פאני בולוק וורקמן

פאני בולוק וורקמן (באנגלית: Fanny Bullock Workman; 8 בינואר 1859 - 22 בינואר 1925) הייתה גאוגרפית  סופרת מסעות ומטפסת הרים, בעיקר בהרי ההימלאיה אמריקאית. היא הייתה מראשוני המטפסים המקצועיים. היא לא רק חקרה, אלא גם כתבה על הרפתקאותיה. היא קבעה מספר שיאי גובה לנשים, פרסמה שמונה ספרי מסעות עם בעלה, ונלחמה על זכויות נשים. היא נולדה למשפחה עשירה, והתחנכה בבתי הספר הטובים ביותר שעמדו לרשות הנשים. אחרי נישואיה לויליאם האנטר וורקמן טיילה איתו ברחבי העולם. הם ניצלו את עושרם וקשריהם לסיורים ברחבי אירופה, צפון אפריקה ואסיה. לזוג נולדו שני ילדים, אך פאני וורקמן לא הייתה טיפוס אמהי. הם השאירו את ילדיהם בבתי ספר פרטיים עם אומנות.

פאני וורקמן ראתה את עצמה כאישה חדשה שיכולה להשתוות לכל גבר. בני הזוג וורקמן החלו את מסעותיהם בסיורי אופניים בשווייץ, צרפת, איטליה, ספרד, אלג'יר והודו. הם רכבו על אופניים אלפי קילומטרים וישנו בכל מקום שיכלו למצוא מחסה. הם כתבו ספרים על כל טיול ופאני העירה לעיתים קרובות על מצב חייהן של נשים שראתה. עלילותיהם בסיורי האופניים המוקדמים התקבלו טוב יותר מספרי ההרים שלהם.

בתום מסעי האופניים דרך הודו, בני הזוג נסעו בקיץ להימלאיה המערבית ולקראקורם, שם התוודעו לטיפוס בגובה רב. הם חזרו לאזור הזה שלא נחקר שמונה פעמים במהלך 14 השנים הבאות. אף על פי שלא היו ברשותם ציוד טיפוס מודרני, הם חקרו כמה קרחונים והגיעו לפסגתם של כמה הרים, ובסופו של דבר הגיעו לגובה של 23,000 רגל (7,000 מ ') על Pinnacle Peak, שיא גובה לנשים באותה תקופה. הם ארגנו משלחות רב שנתיות ודאגו להישאר ביחסים טובים עם המקומיים. הם הגיעו מעמדת מעמד גבוה ועושר אמריקאים, והם לא הבינו את עמדות העובדים הילידים והתקשו לנהל משא ומתן עם סבלים אמינים.

לאחר מסעותיהם בהימלאיה, העבירו הרצאות על מסעותיהם. הם הוזמנו לחברות מדעיות. פאני וורקמן הפכה לאישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון והשנייה שנאמה בחברה הגאוגרפית המלכותית. היא קיבלה מדליות כבוד רבות של מטפסי הרים אירופיים וחברות גאוגרפיות והוכרה כאחת המטפסות הבולטות בימיה. היא הוכיחה שאישה יכולה לטפס לגבהים באותה מידה כמו גבר ועזרה לפרק את המחסום המגדרי ביחס לטיפוס נשים בגובה ההרים.

ראשית חייה 
פאני וורקמן נולדה ב־8 בינואר 1859, בווסטר, מסצ'וסטס, למשפחה עשירה ומכובדת. היא הייתה הצעירה מבין שלושה ילדים. אמה הייתה אלווירה הזארד, ואביה היה אלכסנדר ה. בולוק, איש עסקים ומושל רפובליקני. פאני התחנכה על ידי מורות פרטיות לפני שלמדה בבית הספר של מיס גרהם בעיר ניו יורק, לאחר מכן בילתה בפריז, ואז בדרזדן. חלק קטן מסיפוריה שכתבה בתקופה זו שרדו ומתארים את התעניינותה בהרפתקאות. באחד מהם - היא מתארת ​​נערה אנגליה יפה ואריסטוקרטית שבורחת מביתה הופכת לאלפיניסטית מעולה ומתחתנת עם אמריקאי. הסיפור דומה לפרטים מחייה של פאני עצמה: תאוות נדידה, אהבת הרים ומחויבות לזכויות נשים.

בשנת 1879 חזרה פאני לארצות הברית וב־16 ביוני 1882 נישאה לוויליאם האנטר וורקמן, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים. הוא גם היה ממשפחה עשירה ומשכילה, למד באוניברסיטת ייל וקיבל את הכשרתו הרפואית בהרווארד. בשנת 1884 נולדה להם בת, רחל.

ויליאם חשף את פאני לטיפוס הרים לאחר נישואיהם, ויחד בילו קייצים רבים בהרים הלבנים בניו המפשייר. כאן טיפסה על הר וושינגטון (6,293 רגל או 1,918 מטר) מספר פעמים. הטיפוס בצפון מזרח ארצות הברית איפשר לפאני לפתח את יכולותיה יחד עם נשים אחרות. בניגוד למועדונים אירופיים, מועדוני טיפוס אמריקאים בהרים הלבנים אפשרו לנשים להיות חברות בהן, ועודדו נשים לטפס. הם קידמו חזון חדש של האישה האמריקאית, כזו שהייתה גם ביתית וגם אתלטית. פאני וורקמן אימצה את הדימוי הזה בהתלהבות. עם זאת, שני בני הזוג לא אהבו את ווסטר, שם התגוררו, וכמהו לחיות באירופה. לאחר שהוריהם של פאני ושל ויליאם נפטרו והותירו להם אחוזות גדולות, בני הזוג יצאו לטיול האירופי הגדול הראשון שלהם, סיור בסקנדינביה ובגרמניה.

אירופה וסיורי אופניים 
בשנת 1889 משפחת וורקמן עברה להתגורר בגרמניה. בריאותו הירודה של וילאם השתפרה לאחר המעבר לאירופה, והוא התאושש באופן מפתיע. ילדם השני של הזוג, זיגפריד, נולד זמן קצר לאחר שהגיעו לדרזדן. פאני בחרה לא למלא את תפקידיה המסורתיים של אשה ואם ובחרה להיות סופרת והרפתקנית היא חיה חיים נמרצים שסטו מ"הנשיות האידיאלית" של סוף המאה ה-19. כפמיניסטית, פאני ראתה עצמה דוגמה לרעיון שנשים יכולות להשתוות ולהצטיין כמו הגברים והיא גילמה את האתוס של האשה החדשה. יתרה מזאת, כפי שמציינת מילר בספרה מכיוון שהמשפחה האידיאלית של אותה תקופה הייתה גדולה ומידע על מניעת הריון לא היה קל להשיג, הידע הרפואי של ויליאם בוודאי היה לא יסולא בפז.

בשנת 1893 נפטר זיגפריד משילוב של שפעת ודלקת ריאות. לאחר מותו, על פי פאולי, פאני וורקמן, בעזרת סיורי האופניים שלה, "רדפה באגרסיביות אחר זהות אלטרנטיבית, כזו ששחררה אותה מהאחריות המקובלת של אשה ואם" הם החמיצו את חתונת בתם לסר אלכסנדר מק'רוברט בשנת 1911 בזמן שהם חקרו בקארקורם.

בני הזוג חקרו את העולם וכתבו יחד שמונה ספרי מסעות המתארים את האנשים, האמנות והארכיטקטורה של האזורים שעברו בהם. בנרטיב שלהם אמרו לא מעט על התרבויות של אותם אזורים נידחים ודלילים. הם כללו תיאורים ליריים של השקיעה, עבור הקהל הפופולרי שלהם אבל גם הסברים מפורטים על מאפיינים גאוגרפיים, כמו קרחונים, עבור קהל הקוראים המדעי שלהם. פאני וויליאם פרסמו מאמרים מדעיים במקביל לכתיבתם הפופולרית כדי לפנות לארגונים כמו האגודה הגאוגרפית המלכותית. פאני גם האמינה שהמדע יתן לה יוקרה יותר גבוהה בעיני קהילת המטפסים. פאני כתבה את רוב ספרי המסעות הללו בעצמה, ובתוכם היא העירה בהרחבה על מצוקת הנשים בכל מקום בו נסעה.

סטפני טינגלי כתבה, בערך האנציקלופדי שלה על ספורי המסעות של פאני וורקמן, שיש בהם ביקורת פמיניסטית על הקשיים שנשים חוו ועל מעמדן הנחות של הנשים בחברות אליהן נקלעה. כתומכת בעלת רצון חזק ובולטת לשינוי זכויות הנשים, השתמשה פאני במסעותיה כדי להפגין את יכולותיה ולהבליט את אי השוויון שנשים חיו בהן. עם זאת, ספריה נכתבו בגוף רבים ראשון או בגוף שלישי, ולכן קשה לייחס באופן החלטי דעות או קולות לאחד מבני הזוג שכתבו את הספרים יחדיו.

עבודותיהם של בני הזוג וורקמן יצאו מהשקפת עולם קולוניאליסטית בכך שהם מתארים את האנשים שפגשו וצפו בהם כ"אקזוטיים או חריגים, במקרה הגרוע - כפרימיטיביים או אפילו תת-אנושיים ". עם זאת, לעיתים הם מבהירים כי האנשים שהם פגשו ראו אותם באור דומה, הם מציינים שלעיתים היו מודעים להטיותיהם שלהם.

בין 1888 ל־1893, יצאו בני הזוג וורקמן לסיורי אופניים בשווייץ, צרפת ואיטליה. בשנת 1891 הפכה פאני לאחת הנשים הראשונות שטיפסו על מון בלאן. [26] היא גם הייתה בין הנשים הראשונות שטיפסו על היונגפראו ועל המטרהורן בשנת 1893 החליטו בני הזוג לחקור אזורים שמעבר לאירופה ופנו לכיוון אלג'יריה, הודו-סין והודו. הנסיעות הארוכות הללו היו הרעיון של פאני. הסיור המורחב הראשון של הזוג היה טיול אופניים של 4,500 ק"מ ברחבי ספרד בשנת 1895; כל אחד מהם נשא מטען של 20 ק"ג והם רכבו בממוצע 72 ק"מ ביום, לפעמים רכבו עד 130 ק"מ. לאחר מכן הם כתבו יחד על חוויותיהם באיבריה. בספרם הם תיארו את ספרד כ"כפרית, מוזרה ומקסימה ", בזיכרונות האלג'יראים פאני התמקדה ביופייה והרומנטיקה של הכפר ונמנעת מכל פרשנות על התנאים העירוניים הקשים. עם זאת, היא הדגישה את ההתעללות וההזנחה של נשים בחברה האלג'יראית.

הודו 

נסיעתם של בני הזוג וורקמן להודו, בורמה, ציילון ויאווה נמשכה שנתיים וחצי, החל בנובמבר 1897, והם עברו על פני 23,000 ק"מ. באותה תקופה פאני הייתה בת 38 וויליאם 50. הם רכבו על אופניים כ־6,400 ק"מ מהקצה הדרומי ביותר של הודו ועד ההימלאיה בצפון. כדי להבטיח שתהיה להם גישה לאספקה, הם נסעו בכבישים ראשיים וליד מסילות רכבת, ולעיתים נאלצו לישון בחדרי ההמתנה של הרכבת אם לא היה מקום לינה אחר. הם נשאו עמם מינימום אספקה, שכללהתה, סוכר, ביסקוויטים, גבינה, בשרים משומרים, מים, כריות, שמיכה לכל אחד מהם, חומרי כתיבה, וערכות רפואיות ותיקון אופניים. הטיול היה מפרך. לעיתים קרובות היו להם מעט מים, הם התמודדו עם נחילי יתושים, תיקנו עד 40 ניקובי צמיגי אופניים ביום וישנו ברבעים שורצים עכברושים. ספרה של פאני וורקמן, שנכתב לאחר הטיול, הדגיש את הארכיטקטורה העתיקה שראו ולא את התרבויות המקומיות העכשוויות. בהשוואה למערביים באותה תקופה לבני הזוג היה מידע יוצא דופן על ההיסטוריה של הודו. הם קראו את ג'קאטה, מהאבהארטה וראמאיאנה לפני נסיעתם. הם היו להוטים ללמוד על התרבות שיצרה את האפוסים האלה. הם בילו יותר זמן בלמידה על ההיסטוריה העתיקה מאשר להתערות עם אנשים חיים.

סוגיות עבודה 
במהלך קיץ 1898, החליטו בני הזוג לברוח מהחום ולחקור את מערב ההימלאיה וקרקורם. לאחר מכן, הם התכוונו לחקור את האזור סביב קנצ'נג'ונגה בסיקים, ואז לבסוף לנסוע אל ההרים הגובלים בבהוטן במזרח. קשיים בירוקרטיים ובעיות מזג אוויר פגעו בתוכניותיהם. הבעיות החמורות ביותר נגעו לכוח עבודה. הם שכרו 45 סבלים, הצטיידו לטיולים בסיסיים בהרים אך העלויות שלהם הרקיעו שחקים לאחר שהופצו ידיעות על אמריקאים עשירים שמסתובבים בכפרים. הם לא יכלו לעזוב עד 3 באוקטובר קרוב לעונת הקור. בני הזוג וורקמן התלוננו בכתביהם על הסבלים ששכרו, שהיה קשה לעבוד איתם. הם סירבו לעבור יותר מ 8.0 ק"מ ביום. לאחר שלושה ימים במסעם הגיעו בני הזוג וורקמן לשלג והסבלים התקוממו - הם סירבו לעבוד בתנאי קור כאלה ואילצו את כל המשלחת לחזור לדרג'ילינג.

בני הזוג וורקמן נזקקו לסבלים מקומיים לסחוב ציוד עבורם מכיוון שהם לא יכלו לשאת בעצמם כמות מספקת למסע רב-חודשים. הם נאלצו להעביר אוהלים, שקי שינה, ציוד צילום, מכשירים מדעיים וכמות גדולה של אוכל. הסבלים היו סקפטיים לגבי כל המיזם. המקומיים טיפסו לעיתים קרובות על ההרים, אבל לא היו רגילים לקבל הוראות מאישה, מה שהקשה על מצבה של פאני. בני הזוג וורקמן ניסו לפתור את הבעיות הללו בהתנשאות ויהירות. קנת מייסון טען על תולדות טיפוס הרים בהימלאיה, שנכתב בשנת 1955, כי "בני הזוג וורקמן היו במסעותיהם קורבנות של עצמם. הם היו חסרי סבלנות ולעיתים נדירות ניסו להבין את המנטליות של הסבלים וכך לא קיבלו הטובים שביניהם." בפרק שלה על משפחת וורקמן טוענת מילר כי לבני הזוג, בהיותם אמריקאים, לא הייתה אותה תחושה של קאסטה או מעמד שהיה לחוקרים בריטים. בני הזוג וורקמן, כמו רוב בני ארצם, ציפו כי האנרגיה העצומה שלהם תצליח להתגבר על כל המכשולים."

טיפוס הרים בהימלאיה 
לאחר נסיעתם הראשונה להימלאיה, התמקדו בני הזוג וורקמן בטיפוס הרים. במשך 14 שנים הבאות הם נסעו שמונה פעמים לאזור, שבאותו זמן כמעט לא נחקר ולא היה ממופה. נסיעותיהם נעשו בלי שהיה להם ציוד מודרני קל משקל, מזון מיובש בהקפאה, קרם הגנה או מכשירי קשר. בכל משלחת הם חקרו, סקרו וצילמו, ובסופו של דבר דיווחו על ממצאיהם ויצרו מפות. בני הזוג חלקו באחריות ביניהם. שנה אחת פאני הייתה מארגנת את הלוגיסטיקה של מסעם וויליאם היה עובד על הפרויקטים המדעיים ובשנה שלאחריה הם היו מחליפים תפקידים.

לאחר טיולם הראשון בהימלאיה שכרו בני הזוג וורקמן את מתיאס זורברגן, מדריך טיפוס ההרים הטוב והמנוסה ביותר באותה תקופה. וכך, בשנת 1899, עם 50 סבלים מקומיים וזורבריגן, החלו בני הזוג וורקמן לחקור את קרחון ביאפו שבקרקורם, אבל נקיקים מסוכנים ומזג אוויר גרוע אילצו אותם לשנות את המסלול, לעבור לקרחון סקורו לה ולפסגות הבלתי מוכרות שסביבו. הם הגיעו לזיגפרידהורן, פסגה של 5,700 מ' שנקראה על שם בנה, והעניק לפאני את שיא הגובה לנשים באותה תקופה. לאחר מכן הם חנו בגובה 5,200 מ ', וטיפסו על פסגה גבוהה יותר של 5,930 מ', וקראו לה הר בולוק וורקמן. בהתפעלות הם העירו על הנוף הנשגב של K2, ההר השני בגובהו בעולם. ייתכן ופאני וורקמן הייתה האישה הראשונה בעולם כשראתה אותו. לבסוף הם טיפסו על ההר קושר ג'אנג' 6,400 מטר, וזיכו את פאני בשיא הגובה השלישי שלה ברציפות.

המבצע היה מאתגר מאוד: הם נאלצו להעסיק סבלים חדשים, להקים מחנה בסיס חדש ולהישאר בלילה בגובה 5,000 מטר. בבוקר הם טיפסו על קיר בגובה 370 מטר, ונחשפו לרוחות עזות. במהלך ההליכה לפסגה היו אצבעותיה של פאני כה קהות, עד שהיא לא יכלה להחזיק עוד את גרזן הקרח שלה ואחד הסבלים נטש אותם. פאולי כתבה, "שהם הגיעו לפסגה בעזרת האדרנלין והייאוש. הם נותרו שם זמן קצר רק כדי שהמכשירים שלהם יוכלו למדוד את הטמפרטורה שהייתה עשר מעלות פרנהייט [ מינוס  12 מעלות צלזיוס] והגובה שלהם היה 21,000 רגל." כשפאני טיפסה בראשית המאה העשרים, לא היה לה ציוד מיוחד כמו פיטונים או קרבינים. היא הצליחה לטפס לגבהים כאלה בגלל "ההתמדה חסרת הפשרות שלה וחסינותה למחלת הגבהים".

ברגע שהתאפשר פרסמה פאני וורקמן דיווחים על הישגיה, כמו מאמר במגזין הגאוגרפי הסקוטי. פאני כתבה על המסע הזה בהרחבה ב"עולם הקרח של הרי ההימלאיה". היא התאמצה לכלול מידע וניסויים מדעיים, והציגה את הברומטר המעודן שלה. אך מבקריה בקרב אנשי המדע לא התרשמו מהממצאים, והצביעו על חוסר הידע המדעי שלה. קוראים שאינם מדענים, לעומת זאת, נהנו מהספר, כאשר אחד מהם סיכם, "ללא היסוס אפשר לומר שד"ר וגברת וורקמן כתבו את אחד מספרי המסע המדהימים ביותר של השנים האחרונות."

בשנת 1902 חזרו בני הזוג וורקמן להימלאיה והפכו למערביים הראשונים שחקרו את קרחון צ'וגו לונגמה, החל בארנדו. הם שכרו 80 סבלים ולקחו ארבעה טון אספקה, אך מסעם הוגבל על ידי שלג כמעט קבוע וסערה שנמשכו 60 שעות. בשנת 1903 הם נסעו לקרחון הו לומבה. הם גם ניסו לטפס על ההר הסמוך שקראו לו שיא הפירמידה (לימים שונה שמו לסאנטיק, כחלק מהרי ספנטיק-סוסבון). הם חנו את הלילה הראשון בגובה 4,900 מ' והשני בגובה 5,700 מ'. סבל חולה אילץ אותם לחנות את הלילה השלישי בגובה 5,899 מ' ולא 6,100 מ'. הם בסופו של דבר השאירו אותו מאחור. הם עלו לשיא של 6,578 מ ', והעניקו לפאני שיא גובה חדש. ויליאם טיפס לעבר הצריח דמוי המחט שהיה מטרת המשלחת. עם זאת, הוא נטש את הניסיון להגיע לפסגה במרחק של כמה מאות מטרים מעליו מכיוון שהוא הבין שהם לא יהיו יכולים לרדת לגובה בטוח לפני שיקבלו מחלת גבהים.

לאחר שחזרו ממסעותיהם נסעו בני הזוג וורקמן בכל רחבי אירופה. פאני הרצתה באנגלית, גרמנית או צרפתית. בשנת 1905 הפכה פאני לאישה השנייה שהרצתה לחברה הגאוגרפית המלכותית. (איזבלה בירד בישוף הייתה הראשונה במאי 1897.) שיחתה הוזכרה ב"טיימס".

בני הזוג וורקמן חזרו לקשמיר בשנת 1906, והיו המערביים הראשונים שחקרו את מאסיב נון קון. למסע זה שכרו בני הזוג שישה סבלים איטלקים מהרי האלפים, 200 סבלים מקומיים וסאבוי חזר כמדריך. הם תכננו רצף של ארבעה מחנות מגובה 5,382 מ' עד 6,400 מ'. למרות בעיות בני הזוג וורקמן בילו את הלילה גבוה יותר מאשר כל מטפסי הרים קודמים - 6,181 מ' על ראש Z1 של נון קון - במה שהם כינו "מחנה אמריקה".

המפה שהכינו במהלך מסע זה הייתה באיכות נמוכה. לטענת מייסון, לבני הזוג לא הייתה תחושה טובה של מבנה טופוגרפי, מה שאומר שמדידותיהם לא היו מדויקות ובלתי שמישות עבור מחלקת המדידות של הודו.

פסגת פינאקל ושיא הגובה 

לאחר שבשנת 1906, בגיל 4, טיפסה פאני וורקמן לגובה 6,181 מ', המשיכה וטיפסה אל פסגת פינאקל לגובה 6,930 מטר. לדעתה גובה הפסגה היה 7,091 מטר, שיא באזור המסיב של נון קון, במערב ההימלאיה. פסגה זו הייתה ההישג הגדול ביותר שלה. כפי שמציינים איסרמן, וויבר ומולנאר, העובדה שהיא "טיפסה בכלל על ההר, ללא ציוד מודרני ולבושה בחצאיות הרגילות שלה, מעידים הן על יכולתה והן על נחישותה". היא קבעה שיא גובה לנשים שיישאר עד לעלייתה של הטה דהירנפורת בשנת 1934 על מסיה קנגרי לגובה 7,273 מטר. מתוך אמונה ששניהם טיפסו מעל 7,000 מ', פאני וויליאם החשיבו את עצמם כמומחים המובילים בטיפוס בגובה.

פאני וורקמן הגנה במרץ על שיא הגובה של פיסגת פינאקל שלה נגד כל התובעים האחרים, במיוחד אנני סמית' פק. בשנת 1908 טענה פק לשיא חדש בהרי האנדים בפרו, שלדעתה היה 7,000 מ'. פאני וורקמן הייתה כה תחרותית, ששילמה לצוות מודדים צרפתים מ- Service Géographique de l'Armée שלושה עשרה אלף דולר ארצות הברית כדי למדוד את גובה ההר, שהיה למעשה 6,768 מ ', ואישר את שיאה.

קרחוני היספר וסיאכן 

בשנת 1908 חזרו בני הזוג וורקמן לקרקורם ובחנו את קרחון היספר באורך 61 ק"מ באזור Hunza Nagar; הם עלו מגילגיט לנגיר דרך מעבר היספאר 5,300 מטר כדי לעלות על קרחון ביאפו שאורכו 60 ק"מ עד אסקול. המסלול הכולל שלהם בין הקרחונים היה שיא נוסף, ופאני הפכה לאישה הראשונה שעברה על פני כל קרחון בהימלאיה בסדר גודל זה. הם היו הראשונים לחקור את הקרחונים הצדדיים הרבים שלו. [60] הם רשמו את ההשפעות הפיזיולוגיות של גובה רב, חקרו קרחונים וביצעו מדידות מטאורולוגיות, כולל נתוני גובה שנרשמו גם עם ברומטר וגם עם מדי חום לנקודת רתיחה

חקר הזוג וורקמן את קרחון רוז וקרחון סיאצ'ן באורך 72 ק"מ, בבלטיסטן באזור מסרברום בשנת 1911 ו -1912 היה ההישג החשוב ביותר בקריירה שלהם מכיוון שהוא היה הקרחון הרחב והארוך ביותר בעולם מחוץ לאזורי הקוטב. באותה העת, הוא היה גם הקרחון הכי פחות נחקר ונגיש. במשך חודשיים חקרו בני הזוג וורקמן את הקרחון הזה טיפסו על כמה הרים ומיפו את האזור. הם בילו את כל התקופה מעל 4,600 מ', כאשר נקודת השיא הייתה פסגת אינדירה קול, שאותה הם כבשו ונתנו לה את שמה. במהלך משלחת זו נפל אחד המדריכים האיטלקיים שלהם לתוך נקיק ונהרג, פאני הצליחה להחלץ במזל בתקרית זאת. פאני הובילה אותם על פני מעבר סיה לה 5,700 מטר בסמוך לראש קרחון שיאכן ודרך אזור שלא נחקר עד לקרחון קברי. חקר זה והספר שכתבו התקבל כאחד מהישגיהם הגדולים ביותר. "ד"ר האנטר וורקמן ליווה אותי, הפעם, אחראי עליי כחברת המשלחת, וצלם וקרחוניסט. אבל הייתי המנהיגה האחראית למשלחת זו, על הצלחתה או כישלונה". הם לקחו למשלחת מדריכים וסוקרים אלפיניים, כולל גרנט פטרקין וסוריאן סינג, שהשתתפותם הבטיחה שבניגוד למפות רבות אחרות שיצרו בני הזוג וורקמן במסעותיהם, המפה שלהם על קרחון שיאכן נותרה ללא עוררין במשך שנים רבות.

שנותיה האחרונות 

לאחר מסעותיהם בשנים 1908–1912 חדלו בני הזוג מנסיעות והתפנו לכתיבה והרצאות. גרמה לכך בעיקר מלחמת העולם הראשונה. פאני וורקמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון בפריז. כמו כן הייתה בין הנשים הראשונות שהתקבלו כחברה בחברה הגאוגרפית המלכותית, כבוד לו זכתה משום שפרסומיה כללו רעיונות מדעיים על קרחונים ותופעות אחרות. היא גם זכתה במדליות כבוד מעשר חברות גאוגרפיות אירופאיות ונבחרה בסופו של דבר כחברה במועדון האלפיני האמריקאי, האגודה המלכותית האסיאתית, המועדון האלפיני האיטלקי, המועדון האלפיני האוסטרי והגרמני והמועדון האלפיני הצרפתי. היא הייתה מאוד גאה בהישגים האלה וציינה אותם בשערי הספרים שלה.

פאני וורקמן חלתה בשנת 1917 ונפטרה בשנת 1925 בקאן, צרפת לאחר סבל ממושך. האפר שלה נטמן בבית הקברות הכפרי של ווסטר במדינת מסצ'וסטס. על מצבת בני הזוג כתוב: "חלוצי חוקרי ההימלאיה". בצוואתה השאירה 125,000 דולר, הון רב באותה תקופה, לארבע מכללות שאיפשרו לנשים בנות דורהּ ללמוד ולהשיג תארים אקדמיים: רדקליף, וולסלי, סמית' וברין מאר .

פעילותה מלמדת על האינטרס שלה לאורך שנים בקידום זכויות נשים ועל אמונתה שנשים הן שוות ערך גברים בכול.

מורשת

נשים בטיפוס הרים 
יחד עם אנני סמית' פק, הוכרה פאני וורקמן בראשית המאה העשרים כאחת מהמטפסות המפורסמות בעולם. היריבות שלהן הדגימה שנשים יכולות לטפס על השטחים המרוחקים והקשים ביותר על פני כדור הארץ. נשים טיפסו באופן קבוע בהרי האלפים מאז שנות ה -50 של המאה העשרים, אך בהרי ההימלאיה שלטו בטיפוס הרים גברים אנגלים אמידים. עם זאת, נשים אחרות לא טיפסו בהימלאיה עד זמן רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, למרות השיפורים בציוד וארגון שהקטינו את אופי הסיכונים והקשיים של משלחות.

פאני וורקמן, עצמה פמיניסטית נלהבת ותומכת בזכות הבחירות של הנשים, רצתה שקוראיה יבינו כיצד תרומותיה והישגיה משקפים את כל הפוטנציאל הנשי. בכתביה תיארה וורקמן את עצמה "כמאתגרת את הנורמות של הנשיות הוויקטוריאנית ". היא הדגימה שנשים הן מספיק חזקות כדי לשגשג מחוץ לבית. היא הוכיחה שאפשר לסבול פעילויות גופניות מאומצות כמו רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים במקומות חמים ולחים או לטפס על הרים בטמפרטורות קרות ובגובה רב. פאני וורקמן קראה תיגר על הדומיננטיות הגברית. עם זאת, במחקרה על טיפוס הרים ויקטוריאני, אן קולי הציעה כי אפליה מגדרית הייתה גלויה יותר בגבהים נמוכים ובחיים קבועים מאשר בגבהים גבוהים יותר, כמו בהימלאיה. בערך שלה על פאני וורקמן במילון לביוגרפיה ספרותית, טינגלי מסכם את דמותה כ"אשה תוקפנית, נחושה ובלתי מתפשרת, אמריקאית...היא הייתה תומכת בולטת בזכות הבחירה של האישה והבהירה שהיא רואה עצמה מודל לחיקוי למטיילים ומטפסי הרים אחרים."

כתוצאה מהכסף שוורקמן הותירה בצוואתה, מכללת וולסלי מציעה מלגה בסך 16,000 דולר על שם פאני וורקמן ללימודי תואר שני בכל תחום שהוא בכל שנה. הקולג' ברין מאור הקים קרן מלגות על שמה של פאני בולוק למען מטיילים, המוענקת למועמדים לתואר שלישי בארכאולוגיה או היסטוריה לאמנות כאשר הכספים מאפשרים זאת.

חקר ההימלאיה 
הספרים והמאמרים הרבים שהפיקו הזוג וורקמן "עדיין מועילים" לטענת מייסון, במיוחד צילומיהם ואיוריהם, אך מפותיהם "מתעתעות ולא תמיד אמינות". [80] הערכה אחת קובעת שאף על פי שהצטיינו בתיאור התנאים המטאורולוגיים, והגלציולוגיה וכיצד גבהים נישאים השפיעו על בריאות וכושר האדם, הם היו טופוגרפיים ירודים. הם היו בין מטפסי ההרים הראשונים שהבינו שההימלאיה היא המקום לאתגר הטיפוס האולטימטיבי וחקירותיהם סייעו להתפתחות תחום טיפוס הרים מבילוי לספורט תחרותי רציני. בהערכתם הסופית אומרים איסרמן, וויבר ומולנאר "הם רשמו קילומטרים רבים יותר וטיפסו על יותר פסגות מכל אחד אחר. הם הפיקו חמישה כרכים של סיכומים מפוארים של המשלחות. בזכות המגדר שלה פאני קבעה תקדימים בהימלאיה שלא יסולאו בפז. אבל הזוג לא היו מטפסי הרים גדולים. במיטבם הם היו פטרונים נמרצים ומיומנים שעקבו אחרי מדריכיהם האיטלקיים." הם היו האמריקנים הראשונים שחקרו את ההימלאיה לעומק ושברו את המונופול הבריטי על טיפוס הרים בהימלאיה.

כתבים 
ספרים
 Algerian memories : a bicycle tour over the Atlas to the Sahara. London: T.F. Unwin. 1895. p. 216. Retrieved August 28, 2015.
 Sketches awheel in modern Iberia. London: Unwin. 1897. p. 280. Retrieved August 28, 2015.
 In the ice world of Himálaya, among the peaks and passes of Ladakh, Nubra, Suru, and Baltistan. New York: Cassell & Company, Limited. 1900. p. 204. Retrieved August 28, 2015.
 Ice-Bound Heights of the Mustagh: An Account of Two seasons of Pioneer Exploration and High Climbing in the Baltistan Himalaya. London: A. Constable & Co. 1908. p. 444. Retrieved August 28, 2015.
 Peaks and Glaciers of Nun Kun: A Record of Pioneer-Exploration and Mountaineering in the Punjab Himalaya. London: Constable and Company Ltd. 1909. p. 411. Retrieved August 28, 2015.
 The Call of the Snowy Hispar: A Narrative of Exploration and Mountaineering on the Northern Frontier of India. New York: Scribner. 1911. p. 520. Retrieved August 28, 2015.
 Two Summers in the Ice-Wilds of Eastern Karakoram: The Exploration of Nineteen Hundred Square Miles of Mountain and Glacier. New York: E. P. Dutton & Company. 1916. p. 578. Retrieved August 28, 2015.
מאמרים
 "Among the Great Himalayan Glaciers." National Geographic 13 (Nov. 1920): 405–406.
 "First Ascents of the Hoh Lumba and the Sosbon Glaciers in the Northwest Himalayas." Independent 55 (December 31, 1903): 3108–12.
 Through Town and Jungle: Fourteen Thousand Miles A-Wheel Among the Temples and People of the Indian Plain. London: Unwin, 1904.
 "Miss Peck and Mrs. Workman." Scientific American 102 (Feb 12 and April 16, 1910); 143, 319.
 "Recent First Ascents in the Himalaya." Independent 68 (June 2, 1910): 1202–10.
 "Conquering the Great Rose." Harper 129 (June 1914): 44–45.
 "Exploring the Rose." Independent 85 (January 10, 1916): 54–56.
 "Four Miles High." Independent 86 (June 5, 1916): 377–378.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

מדעניות אמריקאיות
חוקרות טבע
חוקרי טבע
טיפוס ספורטיבי
הימלאיה
אמריקאיות שנולדו ב-1859
אמריקאים שנולדו ב-1859
אמריקאיות שנפטרו ב-1925
אמריקאים שנפטרו ב-1925