אן ל'ווילייה

אן לְ'וִוילִיֶיה (בצרפתית: Anne L'Huillier; נולדה ב-16 באוגוסט 1958 בפריז שבצרפת) היא פיזיקאית צרפתייה ופרופסור לפיזיקה אטומית באוניברסיטת לונד, כלת פרס נובל לפיזיקה לשנת 2023, הנמצאת בחזית מדעי הלייזר המהירים  ומובילה בה מחקרים פורצי דרך.

ביוגרפיה 
אן ל'ווילייה נולדה ב-1958 וגדלה בפריז שבצרפת. בשנת 1977 למדה מתמטיקה במוסד הצרפתי ללימודים גבוהים  בפונטייני-או-רוז  ובהמשך למדה לתואר שני בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז. לאחר ההשכלה התאורטית החליטה ל'ווילייה להיכנס לפיזיקה אטומית ניסיונית עבור התזה שלה.

קריירה מקצועית 

את הפוסט-דוקטורט שלה העבירה ל'ווילייה בשנת 1986 במכון צ'למרס לטכנולוגיה  שבגטבורג, שוודיה, ובאותה השנה הגישה את התזה שלה בנושא יינון רב-פוטוני-מרובה, שהוא תהליך בו אטומים הופכים ליונים (אטומים בעלי מטען חשמלי) בעזרת כמות רבה של פוטונים - חלקיקים יסודיים המהווים את הקוונטום של השדה האלקטרומגנטי ונשאי הכוח של הכוח האלקטרומגנטי. ל'ווילייה קיבלה משרה קבועה כחוקרת ב-   ב-1986. בשנת 1988 המשיכה את הפוסט דוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1987 השתתפה בניסוי בו נצפו הרמוניות  גבוהות (כלומר אותות חוזרים, מעין גלי תדר) לראשונה באמצעות מערכת לייזר פיקוס-שנייה , שהיא מערכת לייזר המשתמשת בגביש המשמש כאמצעי שריפת לייזרים במצב מוצק. היא הוקסמה מהניסוי והחליטה להקדיש לכך את המחקר שלה (ועדיין מקדישה אותו לכך 23 שנה מאוחר יותר).

בשנת 1988, ל'ווילייה שיתפה פעולה בניסוי במרכז לחקר הגרעין הצרפתי  בסאקליי  בצרפת עם מערכת לייזר במצב פיקוס-שניות מוצקה , שהייתה בין הראשונות לייצר הרמוניה מסדר גבוה  בגזים. ייצור הרמוניה מסדר גבוה היא תהליך לא ליניארי שבמהלכו מואר יעד (גז, פלזמה או מדגם מוצק) באמצעות דופק לייזר אינטנסיבי, ובתהליך זה פולט היעד הרמוניות גבוהות. שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1992, במתקן הלייזר העוצמתי הגבוה של לונד בדרום שוודיה, עבדה ל'ווילייה עם לייזר ספיר-טיטניום , שהוא לייזר הניתן להתאמה הפולט אור אדום וכמעט אינפרא אדום בטווח שבין 650 ל-1,100 ננומטר. לייזרים כאלה משמשים בעיקר במחקר מדעי בגלל כושר ההתאמה שלהם ויכולתם לייצר פולסים אולטרה-קצרים. מערכת זו הייתה אחת ממערכות הפמטו-שנייה  בעלת העוצמה השנייה בגובהה באירופה. היא ביקרה כמדענית אורחת במעבדה הלאומית לורנס ליברמור  בשנת 1993. בשנת 1994 עברה לשוודיה, שם עבדה באוניברסיטת לונד כמרצה בשנת 1995 ומונתה לפרופסור בשנת 1997.

בשנת 2005 השיגה קבוצת המחקר של ל'ווילייה את מה שהיה אז אחד מקטעי האור הקצרים ביותר, 170 אטו-שניות , באמצעות ייצור הרמוני גבוה. בשנת 2013 זכתה ל'ווילייה בפרס קארל צייס, הפרס היוקרתי ביותר בתחום האופטיקה. כאשר הכריזו על הזוכה, אמרו השופטים: "פרופ' ל'ווילייה לא רק הציגה את תאוריית טכנולוגיית האטו-שניות, אלא גם הוכיחה אותה בפועל בעזרת ניסויים". השופטים תיארו את עבודתה כמפתח להמשך התקדמות בטכנולוגיה הזו - כיוון שניתן להשתמש בדחפי האטו-שנייה של'ווילייה מצאה כדי לצפות בתנועת אלקטרונים בתוך אטומים או מולקולות בזמן אמת, מחקרה מהווה מרכיב עיקרי בהמשך התפתחות הטכנולוגיה ובהבנת תנועות פיזיות כלליות או תגובות כימיות ברמה האטומית. הטכנולוגיה שלה יכולה לתת לנו את האפשרות לצלם קטעי וידאו אולטרה-קצרים מתוך הפנים של אטומים ומולקולות. ל'ווילייה מובילה עד היום קבוצה העוסקת בפיזיקה של אטו-שניות ,ענף של פיזיקה שבו פולסים באורך אופייני של אטו-שנייה (10−18 שניות) של אלקטרונים או פוטונים משמשים לבדיקת תהליכים דינמיים בחומר ברזולוציית זמן חסרת תקדים, המאפשרת לחקור את תנועות האלקטרונים בזמן אמת.

פרסים והוקרה 
 פרס יוליוס שפרינגר (2003)
 חברות באקדמיה השוודית למדעים  (2004)
 חברות בוועדת הנובל לפיזיקה  (2007–2015)
 פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע (2011)
 פרס קארל צייס (2013)
 מדליית בלז פסקל  (2013)
 תואר כבוד באוניברסיטת פייר ומארי קירי (UPMC) , פריז. (2013)
 חברה זרה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2018)
 פרס וולף בפיזיקה (2022)
 פרס נובל בפיזיקה (2023)

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

נשים זוכות פרסים: מדע וטכנולוגיה
פיזיקאיות צרפתיות
זוכות פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע
צרפתים חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
זוכי פרס וולף לפיזיקה
זוכי פרס נובל לפיזיקה
צרפתיות שנולדו ב-1958
צרפתים שנולדו ב-1958