הצו לשינוי שם

הצו לשינוי שם (גרמניה 1938) (בגרמנית בלשון הדיבור: Namensänderungsverordnung, ובשמו המלא: Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über Änderung Familiennamen und Vornamen, כלומר "התקנה השנייה ליישום הוראות החוק לגבי שינוי שמות משפחה ושמות פרטיים") היה צו להסדרת שינוי שמות של יהודים בגרמניה הנאצית, שפורסם ב-17 אוגוסט 1938 ונכנס לתוקף ב־1 בינואר 1939. שר הפנים של הרייך חייב את היהודים בגרמניה לשאת שם הפרטי שיעיד על היותם יהודים. על פי הצו, יהודים בעלי אזרחות גרמנית או יהודים חסרי אזרחות בגרמניה יכלו לשאת רק שם פרטי שהתאים להנחיות שניתנו בצו שר הפנים. ההנחיה פירטה רשימה של 91 שמות לנשים ו-185 - שמות לגברים שהורשו ליהודים (שמות פרטיים מותרים ליהודים ברייך השלישי). יהודים שלא היו להם שם פרטי בהתאם לצו נדרשו להיקרא ישראל או שרה בהתאם. הגזירה בוטלה עם נפילת הרייך השלישי.

רקע 
כבר בשנת 1934, וילהלם פריק, שר הפנים של הרייך, הביע דאגה מכך שיהודים עשויים לנסות להסתיר את זהותם היהודית על ידי שינוי שמם. ביולי 1935 הגיש הצעה להיטלר שיהודים יהיו רשאים לשנות את שמם רק אם השם החדש הוא יהודי. בתוך כך, פרנץ גורטנר, שר המשפטים, דרש שאותם יהודים שאבות אבותיהם נאלצו לאמץ שם משפחה גרמני בראשית המאה ה-19, יחויבו להחזיר את שם משפחתם היהודי המקורי. בסתיו 1936, מרטין בורמן, אחד ממנהיגי המפלגה הנאצית, הציע להטיל על היהודים חובת הוספת המילה Jude (יהודי) כתוספת. בסופו של דבר, ההצעות הללו לא יושמו.

החוק לשינוי שמות משפחה ושמות פרטיים נכנס לתוקף למעשה ב־5 בינואר 1938, ואפשר לשלטונות לבטל שינויי שם שאושר לפני 30 בינואר 1933 הרשויות יכלו לבטל שינויי שם אלה עד 31 בדצמבר 1940 באופן רטרואקטיבי. אותו החוק הסמיך את שר הפנים להוציא צו על שמות משפחה עבור היהודים. וילהלם פריק, שר הפנים, הוציא לאחר מכן שתי תקנות (צווים) לביצוע לחוק. הראשון מינה את הרשויות האחראיות לבחינת הבקשות לשינוי שם ביחידות המנהליות השונות ברחבי הרייך וקבע גם תשלום עבור הליך שינוי השם. התקנה או הצו השני קבע והסדיר את שמות היהודים.

תוכן הצו 
הצו לשינוי שם קבע כי ניתן היה להעניק ליהודים רק שם פרטי שהתאים להנחיה שניתנה על ידי שר הפנים. ההנחיה פירטה רשימה של 91 שמות לנשים ו-185 שמות לגברים שהיו מורשים ליהודים. את השמות הללו לא היה ניתן לתת לאזרחים "בעלי דם גרמני". יהודים ששמם הפרטי לא הופיע ברשימה שהוציא שר הפנים נדרשו לשנות או להוסיף לשמותיהם הפרטיים את השם ישראל או שרה (על פי המין) עד 31 בינואר 1939. (הותרו הבדלי כתיב קלים מהשמות שברשימה). התקנה ליישום חייבה את היהודים שהיו להם יותר משם פרטי אחד להשתמש לפחות באחד מהשמות היהודיים שברשימה הרשמית. מי שלא קיים בשוגג את הצו יכול היה להיענש במאסר של עד חודש או בקנס; אם לא קיים בזדון, כלומר בכוונה, תקופת המאסר הוגדלה לחצי שנה.

תוקף הצו 
הצו התייחס ליהודים בעלי אזרחות גרמנית וחסרי אזרחות גרמנית או חסרי אזרחות בכלל ששהו בתחומי הרייך השלישי. שמותיהם של יהודים זרים שהתגוררו במדינה לא הוסדר, אך באופן עקרוני, הצו חל גם על היהודים בעלי האזרחות הגרמנית שחיו מחוץ לגרמניה. תוקף הצו לא הורחב תחילה לאוסטריה, שסופחה לגרמניה זמן קצר לפני כן ולא לחבל הסודטים, אך לאחר מכן הצו הורחב גם לשטחים אלה ב־24 בינואר 1939. הגזירה בוטלה בפועל כאשר בעלות הברית כבשו את שטח גרמניה. הביטול הרשמי נעשה במסגרת צו מס' 1 של מועצת הפיקוח של בעלות הברית מ־20 בספטמבר 1945, אשר המועצה ביטלה את כל החקיקה הנאציונל-סוציאליסטית.

קישורים חיצוניים 
 פירוט באתר ויקיטקסט

הערות שוליים 

1938 בגרמניה
גרמניה: אנטישמיות
גרמניה הנאצית: חוק ומשפט
טרמינולוגיה של תקופת השואה
שם פרטי