אלדו רוסי

אלדו רוסי (3 במאי 1931 – 4 בספטמבר 1997; Aldo Rossi) היה אדריכל ומעצב איטלקי, שזכה להכרה בינלאומית בארבעה תחומים מובחנים: תאוריה אדריכלית, רישום, עיצוב ועיצוב מוצר. הוא היה אחד המובילים והמייצגים של התנועה הפוסט-מודרנית.

רוסי הוא האיטלקי הראשון שהוענק לו פרס פריצקר לאדריכלות.

ראשית חייו 
רוסי נולד במילאנו, שבאיטליה. לאחר פרק החינוך היסודי אותו למד במסדר הדתי בסומסקה ואחר כך בתיכון אלסנדרו וולטה  בלקו, הוא פנה בשנת 1949 אל לימודי האדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית של מילאנו. מנחה התזה שלו היה פיירו פורטאלופי והוא סיים את לימודיו בשנת 1959.

בשנת 1955 החל רוסי לכתוב עבור כתב העת האדריכלי קסאבלה-קונטינוייטה  והחל משנת 1959 התמנה לאחד העורכים, בצד העורך הראשי ארנסטו נתן רוג'רס. רוסי עזב את כתב העת בשנת 1964, כאשר תפקיד העורך הראשי הועבר לידי ג'יאן אנטוניו ברנסקוני. רוסי החל לעבוד עבור מגזין  ועבור איל קונטמפוראניו, מה שהפך אותו לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בוויכוח התרבותי הלוהט של אותה העת.

מאמריו המוקדמים עסקו באדריכלים כמו אלסנדרו אנטונלי, מריו רידולפי , אוגוסט פרה ואמיל קאופמן, וחלק גדול מחומרים אלו הפכו לחלק בספרו השני, Scritti scelti sull'architettura e la città 1956-1972 (כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר, 1956 עד 1972). הוא התחתן עם השחקנית השווייצרית סוניה גסנר, שהכירה לו את עולם הקולנוע והתיאטרון. התרבות ומשפחתו הפכו למרכזיים בחייו. בנו פאוסטו היה יוצר קולנוע פעיל הן מול המצלמה והן מאחוריה, ובתו ורה הייתה מעורבת בתיאטרון.

קריירה 
את הקריירה המקצועית שלו החל רוסי בסטודיו של איגנזיו גרדלה בשנת 1956, ומשם עבר לסטודיו של מרקו זנוסו. בשנת 1963 הוא החל גם ללמד, בתחילה כעוזרו של לודוביקו קווארוני  (1963) בבית הספר לתכנון עירוני בארצו, ואחר כך כעוזרו של קרלו איימונינו במכון לארכיטקטורה של ונציה. בשנת 1965 מונה למרצה באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו ובשנה שלאחר מכן פרסם את "ארכיטקטורת העיר" שהפך במהרה לקלאסיקה של ספרות אדריכלית.

הקריירה המקצועית שלו, שהתמקדה בתחילה בתאוריה אדריכלית ובתכנון מבנים קטנים, רשמה זינוק ענק קדימה כאשר איימונינו אפשר לרוסי לתכנן חלק ממתחם המגורים מונטה אמיאטה ברובע גאלארטסה של מילאנו. בשנת 1971 הוא זכה בתחרות התכנון להרחבת בית הקברות סן קטאלדו במודנה, מה שהקנה לו פרסום בינלאומי.

לאחר שהושעה מהוראה באיטליה באותם זמנים פוליטיים בעייתיים, הוא עבר ל- ETH ציריך, שם עמד בראש קתדרת התכנון האדריכלי משנת 1971 עד 1975.

בשנת 1973 היה רוסי מנהל יחידת האדריכלות הבינלאומית בתערוכה התלת שנתית של מילאנו לאמנויות דקורטיביות ואדריכלות מודרנית , שם הציג, בין היתר, את תלמידו ארדואינו קנטפורה. רעיונות העיצוב של רוסי לתערוכה מוצגים בקטלוג האדריכלות הבינלאומית ובסרט התיעודי של 16מ"מ קישוט ופשע בבימויו של לואיג'י דוריסי והופק יחד עם ג'יאני בראגיירי ופרנקו ראג'י. בשנת 1975, רוסי חזר לתחום ההוראה באיטליה ולימד קומפוזיציה אדריכלית בוונציה.

בשנת 1979 הוא מונה לחבר באקדמיה היוקרתית של סנט לוקא. בה בעת החל להתפתח עניין בינלאומי בכישוריו. הוא לימד בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית, כולל קופר יוניון בעיר ניו יורק ואוניברסיטת קורנל באיטקה (מדינת ניו יורק). בקורנל הוא נטל חלק במיזם משותף למכון לארכיטקטורה ולימודים עירוניים ולמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ונסע במסגרת זו לסין והונג קונג והשתתף בכנסים בדרום אמריקה.

בשנת 1981 פרסם רוסי את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת אוטוביוגרפיה מדעית. בעבודה זו מביא המחבר, "בהפרעה דיסקרטית", זיכרונות, חפצים, מקומות, צורות, רשימות ספרותיות, ציטוטים ותובנות ומנסה... לעיין בדברים או רשמים, לתאר או לחפש דרכים לתאר". באותה שנה הוא זכה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לתכנון מבנה דירות בפינת קוכשטראסה וווילהלם שטראסה במרכז ברלין.

בשנת 1984, בשיתוף עם איגנזיו גרדלה ופאביו ריינהרט, זכה רוסי בתחרות לשיקום תיאטרון קרלו פליצה בגנואה, שלא הושלמה במלואה עד 1991. בשנים 1985 ו- 1986 רוסי ניהל את תערוכת האדריכלות הבינלאומית השלישית (ובהתאמה - הרביעית) בביאנלה בוונציה, כולל חללי תצוגה מרוחקים יותר כמו וילה פרסטי בסנטה מריה די סאלה.

בשנת 1987 הוא זכה בשתי תחרויות בינלאומיות: האחת עבור אתר בפארק דה לה וילט בפריס, והשנייה במוזיאון הגרמני להיסטוריה בברלין, שמעולם לא יצא אל הפועל. בשנת 1989 הוא המשיך בעבודות עיצוב מוצרים עבור יוניפור (כיום חלק מרהיטי מולטני ) ועבור אלסי. מכונת האספרסו שלו לה קופולה, שעוצבה עבור אלסי, יצאה לשוק בשנת 1988.

בשנת 1990 הוענק לו פרס פריצקר. העיר פוקואוקה ביפן העניקה לו אות כבוד בגין עבודתו במתחם מלון הארמון ובשנת 1991 הוענקה לו מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות ציבורית מטעם המכון האמריקני לאדריכלים. בהמשך לפרסים היוקרתיים הללו הגיעו תערוכות במרכז ז'ורז' פומפידו בפריס, בברס ואן ברלאגה באמסטרדם, בגלריה ברלין בברלין ובמוזיאון לאמנות עכשווית בגנט, בלגיה.

בשנת 1996 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ובשנה שלאחר מכן הוענק לו פרס התרבות המיוחד שלהם בארכיטקטורה ועיצוב. הוא נפטר במילאנו ב־4 בספטמבר 1997, בעקבות תאונת דרכים. לאחר מותו הוענק לו פרס טורה גיניגי על תרומתו ללימודים עירוניים ופרס שפת הים של מכון שפת הים, בפלורידה, בו הקים בית משפחתי נפרד בשנת 1995.

בעקבות ערעור שהוגש, זכו הצעותיו בתחרות משנת 1999 לשיקום תיאטרון לה פניצ'ה, בוונציה, והמבנה נפתח מחדש בשנת 2004. בשנת 1999 נקראה על שמו הפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת בולוניה, שבסיסה בצ'זנה.

עבודות 

עבודותיו המוקדמות ביותר משנות השישים היו בעיקר תאורטיות והציגו השפעה סימולטנית של המודרניזם האיטלקי של שנות העשרים (ראו ג'וזפה טרגני), השפעות קלאסיציסטיות של האדריכל הווינאי אדולף לוס, והשתקפויות של הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו. מסע לימודי שערך רוסי לברית המועצות לחקר האדריכלות הסטליניסטית הותיר בו רושם ניכר.

בכתביו, ביקר רוסי את חוסר הבנת העיר בפרקטיקה האדריכלית העכשווית. הוא טען שהעיר צריכה להילמד ולהבחן לאורך זמן; ושיש עניין מיוחד בממצאים עירוניים העומדים בחלוף הזמן. רוסי טען שהעיר זוכרת את עברה ("הזיכרון הקולקטיבי" שלנו) וכי אנו משתמשים בזיכרון זה באמצעות מונומנטים; או במילים אחרות, מונומנטים יוצרים מבנה לעיר. תחת השראת כח ההתמדה של הערים העתיקות באירופה, רוסי שאף ליצור מבנים דומים החסינים מפני התיישנות.

השפעתו התעצמה בסוף שנות השבעים והשמונים ככל שהיקף יצירתו הבנויה התרחב וכן בשל התיאוריות שלו שקודמו בספריו - "הארכיטקטורה של העיר" (L'architettura della città, 1966) ‎ו"אוטוביוגרפיה מדעית (Autobiografia scienta, 1981). הגדול בפרויקטים של רוסי מבחינת היקפו היה בית הקברות סן קטאלדו, במודנה, איטליה, שהקמתו החלה בשנת 1971 אך טרם הסתיימה. רוסי התייחס לכך כ"עיר המתים".

העצמאות הייחודית של הבניינים שלו באה לידי ביטוי במיקרו-אדריכלות של המוצרים שתוכננו על ידי רוסי. בשנות השמונים הוא עיצב מכונות קפה מנירוסטה ומוצרים נוספים עבור אלסי, פירלי ואחרים.

 תערוכות 
עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1979 תכנן רוסי מבנה תיאטרון צף - תיאטרון העולם ("תיאטרו דל מונדו") שהכיל 250 מקומות ישיבה. עבור הביאנלה בוונציה של שנת 1984, הוא עיצב קשת ניצחון בכניסה לאתר התערוכה. בשנת 2006 הוצבו שני פילונים מול מוזיאון בונאפאנטן במאסטריכט, הולנד, המבוססים על עיצוב מקורי שלו משנת 1989.

 פרסים 
אלדו רוסי זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות בשנת 1990. עדה לואיז הוקסטבל, מבקרת האדריכלות וחברת צוות השופטים של פרס פריצקר, הגדירה את רוסי כ"משורר שבמקרה הוא אדריכל."

 ארכיטקטורה 

 עיצוב מוצר 
בנוסף לאדריכלות, רוסי יצר עיצובי מוצר, ובהם בין היתר:
 1983 - כיסא תיאטרון עבור קבוצת מולטני בשיתוף פעולה עם לוקה מדא
 1984 - מכונת הקפה והקומקום של קוניקל עבור אלסי
 1987 - כיסא מילאנו עבור קבוצת מולטני;
 1988 - מכונת קפה לה קופולה עבור אלסי;
 1988 - קומקום תה איל קוניקו עבור אלסי ;
 1989 - כיסא פריז עבור יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני)
 1989 - מדף ספרים עבור יוניפור, 1989, (כיום חלק מקבוצת מולטני)
 1989 - שולחן מועצת יוניפור (כיום חלק מקבוצת מולטני)
 1989 - שעון רגעים עבור אלסי.

 פרסומים 
 L'architettura della città (ארכיטקטורת העיר ), פדובה: מרסיליו 1966.
 Scritti scelti sull'architettura e la città: 1956-1972 ( כתבים נבחרים על האדריכלות והעיר: 1956-1972 ), בעריכת R. Bonicalzi, מילאנו: ULC, 1975.
 Autobiografia scienta ( אוטוביוגרפיה מדעית ), Parma: Practices, 1990.
גלריה

 לקריאה נוספת 
 
 
 
     
 
 
 סאווי, ויטוריו, ל'ארכיטטורה די אלדו רוסי, פרנקו אנג'לי אדיזיוני, מילאנו, 1975.
 Pangalos, Panayotis, משמעות הזמן בארכיטקטורה של אלדו רוסי, עורכת. גוטנברג, אתונה, 2012.
 Moschini, Francesco, Aldo Rossi Progetti e disegni 1962-1979 ( Aldo Rossi תוכניות ורישומים 1962-1979 ), מרכז Edizioni, פירנצה ספטמבר 1979. מהדורות משותפות בינלאומיות Rizzoli ניו יורק, מהדורת האקדמיה בלונדון, The Equerre Paris, Xarait Madrid.
 שרר, דניאל. "אלדו רוסי: האדריכלות והאמנות של העיר האנלוגית", מאמר האוצרות לתערוכה שנערכה בבית הספר לאדריכלות בפרינסטון בתצוגה מ -5 בפברואר עד 30 במרץ 2018, לציון 20 שנה למותו של אלדו רוסי.
 Tafuri, Manfredo, Storia dell'architettura italiana 1944-1985 ( תולדות האדריכלות האיטלקית 1944-1985 ), Einaudi, Torino, 1982.
 פרלנגה, אלברטו, אלדו רוסי. אופרה השלמה (1993-1996) ( אלדו רוסי. עבודות שלמות (1993-1996) ), Electa, 1996.
 לאוני G (עורכת), Costruire sul costruito, intervista a Aldo Rossi ( בניין על הבניין - ריאיון עם אלדו רוסי'' ), "אזור" 32, מאי / יוני 1997, עמ '.   44–47

קישורים חיצוניים 

 דף האינטרנט של פרס פריצקר על רוסי.
 מוזיאון Bonnefanten על אלדו רוסי
 ארכיון אלדו רוסי במרכז האדריכלות הקנדי
 קרן אלדו רוסי
 עיצובים שונים של אלדו רוסי
 אדריכלות העיר, תיאטרון העולם. המימד הטרגי של האדריכלות של אלדו רוסי בין הרציונליות לפאתוס ג'ינה אוליבה (באיטלקית)
 "גוף ואדריכלות. אלדו רוסי וברנרד טשומי " Michele Costanzo (באיטלקית)
 עיצובים של אלדו רוסי באוסף פרנצ'סקו מוסצ'יני לאדריכלות ואמנות מודרנית
 אלדו רוסי, L'imagination du scientifique et la rigueur du poète, סבין קראוס, 2008 (בצרפתית)
 דאריו רודיירו, פאביו ריינהרט, אלדו רוסי, העיר האנלוגית, המפה, 2015
 כתבי אלדו רוסי במכון גטי למחקר

הערות שוליים 

הרוגי תאונות דרכים באיטליה
זוכי פרס פריצקר
מעצבים איטלקים
מתכנני ערים
איטלקים שנולדו ב-1931
נפטרים ב-1997
אדריכלים איטלקים במאה ה-20