריות ושאלת המזרח". עד מהרה החלה מלחמה חדשה בין רוסיה לטורקיה. אף על פי שנלחמו טוב יותר מבעבר, הצבאות העות'מאנים המתקדמים עדיין לא היו שווים לכוחות הרוסים. הפעם לא הגיעה עזרה ממדינות אחרות; למען האמת, מדינות רבות באירופה תמכו במלחמה ברוסיה, כל עוד היא לא התקרבה יותר מדי לאיסטנבול. עשרה חודשים וחצי לאחר מכן, לאחר סיום המלחמה, נגמר עידן השליטה העות'מאנית בבלקן. העות'מאנים נלחמו היטב, חיל הים החדש של אירונקלאדס ניצח בקרב על הים השחור וההתקדמות הרוסית בקווקז נותרה מינימלית. אולם בבלקן הצבא הרוסי, הנתמך על ידי מורדים, הדף את הצבא העות'מאני מבולגריה, רומניה ורוב מזרח רומליה, ובסוף המלחמה ניתן היה לשמוע את ירי התותחנים מתראקיה בקונסטנטינופול.

בתגובה לקרבה הרוסית למיצרי הבוספורוס, התערבו הבריטים, כנגד רצונו של הסולטאן, במלחמה. כוח משימה גדול המייצג את העליונות הימית הבריטית נכנס למיצרי מרמרה ועגן מול ארמון המלוכה וגם הצבא הרוסי. הבריטים אולי הצילו שוב את האימפריה העות'מאנית, אך זה סיים את היחסים הוורודים בין שתי המעצמות שנמשכו מאז מלחמת קרים. בהסתכלות על הסיכוי לכניסה בריטית למלחמה, החליטו הרוסים ליישב את המחלוקת. הסכם סן סטפנו העניק לרומניה ומונטנגרו את עצמאותם, סרביה ורוסיה קיבלו כל אחת שטח נוסף, אוסטריה קיבלה שליטה על בוסניה ובולגריה קיבלה אוטונומיה כמעט מוחלטת. תקוותו של הסולטאן הייתה כי המעצמות הגדולות האחרות יתנגדו להחלטה חד-צדדית כזו ויתקיים ועידה לשינוי ההסכם. תשוקתו הפכה למציאות ובשנת 1878 נערך קונגרס ברלין בו גרמניה הבטיחה להיות "מתווך כנה" בתיקון ההסכם. בחוזה החדש הצטמצם שטח בולגריה והפיסוי המלחמתי בוטל. הוועידה פגעה שוב ביחסים האנגלו-עות'מאניים בכך שהעניקה לבריטים את האי קפריסין. בעודו מתעצבן על ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי, לא היה לסולטאן שום דבר מלבד שבחים על אוטו פון ביסמרק שאילץ רבים מהוויתורים הגדולים של רוסיה. היחסים הקרובים בין גרמניה לעות'מאנים יימשכו עד להתפרקותן של שתי האימפריות.

ההתרחבות הרוסית במאה זו התפתחה עם הנושא העיקרי של תמיכה בעצמאותם של מחוזות לשעבר של העות'מאנים ואז הבאת כל עמי הסלאב בבלקן תחת בולגריה או ניצול הארמנים במזרח. בסוף המאה רומניה, סרביה ומונטנגרו ובולגריה השיגו שלטון עצמי. זה הבהיל את המעצמות הגדולות. לאחר קונגרס ברלין נשלטה ההתרחבות הרוסית באמצעות עצירת התרחבות בולגריה. הציבור הרוסי הרגיש כי בסופו של דבר קונגרס ברלין אלפי חיילים רוסים מתו לחינם.

הבלקן 

היו שתי תנועות עיקריות עבור הצד המערבי. הראשון בוצע בזמן שעות'מאנים עסקו בדיכוי ההתקוממות היוונית, במהלך מלחמת העצמאות היוונית. מלחמת העצמאות של היוונים הובילה לכך שהכוחות הרוסים התקדמו לבולגריה לפני שהטורקים תבעו לחתום על חוזה שלום. הסכם אדריאנופול (אדירנה) שהתקבלה ב־14 בספטמבר 1829, העניקה לרוסיה את מרבית החוף המזרחי של הים השחור ואת פי הדנובה.

תנועת העצמאות השנייה התרחשה במהלך ההתקוממויות המתמשכות, בבוסניה והרצגובינה ובמהלך מלחמת העצמאות הרומנית. התקוממות הרצגובינה נגד השלטון העות'מאני החלה בהרצגובינה ביולי 1875. הבולגרים ארגנו את מרד אפריל, שנמשך בין אפריל למאי 1876.

סרביה השיגה אוטונומיה ורוסיה הורשתה לכבוש את מולדביה ואת ולאכיה (מבטיחה את שגשוגם, ו"חופש המסחר "המלא עבורם) עד שטורקיה שילמה פיצוי גדול. ההתקוממויות העלו סיכוי לרוסיה (ולקנצלר הנסיך גורצ'קוב) ולאוסטריה-הונגריה (עם הרוזן אנדראשי), שערכו את הסכם רייכשטט הסודי ב־8 ביולי, על חלוקת חצי האי הבלקני בהתאם לתוצאת המלחמה.

במהלך המלחמה הרוסית-טורקית בשנים 1877–1878, בפברואר 1878 הצבא הרוסי כמעט הגיע לבירה העות'מאנית, אך מפחד שהעיר עלולה ליפול, הבריטים שלחו צי ספינות קרב כדי להפחיד את רוסיה מכניסה לבירה העות'מאנית. תחת לחץ מצד הצי הבריטי לנהל משא ומתן על תוצאת המלחמה, רוסיה הסכימה הסדר על פי הסכם סן סטפנו ב־3 במרץ, לפיו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאותם של מחוזותיה לשעבר רומניה, סרביה ומונטנגרו ובאוטונומיה של בולגריה. קונגרס ברלין גם איפשר לאוסטריה לכבוש את בוסניה והרצגובינה ובריטניה להשתלט על קפריסין.

הקווקז 
במהלך ההתקוממות היוונית הגיעה האימפריה הרוסית לגבולות העות'מאנים בקווקז, ששכנו בדרום-מערב האזור, כמו גם מצפון-מזרח אנטוליה. על פי תנאי הסכם אדריאנופול, הכירה האימפריה העות'מאנית בריבונות רוסית על מערב גאורגיה, שהייתה בעבר תחת שלטון עות'מאני והכירה בשליטת רוסיה על ארמניה של ימינו, שנכבשה שנה קודם לכן (1828) על ידי הרוסים מאיראן קג'אר דרך הסכם טורקמנצ'אי.

סוף הסכסוך (1914–1923) 

במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה הייתה קארס יעד צבאי מרכזי עבור הצבא העות'מאני. איסמעיל אנוור שדחף את האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה, נזקק לניצחון נגד הרוסים כדי להגן על ארצו. הוא אסף צבא בגבול המזרחי, הצבא הובס בצורה קשה תחת פיקודו של אנבר בקרב סריקמיש ב-2 בינואר 1915 נגד חייליו של ניקולאי יודניץ'. תבוסה זו נבעה יותר ממזג האוויר החורפי והתכנון הגרוע, נוכח העובדה שהרוסים מתכוננים בפועל לפנות את קארס. עם אובדן הצבא המזרחי, ההגנות העות'מאניות התפוררו בקרבות קטנים נוספים והצבא הרוסי הצליח להתקדם מערבה עד ארזינג'אן.

קריסת הצבא הרוסי לאחר מהפכת 1917 הותירה רק יחידות ארמניות קטנות כדי להתמודד עם מתקפת הנגד העות'מאנית הבלתי נמנעת. לפני תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, החלה רפורמה של הצבא העות'מאני עם מה שנשאר מהענף המזרח תיכוני וניסה לבנות קו בין כל היחידות הנותרות בגבולם המזרחי. הרפובליקה הראשונה שקמה בארמניה השתלטה על קארס באפריל 1918, שהועבר לבסוף לידי הממשל הסובייטי העתידי. באותה שנה במרץ הוקמה הקומונה של באקו ברפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. הקומונה הפכה לימים דיקטטורה המרכז-כספית ונכבשה על ידי הצבא האסלאמי של הקווקז, לאחר מכן זמן קצר על ידי ההסכמה המשולשת ולבסוף הבולשביקים. תבוסה בחזיתות אחרות גרמה לאימפריה העות'מאנית להיכנע ולהסיג כוחות. הרפובליקות הארמניות וגם האזריות היו בסופו של דבר חלק מברית המועצות בשנת 1920.

רשימת הסכסוכים

ראו גם 
 המלחמות העות'מאניות באירופה
 קרב סריקמיש
 רצח העם הארמני
 מלחמות רוסיה–פרס
 חאנות קרים
 מלחמת הקווקז
 יחסי טורקיה–רוסיה
 גמביט טורקי (ספר)
 גמביט טורקי (סרט)

לקריאה נוספת 
 אלן, ויליאם ופול מוראטוף. שדות הקרב הקווקזים: היסטוריה של המלחמות בגבול הטורקו-קווקזי 1828-1921 (2011)  ,
  <bdi> 
  <bdi> 
 ילביץ ', ברברה. סנט פטרסבורג ומוסקבה: מדיניות החוץ הצארית והסובייטית, 1814–1974 (1974)
 קגן, פרדריק ורובין הייאם, עורכים. ההיסטוריה הצבאית של רוסיה הצארית (2008)

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

גאורגיה: העת החדשה המוקדמת
רוסיה הצארית: היסטוריה צבאית