ראש השנה למלכים ולרגלים

ראש השנה למלכים ולרגלים חל בא' בניסן והוא אחד מארבעה ראשי שנים ביהדות. על פי ההלכה, ביום זה מתחילה שנה חדשה במניין שנות מלכי יהודה וישראל, ויום זה מציין את תחילת הסדר של שלוש הרגלים, הבא לידי ביטוי למשל בזמן האחרון להבאתם של קורבנות נדר, ותרומות שונות לבית המקדש, במסגרת חובה הנובעת מאיסור בל תאחר. חל בראשיתו של חודש בו התרחשו אירועי יסוד בהיסטוריה של עם ישראל, ואשר על פי המקרא הוא החודש הראשון בשנה.

רקע
במשנה נזכרו ארבעה ראשי שנים שנקבעו לציון תחילת השנה בתחומים שונים. הבנת ציר השנה התואם לכל תחום, הכרחית לקיום מצוות מחזוריות-שנתיות, בעיקר מצוות התלויות בארץ ובכלל זה: שמיטה, יובל, ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני ומעשר עני.

תאריכי ראשי השנים צוינו במשנה, בפתיחת מסכת ראש השנה:

בתוספתא הוזכרו עניינים נוספים שא' בניסן הוא ראש השנה שלהם:

בגרסת הברייתא המובאת ב מוזכר גם "לעיבורים".

ראש השנה למלכים

א' ניסן הוא ראש השנה למלכים ומציין את ראשית סדרי הזמנים של עם ישראל.

מרכזיותו של מנין החודשים מניסן על ידי עם ישראל במחשבת ישראל כה רבה, עד כדי כך שפירוש רש"י הראשון על המקרא שואל מדוע התורה לא התחילה במצווה זו.

כאמור, באחד בניסן מתחיל מניין שנות מלכותם של מלכי ישראל: . משמעות תאריך זה נוגעת לספירת שנותיהם של מלכי ישראל: בתאריך זה מתחילים למנות שנה נוספת למלך, גם אם לא מלך שנה שלמה לפניה, והוא התאריך הקבוע לחילוף השנה הרשמית.

לדין זה ישנה משמעות במשפט העברי בכל הנוגע לכתיבת תאריכים בשטרות (חוזים), ושאר מסמכים ורישומים. על מנת לאפשר כתיבת מסמכים מחייבים, על המסמך לשאת תאריך המציין את זמן חלותו של השטר. והכלל הוא שהיו מציינים בכל השטרות והמסמכים את השנה למלכות. הצורך ביום קבוע לחילוף מניין השנים, ללא תלות בתאריך ההכתרה, נובע גם מחשש שיום ההכתרה אינו ידוע לכותבי החוזה ואז עשויים לטעות בעת ניסוח החוזה, ולהתקשות להבדיל בין שטר (חוזה) מוקדם למאוחר.

דוגמה לציון אירועים היסטוריים בעם ישראל לפי ציר הזמן של מנין המלכים מניסן, אנו רואים למשל במקרא, בהתייחסות לזמן הקמת בית המקדש הראשון בימי שלמה המלך. למרות שבית המקדש הראשון התחיל להיבנות בירח זיו (חודש אייר) והסתיים בירח בול (חודש חשוון) ונחנך בירח האיתנים (חודש תשרי), המקרא מציין את האירוע בהתאם למניין השנים ליציאת מצרים בניסן ולשנות מלכות שלמה מניסן:

את הדין של קביעת ראש השנה למלכים מניסן לומדים בתלמוד הבבלי מהפסוקים שבספר מלכים על שלמה המלך. מאחר שבצורה הפשוטה היו צריכים לציין את שנות מלכותו כמו בדברי הימים: "וַיָּחֶל לִבְנוֹת בַּחֹדֶשׁ הַשֵּׁנִי, בַּשֵּׁנִי, בִּשְׁנַת אַרְבַּע, לְמַלְכוּתוֹ." אך המקרא נכתב במיוחד אחרת כדי להקיש את מלכות המלך לזמן יציאת מצרים.

הר"ן הסביר מדוע תקנו חכמים שמלכי ישראל ימנו את שנותיהם מחודש ניסן: 

לעומת שיטת התלמוד הבבלי, ישנן שיטות לימוד נוספות לכך בתלמוד הירושלמי.
שיטה אחת לומדת הדין מפורשות מהפסוק בתורה: "החודש הזה לכם..." שיש להקפיד דווקא על חודש הזה - ניסן, כחודש המיוחד לסדרי הזמנים של עם ישראל במניין השנים למלכים ולרגלים. כלומר שבניגוד למלכי אומות העולם המונים בזמנים אחרים הרי שלעם ישראל יש זמן ייחודי נבדל משלו בניסן. בשונה מאופן הלימוד של התלמוד הבבלי לפיו ההלכה היא בגדר תקנת חכמים הרי שלפי שיטה זו מנין השנים למלכים מניסן חיובו מדאורייתא.

האמורא שמואל מציין במסכת ראש השנה שבתלמוד הירושלמי שניתן למנות באומה מניין היסטורי בדרכים שונות ולא חייבים להסתמך דווקא על שנות המלכים. יש המבארים שלפי שמואל מנין השנים מסור בידי חכמי הדור להחליט על בסיס המאורעות ההיסטוריים המרכזיים שבדורם. אלא שמאחר ואירעו בניסן אירועי יסוד בתולדות עם ישראל הרי שניסן נבחר לשמש לכך.

על אף שאין מונים כיום את מניין השנים לחנוכת המשכן במדבר, יש נוהגים לציין בבתי הכנסת את חנוכת המשכן שהייתה בא' בניסן, באמצעות קריאה בתורה מא' בניסן במשך 12 יום של הפסוקים המתארים את קורבנות הנשיאים, לפי מי שהקריב באותו יום משבטי ישראל במהלך חנוכת המזבח. כך בחודש זה הצטרפו במהלך ההיסטוריה של עם ישראל אירועי יסוד מכוננים של התחלה, אשר נצרבו בתודעת האומה והשתמרו ביחסה אל חודש ניסן.

הגמרא מציינת מקרה חריג על מלך פרסי בזמן שיבת ציון ובניית בית המקדש השני, שאף על פי שלא היה ממלכי ישראל, מנו במקרא את שנותיו מניסן, בשל הנסיבות של התקופה והקשרה לשיבת ציון. ולמעשה גם תחילת ההיסטוריה של שיבת ציון השנייה מיוחסת במקרא לתאריך א' בניסן, כפי שנכתב בספר עזרא:

ככלל בתקופת השלטון הפרסי בארץ ישראל מנו למלכי האימפריה. לאחר שכבש אלכסנדר מוקדון את הארץ החלו להשתמש במניין השטרות אשר שימש במשך מאות רבות של שנים עד שהתחלף בהדרגה במניין לבריאת העולם אותו מונים מתשרי כמו המניין לחורבן הבית וכן מניין השטרות. עם זאת בתקופת החשמונאים חזרו להשתמש גם במנין למלכי ישראל כפי שמוזכר למשל בספר מקבים א' בנוגע לשמעון המכבי: 

גם בתקופת החורבן מוצאים מאמץ לשמור את קביעת סדרי הזמנים על ידי היושבים בארץ ישראל, כבעל משמעות ממלכתית עבור האומה, כפי שמופיע למשל בתלמוד הבבלי במסכת ראש השנה, שם מסופר על רבי יהודה הנשיא שהיה ראש הסנהדרין בציפורי, מספר דורות לאחר חורבן בית שני, ובזמן השלטון הרומאי, המבקש מרבי חייא לקדש את החודש בראייה ובעדות על מולד הלבנה, דווקא בחבל יהודה, ולאחר מכן לשלוח לו כסימן לכך, את המשפט "דוד מלך ישראל חי וקיים".

זאת מאחר שקידוש החודש ונתינת תוקף לזמני הלוח העברי, יכולים להיעשות רק על ידי בית דין שבארץ ישראל ואם אין בית דין אז על ידי היהודים היושבים בה כפי שכתב הרמב"ם:
, .

עם קום מדינת ישראל, היו שטענו שגם את שנות המדינה יש למנות מאחד בניסן:

ראש השנה לרגלים 
תקופת שלושת הרגלים מתחילה בזמן האביב לאחר תום עונת הקרה והגשמים בארץ ישראל, ומתקיימת לאורך החודשים בשנה בהם נוח לצאת ולעלות לירושלים. הבארות והנחלים מלאים. יש מרעה לחיות והבהמות המצטרפים למסע. התקופה כולה היא תקופה של שמחה הניכרת גם בטבע. ניצנים רבים פורחים בשדות ובאילנות כפי שמובע בשירה היהודית של התקופה ואף בשמו של החודש: ניסן-ניצן. מבחינת רצף הרגלים נחשב חג הפסח לרגל הראשון ואילו סוכות-שמיני עצרת, לרגל האחרון כמובע גם בשמו הנוסף של סוכות, בשם חג האסיף. ברם העלייה לירושלים איננה רק ברגלים שכן הביקור בבית המקדש כולל ענייניים אישיים רבים, ובמרכזם גם ההודאה על השפע שהצליח האדם להוציא בעמלו מן הארץ. כך מביאים העולים למקדש גם בימות החול שלאורך השנה, תרומות ומעשרות, ביכורים, נדרים שהקדישו למקדש ועוד. אך לכל אלו יש הגבלת תחום זמן במסגרת מעגל השנה במקרה ומתעכבים מלהביאם.

לדעת רבי שמעון בר יוחאי, א' ניסן משמש כראש השנה בנוגע לתחילת סדר שלוש הרגלים בהקשר של איסור בל תאחר. זמן קיומן של מצוות שונות מושפעות מכך, כגון אדם שנדר להקריב קרבן בבית המקדש, מוטלת עליו מצוות עשה להביא את הקורבן לבית המקדש כבר ברגל הראשון מאז שנדר. אם עיכב את הבאת הקרבן עד שעברו עליו שלוש רגלים, אזי עובר על איסור 'בל תאחר'.

לדעת רבי שמעון במקרה של נדר, אינו עובר על האיסור עד שיעברו עליו שלוש הרגלים 'כסדרן' כשההתחלה היא פסח, היינו שרק לאחר שיעברו עליו לפי הסדר 'פסח שבועות וסוכות' ולא הביא את נדרו יעבור על בל תאחר. נמצא שמי שנדר קודם שבועות, לא יתחייב באיחור אלא כאשר יגיע סוכות של השנה שלאחר מכן (שבועות סוכות, פסח שבועות וסוכות).
אמנם לדעת רוב התנאים אין צורך בכך, אלא עובר על האיסור לאחר שלוש רגלים אף אם אינם כסדר.

בחג הפסח ישנה מצווה לקיים וידוי מעשרות, בה למעשה אומר כל אדם מישראל כיצד הוא קיים במהלך השנים החולפות את מתן התרומות והמעשרות ומבקש שתחול עליו על הארץ ועל העם ברכה. (המצווה נעשית בשנה הרביעית ובשנה השביעית במחזור שנות שמיטה)

נוסח הווידוי מובא בתורה, בפרשת כי תבוא:

לחודשים 
במקרא מכונה חודש ניסן בשם "החודש הראשון" וכן "ראש חדשים", בציווי מקראי מיוחד שנאמר למשה רבנו זמן קצר לפני יציאת מצרים, ציווי שכלל גם את מצוות קידוש החודש: , ולכן כאשר מופיע בתנ"ך החודש השלישי או כל מספר אחר הרי שזה ביחס לחודש ניסן שהוא הראשון. לדוגמה שם זה מופיע גם במגילת אסתר "בחודש הראשון הוא חדש ניסן". כמו כן, בלוח השנה במגילות קומראן החודשים נמנים החל מחודש האביב שבו חג הפסח.

רבי אברהם אבן עזרא כותב:.

הרמב"ן בפירושו למקרא נותן טעם לדבר. שמנין זה נעשה כזכר לנס הגאולה משעבוד מצרים. . כך באותו צורה הוא מסביר שבימינו אנו מציינים את שמות החודשים בשמם הבבלי: תשרי, חשוון גם כן כזכר לגאולתינו מגלות בבל.

המדרש בשמות רבה מתייחס אל ראשיותו של חודש ניסן וכותב: 

באומנות היהודית כפי שבאה לידי בעיטורי בתי הכנסת, ישנו מוטיב של ציור חודשי השנה ומזלות החודשים.  על פי המסורת האיקונוגרפית של בתי הכנסת במערב אירופה (המתבססת אף היא על מסורת יהודית מוקדמת יותר) מתחיל מחזור המזלות בחודש ניסן ובמזלו טלה.

לתרומת שקלים 

כבר בא' באדר בכל שנה, היה בית דין שולח שליחים להזכיר לציבור כי הגיע זמן מצות מחצית השקל. תאריך זה נקבע, מפני שמ-א' בניסן צריך לקנות את הקרבנות מכסף חדש שנתרם לשנה זו דווקא. לכן שלושים יום קודם זמן זה, התחילו להכריז, (30 יום קודם החג). בט"ו באדר היו מעמידים גובים בכל קהילות ישראל כפי שכתוב ב: "בחמישה עשר בו, שולחנות היו יושבין במדינה".

מ-א' בניסן קנו את קורבנות הציבור בבית המקדש, מאוצר הכספים השנתי החדש שנתרם במסגרת מצוות מחצית השקל ולא משיירי הכספים של השנה החולפת. מאחר שקורבנות אלו כשמם חייבים לבוא בשם כל הציבור. בין קורבנות הציבור נמנים קורבן התמיד שהוקרב בתחילת ובסיום כל יום במקדש, קורבנות מוספי השבת והרגלים וכיוצא בזה, פר העלם דבר של ציבור ועוד.

לעיבורים
הכוונה לעיבור השנה, שבתקופה שהשנה נקבעת על ידי בית הדין ולא על פי לוח קבוע, הרי שלבית הדין ישנה האפשרות להחליט על עיבור השנה בהוספת חודש רק עד א' בניסן. אבל משנכנס ניסן אינם יכולים להוסיף לאותה שנה חודש נוסף. זאת אומרת שעל אף שבדרך כלל בית הדין היו מכריזים על עיבור השנה החדשה כבר בתשרי, הרי שתום זמן אפשרותם להוסיף חודש לאותה שנה הוא עד א' בניסן.

בית הדין עשוי היה להשתהות בקביעת העיבור מפני שהם היו בוחנים את סימני הטבע כדי לכוון שחודש ניסן שבאותה שנה יחול ממש בתקופת האביב. זאת על פי מה שנדרש מהפסוק: , שיש לשמור שחודש ניסן יהיה תמיד באביב. וזו גם הסיבה המרכזית שבגינה מעברים את השנה כל שלוש שנים או שנתיים.

גם לאחר שעברו ללוח העברי הקבוע, היו מחשבים את המולדות והדחיות על ניסן. בלוחות השנה הקדומים ביותר שנמצאו בגניזת קהיר צוין יום קביעת ראש חודש ניסן / פסח ולא צוין ראש השנה, בלוחות מאוחרים יותר צוינו שניהם ובכמה לוחות הושמט ניסן לחלוטין.

לשכירות בתים
על פי ההלכה אם נחתם חוזה שכירות בית בו נכתב לכך וכך שנים. הרי שסופרים כל שנה מיום החתימה ועד לשנה שלמה עד לאותו תאריך. אבל אם החוזה היה לשכירות ל-השנה הזו. אזי היא מסתיימת ב-א' בניסן.

מנהגים נוספים 

ביום זה עורכים יהודי תוניסיה ולוב את טקס הבסיסה. הטקס כולל ברכות לשנה טובה ומעשה המזכיר את הקמת המשכן, שנעשתה בא' בניסן.
המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה הפועלת תחת משרד ראש הממשלה, עורכת את טקס האזכרה המלכתי השנתי המשותף לכל ראשי המדינה שנפטרו (נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה שהלכו לעולמם).
 ברכת האילנות נהוגה החל מראש חודש ניסן ותקפה לשנה עד לראש חודש ניסן הבא.

ראו גם
 ראשי שנים ביהדות
 ראש חודש
 מסכת ראש השנה
 תחילת שנה חדשה
 מניין השנים בלוח העברי

קישורים חיצוניים 
 שמעון ברנפלד - 
 הזמן המלכותי - בירור סוגיית הזמן הישראלי, יעקב יקיר, יאיר קרטמן, תשע"ה, באתר ישיבה (אתר אינטרנט) ובכתב העת אמונת עתיך גיליון 119 (תשע"ח).
 האור המיוחד של חודש ניסן, שמואל אליהו, תש"ע.
 ארבעה ראשי שנים, אילת-השחר הראובני, באתר דעת

הערות שוליים

אירועים בחודש ניסן
זמנים ביהדות
הלוח העברי
מלכות יהודית
ראשי שנים ביהדות