שבלייה ד'איאון

שארל-ז'נבייב-לואי-אוגוסט-אנדרה-טימותי ד'איאון דה בומון (בצרפתית: Charles-Geneviève-Louis-Auguste-André-Timothée d'Éon de Beaumont; נולד באוקטובר 1728 – 21 במאי 1810), המכונה בדרך כלל שבלייה ד'איאוֹן, היה דיפלומט צרפתי, מרגל, בונה חופשי וחייל שנלחם במלחמת שבע השנים. לד'איאון היו מאפיינים גופניים אנדרוגיניים ויכולות טבעיות כחקיין ומרגל. ד'איאון הופיע בפומבי כגבר וביצע עיסוקים גבריים במשך 49 שנה, אם כי במהלך אותה תקופה הסתנן ד'איאון בהצלחה לחצר הקיסרית הרוסייה יליזבתה בכך שהציג עצמו כאישה. במשך 33 שנים, משנת 1777, חיה ד'איאון כאישה. רופאים שבדקו את הגופה של ד'איאון לאחר המוות גילו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת", אך גם מאפיינים נשיים.

ראשית חייו 

ד'איאון נולד בהוטל ד'אוזס בטונר, בורגונדי, למשפחה אצילה שירדה מנכסיה. אביו, לואי ד'איאון דה בומון, היה עורך דין ומנהל המחוזות של המלך, לימים ראש עיריית טונר וציר-משנה בפריס. אמה של ד'איאון, פרנסואז דה שרנטון, הייתה בתו של נציב כללי לצבאות מלחמות ספרד ואיטליה. מרבית מה שידוע על חייו הראשונים מקורו באוטוביוגרפיה שנכתבה על ידי סופר צללים בחלקה, "תחומי העניין של השבלייה ד'איאון דה בומון" וממאמרו של ברם סטוקר על השבלייה בספרו "מתחזים מפורסמים" משנת 1910.

ד'איאון הצטיין בבית הספר, עבר מטונר לפריס בשנת 1743, סיים לימודי משפט אזרחי קאנוני מהקולג' מזרן בשנת 1749 בגיל 21. הוא החל בעבודה ספרותית כתורם ל-Année littéraire של פררון ומשך אליו תשומת לב ככותב פוליטי לאחר שכתב שתי יצירות בענייני כספים ומינהלי, שפורסמו בהיותו בגיל 25. הוא נעשה מזכירו של מנהל המחלקה הפיסקאלית, ומונה לצנזור המלכותי להיסטוריה וספרות על ידי גיום מאלשרבס ב-1758.

חייו כמרגל 
בשנת 1756 הצטרף ד'איאון לרשת המרגלים המכונה  (סוד המלך) שהופעל על ידי המלך לואי ה-15 ללא ידיעת הממשלה. הגוף קידם לעיתים מדיניות שנוגדת את המדיניות והחוזים הרשמיים. על פי זיכרונותיו של ד'איאון (אף על פי שאין ראיות תיעודיות התומכות בכך), המלך שלח את ד'איאון עם השבלייה דאגלס, אלכסנדר-פייר דה מקאנסי-דאגלס, הברון דה קילדין, יעקוביניי סקוטי בשירות צרפת, למשימה חשאית בקיסרות הרוסית במטרה לפגוש את הקיסרית יליזבתה ולקשור קשר עם הסיעה הפרו-צרפתית נגד המלוכה ההבסבורגית. באותה תקופה היו האנגלים והצרפתים מסוכסכים והאנגלים ניסו לשלול את הגישה הצרפתית לקיסרית בכך שאפשרו רק לנשים וילדים לעבור את הגבול לרוסיה. מאוחר יותר טען ד'איאון שהצורך לעבור באופן משכנע כאישה או להסתכן שיוצאו להורג על ידי האנגלים עם גילויים אילצוהו לנסוע מחופש לגברת ליה דה בומון ושימשה כמשרתת כבוד לקיסרית. עם זאת, אין כמעט הוכחות שתומכות בכך ומקובל שהסיפור מסופר כדי להדגים עד כמה ההזדהות כנקבה סייעה לטובת צרפת באותה עת. בסופו של דבר, שבלייה דאגלס הפך לשגריר צרפת רוסיה, וד'איאון שימש כמזכיר השגרירות בסנקט פטרבורג משנת 1756 עד 1760, כשהוא משרת את דאגלס ויורשו, המרקיז דה ל'אופיטל. הקריירה של ד'איאון ברוסיה היא נושא לאחד הרומנים של ולנטין פיקול, Le chevalier Éon et la guerre de Sept ans.

ד'איאון חזר לצרפת באוקטובר 1760 והוענקה לו פנסיה של 2000 מטבעות כפרס עבור שירותו ברוסיה. במאי 1761 הפך לקצין הדרגונים תחת מרשל דה ברולי ונלחם בשלבים המאוחרים יותר של מלחמת שבע השנים. ד'איאון שירת בקרב על וילינגהאוסן ביולי 1761 ונפצע באולטרופ. לאחר מותה של הקיסרית יליזבתה בינואר 1762, ד'איאון נשקל להישלח להמשך שירות ברוסיה, אך במקום זאת מונה למזכיר הדוכס דה ניברנאי, ניתנו לו אלף מטבעות והוא נשלח ללונדון לנסח את הסכם השלום שסיים רשמית את מלחמת שבע השנים. ההסכם נחתם בפריס ב-10 בפברואר 1763, ולד'איאון הוענקו 6,000 מטבעות נוספים. הוא קיבל את מסדר סן לואי ב-30 במרץ 1763 והפכה לשבלייה ד'איאון. התואר שבלייה (), מוענק לאביר, משמש לעיתים גם לאצילים צרפתים.

עם החזרה ללונדון, ד'איאון הפך למיופה-הכוח באפריל 1763, ולאחר מכן שַׁגְרִיר כאשר ניברנאי חזר לפריז ביולי. ד'איאון השתמש במשרה כדי לרגל אחר המלך האנגלי. ד'איאון אסף מידע לפלישה אפשרית - יוזמה של לואי ה-16, ששריו של לואי עצמו לא היו מודעים אליה - וסייע לסוכן צרפתי, לואי פרנסואה קרלה דה לה רוזייה, שסקר את הגנות החוף הבריטיות. ד'איאון יצר קשרים עם האצולה האנגלית באמצעות שליחת תוצרת הכרם של ד'איאון מצרפת; ד'איאון נהנה בשפע מפאר משרתו בשגרירות.

עם הגעתו של השגריר החדש, הרוזן גוארשי ד'איאון הורד לדרגת מזכיר והושפל על ידי הרוזן. ד'איאון היה לכוד בין שתי סיעות צרפתיות: גוארשי היה תומך של הדוכס דה צ'ויסול, הדוכס דה פרסלין ומאדאם דה פומפדור, בניגוד לרוזן דה ברולי ואחיו המרשל דה ברולי. ד'איאון התלונן, ובסופו של דבר החליט לא לציית להוראות לחזור לצרפת. במכתב למלך טען כי השגריר החדש ניסה לסמם את ד'איאון בארוחת ערב בבית השגריר בבית מונמות' בכיכר סוהו. ממשלת בריטניה דחתה בקשה מצרפת להסגיר את ד'איאון ופנסיית 2,000 המטבעות שניתנה בשנת 1760 הופסקה בפברואר 1764. במאמץ להציל את תועלתו בלונדון, פרסם ד'איאון חלק גדול מסוד ההתכתבויות הדיפלומטיות שלו תחת הכותרת Lettres, mémoires et négociations particulières du chevalier d'Éon במרץ 1764, כשהוא מתנער מגוארשי וטוען כי אינו כשיר לתפקיד. הפרה זו של שיקול דעת דיפלומטי הייתה שערורייתית, אך הוא פרסם את הכל (מסמכי הפלישה הסודיים של המלך ואלו הקשורים לשירותו בשירות החשאי המלכותי הוחזקו כ"ביטוח") והממשל הצרפתי הפך לזהיר מאוד בהתנהלות עם ד'איאון, אפילו כשד'איאון תבע את גוארשי בגין ניסיון לרצח. ד'איאון לא זכה לשום הגנה כאשר גוארשי תבע אותו בגין לשון הרע. ד'איאון הוכרז כפורע חוק והסתתר. עם זאת, הוא קיבל את אהדת הקהל הבריטי: ההמון שנא את גוארשי ויידה אבנים לעבר מגוריו. ד'איאון כתב אז ספר על הממשל הציבורי, Les loisirs du Chevalier d'Éon, שיצא בשלושה עשר כרכים באמסטרדם בשנת 1774.

גוארשי נקרא לחזור לצרפת, וביולי 1766 לואי ה-16 העניק לד'איאון פנסיה (ואולי גם שילם מעבר לכך עבור שתיקתו של ד'איאון) ו-12,000 מטבעות, אך סירב לשלם מעל 100,000 מטבעות לכיסוי חובותיו של ד'איאון שהמשיך לעבוד כמרגל, אך חי בגלות בלונדון. החזקת ד'און במכתביו הסודיים של המלך סיפקה הגנה מפני פעולות נוספות, אך ד'איאון לא יכול היה לחזור לצרפת.

החיים כאישה 
למרות העובדה שהוא נהג ללבוש מדי דרגון, שמועות נפוצו בלונדון על כך שד'איאון היא אשה. נפתחו הימורים בבורסה בלונדון לגבי המין האמיתי של ד'איאון. ד'איאוֹן הוזמן להצטרף, אך סירב ואמר כי בחינה תהיה בלתי נאה, תהיה התוצאה אשר תהיה. אחרי שנה ללא התקדמות, ההימור נזנח. לאחר מותו של לואי ה-16 בשנת 1774, ה- בוטל, וד'איאון ניסה לשאת ולתת על שיבה מהגלות. הסופר פייר דה בומרשה ייצג את ממשלת צרפת במשא ומתן. האמנה שהתקבלה באורך עשרים עמודים שהתקבלה איפשרה לד'איאון לחזור לצרפת ולשמור על הקצבה שלו, אך דרשה שהוא יעביר את ההתכתבויות ביחס ל-.

מאדאם קמפאן כותבת בזיכרונותיה: "ישות אקסצנטרית זו ביקשה זה מכבר אישור לחזור לצרפת; אך היה צורך למצוא דרך לחסוך מהמשפחה שהוא העליב מהעלבון שהם יראו בשובו; לכן נדרש לחדש אותו בתחפושת של אותו מין שבצרפת סולחים לו. הרצון לראות את ארץ מולדתו שוב אילץ אותו להיכנע לתנאי, אך הוא התנקם בכך ששילב רכבת בד  ארוכה על שמלתו ושלושה עיטורים מסולסלים עמוקים על שרווליו יחד עם גישה ושיחה של גבר, מה שהפך לחוויה מאוד לא נעימה להיות בחברתו״.

השבלייה ד'איאון טענה כי יועדה להיות נקבה בלידתה, ותבעה הכרה מהממשלה ככזו. ד'איאון טענה שגדלה כנער מכיוון שלואי ד'איאון דה בומון יכול היה לרשת מחותניו רק אם היה לו בן. המלך לואי ה-16 ובית המשפט שלו נענו לדרישה זו, אך דרשו בתורם שהיא תתלבש כראוי בבגדי נשים, אם כי הותר לה להמשיך וללבוש את הסמל של מסדר סן לואי. כאשר הצעתו של המלך כללה כספים לארון בגדים חדש של בגדי נשים, ד'איאון הסכימה. בשנת 1777, לאחר ארבעה עשר חודשי משא ומתן, חזרה ד'איאון לצרפת וכעונש גורשה לעיירת הולדתה, טונר.

כשצרפת החלה לסייע למורדים במלחמת העצמאות האמריקאית, ד'איאון ביקשה להצטרף לכוחות הצרפתים באמריקה, אולם גירושה מנע זאת. בשנת 1779 פרסם ספר זיכרונות: La Vie Militaire, politique, et privée de Mademoiselle d'Éon שנכתב בידי סופר צללים בשם לה פורטל. ד'איאון הורשה לחזור לאנגליה בשנת 1785.

הפנסיה שהעניק לואי ה-16 הסתיימה עם פרוץ המהפכה הצרפתית וד'איאון נאלצה למכור חפצים אישיים, כולל ספרים, תכשיטים וצלחת. נכסי המשפחה בטונר הוחרמו על ידי הממשלה המהפכנית. בשנת 1792 שלחה ד'איאון מכתב לאספה הלאומית הצרפתית והציעה להוביל אוגדת חיילות נגד הבסבורג, אך ההצעה נדחתה. היא השתתפה בטורנירי סייף עד שנפצעה קשה בסאות'המפטון בשנת 1796. את השנים האחרונות ד'איאון בילתה עם אלמנה, הגברת קול. בשנת 1804 נשלחה ד'איאון לכלא למשך חמישה חודשים בגין חובות וחתמה על חוזה לביוגרפיה שתיכתב על ידי תומאס ויליאם פלאמר, שמעולם לא פורסמה. ד'איאון הפכה למשותקת בפלג גופה התחתון לאחר נפילה ובילתה את ארבע שנותיה האחרונות כשהיא מרותקת למיטה ומתה בעוני בלונדון ב-21 במאי 1810, בגיל 81.

המנתח שבדק את הגופה של ד'איאון העיד בתעודה שלאחר המוות, כי לשבלייה היו "איברים זכריים מכל הבחינות שנוצרו בצורה מושלמת" ובו בזמן הפגינו מאפיינים נשיים. כמה מאפיינים שתוארו בתעודה היו "התעגלות יוצאת דופן בהיווצרות גפיים", כמו גם "שדיים מלאים להפליא." מידע זה מרמז שאולי ד'איאון היה אינטרסקס.

ד'איאון נקברה בחצר הכנסייה העתיקה של סיינט פנקראס, ונכסיה הנותרים נמכרו על ידי בית כריסטי בשנת 1813. קברה מופיע באנדרטת ברדט-קוטס כאחד הקברים החשובים שאבדו.

מורשת 

חלק מכתביו של ד'איאון נמצאים בספריית ברוטרטון בלידס, אנגליה.

כמה חוקרים מודרניים טוענים כי ד'איאון כטרנסג'נדר. הבלוק אליס טבע את המונח איאוניזם כדי לתאר מקרים דומים של התנהגות טרנסג'נדרית; לעיתים רחוקות משתמשים במונח דהיום. אגודת בומון, ארגון ותיק לאנשים טרנסג'נדרים, נקראת על שמו של ד'איאון.

בשנת 2012 זוהה ציור בבעלות גלריית פיליפ מולד כדיוקן של ד'איאון ונרכש על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון.

על לוח אבן באנדרטת בורד-קוטס בגני סיינט פנקראס מוזכר ד'איאון לצד אישים אחרים.

קישורים חיצוניים 

 המוזיאון הבריטי, Le Chevalier d'Eon, 1764, דיוקן
 המוזיאון הבריטי, מדמואזל לה שבלייה ד'איאון דה בומון, דיוקן
 המוזיאון הבריטי, דאנס ג'ורג', שבלייה ד'איאון, גרפיט בצבעי מים, אנגליה, 1793, דיוקן וביוגרפיה.
 המוזיאון הבריטי, Chevalière d'Eon, satire
 המוזיאון הבריטי, אחזקות נוספות
 אגודת בומון
 הדמות של שבלייה ד'איאון
 גלריית הפורטרטים הלאומית: דיוקן מאת תומאס סטיוארט, השבלייה ד'איאון
 המקרה המוזר של שבלייה ד'איאון, היסטוריה היום כרך 60, גיליון 4, 2010
 טרנסיות מפורסמות בזמנים מודרניים קדומים
 חומר ארכיוני בספריית רובנשטיין, אוניברסיטת דיוק
 
 פרק על השבלייה ד'איאון בפודקסט הישראלי התשובה

הערות שוליים

צרפתים חברי הבונים החופשיים
בוגרי אוניברסיטת פריז
מרגלים
אינטרסקס
להט"בים צרפתים
צרפתים שנולדו ב-1728
צרפתים שנפטרו ב-1810