קו זמוסקבורצקאיה

הקו זמוסקבורצקאיה (ברוסית: Замоскворецкая линния), לשעבר: גורקובסקו-זמוסקבורצקאיה (Горьковско-Замоскворецкая) (קו 2), הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה. 

הקו נפתח ב-1938, כרונולוגית הוא נהיה קו מס' 3. עליו נפרסות 24 תחנות ואורך הקו הוא כ-42.8 קילומטרים, והוא חוצה את העיר בערך בקו ישר מצפון לדרום. נסיעה רגילה לאורך כול אורכו של הקו לוקחת כ-55 דקות, המהירות הממוצעת של הרכבות בקו הזה היא 42 קמ"ש. בזמן שרוב הקו עובר מתחת לקרקע, יש כמה תחנות מעל האדמה, בעיקר איפה שהקו חוצה את נהר המוסקבה. 

הקו מכיל הרבה דוגמאות של ארכיטקטורת מטרו מוסקבאית קלאסית, ומכיל את התחנה הכי מצולמת בכול מערכת המטרו: "מיאקובסקאיה".

היסטוריה 
השלב הראשון של הקו עוקב אחרי עורק התחבורה העמוס ביותר במוסקבה: לנינגרדסקי פרוספקט, וממשיך לכיוון מרכז רחוב טברסקאיה, ומתחבר עם המחוזות הצפון-מערביים: אירופורט, ובגובוי לאורך "תחנת הרכבת בלורוסקאיה" ומרכז העיר ב-1938. 

השלב השני, שבנייתו לא הייתה מופרעת במהלך המלחמה, נפתח בשנת 1943 ונמשך אחר הכיכר האדומה דרומה אל מתחת לנהר מוסקבה אל הרובע הצפוף זמוסקבורצקאיה (ומכאן השם) ואז אל תחנת הרכבת "פאבלצקאיה" ובאופן משמעותי יותר אל מפעל סטלין (Zil) בדרום מזרח מוסקבה. 

כמה הרחבות נוספות של הקו הן ההרחבה הצפונית ביותר לאורך הכביש המהיר לנינגרד ותעלת המוסקבה לתוך נמל הנהר ב-1964. הרחבה דרומית התקיימה ב-1969 ועברה דרך המחוז התעשייתי "נגאטינו" ופארק "קולומנסקאיה". שאר ההרחבה הייתה לתוך מה שבעתיד ייקרה "קו קחובסקאיה". ב-1984 הרחבה שלישית נבנתה בשני שלבים לצד הדרום-מזרחי של פארק צאריצינו ולתוך אורחובו-בוריסי ומגדלי מגורים.  

לאחר פתיחת הקו התגלתה מנהרה מוצפת, והיא הכריחה לסגור את ההרחבה החדשה יום אחרי הפתיחה למשך חודשיים וחצי. בסוף 1985 השלב השני של ההרחבה הושלם, והפך את הקו להיות באורך של 36.9 קילומטרים ו-20 תחנות עם תנועת נוסעים יומית של 1.8 מיליון אנשים. 

ההיסטוריה המורכבת והמעוררת השראה של הקו משתקפת בהרכב האדריכלי שלה, במיוחד כי הקו הוא אחד המקומות הבודדים שאפשר לראות בו את המיטב של האדריכלות בסגנון אר דקו הסובייטי של לפני המלחמה. באור הזרקורים שלפני כל התחנות האחרות נמצאת מאיקובסקאיה, תחנה שהיא לא רק המצולמת ביותר ברשת אלא היא גם מראה נפוץ על כריכות של חוברות ומדריכי טיולים לתחום התת-קרקעי במוסקבה. 

כאשר הקו נפתח לראשונה ב-1938, בשביל להבדיל בו זמנית על קיומם של שלושה קווים במקום אחד, שיטת הצבעים הוצגה. הקו הראשון (סקולניצ'סקאיה) נצבע בצבע אדום, בגלל נסיבות פוליטיות, למרות זאת, כרונולוגית קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה היה אמור להיות קו מספר 2 ולהצבע בצבע כחול, בזמן שהקו השלישי, קו זמוסקבורצקאיה (הזה), היה אמור להיות מספר 3 ובצבע ירוק. למרות זאת, חלק של קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה, היה כבר בשימוש מהשלב הראשון של הרכבת התחתית עוד כשהיה רק קו אחד עם הסתעפות. המסורת הזאת מאז עברה לכול הערים הסובייטיות לשעבר: הקו הראשון תמיד היה אדום, ואם היו עוד, השני והשלישי נצבעו בצבעים כחול וירוק. בניגוד לכך, רק ברכבת התחתית של מינסק החליטו לא לאמץ את המסורת.

ציר זמן

שינויי שם

העברות 

ההעברה בתחנת קשירסקאיה היא מעבר בין-רציפי.

סוגי רכבות ודפו 
את הקו משרתים שני דפו, הראשון: סוקול (מספר 2) והשני: זמוסקבורצקויה (מספר 7) שבהם, מאוחסנים בין 36 ל-39 מערכים של שמונה קרונות. הקו התחיל לקבל רכבות מסוג 81-714/717 ב-1980, כדי להחליף קרונות ישנים מסוגי E, בתהליך שנגמר ב-1987.

אירועים אחרונים ותוכניות עתידיות 
כיום הקו כולל שילוב של תחנות שנבנו בתקופות שונות וחלקן נבנו מחדש מאז. כמו כן, הוא אחד מהעמוסים ביותר במערכת וכמה תחנות, שהן כמעט בנות 70 מראות בבירור את גילן. עבודות שיפור בוצעו מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, אך בתקופה האחרונה המספר שלהן גדל. בבלורוסקאיה חל לאחרונה שיחזור נרחב של מתיחת פנים בהחלפת קירות הקרמיקה הישנים בקירות שיש חדשים. בתחנת מאיקובסקאיה המפורסמת בעולם נבנתה היציאה השנייה בשנת 2005. צפוי כי שחזור נוסף ייעשה בתחנות מסגנון "סנט-פד" משנות ה-60 כולל החלפת אריחי קרמיקה ישנים במשטחי אלומיניום. 

כאשר הקו נבנה, נשארו כמה אזורים בהם נבנו מנהרות נוספות לעבודות עתידיות על תחנות חדשות. אחת מהן, היטברסקאיה, הנמצאת בין התחנות מיאקובסקאיה ותיאטרלנאיה, שנפתחה בשנת 1979. בנוסף לכך יש עוד, תחנת סובייטסקאיה בין טברסקאיה ותיאטרלנאיה, בגה בין התחנות דינאמו ובלורוסקאיה, וישניקובסקי פירילוק בין נובוקוזנצקאיה ופאבלצקאיה ומוסקובורישה בין תיאטרלנאיה ונובוקוזנצקאיה. האפשרות האחרונה ככל הנראה הכי סבירה להיבנות, בגלל סגירתו של מלון רוסיה והחלפתו בבנייני עסקים חדשים ומלונות. 

בנוסף לכך, עוד תחנה אושרה שתיבנה מעל האדמה בין אבטוזאבודסקאיה וקולומנסקאיה. השמות האפשריים היו נאגאטינסקי זאטון או פרוספקט אנדרופובה, למרות זאת השם טכנופארק נבחר. התחנה נפתחה בסוף שנת 2014. 

המטרו השלים את הרחבה הצפונית לחוברינו בשנת 2017, והפכה את אותה תחנה לקו הצפוני של הקו. בלומורסקאיה, (תחנת ביניים) נפתחה ב-20 בדצמבר 2018. ההרחבה יוצרת פוטנציאל להרחיב את הקו לעיר חימקי הסמוכה למחוז מוסקבה.

קישורים חיצוניים 

 
 תמונות של קו זמוסקבורצקאיה ומידע באתר UrbanRail של רוברט שוונדל 
 גלריית קו זמוסקבורצקאיה במעבר עירוני חשמלי

הערות שוליים 

קווי הרכבת התחתית של מוסקבה