נערה (סרט)

נערה (באנגלית: Girl) הוא סרט דרמה בלגי משנת 2018. זהו סרט הביכורים של הבמאי לוקאס דונט, אשר כתב את התסריט ביחד עם אנג'לו טיכסנס. בסרט מככב ויקטור פולסטר, בהופעתו הקולנועית הראשונה, בתפקיד לארה, נערה טרנסג'נדרית בת 15 הנחושה להגשים שתי מטרות מאוד ברורות: להפוך לבלרינה מקצועית ולעבור ניתוח לשינוי מין.

הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן 2018, בו זכה בפרס מצלמת הזהב, עבור סרט הביכורים הטוב ביותר. עוד בפסטיבל זה זכה הסרט בפרס Queer Palm ופולסטר זכה בפרס חבר השופטים עבור השחקן הטוב ביותר. הסרט נבחר לייצג את בלגיה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא הגיע לשלב האחרון בסופו של דבר. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי האקדמיה הבלגית לקולנוע, וזכה בארבעה, לרבות עבור התסריט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר (פולסר).

מקור ההשראה לסרט הוא סיפורה האמיתי של נורה מונסקור, רקדנית טרנסג'נדרית מבלגיה, אותה פגש דהונט כשהיה בן 18 והיא בת 15. למרות שהסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, שרובם סיסג'נדרים, נמתחה עליו ביקורת שלילית מצד כותבים טראנסים וקווירים, על הדיספוריה המגדרית ועל הפגיעה העצמית המוצגים בו. בתגובה, מונסקור, ששיתפה פעולה עם דונט ועם טיכסנס במהלך עבודתם על הסרט, יצאה לתקשורת על מנת להגן על הסרט.

תקציר העלילה
לארה ורהגן (ויקטור פולסטר) היא טרנסג'נדרית בת 15 ששואפת להיות בלרינה מקצועית, ונרשמת לבית ספר לבלט הולנדי יוקרתי. כאשר היא מתקבלת ללימודים (לתקופת ניסיון של 8 שבועות), היא עוברת לגור קרוב יותר לבית הספר, יחד עם אביה התומך מתיאס (אריה וורטהאלטר) ואחיה הצעיר מילו (אוליבר בודר).

במקביל, לארה מדברת עם הרופאים שלה על הדיספוריה המגדרית שלה, מקבלת טיפול תרופתי ונפגשת עם פסיכיאטר באופן קבוע. הפסיכיאטר שלה, כמו אביה, תומך בה מאוד, ומנסה להרגיע את פחדיה, אך הקושי להתחיל בבית ספר חדש, יחד עם הקשיים של גיל ההתבגרות, הופכים את לארה לחסרת ביטחון עצמי ומסוגרת.

בבית הספר, לארה מצטיינת, הן בשיעורי הבלט שלה והן מבחינה חברתית. למרות שכולם יודעים שהיא טרנסג'נדרית, נראה כי חבריה לכיתה מקבלים אותה כאחת מהם, כולל הבנות האחרות שלא מתנגדות לכך שהיא תחלוק איתן את חדר ההלבשה שלהם. עם זאת, לארה משתמשת בשירותים פרטיים כשהיא הולכת לשירותים. בניגוד לעצות שהיא מקבלת, היא תוחבת בחשאי את הפין שלה באמצעות סרט דביק במהלך תרגילי בלט. גופה של לארה עובר כאב רב עוד יותר, כשהיא מתאמנת במשך שעות על גבי שעות, וגורמת לבלאי של נעלי הפוינט שלה ולשלפוחיות על כפות רגליה. אף על פי כן, מסירותה של לארה, הן לבלט והן לשינוי של הופעתה החיצונית כך שישקף את זהותה המגדרית, מונעת ממנה מלהפסיק את מעשיה, אשר מזיקים לגופה ולבריאותה.

עם זאת, מילו, אחיה בן השש של לארה, מתקשה להסתגל למגורים החדשים. לארה תומכת בו, לוקחת אותו לבית הספר כל יום ושומרת עליו.

כעבר זמן מה, הרופאים מוכנים להתחיל בביצוע הניתוח להתאמה המגדרית של לארה. בנוכחות אביה, היא נפגשת עם הפסיכיאטר שלה שמתאר בפניה את התהליך. למרות שכל התהליך ייקח שנתיים, לארה מוכנה ונרגשת, וחותמת בשקיקה על מסמכי ההסכמה. כאשר היא מדברת עם הפסיכיאטר בהמשך, היא מצהירה שהיא לא תצא לדייטים עד שיהיה לה "הגוף הנכון". הפסיכיאטר שלה, לעומת זאת, חושב שהיא צריכה להנות מגיל ההתבגרות שלה כנערה, ואומר לה את זה.

למרות שהיא מתחילה בטיפול הורמונלי כהכנה לקראת ניתוח להתאמה מגדרית, גופה של לארה לא משתנה מספיק מהר בשבילה. ערב אחד, כשהיא הולכת למסיבת יום הולדת של אחת מחברותיה ללימודי הבלט, הבנות מציקות לה ומאלצות אותה להראות להן את איבר המין שלה. נסערת, פגועה ומושפלת, היא חוזרת הביתה מוקדם לבדה, שם אביה סועד ארוחת ערב עם חברתו החדשה, כריסטין, והיא משקרת לו שחזרה מוקדם מהמסיבה בשל כאב בטן. למחרת, בדרך לרופא, אביה של לארה מביע את דאגתו לה, אולם לארה, בדרכה המאופקת הרגילה, מתעקשת שהכל בסדר ולא מעוניינת להרחיב את השיחה בנושא. כשהם מגיעים למשרדו, הרופא מציין שלארה איבדה משקל רב והיא סובלת מזיהום באברי המין, וכי עליה להפסיק לרקוד ולהעלות במשקל, אחרת לא תהיה מספיק חזרה פיזית לעבור את הניתוח. לארה משקרת ואומרת שהיא בסדר, אבל אביה אומר שהיא לא.

לארה מוטרדת, שחוקה רגשית ופיזית, כמעט ונשברת במהלך שיעורי הבלט. מבוהלת, היא מנסה למצוא נחמה עם נער המתגורר בבניין שלה. היא מנשקת אותו והוא מנשק אותה בגבה. הוא מנסה לגעת בחזה וברגליה, אך היא מסיטה את ידיו ומתחילה לבצע בו מין אוראלי, אך מספיקה באמצע ובורחת. היא חוזרת הביתה ומתחילה לריב עם אביה; אבל במקום להתרגז עליה, הוא דווקא מנסה להבין מה קורה איתה. הוא שואל אותה מה לא בסדר, אבל היא לא ממש עונה לו ונשארה מוטרדת.

חזרות הסטודיו הסתיימו ותלמידי הבלט עוברים לבמה. במהלך התרגול הראשון שלהם, לארה בקושי מצליחה לסיימו לפני שהיא קורסת מאחורי הקלעים. למחרת היא מתעוררת בביתה. היא חוששת שהיא מאחרת לשיעור, ומנסה לעזוב מיד, אך אביה מציין שהיא לא אכלה. היא נשברת בבכי, אך אביה מחזיק אותה ועוזר לה להירגע. מאוחר יותר, במשרד הרופא, הרופאים שלה אומרים לה שהיא צריכה להפסיק לרקוד ולהחזיר את כוחה, אחרת היא לא תוכל לעבור ניתוח לשינוי מין בכלל. לעת עתה, הניתוח שלה נדחה. מאחר שהיא לא יכולה לרקוד, בהופעת הבלט של חבריה לכיתה היא מתיישבת בקהל, צופה יחד עם אביה. כאב וקנאה נראים על פניה כשהיא בוכה בשקט.

כעבור זמן, בארוחת חג, נראה שמצבה של לארה משתפר. האורחים מעירים על כמה שהיא נראית מדהימה בשמלתה החדשה. למחרת, אביה מביא לה קפה למיטה ואז הולך לעבודה ולוקח את אחיה הקטן לבית הספר. ברגע שאביה עוזב, לארה מכינה קערת קרח, מתקשרת לשירותי חירום ובאמצעות מספריים חותכת את איבר מינה. היא מפונה באמבולנס לבית חולים, כאשר אביה לצידה. ברגע שלארה מתעוררת, היא מוצאת את אביה לצידה, אוחז בידה ומלטף את פניה. השניים לא מחליפים מילים, אלא פשוט מחייכים זה לזה. הסרט מסתיים בצילום של לארה נחושה, אולי אפילו שמחה, עם שיער קצר יותר, הולכת ברחוב.

שחקנים ודמויות

הפקה

הסרט נוצר בהשראת סיפורה האמיתי של נורה מונסקור, רקדנית מקצועית וטרנסג'נדרית מבלגיה. בשנת 2009, לוקאס דונט, אז בן 18 וסטודנט לקולנוע, קרא מאמר בעיתון על בקשתה של מונסקור להתקבל לקבוצת בנות בבית ספר לבלט כדי שתוכל לרכוש מיומנויות ריקוד בצורה מקצועית. בניגוד לגיבורת הסרט, מונסקור לא התקבלה למסלול הלימודים שרצה, ועל כן שינתה את תחום העיסוק שלה מבלט למחול מודרני. דונט פנה אל מונסקור על מנת ליצור סרט תעודה עליה, אך היא סירבה. במקום זאת, הוא החל לכתוב איתה ועם אנג'לו טיכסנס תסריט לסרט עלילתי בדיוני, אם כי על פי בקשתה, מונסקור לא קיבלה קרדיט על עבודתה על התסריט. דונט התייעץ עם מונסקור, אנשים טרנסג'נדרים אחרים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה לצורך הסרט. רופאים בבית החולים האוניברסיטאי שבגנט, שם הייתה מונסקור מטופלת, המליצו שלא ללהק ילדה טרנסג'נדרית לתפקיד הראשי, שכן היא צפויה להיות בתקופה רגישה מדי בחייה.

הליהוק של התפקיד הראשי נעשה ללא התחשבות במגדר של השחקנים והשחקניות. לאחר שלא הצליחו למצוא שחקן או שחקנית שיכולים גם לרקוד וגם לשחק לשביעות רצונם מתוך 500 שחקנים ושחקניות בגילאי 14–17 שהגיעו לאודישנים (מתוכם שש היו נשים טרנסג'נדריות), החלו יוצרי הסרט ללהק את שאר הרקדנים והרקדניות שיופיעו בסרט. בתהליך הליהוק הקבוצתי הזה הם מצאו את ויקטור פולסטר. מונסקור הייתה מעורב בליהוקו של פולסטר ונכחה על הסט במהלך הצילומים. פולסטר עבר אימונים קוליים ושלושה תרגילי ריקוד עם נעלי פוינט. הצילומים כללו גם סצינות עירום בהשתתפותו של פולסטר, אז רק בן 14, בהסכמת הוריו. הצוות דאג במיוחד שלא להראות את פניו ואת פלג גופו התחתון באותו השוט. סידי לרבי צ'רקאי, המנהל האמנותי של הבלט המלכותי של פלנדריה, שימש ככוריאוגרף.

הפצה
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה במסגרת Un Certain Regard של פסטיבל הקולנוע בקאן ה-71 ב-12 במאי 2018. במאי 2018, נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בצפון אמריקה ובאמריקה הלטינית. במקור, נטפליקס תכננה לשחרר את הסרט בפלטפורמתו ב-18 בינואר 2019, אך מועד העלייה לשידור נדחה בסופו של דבר ל-15 במרץ 2019. נטפליקס שחררה את הסרט עם הודעת אזהרה, בה נכתב כי "סרט זה עוסק בסוגיות רגישות, וכולל מעט תוכן מיני, עירום גרפי ומעשה של פגיעה עצמית", עם קישור לאתר אינטרנט שמספק מידע על הקו החם של פרויקט טרוור למניעת התאבדויות בקרב נוער להט"בי.

ביקורות ותגובות

ביקורות קולנוע
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 84%, המבוסס על 55 ביקורות, וציון ממוצע של 7.49 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, נכתב כי הסרט "משתמש בסיפורה של רקדנית שאפתנית אחת כמסגרת לדרמה נוקבת העוסקת בנושאים קשים בחן ראוי ומפתה". באתר האינטרנט Metacritic, לסרט ציון ממוצע משוקלל של 73 מתוך 100, המבוסס על דעות של 15 מבקרים, שהעניקו "ביקורות חיוביות בדרך כלל".

דייוויד ארליך, מבקר של IndieWire, כינה את הסרט "אמפתי באופן מושך לב" והעניק לסרט ציון , תוך שהוא מביע דאגה מהליהוק של השחקן הגברי המוצלח לתפקיד אישה טרנסית. פיטר דוברג' מוראייטי שיבח את הופעתו של פולסטר וכינה את הסרט "מבט נגיש באופן אינטואיטיבי על נערה בעלת מגדר שאינו קונפורמטיבי המנסה למצוא את האומץ להיות עצמה". בויד ואן הויג מההוליווד ריפורטר שיבח את הסתמכותו של הסרט על צילום, עיצוב אמנותי ועריכה, ולא על דיאלוג, תוך שהוא מעלה דאגה מהליהוק והעירום, שלמרות זאת מצא כי זוהי "בחירה הגיונית".

ונדי איד (Screen International) כינתה את הסרט "מבטיח ואמפתטי" ואמרה כי "יש חמלה ואינטימיות לגישתו של דהונט כלפי סוגיות מגדריות שמתכתבות עם עבודותיה של סלין סקיאמה, במיוחד עם הסרט "טומבוי". סטיב פונד (TheWrap) תיאר הסרט כ-"סרט שקט, עד שהוא לא ... מבט עוקב ועדין אחר דמויות שנכנס לטריטוריה קיצונית, דרמה מרוטשת שגורמת לך לרצות קבלה, עד כדי פחד שהבלתי-אפשרי יתאפשר". עוד כתב כי "בסופו של דבר, הסרט השקט הזה הולך למקום של כאב וייאוש מחרידים ... דהונט מצליח למצוא את רגעי החסד הקצרים ביותר, בסופו של דבר".

קימבר מאיירס מהלוס אנג'לס טיימס כתבה כי הצילום בסרט אשר מתמקד בגופה של הדמות הראשית "מרגיש נצלני, ולא אמפתי", וכי "זו ההתנהלות הבלתי-אחראית בסצינות הסיום המזעזעות של הסרט שהן הבעייתיות ביותר". מאיירס סיכמה: "סרטו של דהונט הוא סרט ביכורים חזק מבחינה טכנית, אך הוא חסר את האנושיות הדרושה לסיפור בעל אופי זה".

תגובות ציבוריות
לאחר צאתו, הסרט ספג ביקורות חריפות מצד מספר טרנסג'נדרים וקווירים, במיוחד ביחס לאופן שבו הסרט מציג דיספוריה מגדרית ופגיעה עצמית.

מתיו רודריגז מהמגזין "Into" כתב, "הסרט אובססיבי כלפי הגוף הטרנסי כך שהוא מזכיר לנו שאדם סיסג'נדר הוא מי שכתב וביים אותו. זה פורנו-טראומה טרנסי, וכבן-אדם סיסג'נדר, אני מזהיר אנשים טרנסג'נדרים שלא לצפות בו ואנשים סיסג'נדרים שלא להאמין לו". כמו כן כתב כי צילומי איבר המין של השחקן הסיסג'נדר פולסר "משדרים אובססיה מצמררת ומציצנית לגופה של לארה שלעולם לא מפסיק להיות דוחה ... במקום להעצים את לארה, נראה כי הסרט כמעט רוצה להשפיל אותה ולקונן על מאבקה". רודריגז מתח ביקורת גם על הליהוק של פולסטר, שכן הדמות שהוא מגלם אמורה להיות תחת טיפול רפואי תרופתי שמעכב את התפתחות הגוף במהלך גיל ההתבגרות: "נערות טרנסיות צעירות תחת טיפול תרופתי לא נראות כמו נערים נשיים או אנדרוגניים - הן נראות כמו בנות. לארה התחילה לקחת אסטרוגן, והיא מתוסכלת בגלל שהשדיים שלה לא התפתחו. הורמונים משפיעים יותר משדיים, ובכל זאת הסרט מתמקד בשדיים ובנרתיק כדברים היחידים שהופכים נערה טרנסית לנערה", תוך שהוא מכיר בהיבטים מסוימים של הסרט, כמו הקשר בין לארה לבין אביה והמיקרו-אגרסיות עמן היא מתמודדת, כ"עשויים היטב".

באתר האינטרנט של מכון הסרטים הבריטי כתבה המבקרת הטרנסג'נדרית קאתי ברנן כי "המצלמה של דהונט מתעכבת על מפשעתה של לארה המתבגרת באופן מטריד במשך כל הזמן ... מבטה של המצלמה בנערה שייך לזו של אדם סיסג'נדר. זה תואם את הדרך שבה קהל סיסג'נדרי רואה אנשים כמוני. הם עשויים לחייך בפניי אך לתהות מה יש בין הרגליים שלי". ביחס לסיום הסרט, בו הגיבורה מטיל מום באיבר המין שלה, ברנן כתבה, "זו סצנה של  קשה שלסרט אין זכות להציג. התיאור של דהונט של דיספוריה מגדרית כל כך ממוקד באיברי המין שהוא עד שהוא אינו מבין את הצדדים הפסיכולוגיים של הנפש הטרנסית של הנערות. להפחית מכך באמצעות מעשה אחד של פגיעה עצמית זו ברבריות קולנועית".

בהוליווד ריפורטר, אוליבר ויטני, שמזדהה כטרנסג'נדר, תיאר את הסרט בתור "הסרט המסוכן ביותר על דמות טרנסג'נדרית מזה שנים". ויטני מתח ביקורת על "ההתמקדות המטרידה בגוף הטרנסג'נדרי" של הסרט, וכתב, "לאיברי המין של לארה, שנראים בסרט במספר צילום עירום פרונטלי מלא של איבר מינו של פולסטר, יש נוכחות גדולה ביותר בסרט, והם חשובים יותר לעלילה מאשר לדמות עצמה ... מה שיכול היה להיות בחינה מהורהרת של חלק קשה מחיי היומיום של נערה טרנסית, במקום זאת משתמש בגופה באופן טראומתי, ומזמין את הקהל להגיב בגועל נפש. בדומה לדמויות הסיסג'נדריות שמשתיקות את לארה ללא הרף ואומרות לה איך להרגיש, הבמאי אינו מראה שום עניין להבין את המאבקים הפנימיים שלה". לדעת ויטני, הסוגיה החשובה ביותר בסרט היא הטיפול ההורמונלי (Hormone replacement therapy או בראשי תיבות HRP), וכתב כי הוא "מעביר את המסר הלא מדויק כי HRT יגרום לאדם טרנסג'נדר ייסורים נוספים", וכן כי הסרט נעשה "באופן בלתי אחראי בצורה שערורייתית", וסיים בקריאה להכללת אנשים טרנסג'נדרים בתעשיית הקולנוע, שלדעתו הייתה מונעת מהסרט לקבל שבחים רבים כל כך.

טרוול אנדרסון ממגזין "אאוט" גם כן גינה את הסרט, בשל האופן שבו הוא מציג פגיעה עצמית ובשל היעדר "השתתפות מהותית של קולות טרנס". הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה פרסמה ציטוטים ממבקרים אלה בטוויטר, והזהירה צופים שיקראו "מה שאומרים מבקרים טרנסג'נדרים וקווירים". כמו כן, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה שלחה דוא"ל ובו ביקשה מהנמענים לשתף מאמרי ביקורת על הסרט במדיה החברתית על מנת לקדם את הכללת הקהילה הטרנסג'נדרית בתעשיית הקולנוע. בצפון אמריקה נמתחה ביקורת על כך שמפיצי הסרט לא איפשרו צפייה מוקדמת למבקרים בערים שאינן מרכזיות, ובכך עיכבו את ההזדמנות של מבקרים קווירים להביע את דעתם ולהשמיע את קולם.

הסרט עורר ביקורות גם בקרב הקהילות הטרנסיות בבלגיה ובצרפת. המבקרים התלוננו על כך שהסרט מקובע על ההיבטים הפיזיים, בעיקר של איברי המין, של תהליך השינוי המגדרי, כאשר לדברי קמיל פייר, מנהל פרויקט בעמותת RainbowHouse שבבריסל, היבטים אחרים, כגון בירוקרטיה, יחס החברה, כבוד לזכויות אדם והיות גיבורת הסרט קטינה, מהווים בעיות דחופות הרבה יותר. החוקרת אלואיז גווימן-פאטי תיארה את הסרט כבעל חזון "מנקודת מבט סיסג'נדרית" ו-"גברי מאוד", ואמרה כי "דמותה של לארה הפכה לאובייקט כשהייתה צריכה להיות סובייקט הסרט". הם גם סברו כי הסרט שם דגש על סבלה ובידודה של הגיבורה ועל כך שאיננה פונה לעזרה מצד הקהילה הטרנסית למרות שהיא חיה בבלגיה המודרנית, ובכך הסרט מעודד ומנציח סטריאוטיפים שליליים. לונדה נגוסו, מנהלת הארגון הבלגי Genres Pluriels, אמרה כי הסרט "לא לוקח בחשבון את המציאות של המדינה, את הרשתות החברתיות, את המחויבות של הצעירים, את כל העבודות שעשינו במשך 11 שנה. זה הופך אותנו לבלתי-נראים במקום לקדם אותנו".

בתגובה לביקורות, נורה מונסקור, הרקדנית שסיפורה האישי היה ההשראה ליצירת הסרט, יצאה להגן על הסרט במאמר שפורסם בהוליווד ריפורטר, בו כתבה כי הסרט "איננו ייצוג של כל החוויות הטרנסג'נדריות, אלא סיפור מחדש של החוויות שעמדו בפניי במהלך המסע שלי ... הסרט מספר את הסיפור שלי בצורה שאיננה שקרית, שאיננה מסתתרת. לטעון שהחוויות של לארה כטרנסג'נדרית אינן תקפות, מכיוון שלוקאס [הבמאי] הוא סיסג'נדר או בגלל שאת הדמות הראשית מגלם שחקן סיסג'נדר, פוגע בי". בריאיון שנערך לאחר מכן עם IndieWire, חזרה מונסקור ואמרה כי היא "נפגעה" מהביקורות, ואמרה כי "הסיפור שלי איננו פנטזיה של במאי סיסג'נדר. הסיפור של לארה הוא הסיפור שלי". היא גם הצהירה כי היא ראתה בהטלת המום העצמית שבסוף הסרט "מטפורה למחשבות אובדניות או מחשבות אפלות שמשתלטות, שאני חוויתי בעצמי", וכי "זה היה קריטי להראות זאת ... אין לפרש את הסצנה כמעודדת נוער טרנס לפגוע בעצמם. זה לא המסר. המסר הוא להראות שהדברים הללו הם תוצאה של מחשבות אפלות, [שהם] תוצאה של המאבק. אנו מתמודדים איתם". בראיון אחר, אמרה מונסקור לעיתון הניו יורק טיימס ש-"המילים שבהם אנשים נהגו לתאר את הסרט היו קרובות לליבי, כי הסצינות שאותן הם מבקרים הן סצינות שהיו לי בראש במהלך התהליך שלי [לשינוי מגדר]. הביקורות על לוקאס, על הצגת הדברים האלו, גרמה לי לחשוב, האם אני האדם היחיד שחשב מחשבות אובדניות או שהיה אובססיבי לגבי גופו?"

במאי הסרט לוקאס דהונט הגיב לביקורות באומרו כי "רצינו להראות את הנערה הטרנסג'נדרית הצעירה הזו בעולם הבלט, שהוא עולם מאוד בינארי, והיא נאבקת בו ... לא כולם תמיד יכולים לאהוב את הכל. אני באמת מישהו שרוצה לראות במאים טרנסג'נדרים מביימים סרטים המספרים סיפורים טרנסג'נדריים, ומישהו שרוצה לראות שחקנים טרנסג'דרים מגלמים תפקידים של טרנסג'דרים, כל תפקיד. אבל בואו לא נילחם על הכללה באמצעות הדרה. בואו נילחם על הכללה בכך שכולם יהיו מסביב לשולחן".

אן תומאס, מייסדת סוכנות כישרונות לטרנסג'נדרים, כתבה מאמר עבור האדבוקט, בו הגנה על הסרט, וייחסה את ליהוקו של שחקן סיסג'נדר לתפקיד הראשי של נערה טרנסג'נדרית למחסור הקיים בשחקנים טרנסג'נדרים צעירים הפעילים באירופה בזמן שהסרט הופק, וטענה כי התיאורים המיוצגים בסרט הם מדויקים. הרקדנית הג'נדרקווירית צ'ייס ג'ונסיי מצאה כי ההתמקדות של הסרט בגופה של הגיבורה עולה בקנה אחד עם החוויה שלה כרקדנית בלט, ואמרה כי "המאבקים שיש לעיתים קורבות לאנשים טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים בעולם הבלט הם עם גופם, מכיוון שזוהי צורת אמנות מכוונת גוף". פיה מנרד, במאית ופרפורמרית טרנסג'נדרית מצרפת, גם כן מצאה את הסרט תואם את החוויה שלה, ואת הפגיעה העצמית כדומה לדחף ההתאבדות הקיים בקרב בני נוער מתבגרים.

חברת נטפליקס דיווחה כי היא עובדת עם GLAAD ושוקלת להוסיף אזהרה שתלווה את הסרט, דבר שדהונט אמר כי יתמוך בוך בינואר 2019 פורסם בניו יורק טיימס כי נטפליקס פנתה לארגונים בבקשה לקבל הצעות כיצד להציג את האזהרה. בדצמבר 2018 ארגנה נטפליקס אירוע הקרנה של הסרט בלוס אנג'לס, אליו הוזמנו אנשים קווירים וטרנסג'נדרים.

פרסים ומועמדויות

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

טרנסג'נדר בקולנוע
סרטי 2018
סרטי דרמה
סרטי להט"ב
סרטים בהולנדית
סרטים בלגיים
סרטי להט"ב משנות ה-2010
מחלוקות בבלגיה