יחסי הממלכה המאוחדת–קנדה

יחסי הממלכה המאוחדת–קנדה הם היחסים דו-צדדיים בין קנדה לממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד, בהיותם יחסים דו צדדיים בין ממשלותיהם ויחסים רחבים יותר בין שתי החברות. לשתי המדינות קשר אינטימי ומשתף פעולה לעיתים קרובות; הם קשורים דרך הגירה הדדית, דרך היסטוריה צבאית משותפת, דרך מערכת שלטון משותפת, דרך שפה, דרך חבר העמים, ושיתופם עם אותו ראש מדינה ומלוכה. למרות מורשת משותפת זו, שתי המדינות התפרקו מבחינה כלכלית ופוליטית: בריטניה לא הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של קנדה מאז המאה ה-19. נכון לעכשיו קנדה ובריטניה נמצאות בגושי סחר שונים, כמו NAFTA והאיחוד האירופי בהתאמה, כמו גם משא ומתן סחר עצמאי של בריטניה בגלל תהליך עזיבתה את האיחוד האירופי לאחר ה-Brexit. עם זאת, השניים חולקים הסכם הגנה, נאט"ו, ולעיתים קרובות מבצעים תרגילים צבאיים יחד, ובנוסף קנדה מארחת את הבסיס הצבאי הבריטי הגדול ביותר מחוץ לבריטניה.

היסטוריה 

מערכת היחסים ארוכת השנים בין בריטניה לקנדה החלה רשמית בשנת 1867 כאשר הקונפדרציה הקנדית התמזגה יחד עם מושבות הכתר הבריטיות הצפון אמריקאיות של מחוז קנדה, מחוז ניו ברונסוויק ומחוז נובה סקוטיה. קנדה הוקמה כשלטת האימפריה הבריטית .

תולדות היחסים בין קנדה לבריטניה עד למאה העשרים היא סיפור ההתפתחות האיטית של קנדה לעבר ריבונות מלאה.

האימפריה הבריטית 
בשנת 1759 כבשה בריטניה את צרפת החדשה, ולאחר אמנת פריז (1763) החלה לאכלס את קנדה לשעבר צרפת עם מתנחלים דוברי אנגלית. מושלים בריטים שלטו בשטחים חדשים אלה באופן מוחלט עד לחוק החוקתי משנת 1791, אשר יצר את בתי המחוקקים הקנדיים הראשונים. הגופים החלשים הללו היו עדיין נחותים מהמושלים עד למתן ממשלה אחראית בשנת 1848. עם סמכויותיהם החדשות בחרו המושבות להתאגד בשנת 1867, ויצרו מדינה חדשה, קנדה, עם התואר החדש של דומיניון.

חוקה של הפדרציה הקנדית החדשה השאירה את ענייני החוץ לפרלמנט הקיסרי בווסטמינסטר, אך מנהיגי הפרלמנט הפדרלי באוטווה פיתחו במהרה עמדות משלהם בנושאים מסוימים, כגון ביחסים בין האימפריה הבריטית לארצות הברית. יחסים יציבים וסחר מאובטח עם ארצות הברית הפכו חיוניים יותר ויותר לקנדה - עד כדי כך שההיסטוריונים אמרו כי הדיפלומטיה המוקדמת של קנדה מהווה "משולש צפון אטלנטי".

מרבית הניסיונות המוקדמים של קנדה לדיפלומטיה היו בהכרח לפי "מדינת האם". הקצין הדיפלומטי הראשון (הבלתי פורמלי) של קנדה היה סר ג'ון רוז, שנשלח ללונדון על ידי ראש הממשלה ג'ון אלכסנדר מקדונלד. לאחר מכן נשלח ג'ורג' בראון לוושינגטון על ידי ראש הממשלה אלכסנדר מקנזי כדי להשפיע על שיחות סחר בריטיות-אמריקאיות. ממשלת בריטניה רצתה למסד את ייצוגה של קנדה בחו"ל ולא להתמודד עם כל כך הרבה לוביסטים לא פורמליים. וכך, בשנת 1880, אלכסנדר טילוך גלט הפך לנציב העליון הראשון שנשלח מדומיניון לבריטניה.

כשהגיע הזמן להגיב לסכסוכים אימפריאליים, קנדה שמרה על פרופיל נמוך, במיוחד במהלך המלחמה המהדית. כאשר בריטניה התייצבה בארצות הברית במהלך סכסוך הגבול בין אלסקה, היא סימנה נקודת שפל בסנטימנט הפרו-בריטי בקנדה. עם זאת, בזמן מלחמת הבורים, הקנדים התנדבו להילחם למען האימפריה בכמויות גדולות למרות התמיכה הפושרת של ממשלת וילפריד לורייר, ראש הממשלה הצרפתי-קתולי הראשון.

מבחינה כלכלית ממשלות קנדה התעניינו בסחר חופשי עם ארצות הברית; עם זאת, מכיוון שהיה קשה למשא ומתן ולחלוקת פוליטית, הם הפכו לתומכים מובילים בהעדפה אימפריאלית, אשר התקבלה בהתלהבות מוגבלת בבריטניה.

מלחמות העולם הראשונה והשנייה 

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו ממשלת קנדה ומיליוני מתנדבים קנדים בהתלהבות לצד בריטניה, אך קרבנות המלחמה, והעובדה שהם נעשו בשם האימפריה הבריטית, גרמו למתח פנימי בקנדה והתעוררות לאומיות קנדית. בוועידת השלום בפריז דרשה קנדה את הזכות לחתום על הסכמים ללא רשות בריטית ולהצטרף לחבר הלאומים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקטה קנדה עמדה עצמאית יותר בענייני העולם.

בשנת 1926, באמצעות הצהרת בלפור, הצהירה בריטניה שהיא כבר לא תחוקק למען הדומיניונים, וכעת הן מדינות עצמאיות לחלוטין עם הזכות לנהל את ענייני החוץ שלהן. מאוחר יותר זה עוגן באופן פורמלי על ידי חוק ווסטמינסטר 1931.

אולם נאמנות לבריטניה הייתה קיימת, ובימים החשוכים ביותר של מלחמת העולם השנייה עבור בריטניה, לאחר נפילת צרפת ולפני כניסתה של ברית המועצות או ארצות הברית למלחמה, קנדה הייתה בעלת בריתה העיקרית של בריטניה בצפון האוקיינוס האטלנטי, המקור העיקרי לכלי נשק ומזון. עם זאת, המלחמה הראתה כי הברית האימפריאלית בין בריטניה, קנדה והדומיניונים האחרים כבר לא הייתה מעצמה עולמית דומיננטית, ואינה מסוגלת למנוע את פלישת יפן להונג קונג, ומנעה בצמצום פלישה גרמנית לבריטניה עצמה.

בגלל השמדת חלק גדול מאירופה, חשיבותה הכלכלית והצבאית יחסית של קנדה הייתה בשיאה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, בדיוק בזמן שהבריטניה הייתה בירידה. שניהם התגמדו במעצמות-העל החדשות, עם זאת, קובעי המדיניות הן בבריטניה והן בקנדה היו להוטים להשתתף בברית מתמשכת עם ארצות הברית להגנה מפני ברית המועצות, שהביאה להקמת נאט"ו בשנת 1949. לכן בעוד בריטניה וקנדה היו בעלות ברית בין לפני 1949 ובין לאחר מכן, לפני כן היא הייתה חלק מברית אימפריאלית שנשלטה על ידי בריטניה, ואילו לאחר מכן היא תמיד הייתה חלק קטן מהגוש המערבי הרחב הרבה יותר, בו ארצות הברית היא ללא ספק חברה הרבה יותר חזקה. המשמעות היא שהחשיבות האסטרטגית והפוליטית של קשרים צבאיים בין בריטניה לקנדה נמוכה בהרבה מהקשרים הבריטים-אמריקנים או הקנדים-אמריקאים. ניתן לראות זאת בקלות על ידי השתתפותה של קנדה בתוכנית NORAD עם ארצות הברית להגנה המשותפת על המרחב האווירי של צפון אמריקה.

עצמאות חוקתית 

ההפסקה הסופית במדיניות החוץ הנאמנה של קנדה הגיעה במהלך משבר סואץ בשנת 1956, כאשר ממשלת קנדה דחתה באופן מוחלט את קריאות ממשלת בריטניה לתמיכה בפלישתה האחרונה למצרים. בסופו של דבר, קנדה עזרה לבריטים (ולבני בריתם הצרפתים והישראלים) להשיג מעט יוקרה, תוך כדי חילוץ עצמם מאסון יחסי ציבור. המשלחת הקנדית לאו"ם, בראשות ראש הממשלה לעתיד לסטר ב. פירסון, הציעה כוח שמירת שלום להפריד בין שני הצדדים הלוחמים. על כך הוענק לו פרס נובל לשלום.

בינתיים נמשכה ההפרדה החוקית של קנדה מבריטניה. עד שנת 1946, בריטניה וקנדה חלקו קוד לאום משותף. חוק האזרחות הקנדית בשנת 1946 העניק לקנדים אזרחות חוקית נפרדת מבריטניה. הקנדים לא יכלו עוד לערער על תיקי בית משפט לוועדה השיפוטית של המועצה המפלגתית בלונדון לאחר 1949.

הקשרים החוקתיים הסופיים בין בריטניה לקנדה הסתיימו בשנת 1982 עם מתן חוק קנדה 1982. חוק הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שהועבר לבקשת הממשלה הפדרלית הקנדית על חוקה של קנדה, ובסופו את הצורך במדינה לבקש סוגים מסוימים של תיקון לחוקת קנדה שייעשה על ידי הפרלמנט הבריטי. החוק גם סיים רשמית את הוראות "הבקשה וההסכמה" של חוק ווסטמינסטר 1931 ביחס לקנדה, לפיהן היה לפרלמנט הבריטי סמכות כללית להעביר חוקים המשתרעים לקנדה על פי בקשתו.

היחסים הכלכליים הפורמליים בין המדינות התמעטו לאחר הצטרפותה של בריטניה לקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1973. בשתי המדינות, קשרים כלכליים אזוריים היו גדולים יותר מהקשרים הטרנס-אטלנטיים ההיסטוריים. בשנת 1988 חתמה קנדה על הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית, שהפך בשנת 1994 להסכם סחר חופשי בצפון אמריקה (NAFTA) בתוספת מקסיקו. לפיכך, שתי המדינות נמצאות כעת בגושי סחר נפרדים, האיחוד האירופי והסכם הסחר החופשי בצפון אמריקה בהתאמה. עם זאת, בריטניה נותרה המשקיעה הזרה החמישית בגודלה בסך הכל בקנדה. באותה מידה, קנדה היא המשקיעה הישירה הזרה השלישית בגודלה בבריטניה.

סחר והשקעה 
למרות המעבר לטווח הארוך של קנדה לעבר סחר נרחב יותר עם ארצות הברית באופן יחסי, המסחר בקנדה ובריטניה המשיך לצמוח במספרים מוחלטים. בריטניה היא השותפה המסחרית החשובה ביותר של קנדה באירופה, ומבחינה עולמית היא במקום השלישי אחרי ארצות הברית וסין. בשנת 2010 הסחר ההדדי הכולל הגיע מעל 27.1 מיליארד דולר קנדי, ובמשך חמש השנים האחרונות בבריטניה, קנדה נמצאת במקום השני בשוק ייצוא הסחורות. בריטניה היא מקור חשוב להשקעות ישירות זרות (FDI) בקנדה, ומדורגת במקום השלישי אחרי ארצות הברית והולנד, וחברות קנדיות משקיעות רבות בבריטניה. בשנת 2010 מלאי ההשקעות הדו כיווני עמד על כמעט 115 מיליארד דולר קנדי.

ב-9 בפברואר 2011, דירקטוריון הבורסה בלונדון ובורסת טורונטו הסכימו לעסקה בה שתי חברות ההחזקות בבורסות יתמזגו, ויצרו קבוצת בורסה מובילה עם המספר הגדול ביותר של חברות רשומות בעולם, ושווי שוק משולב של 3.7 טריליון ליש"ט (5.8 טריליון דולר). המיזוג בוטל בסופו של דבר ב-29 ביוני 2011 כאשר התברר כי בעלי מניות TMX לא יתנו את אישורם של שני שלישים.

קנדה ובריטניה - כחברות באיחוד האירופי בהתאמה - עובדות יחד על משא ומתן לקראת הסכם כלכלי ומסחר מקיף (CETA) בין קנדה לאיחוד האירופי. ההסכם אושר על ידי הפרלמנט האירופי והוא בתוקף באופן זמני מאז 2017.

בשנת 2013 התפטר מארק קרני, נגיד בנק קנדה על מנת להיכנס לתפקיד נגיד בנק אנגליה.

תיירות 
בשנת 2004 ביקרו בקנדה כ-800,000 תושבים בריטים, מה שהפך את בריטניה למקום השני בגודלו בתיירים אחרי ארצות הברית. באותה שנה הוציאו מבקרים בריטים כמעט מיליארד דולר במהלך ביקורם בקנדה. בריטניה הייתה היעד השלישי הפופולרי ביותר עבור תיירים קנדים בשנת 2003, אחרי ארצות הברית ומקסיקו - כ-700,000 מבקרים הוציאו מעל 800 מיליון דולר.

הגנה וביטחון 
לשתי המדינות היסטוריה ארוכה של שיתוף פעולה הדוק בענייני צבא. קנדה לחמה לצד בריטניה ובעלות בריתה במלחמת העולם הראשונה. קנדים ממוצא בריטי - הרוב - נתנו תמיכה רחבה בטענה כי לקנדים מוטלת חובה להילחם מטעם ארצם למען המולדת. אכן, סר וילפריד לורייה, אף שהיה צרפתי-קנדי, דיבר כרוב האנגלים-קנדים כשהכריז: "חובתנו ליידע את בריטניה וליידע את ידידי ואויבי בריטניה כי קיימת בקנדה אך מוח אחד ולב אחד ושכל הקנדים עומדים מאחורי מדינת האם." היא נלחמה שוב עם בריטניה ובעלות בריתה במלחמת העולם השנייה.

עד 1972, העיטור הצבאי הגבוה ביותר שהוענק לחברי הצבא הבריטי והקנדי, היה צלב ויקטוריה. 81 אנשי צבא קנדה (כולל אלה מניופאונדלנד) ו-13 קנדים ששירתו ביחידות בריטיות זכו בצלב ויקטוריה. בשנת 1993, קנדה הקימה משלה צלב ויקטוריה משלה.

בעידן המודרני שצי המדינות חברות בברית הצבאית AUSCANNZUKUS כולל ברית שיתוף המודיעין חמש העיניים עם ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד. שתי המדינות חברות בנאט"ו ומשתתפות בפעולות לשמירת השלום של האו"ם. לפני 2011 היו האזורים העיקריים של שתי המדינות לשיתופי פעולה ביטחוניים באפגניסטן, ושניהם היו מעורבים במחוזות הדרומיים המסוכנים. שניהם סיפקו כוח אוויר למשימה בהובלת נאט"ו על לוב. אף על פי שעדיין שתי המדינות בעלות ברית מבחינה צבאית, זה כבר לא בהכרח שקנדה תעקוב אחר ההובלה של בריטניה בסכסוכים בינלאומיים.

הגירה 

מכיבוש צרפת החדשה עד 1966, בריטניה נותרה אחד מהמקורות הגדולים של מהגרים בקנדה, בדרך כלל המקור הגדול ביותר. מאז 1967, כששונו החוקים הקנדיים כדי להסיר העדפות שניתנו לבריטים ולאירופאים אחרים, נמשכה הגירתם הבריטית לקנדה ברמה נמוכה יותר. כאשר המדינות המרכיבות את בריטניה (אנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד) מחושבות יחד, אנשים ממוצא בריטי עדיין מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה בקנדה. בשנת 2005 התגוררו בקנדה 579,620 ילידי בריטניה, המהווים 1.9% מאוכלוסיית קנדה.

מבחינה היסטורית קנדים נסעו לבריטניה כדי לקדם את הקריירה או הלימודים לרמות גבוהות יותר ממה שניתן היה לעשות בבית. בריטניה נחשבה כמטרופולין, שאליה קדו הקנדים; פונקציה זו צומצמה במידה רבה ככל שהתפתחה הכלכלה והמוסדות הקנדיים. המשרד לסטטיסטיקה לאומית מעריך כי בשנת 2009 התגוררו בבריטניה 82,000 ילידי קנדה. בשנת 2012 זו הייתה הקהילה השלישית בגודלה בפזורה הקנדית אחרי קנדים בארצות הברית, וקנדים בהונג קונג.

בשנים האחרונות גוברת התמיכה ברעיון חופש התנועה בין בריטניה, קנדה אוסטרליה, וניו זילנד עם אזרחים המסוגלים לחיות ולעבוד בכל אחת מארבע המדינות - בדומה להסדר הנסיעות הטרנס-טסמני בין אוסטרליה לניו זילנד.

דיפלומטיה 
מערכת היחסים הפוליטית העכשווית בין לונדון לאוטווה נתונה בבסיס דיאלוג דו-צדדי חזק ברמת ראש הממשלה, שרים ובכירים. כממלכות חבר העמים הבריטי, שתי המדינות חולקות מלוכה, המלכה אליזבת השנייה, ושתיהן חברות פעילות בתוך חבר העמים הבריטי. בשנת 2011 נשא ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון נאום משותף לפרלמנט הקנדי ובשנת 2013 נאם ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר לשני בתי הפרלמנט הבריטי.

קנדה מחזיקה נציבות עליונה בלונדון. בריטניה מחזיקה נציבות עליונה באוטווה יחד עם הקונסוליות הכלליות בטורונטו, מונטריאול, קלגרי וונקובר. בשנים האחרונות קנדה חיפשה את שיתוף הפעולה של חבר העמים, עם ההכרזה בשנת 2012 על משימות דיפלומטיות משותפות עם בריטניה והכוונה להרחיב את התוכנית כך שתכלול את אוסטרליה וניו זילנד, ששניהם כבר חולקים ראש מדינה עם קנדה. בספטמבר 2012 חתמו קנדה ובריטניה על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה דיפלומטי, המקדם את מיקום השגרירויות המשותפות, מתן שירותים קונסולריים משותפים ותגובת משברים נפוצה. חלק מהפוליטיקאים הקנדיים זכו לביקורת על הפרויקט כמי שמציגה מדיניות חוץ משותפת ונחשבים בעיני רבים בבריטניה כאלטרנטיבה ומשקל נגד לשילוב האיחוד האירופי.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

יחסי הממלכה המאוחדת–קנדה