תלמוד תורה לנשים

לפי ההלכה, נשים אינן נכללות במצוות תלמוד תורה, אף על פי שאישה הלומדת תורה זוכה על כך לשכר. חז"ל הדריכו את האבות שלא ללמד את בנותיהם תורה, ויש שסברו שהדבר אסור, למעט לימוד הדינים הנצרכים לשם קיומם שאותם מחויבת ללמוד, וכן לימוד יסודות היהדות. 

עם זאת, נשים שלמדו בעצמן וגדלו בתורה, זכו בדרך כלל ליחס מכבד. החל מהמאה העשרים חל שינוי בגישה זו בקרב חלק מהוגי הדעות ואנשי ההלכה, והתפתחה מערכת חינוך לנשים הכוללת לימוד תורה מעמיק.

במקורות ההלכה 
מצוות תלמוד תורה כוללת שני חלקים: האחד לימוד פרטי ההלכות, המנהגים ועיקרי האמונה, לשם קיומם בחיים, והשני לימוד עיוני של התורה לכל רבדיה. חז"ל דרשו מן הפסוק , שנשים אינן חייבות בלימוד תורה. הפוסקים ציינו כי מאחר שאישה חייבת בקיום רוב המצוות, וכן עליה להכיר את עיקרי האמונה, מוטל עליה ללמוד את פרטי הדינים כדי שתוכל לקיימם; אך בשונה מן האיש, עליו מוטל להגות בתורה כל ימי חייו, אם האישה בקיאה בהלכות הדרושות לה, היא איננה מחויבת בלימוד נוסף.

ככלל, הרוצה לקיים מצווה שהוא איננו מחויב בה, זוכה למבט חיובי על כוונתו זו ויש לו שכר על פעלו, גם אם פחות מזה של המחויב בדבר, שכן "גדול המצווה ועושה משאינו מצווה ועושה" (). כך מתייחס גם הרמב"ם ללימוד תורה על ידי נשים:

אף על פי שזו שורת הדין, כבר בתקופת התנאים התגלעה מחלוקת באשר לשאלה האם ראוי הדבר שילמד אדם את בתו תורה. במשנה במסכת סוטה () דעת בן עזאי, שחייב אדם ללמד את בתו תורה. לעומתו אמר רבי אליעזר: . לפי הרמב"ם, תפלות היא "השוא ודברי ההבל", ובהלכות תלמוד תורה הוא מרחיב יותר: .

על אף שכאמור הרמב"ם פוסק שאישה שלמדה תורה שבעל פה יש לה שכר, הוא מוסיף ופוסק כדעת רבי אליעזר שציוו חכמים שלא ילמד אדם את בתו תורה. הפרישה מדייק בלשון הרמב"ם שכתב "רוב הנשים", כלומר ייתכנו נשים שבעבורן לימוד תורה הוא חיובי מכיוון שמטרתן לשם שמים להתלמד ולהתחכם בתורה. ומכאן למד שאמנם מלכתחילה אין האב רשאי ללמדה שמא תוציא את התורה לדברי הבאי, אך אם בא ללמוד מעצמה רשאי ללמד אותה ויש להניח שהיא מאותו מיעוט.

האחרונים נחלקו האם יש בכך היתר לאשה עצמה ללמוד תורה, אם היא מניחה שתלמד את דברי התורה כראוי. הרב אלעזר שך מפרש שאמנם לאב אסור ללמד את בתו תורה, מחשש שתוציא דברי תורה לדברי הבאי, אך האישה עצמה, ביודעה שתלמד את התורה כראוי ולא מתוך עניות הדעת – מותרת ללמוד תורה, ואף נוטלת על כך שכר. לעומתו, הרב שמואל וואזנר טוען שאסור לאישה לסמוך על דעתה שתלמד כראוי, וכוונת הרמב"ם היא שבדיעבד, אם כבר למדה וזכתה ללמוד את התורה לאמיתה – יש לה שכר.

דעה ייחודית הובאה באחרונים בשם הרב שמואל ארקיוולטי, חכם בן דורו של רבי יוסף קארו, שנשאל מאשה חכמה בדבר לימוד תורה, והשיב, שמה שאמרו חכמים שהמלמד את בתו תורה כאילו לימדה תיפלות, זהו רק במלמדה בילדותה, 

בדומה לזה מבאר החיד"א שהסיבה שלימדו חכמים את ברוריה משום שראו שכוונתה ללמוד בכל לבה וגודל שכלה.

ביחס לתורה שבכתב פוסק הרמב"ם שאף על פי שלכתחילה לא ילמד אדם את בתו, מכל מקום אינו נחשב כאילו לימדה תיפלות.

יש שכתבו שמקור דברי הרמב"ם הוא ממצוות הקהל, בה נלמדת התורה ברוב עם במוצאי חג הסוכות שלאחר שנת השמיטה, ולגביה נאמר בתורה . בתלמוד, רבי אלעזר בן עזריה מפרש, שהגברים באים כדי "ללמוד", והנשים כדי "לשמוע". התוספות מציינים בשם הירושלמי כי דרשתו של רבי אלעזר בן עזריה חולקת על בן עזאי, ולדעת בן עזאי מקרא זה מתפרש כפשוטו – הן הגברים והן הנשים באים כדי ללמוד. את דעת רבי אלעזר בן עזריה מפרשים התוספות שהנשים באות כדי ללמוד את פרטי ההלכות בהן גם הן מחויבות, אך לא "ללמוד", כלומר לעסוק בתורה בעיון. לפי הט"ז, כוונת רבי אלעזר בן עזריה היא ש"הנשים לא ישימו לב רק בפשוטי הדברים לשמוע אותן, אבל לא בחלק הלימוד". והב"ח כתב, שממצווה זו (הקהל) למדנו שאין איסור על נשים ללמוד תורה שבכתב, וזהו המקור לדברי הרמב"ם.

בתלמוד הירושלמי מובא ביטוי חריף בגנות לימוד תורה על ידי נשים:

ברכות התורה

ראשונים ואחרונים עסקו בשאלה מדוע נשים מברכות ברכות התורה אף על פי שהן פטורות מלימודה, וחכמים אף התבטאו בגנות לימוד התורה על ידן. המהרי"ל הציע כמה טעמים: ראשית, מאחר שלימוד תורה שבכתב איננו נחשב ל"תיפלות", ייתכן שהברכה מתייחסת ללימוד זה; שנית, מאחר שיכולה ללמוד בעצמה בלי שילמדוה אחרים, ואם כוונתה לטובה יש לה שכר על כך - נמצא שנשים שייכות עקרונית בלימוד התורה ולכן מברכות על כך; שלישית, מאחר שלכל הדעות האישה חייבת ללמוד את פרטי הדינים הנצרכים לה לשם קיומם, נמצא שהיא שייכת בלימוד התורה. הבית יוסף מביא את דבריו ופוסק כמותם.

הוראת הלכה ודיינות

בספר החינוך כתב, שאשה חכמה ראויה להורות הלכה. על בסיס דבריו פוסק כך החיד"א. כך מניח גם המנחת חינוך. בספרו "שם הגדולים" מציין החיד"א נשים חכמות בהיסטוריה היהודית שהורו הלכה.

על בסיס שיטות אלו התעוררה בשנים האחרונות בציבור הדתי לאומי בישראל תנועה המבקשת להכשיר יועצות טהרה – נשים הבקיאות בהלכות טהרה ותוכלנה להשיב לשאלות נשים בעניינים אלה. בולטת בהקשר זה תוכנית "קרן אריאל" של מדרשת נשמת. עם זאת, קיימת התנגדות חלקית לכך, ובציבור החרדי בישראל הדבר איננו נפוץ.

בשונה מהוראת הלכה, ההלכה פוסלת אישה מלשבת בדין.

גישות אוהדות ללימוד תורה על ידי נשים
בספרות הפוסקים כמעט ואין למצוא יחס אוהד ללימוד תורה על ידי נשים, אפילו באופן פרטני, למעט התייחסות מכבדת לנשים שהתפרסמו בגדולתן התורנית.

בין היתר, הנחת היסוד הרווחת גרסה שעיקר תפקיד האישה הוא הטיפול בבית, בלידת ילדים וגידולם, כך שזמנה לא אמור להיות פנוי ללימוד תורה עיוני הדורש זמן ומאמץ רבים. בסיפור שמספר הבן איש חי מתואר ויכוח בין אב לביתו הלמדנית, כאשר האב טוען שאין טעם בלימודיה של הבת כאשר לאחר נישואיה לא יהיה לה פנאי לעסוק בתורה, ומה שכבר למדה ישכח ממנה; לעומתו הבת שנפשה חשקה בתורה מוסיפה לעמוד על רצונה להוסיף בלימודיה. לאורך הסיפור נוקט הבן איש חי גישה אוהדת לבת.

ייתכן כי את הרקע לסיפור שאב הבן איש חי מהנוכחות של נשים למדניות בבגדאד עיר מגוריו. על פי מספר עדויות: . אף הבן איש חי עצמו מספר כי הנשים בביתו נהגו להשכים מדי יום קודם עלות השחר ללמוד פתח אליהו ולימודים נוספים, וסבתו הייתה לומדת שמונה עשר פרקי משנה מדי יום. בליל הושענה רבה היו הנשים בביתו נשארות אף הן ערות, ולומדות ספר דברים וספר תהילים כמנהג. עדות נוספת אודות לימוד תורה לנשים בבגדד בתקופה קודמת לר' יוסף חיים ניתן למצוא בתשובת הרב צדקה חוצין שם מסופר על חתן שהיה צריך לבחור אישה בין שתי אחיות, והעדיף להינשא לזו "היודעת ללמוד תורה".

בין הפוסקים בדורות האחרונים מתבלט הרב עובדיה יוסף בגישתו האוהדת לנשים שנפשן חשקה בתורה. כך למשל, בעוד שכמה מגדולי הפוסקים כתבו שלאשה גדולה בתורה אין דין תלמיד חכם, שמצווה לתמוך בו ולהקדימו לאחרים בצדקה, או לקום מפניו, וכיוצא בזה, הרב עובדיה יוסף כתב שמאחר שיש מעלה בלימודה אם לומדת כראוי, אף שאינה מצווה בכך, ומצווה היא, ויש לה שכר, פשוט הדבר שיש לה דין תלמיד חכם לכל דבר.
בכמה מדרשותיו תיאר הרב יוסף את הנשים שנדבה רוחן לעסוק בתורה כ"נשים יקרות רוח שזכו להיות גדולות בתורה". על פי עדות בתו, עדינה בר שלום, הוא היה מעודד את בנותיו בילדותן להפוך לנשים מלומדות כמו נחמה ליבוביץ'. למרות היחס האוהד, הרב יוסף ציין שאין זו הדרך הסלולה עבור רוב הנשים.

הרב עדין שטיינזלץ יצר את פירוש שטיינזלץ לתלמוד ובכך עודד משמעותית את לימודי הגמרא בקרב נשים. ובכלל הרב שטיינזלץ לימד נשים בשיעורים קבועים בבית מדרשו וזאת בהשראת רבו רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש.

הרב אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, נהג ללמוד תורה עם בנותיו באופן קבוע. ביתו, הרבנית אסתי רוזנברג, היא מחלוצות מקימי המדרשות ללימוד תורה לנשים  והיא עומדת כיום בראשות מדרשת מגדל עוז שבגוש-עציון.

נשים כתומכות למידה של הגברים

הגישה המסורתית ברוב הדורות בעם ישראל ראתה את תפקידה המרכזי של האישה ביחס ללימוד תורה, מעבר לידיעת ההלכות הדרושות לה, בתמיכה בלימוד התורה של בעלה, ובעידוד וחינוך בניה ללימוד התורה. נשים הודרכו ליטול עליהן את עול הבית, לקבל עליהן חיי דחק, ולשאת תפילה בכל עת על בעליהן ובניהן, שיצליחו בלימודם. חכמים הדגישו כי זו היא הדרך שתביא אותן לחיי העולם הבא.

כך אמרו בתלמוד:

חז"ל שיבחו את הנשים המשקיעות את כוחותיהן בהכוונת בעליהן וילדיהן ללימוד התורה. כך למשל מספרים חז"ל על אימו של רבי יהושע בן חנניה, שבעודו תינוק הייתה נוהגת להוליך את עריסתו לבית המדרש "בשביל שיתדבקו אזניו בדברי תורה". על כך שיבחה רבו, רבן יוחנן בן זכאי "אשרי יולדתו".
רש"י מפרש "לפי שאימו גרמה לו שיהיה חכם, שכל הימים שעיברתו אמו, הייתה מחזרת בכל יום על כל בתי מדרשות שהיו בעיר, ואומרת להם: בבקשה מכם, בקשו רחמים על העובר הזה שיהיה חכם".

ואכן עיקר ההדרכה לנשים בספרות הראשונים היא בתחומים אלו. כך למשל כותב רבינו יונה: . במקום אחר הוא כותב: . הדרכות מסוג זה נפוצות בספרות הראשונים והאחרונים.

שכר הנשים בלימוד התורה של הגברים

בתלמוד, רבינא אמר, שבשכר פעולותיהן אלה הנשים חולקות עם הגברים את שכר לימוד התורה שלהם. מפורסם גם המעשה ברבי עקיבא, שנישא לרחל בתו של כלבא שבוע, והיא שעודדה אותו ללכת ללמוד תורה, ולבסוף, כאשר חזר לביתו עם אלפי תלמידיו, ביקש רבי עקיבא לכבדה משום "ששלי ושלכם – שלה", ומפרש הר"ן, שמפני שהיא שייעצה לו ללכת ללמוד תורה – תורתו שייכת לה. עוד אמרו בתלמוד, שנשותיהן של תלמידי חכמים, שמנדדות שינה מעיניהן בעולם הזה כדי לאפשר לבעליהן ללמוד תורה, נקראות "ידידו" של הקדוש ברוך הוא, וזוכות בשכר עמלן לחיי העולם הבא.

האור החיים בספרו חפץ ה' מפרש את הדברים, שמאחר "שהם סיבה ללומדים, כאילו הם עצמם לומדים". על פי מהרי"ט אלגזי, שכרן של הנשים גדול יותר משל הגברים, משום שכאשר הן שולחות את בעליהן ללמוד תורה, יש להן שכר מושלם גם אם הבעל למעשה התבטל מלימודו.

יש אומרים, שאשה המסייעת לבעלה שיוכל ללמוד תורה יש לה מחמת כך דין תלמיד חכם, הן לגבי שיעור הכבוד שמחויב להינתן לה בהלווייתה, והן לעניין החובה לקום מפניה כדין קימה מפני תלמיד חכם.

גישה זו הרואה את עיקר תפקידן של הנשים בחינוך בניהן לתורה ובתמיכה בלימוד התורה של הבעל משמשת גם בימינו כבסיס החינוך לבנות בציבור החרדי. בציבור הדתי-לאומי בישראל התפתחו גישות מורכבות יותר, המחנכות לצד גישה זו גם התפתחות אישית בלימוד התורה.

נשים למדניות

למרות המבט העקרוני הרואה בשלילה לימוד תורה לנשים, ישנם מקרים רבים של נשים חכמות שעסקו בתורה ובדרך כלל היחס כלפיהן הוא אוהד ומכבד. על בנות צלפחד, שנשאו ונתנו עם משה על זכותן לירושה עם מות אביהן ללא בנים, אמרו חז"ל . שבע נשים, שרה, מרים, דבורה, חנה, אביגיל, חולדה ואסתר, זכו לנבואה, אף שתנאי לנבואה הוא השגת חכמת התורה. דבורה אף שפטה את ישראל, והייתה מלמדת את העם דינים.

ברוריה

בספרות חז"ל מתבלטת ברוריה, בתו של התנא רבי חנינא בן תרדיון, ואשתו של רבי מאיר, שהייתה בקיאה בהלכה, ניהלה דיונים הלכתיים עם התנאים, ואף נפסקה הלכה כדעתה כנגד דעתם.

הגמרא מספרת על האמורא רבי יוחנן, שבא לפניו רב שמלאי בבקשה ללמוד ממנו את ספר יוחסין בתוך שלשה חודשים. רבי יוחנן השליך עליו גוש עפר ואמר לו: "אם ברוריה, שהייתה מסוגלת ללמוד שלש מאות הלכות ביום מפי שלש מאות חכמים שונים, נזקקה ליותר משלש שנים כדי ללמוד ספר יוחסין, אתה רוצה ללמדו בשלשה חודשים?".

במחלוקת בהלכות טומאה וטהרה השתתפה ברוריה במחלוקת בין התנאים, ורבי יהושע אמר "יפה אמרה ברוריה". עוד מובאת מחלוקת בעניין טומאת תנור, בין בנו של רבי חנניא בן תרדיון לבתו, "וכשנאמרו דברים לפני רבי יהודה בן בבא אמר, יפה אמרה בתו מהוא".

ברוריה לא חששה להתבטא בתקיפות אף בשיחתה עם תנאים, או בגערה בתלמידים.

ילתא

ילתא הייתה אשתו של האמורא רב נחמן. בתלמוד אנו מוצאים משא ומתן הלכתי בינה לבין בעלה. היא נהגה להשתתף בדרשת החכם, ואף הייתה נישאת על גבי כיסא מיוחד בדרך אליה. ילתא לא חששה להתווכח עם אמוראים. כשרב נחמן בעלה הציע לרב יהודה לשלוח לה דרישת שלום ורב יהודה סירב, התפתח ביניהם משא ומתן הלכתי, שהסתיים רק כאשר אמרה ילתא לבעלה "הנח לרב יהודה, שלא ינצח אותך בדבריו וישימך כעם הארץ".

עוד מסופר בתלמוד מעשה באמורא עולא שהתארח בביתם של רב נחמן וילתא. בתום סעודתו בירך עולא על הכוס, והגיש אותה לרב נחמן שישתה ממנה (לפי התלמוד, שתיית כוס של ברכה מביאה ברכה על השותה ממנה). רב נחמן ביקש שהכוס תישלח לילתא, ועולא סירב בטענה שהברכה איננה מגיעה לאישה אלא בזכות ודרך בעלה, ולכן ישתה הוא ותתברך ממילא היא. כששמעה כך ילתא, קמה בכעס, ירדה למרתף היין ושברה ארבע מאות חביות. כשעולא ניסה לפייסה ולשלוח לה כוס נוספת, על פי עצת רב נחמן, הטיחה בו ילתא מילים קשות. יש שפירשו את תגובת ילתא בכך שרצתה להראות לעולא כי לא היין הוא שעומד בראש מעייניה, ומחאתה הייתה על כך שמנע ממנה את הברכה עצמה.

פעם אחת שאלה ילתא מרבה בר בר חנא שאלה הלכתית התלויה במראה העין. רבה השיב באיסור. ילתא חשדה שרבה לא היטיב לראות את השאלה, מפני שהיה חולה בעיניו, והפנתה את השאלה לרב אחר, שהשיב לה להיתר, תוך שהוא מסתמך על עדותה של ילתא שבדרך כלל היה מתיר לה רבה שאלות דומות.

תיעוד של נשים למדניות

ישנם מספר מקרים מתועדים של נשים למדניות. בתקופת הראשונים, רבי פתחיה מרגנסבורג בספרו סיבוב רבי פתחיה כותב: . בהקדמה לשו"ת מהרש"ל מובא סדר היוחסין שלו, ובין היתר נמנית הרבנית מרים שפירא, אשר . הרבנית אסנת ברזאני התפרסמה בכורדיסטן במאה ה-17 כלמדנית, פוסקת הלכה, פייטנית ומקובלת, ואף עמדה בראשות ישיבה.

פסקי הלכה שהובאו מפי נשים למדניות

במספר מקרים מביאים הפוסקים פסקי הלכה מפי נשים למדניות. בשו"ת מהרי"ל נושא ונותן מהר"י מולין עם "אשה חכמה", הרבנית לאה, בהלכה. בשו"ת תשב"ץ מביא תשובה הלכתית בשם "הרבנית אשת הרב ר' יוסף אבי הרב רבי מתתיהו (טרייביש הרב מפריש)", ומשבח את דבריה.

בהקדמה לספר פרישה ודרישה (חלק יורה דעה) מאריך בן המחבר בשבחה של אימו, אשר לצד תמיכתה בלימוד התורה של בעלה, . הוא מביא בשמה פסק הלכה מפורט בהלכות הדלקת נרות שבת, וכמה פוסקים (למעט המגן אברהם שחלק על פסק ההלכה שלה וכתב "אין חכמה לאשה אלא בפלך") הלכו בעקבותיה להלכה, כפי שכותב הרב עובדיה יוסף: "כבר הסכימו האחרונים לדברי הרבנית שהיא אישה אשר נשאה ליבה בחכמה".

במאה העשרים ועד לימינו

ברוב ההיסטוריה היהודית, לא התקיימה מערכת חינוך תורני לנשים, בדומה לתלמודי התורה שרווחו לבנים. חינוכן של הבנות היה מופקד בעיקר בידי האם, שלימדה אותן את ההלכות הרלוונטיות כלפיהן והדריכה אותן בדרך התורה. עם השינויים שחלו בעולם היהודי בתקופת ההשכלה, נשמעו יותר ויותר קולות שצידדו במתן חינוך תורני פורמלי לבנות.

בעולם החרדי

בעולם החרדי, הייתה זו שרה שנירר שיזמה והקימה בשנת 1918 את תנועת בית יעקב, שכללה בתי ספר לבנות. בשנותיה הראשונות זכתה התנועה ליחס מעורב. הלגיטימציה העיקרית לתנועה התקבלה בשנת 1929, כאשר הרב חיים עוזר גרודזנסקי והאדמו"ר מגור הביעו תמיכה כללית ברשת בתי הספר. בשנת 1933 הביע החפץ חיים, גדול הפוסקים במזרח אירופה באותה העת, תמיכה בתנועה. דבריו התפרסמו והפכו לתשתית הרעיונית שהצדיקה את השינוי בגישה ללימוד תורה (שבכתב בלבד) על ידי נשים:

בחלוף השנים, למרות מתנגדים, התבססה תנועת בית יעקב והפכה לברירת המחדל עבור בנות בחינוך החרדי, עד לימינו. הלימודים בסמינר בית יעקב כוללים לימודי קודש נרחבים, כאשר לצד לימוד הלכות והשקפה יהודית על פי הגישה החרדית, וכן לימודי היסטוריה יהודית נרחבים (מכונים בראשי תיבות "תו"י"), נלמד גם התנ"ך בעיון, כולל מפרשיו המעמיקים כמו הרמב"ן, דבר שזכה להתנגדות גם בימינו מפי רבנים שסברו שהדבר אסור על פי ההלכה. עם זאת, נאסר בבית יעקב ללמוד משנה, למעט מסכת אבות.

כך שלמעשה נשים חרדיות מודרות מלימוד תורה.

בציבור הדתי-לאומי בישראל

בעוד ובציבור החרדי שינוי המגמה בנוגע ללימודי תורה לנשים נבע מהצורך להתמודד עם רוחות ההשכלה, בציבור הדתי-לאומי בישראל התקיים שינוי עמוק יותר שהכיר בזכותן של נשים להשכיל בתורה ולהעמיק את לימודיהן בה, וכן הביא בחשבון שיקולים פמיניסטיים שהתייחסו להגבלת לימוד התורה על ידי נשים כאפליה. כתוצאה מכך נפתחו בישראל מספר רב של מדרשות תורניות המאפשרות לתלמידותיהן לימוד מעמיק של המקרא, ההלכה, החסידות, ואף תלמוד. בנוסף קיימת בגוש עציון ישיבת 'דרישה' לבנות בראשות הרבנית חנה גודינגר.

ראו גם 
מעמד האישה ביהדות
מדרשה תורנית לנשים
בית יעקב

לקריאה נוספת 
 שלמה אשכנזי, נשים למדניות, הוצאת ארגון תבונה, תל אביב תש"ב

קישורים חיצוניים 
 תלמוד תורה לנשים, הרב חיים נבון, כתב העת תחומין כח

הערות שוליים 

2019 11
נשים ביהדות
תלמוד תורה
נשים בחינוך