חקלאות מים של דגי אלתית

חקלאות מים של דגי אלתית היא חקלאות מים של מספר דגי מאכל המשתייכים למשפחת הסלמוניים. כחמישית מצריכת הדגים בישראל מגיעה ממנה: לפי נתוני משרד החקלאות, 21% מצריכת הדגים בישראל היא של דגי סלמון, שמעל 98% מהם מיובאים לישראל מתעשיות החקלאות הימית. סלמוניים הם, לצד קרפיוניים ואמנוניים, שלוש משפחות הדגים העיקריות בהן נעשה שימוש בחקלאות מים ברחבי העולם. בשנת 2018 הוערך שווי חקלאות הסלמוניים העולמית ב-15.4 מיליארד דולר; הייצור גדל פי עשרה במהלך 25 השנים שבין 1982 ל-2007. בשנת 2012 היצרניות המובילות של דגי אלתית ממשקים היו נורווגיה (היצרנית הגדולה בעולם, עם כשליש מהשוק), צ'ילה, סקוטלנד וקנדה. הענף הפך לריכוזי מאוד, ובנורווגיה 3 חברות-ענק שולטות ברוב השוק, לאחר שקנו את רישיונות הייצור של יצרנים קטנים יותר, ותנאי הכניסה לשוק הפכו קשים (רישיון ייצור שבעבר ניתן חינם על ידי הממשלה, עולה כיום כ-10 מיליון דולר).

חקלאות מים של דגי אלתית כוללת הדגרה ופיטום של דגי אלתית במתקנים מבוקרים למטרות מסחריות, ולחלופין רק הדגרת ביצים לשם שחרור הדגיגים בטבע לשם תגבור אוכלוסיית הבר המידלדלת.

בראשית ימיה, נחשבה חקלאות דגי האלתית כאלטרנטיבה בת-קיימא לדיג המתרחב של דגי האלתית, בכך שהבטיחה לספק את הביקוש הגואה לדגי אלתית בלי לפגוע באוכלוסיות הבר שלהם. חלקה עדיין מפרסם כך את עצמו ואת מוצריו. אולם כלובי התעשייה, שהוקמו מסיבות היסטוריות בנתיבי הנדידה של אלתית הבר, הפכו עם השנים לאחד האיומים המרכזיים על אוכלוסיות הבר של דגי האלתית. תעשיית משקי האלתית נוטה להאשים את התחרות המסחרית עם דייגי "אלתית בר" כמקור הביקורת הסביבתית המופנית כלפיה. אולם הניגוד בין שני הענפים הוא לכל הפחות, חלקי: גם דגי אלתית שנמכרים כ"דגי פרא", מגיעים לעיתים קרובות ממדגרות תעשייתיות אל הים. כבר בסוף המאה ה-19 פעלו באירופה ובצפון אמריקה מדגרות אלתית שניסו לפצות על הדיג המתגבר בעזרת הרבייה מלאכותית של דגים ושחרורם לים. בסוף שנות ה-50 הושקו מדגרות מסוג זה על ידי ארצות הברית, קנדה, יפן וברית המועצות. הטכניקה העכשווית המשתמשת בכלובי ים צפים מקורה בנורווגיה בסוף שנות ה-60.

מתקנים עיקריים: מדגרות וכלובים ימיים 

לרוב מתחלקת חקלאות המים של דגי האלתית לשני שלבים ומתקני ייצור עיקריים (לפחות), בין היתר בשל מחזור החיים הייחודי של דגי האלתית, הבוקעים וחיים בתחילת חייהם בנהרות מים מתוקים, ורק כעבור שנה ויותר מגיעים לאוקיינוס המלוח.

בשלב הראשון, דגי האלתית בוקעים מהביצים וגדלים ב"מדגרות" עד למשקל של כ-100 גרם, בתוך מיכלי מים מתוקים ביבשה. המדגרות חייבות ליצור זרימה תמידית של מים כדי שביצי ודגיגי האלתית יתפתחו באופן תקין. מדגרות חדישות ממחזרות את המים, אך יש שעושות שימוש נרחב בשאיבה והזרמה של מים מהסביבה הימית ואליה. מדגרות מסוג זה, כמו רוב המדגרות לייצור "סלמוני בר" באלסקה, משתמשות במעל 100 טון מים כדי "לייצר" ק"ג אחד של דגיגי אלתית.

בשלב השני, כעבור שנה עד שנה וחצי, מועברים דגי האלתית למתקני הפיטום: כלובים צפים או מכלאות-רשת שצפים בים בקרבת החוף, ומעוגנים למפרצים או פיורדים מוגנים. במשקים הימיים האלה מפוטמים הדגים לרוב למשך שנה עד שנתיים, אז מובילים אותם למתקן העיבוד והורגים אותם. הכלובים הימיים עשויים לרוב רשת, עם מסגרת מפלדה או פלסטיק. הם מרובעים או עגולים, ברוחב (או קוטר) של 10 עד 32 מ' ובעומק 10 מ', והם בעלי נפח שבין 1,000 ל-10,000 מ"ק. כלוב ים גדול יכול להכיל עד 90,000 דגי אלתית. לרוב ממוקמים הכלובים זה לצד זה ב"חווה ימית", עם רציף צף ושבילי גישה לאורך גבולות הרשת. צפיפות מומלצת לפיטום אלתית אטלנטית בכלובים ימיים פותחים היא בין 8 ל-18 ק"ג למ"ק. אך ניכר כי בפועל הצפיפויות הנהוגות בכלובים המסחריים גבוהות יותר. בנורווגיה הממשלה אוכפת בשנים האחרונות איסור על ציפוף דגי אלתית בכלובים ימיים פתוחים ליותר מ-25 ק"ג למ"ק. זאת, בניגוד למערכות יבשתיות סגורות - ויקרות יותר - שבהן מותר לצופף את דגי האלתית עד 60 ק"ג למ"ק. בניגוד למערכות סגורות או מחזוריות, כלובי הרשת הפתוחים מפחיתים אמנם את עלויות הייצור, אך לא מונעים הזרמת פסולת, טפילים ומחלות למי החוף הסובבים את הכלובים (נזקים שמחריפים ככל שהצפיפות עולה).

בשלב השלישי, במקומות בהם הוא נהוג, מעבירים דגי אלתית שהגיעו למשקל ק"ג אחד לכלובים ימיים גדולים יותר בהם יפוטמו תקופה נוספת עד למשקל של כ-3 ק"ג בממוצע.

בישראל פועלת חווה אחת לגידול דגים ממשפחת הסלמוניים - טרוטה (פורל) בקיבוץ דן, אך היא מייצרת רק 0.3% מהדגים הנצרכים בישראל (כ-500 טון בשנה). שיטת הגידול בשלב השני - הפיטום - שונה מהנהוג בחקלאות דגי האלתית באירופה, ממנה מיובאים כמעט כל דגי האלתית לצרכנים בישראל: החווה שואבת את מי נחל דן סמוך למקורות נביעתם, משתמשת בהם - ומחזירה אותם לאפיק הנחל לאחר סינון, ואין מעבר מים חופשי בין מתקני הפיטום והסביבה הטבעית.

הזנה 
דגי אלתית הם טורפים, ובתעשייה הם מוזנים בכופתיות של מזון מעובד המכיל קמח דגים ושמן דגים לצד חיטה, סויה וקמח נוצות. בהיותם קרניבורים, דגי האלתית לא מעכלים היטב פחמימות מצמחים ומשתמשים בשומנים במקום בפחמימות כמקור אנרגיה ראשוני. נעשים ניסיונות רבים בהזנת דגי אלתית בחלבונים מצמחים, חרקים ואצות, ופותחו משטרי תזונה המאפשרים לפטמם ללא רכיבי דגים כלל. עם זאת, הם עדיין נחשבים בלתי משתלמים מבחינה מסחרית.

כדי "לייצר" 1 ק"ג דג אלתית בחקלאות ימית נחוץ להאכילו בלפחות 2–5 ק"ג דגי בר. נכון לשנת 2008, 50-80% מתפוקת שמן הדגים העולמי משמשת לפיטום דגי אלתית בכלובים.

דגי אלתית בכלובים מוזנים גם בקרטנואידים אסטקסנטין וקנתקסנטין, כדי שצבע בשרם ידמה לזה המוכר מדגי הבר, ורוד-כתום, שמקבלים את צבעם מתזונתם הטבעית (סרטנים, שמקבלים את צבעם מאכילת אצות אדומות).

בעיית הטפילים וההתמודדות איתה 
בטבע, טפילים נמצאים בדרך כלל ברמות נמוכות, והתפשטותם מרוסנת על ידי טורפים טבעיים - שמחסלים לרוב פרטים חלשים, על טפיליהם ומחלותיהם. אבל במכלאות הרשת הצפופות והמוגנות-מטורפים של התעשייה, יכולים טפילים להתרבות באין מפריע. תעשיית האלתית השקיעה במאבק בטפילים בעשור שבין 2007 ל-2016 סכומי עתק, של כ-305 מיליון יורו בשנה בממוצע. זו הוצאה הולכת וגדלה, שהגיעה ל-430 מיליון יורו בנורווגיה בלבד בשנת 2015, לא כולל עלוית תמותת הדגים ממתקפות הכינים. בשנת 2015 ירד ברחבי העולם ייצור הסלמון בכ-9%, בעיקר בשל התפרצויות חריפות של כיני־ים  בסקוטלנד ובנורווגיה. עם השנים פיתחו רוב זני הטפילים עמידות לטיפולי ההדברה, שהפכו בתגובה לאגרסיביים יותר ויותר.

שימוש בדגים כ"נקאים" 

בעשור האחרון זינק השימוש שעושה חקלאות דגי האלתית בדגים "נקאים" ממספר מינים על מנת לרסן את התרבות הטפילים בכלובים. המגמה הואצה בשל העלייה בנזקי הטפילים מחד, ובשל הפחתת יעילות חומרי ההדברה מנגד. מאז 2008 גדלים הביקוש וההיצע של "נקאים" עבור תעשיית הסלמון בכלובים בצורה תלולה. ב-2015 הגיע הביקוש לדגי נקאי בתעשייה הנורווגית לבדה ל-26 מיליון פרטים בשנה. ב-2020 צפויה תעשיית האלתית העולמית לצרוך 50 מיליון דגים כ"נקאים". המחיר של דגי הנקאי גם הוא הולך ועולה בעקבות הביקוש: דג לאמפפיש יחיד נמכר בממוצע בכ-2 יורו, ודג נקאי שפתוני - בכ-2.5 יורו לדג. התעשייה מציגה את המגמה כהדברה ביולוגית ידידותית לסביבה ובעלת פוטנציאל לשיפור רווחת דגי האלתית בכלובים. אולם ציד ו"ייצור" דגי הנקאי והכנסת מיני דגים נוספים לכלובים הצפופים של התעשייה מעוררת שורה של בעיות לחקלאים, לסביבה ולדגים.

בראשית המגמה, בשנות ה-1990', השתמשו משקי האלתית בדגי נקאי מובהקים (שניזונים בלעדית מ"ניקוי" טפילים ועור מת מיצורים אחרים) ממשפחת השפתוניים. אולם דגים אלה הם דגים טרופיים, ובקווי הרוחב הגבוהים בהם חי ומגודל הסלמון - הם מתו או חדלו לתפקד בחורף. גם הזמן הרב שנדרש להם להגיע לבגרות היווה מחסום לשימוש מסחרי המוני בהם. הביקוש לדגים כ"נקאים" בחקלאות האלתית החל לזנק עם תחילת השימוש במין אחר: הדג הצפון-אטלנטי לאמפפיש (Lumpfish (Cyclopterus lumpus ממשפחת הדביקוניים. בעוד שבשנת 2010 צרכה חקלאות האלתית העולמית אלפים בודדים של דגי לאמפפיש - ב-2016 כבר זינק הביקוש אליהם למעל 30 מיליון. כיום ממליצה התעשייה לכלוא דג לאמפפיש אחד על כל 25 דגי אלתית בכלובים, לריסון הטפילים. אספקת דגי הנקאי (מכל המינים) עדיין נסמכת על חטיפת דגי בר מהטבע: כל "דגי הנקאי" בתעשייה מקורם בטבע או שהם צאצאים להורים שנחטפו מהטבע. דגי נקאי חיוניים לקיומם של בעלי חיים רבים עמם הם חיים בסימביוזה, ומחקרים הראו שהרחקתם מביאה לצמצום חד במגוון הביולוגי. דגי לאמפפיש נמצאו כמין המצוי בפגיעות גבוהה. צניחה משמעותית באוכלוסיות המין הזה בקנדה ובאיסלנד בעשורים האחרונים מעוררת חשש שהמין כבר סובל מדיג-יתר.תעשיית הלוואי של "דגי הנקאי" יצרה שורה ארוכה של בעיות חדשות, ובראשן העברה של מחוללי מחלות בין מיני הדגים. זיהוי המחלות נמצא עוד בראשית דרכו, והן מטופלות בעיקר באמצעות אנטיביוטיקה. פטריות מכמה מינים נוטות במיוחד לתקוף דגי לאמפפיש בשבי (כ-45% מהתמותה במדגרות המין בסקוטלנד) ומגבירות את התמריץ לשימוש לא חוקי בפורמלין. גם דגי האלתית החלו להדביק את הנקאים משתי המשפחות במחלות זימים הגורמות לתמותה המונית של דגי הנקאי בבריטניה ונורווגיה, ומאז 2012 - כבר במדגרות אליהן התפשטה. הטיפול הנהוג, בעזרת מי חמצן, גורם לדגים לסבול מפגיעות מוגברת למחלות אחרות, ולסבל ניכר. הנקאים נוטים לסבול מאותן בעיות כמו דגי האלתית (צפיפות, זיהום, מחסור בחמצן, וכו') אבל גם מגורמי מצוקה ייחודיים; למשל, רעב. דגי לאמפפיש לא יכולים להתקיים על טפילים ועור מת בלבד, והם נאלצים להתחרות עם דגי האלתית (החזקים מהם) על הגישה לכופתיות המזון. כשליש מדגי הלאמפפיש מתים מרעב בשבועות הראשונים לאחר הכנסתם לכלובי האלתית. בנוסף, אף על פי שבטבע נפוצות סיטואציות בהן דגים רודפים אחרי נקאי שנשך את המוקוס שלהם (שכבת ריר המגנה על גופם) - מעולם לא נצפה בטבע דג הורג נקאי. בכלובי הסלמון הורגים הסלמונים לעיתים את דגי הנקאי הכלואים עמם. מנגד, גם "נקאים" בכלובים גורמים נזקים חמורים לדגי האלתית שלא נצפו כמותם בטבע, כולל נזקים לעיניים ופציעות שהובילו לדימום עד מוות. ה"נקאים" גם מגלים תוקפנות רבה גם זה כלפי זה בכלובים, עד כדי קניבליזם, והם עצמם סובלים מעומס טפילים קיצוני שמונע מהם לעיתים קרובות לתפקד כ"נקאים". רוב דגיגי הנקאים מתים במדגרות, וגם מבין אלה שמגיעים לכלובי האלתית, מעטים מאוד, אם בכלל, שורדים לאורך מחזור פיטום שלם. הטיפול הידני בהם (למשל להזרקת חיסונים) גורם להם רמות סטרס גבוהות וממושכות במיוחד, שמגבירות את פגיעותם למחלות, שלאחר מכן מועברות גם לדגי האלתית.

השפעות סביבתיות 
תעשיית כלובי האלתית מעוררת דאגה רבה בשל השפעותיה על הסביבה הימית ובפרט על 8 מיני אלתית הבר, הנחשבים למינים בעלי חשיבות רבה למערכת האקולוגית (מעצים ועד לווייתנים ודובים). בכתב-העת PLoS Biology פורסמה ב-2008 סקירת אוכלוסיות של חמישה מיני אלתית בסקוטלנד, באירלנד, בקנדה האטלנטית ובקנדה הפסיפית, על רקע הירידה הדרמטית בשכיחות מינים אלה מסוף שנות ה-80. החוקרים השוו בין אוכלוסיות האלתית שעוברות בנדידתן ליד חוות כלובים לאוכלוסיות שנמצאות הרחק מחוות כאלה, והתוצאות חד-משמעיות: רמת ההישרדות של האוכלוסיות שבאזור הכלובים נמוכה יותר, ובמקרים רבים היא נופלת מ-50%. בסביבת חוות גדולות, צמצום האוכלוסייה גדול יותר.

בשנת 2019 שוב נרשם שיא שלילי במספר דגי האלתית שהגיעו לחופי קנדה הפסיפית. ההשפעות על חיות הבר שתלויות בהן ניכרו במהרה ופורסמו בכלי תקשורת רבים ברחבי העולם. לפרסום רב במיוחד זוכים דובי הגריזלי המורעבים ולווייתני אורקה, שני מינים שתלויים באכילת אלתית בעונת הקיץ. לפי המרכז לחקר הלווייתנים בארצות הברית, ב-20 השנים האחרונות הצליחו רק שליש מגורי האורקה לשרוד - ובשלוש השנים האחרונות - אף לא אחד. הנתונים זכו להמחשה שעוררה תשומת לב עולמית כשביולי-אוגוסט 2018 תועדה לווייתנית אורקה נושאת את הגור המת שלה על גבה במשך 17 ימים.

אולם, גם תעשיית דיג האלתית אינה נבדלת בהכרח מבחינת השפעותיה הסביבתיות באופן חותך מהחקלאות הימית, משום שגם היא מסתמכת מזה זמן רב על הדגרה מלאכותית של דגיגי סלמון ואכלוסם במקווי מים טבעיים. גם פעילויות אלה מעוררות דאגה בשל השינויים הגנטיים הבלתי מכוונים שנגרמים לאוכלוסיות אלתית הבר (אחידות גנטית, כישורי הישרדות פחותים) כתוצאה מכך.

ואלה ההשפעות הסביבתיות המדאיגות ביותר של חקלאות דגי האלתית:

הפצת טפילים 
הטפילים המתרבים בכלובי התעשייה לא נותרים רק בהם. מכיוון שהכלובים שקועים במי הים ומסתמכים על תחלופה תמידית שלהם - חוות כלובי אלתית צפופות נוטות להפוך למפיצות של טפילים (למשל, באמצעות דגים נמלטים) ובמיוחד של סרטנים טפיליים זעירים (L. salmonis) המכונים "כיני ים". "כיני" L. salmonis נישאות עם המים או על גבי דגים נמלטים אל מחוץ לכלובים ומדביקות גם את אלתית הבר (ודגים נוספים, כגון זהבונים). בשפכי נהרות בהם קיימים כלובי אלתית נתפסים דגי בר שעל גופם מאות טפילים שמקורם בכלובי הדגים, ותמותות המוניות כתוצאה מכך הפכו לתופעה שכיחה. העברת הטפילים זוהתה כבר במאמרים מדעיים משנות ה-90' וה-2000'. סלמונים בוגרים מצליחים לעיתים קרובות לשרוד את המתקפה, אבל שיעורי השרידה בקרב דגיגי סלמון צעירים הם נמוכים מאוד. בחוף המערבי של קנדה מגיעה באזורים רבים תמותת הדגיגים מכיני ים שמקורן בכלובים ל-80% בממוצע. גם באזורים אחרים תמותת דגיגי הסלמוניים מטפילי הכלובים נעה בין 9 ל-95 אחוזים.

הפצת מחוללי מחלות 
כלובי האלתית יוצרים תנאים אידיאליים להתרבות מחוללי מחלות ולהפצתם. הצפיפות הגבוהה ורמות הסטרסט הגבוהות המאפיינות דגי אלתית בכלובים מסחריים הופכות את הלהקות לפגיעות מאוד למחוללי מחלות ומקלות על התרבותם, על אף התרופות והחיסונים הניתנים לדגים. בשנת 1984 התגלתה בנורווגיה אנמיית סלמון זיהומית (ISAv) במדגרת סלמון. כ-80% מהדגים מתו בהתפרצות. נגיף ISAv מהווה כיום איום משמעותי על רווחיות גידול הסלמון האטלנטי, והמחלה שהוא גורם מסווגת כראשונה בחשיבותה ברשימת האיומים על בריאות הדגים של הנציבות האירופית. לצד אמצעים אחרים, גילויה מחייב השמדה מוחלטת של כל הדגים בחווה הימית. ISAv משפיע משמעותית על חקלאות הסלמוניים בצ'ילה, נורווגיה, סקוטלנד וקנדה, וגורם להפסדים כלכליים עצומים לחוות נגועות. המחלה, ששיעורי התמותה של אוכלוסיות דגים הנחשפות אליה עלולים להתקרב ל-100%, מתפשטת באמצעות טפילים ודגים נמלטים אל דגי הבר. נגיף HSMI, הגורם לדלקת בשריר הלב של דגים, התגלה לראשונה בכלובי סלמון בנורווגיה ב-1999 ומאז הוא מתפשט דרך ערוצי האספקה של התעשייה לאזורים מרוחקים כמו איסלנד, קנדה וצ'ילה. כיום הוא מהווה את גורם התמותה ה-3 בחשיבותו של סלמוני בר בקנדה, שהכלובים הוקמו בה לאורך מסלול הנדידה הטבעי שלהם.

זיהום הים 
תעשיית כלובי האלתית מבוססת ברובה על הזרמת שפכיה לסביבה הימית הטבעית: הכלובים שקועים במים, שנכנסים ויוצאים מהם תמידית, ושוטפים מהם שלל מרכיבים ביולוגיים וכימיים. חווה קטנה, עם 200 אלף דגים, מייצרת הפרשות כמו עיר של 65 אלף איש. ב-2018 דווח כי חווה אחת מייצרת הפרשות כמו כל ערי החוף המערבי של סקוטלנד. הפרשות הדגים (ושאריות מזון שלא נאכל ונופל מבעד לרשת) מעלים את כמות החנקות ומורידים את רמות החמצן במים ובכך מאיימים על חיי הבר באזורי הכלובים. לצד הפסולת הביולוגית, הכלובים מזרימים למים גם כמויות גדולות של פסולת כימית: בעיקר חומרי הדברה, חומרי ניקוי ותרופות. מנתונים שפורסמו בינואר 2017 על כלובי הדגים שבאגמי ה'לוך' של סקוטלנד, עולה שבתוך עשור עלתה הכמות השנתית של הכימיקלים שנשפכים אליהם פי עשרה בערך; בעוד שגידול מתועש של הסלמונים עלה ב-35%, כמות הכימיקלים נגד טפילים בהם נעשה שימוש עלתה ב-932%. השימוש הנרחב באנטיביוטיקה ותרופות אחרות עלול גם הוא לגרום נזקים קשים לסביבה הימית.

צריכת דגי בר כמספוא 
כמו פיטום חיות משק יבשתיות ביבולים צמחיים, גם פיטום דגי אלתית בדגי בר (ש-90% מהם שייכים למינים הנצרכים גם על ידי בני אדם ישירות) הוא תהליך בזבזני במשאבים (ר' "הזנה" לעיל). כיום, סלמון מכלובים לא מהווה אלטרנטיבה לדיג של דגי בר, משום שייצורו כרוך דווקא בדיג רב יותר מאשר דגי ים. הביקורת על בזבזנות התהליך מוחרפת על רקע העובדה ש-75% מאזורי הדגה המנוטרים בעולם קרובים לניצול-יתר או עברו אותו.

בריחות המוניות 
דגי אלתית נמלטים במספרים גדולים מהכלובים הצפים של מתקני החקלאות הימית אל הנהרות והים הפתוח. הגורמים העיקריים הם: טעות אנוש, חורים ברשת, טורפים, סערות, התנגשות כלי שיט, שקיעת הרשת מתחת למים ופירצה בכיסוי הכלוב. קרבת כלובי הדגים לסלמוני הבר מהווה איום ישיר עליהם, במספר אופנים: הדבקה בטפילים ומחלות הנפוצים בכלובים, תחרות גוברת על מזון, והתרבות שמובילה להפחתת כושר הישרדות הדור הבא בטבע. בנורווגיה נמלטים מדי שנה כחצי מיליון סלמוניים מהכלובים לים - נתון שפורסם בעקבות בריחת 490,000 דגים באירוע בודד בשנת 2005. החברות הרב-לאומיות ששולטות בתעשייה הנורווגית והסקוטית הכניסו את הסלמון האטלנטי לחוף המערבי של קנדה, שם מהווה דג זה מין זר. ההתרחבות לקנדה (וכן לצ'ילה) באה בעקבות החמרת החקיקה הסביבתית בנורווגיה. לפי נתוני התעשייה, 1.4 מיליון דגי סלמון אטלנטי ברחו מהכלובים שלחוף האוקיינוס השקט בין 1987 ל-2002. בקולומביה הבריטית זוהה הדג הזר ב-80 נחלים, והוא נתגלה במרחק מאות קילומטרים מכלובי הדגים. לפי דו"ח Food & Water Watch, באזור צפון האוקיינוס האטלנטי מוערך מספר המשתחררים מכלובי החקלאות הימית בכ-2 מיליון דגי סלמון בכל שנה – כמות שווה לאוכלוסייתם הטבעית בימינו. לדברי פרדריק ווריסקי מהתאחדות הסלמון האטלנטי, מספר דגי האלתית האטלנטית שנמלטו מכלובי התעשייה לחופי האוקיינוס השקט של קנדה היה בשנים מסוימות גדול פי 10 מאוכלוסיית הבר, שקרובה להכחדה באזורים רבים. מחקרי מעבדה על ההבדלים בין התנהגות דגי הבר לדגים המבויתים, מצביעים על נטייה של הדגים המבויתים לעסוק יותר באכילה ולברוח פחות מטורפים.

הרג טורפים 
ריכוז הדגים העצום בכלובי האלתית, מושך חיות בר שניזונות מדגים: יונקים ימיים כמו כלבי ים, אריות ים (בעיקר בקנדה ובצ'ילה), דולפינים ואפילו לווייתנים - וכן עופות מים טורפים. העלות הגבוהה של ביצור הרמטי של כלובי האלתית מפני יונקים ימיים רעבים - גורם לרוב משקי האלתית (להוציא אלה בארצות הברית) להרחיק טורפים בדרכים קטלניות לעיתים, ובראשן ירי. לפי התעשייה, ירי משמש רק "כמוצא אחרון". משקי אלתית בסקוטלנד בלבד הרגו לפי דיווחיהם 1,500 כלבי ים בין 2011 ל-2016. כשליש מהם התגלו כנקבות הרות. מחקר ותיעודים סמויים העלו שההרג מתבצע לא פעם ברשלנות הגורמת סבל רב. ממשלת ארצות הברית לא מתירה הרג של כלבי ים במשקי האלתית הימיים בוושינגטון ובמיין - בניגוד להרג חיות הבר הנהוג במשקי אלתית בסקוטלנד, קנדה, איי פארו, צ'ילה, ניו זילנד ואוסטרליה. השוק האמריקאי המייבא דגי סלמון במאות מיליוני דולרים בשנה עלול להיחסם מתחילת 2022 בפני משקים שהורגים יונקים ימיים, כשהוראות רלוונטיות בחוק הגנת היונקים הימיים של ארצות הברית בנוגע לייבוא מוצרי דגים ודגים, ייכנסו לתוקף לאחר 5 שנות "הסתגלות".

סוגיות בריאותיות 

דגי אלתית מומלצים כמקור חלבון עדיף על פני סוגי בשר אחרים על ידי מרבית גופי התזונה בעולם. אולם רבות מההמלצות מסתמכות על הערכים התזונתיים המקוריים של דגי הבר, ללא התייחסות להבדל בינם לבין דגי האלתית מחקלאות מים - שכיום נמכרים בהיקף רחב פי 85. וההבדלים ביניהם הם משמעותיים.

אחוזי שומן 
100 גרם אלתית אטלנטית מהים מכילים כ-6 גרם שומן, בהשוואה ל-13 גרם שומן באלתית אטלנטית מחקלאות מים. האחרונים גם מכיל יותר מפי 3 שומן רווי מאשר דגי אלתית מהים. מחקר מ-2017 הראה כי ישנם גם הבדלים משמעותיים בפרופיל חומצות השומן שבבשר אלתית מכלובים לעומת אלתית בר.

מזהמים 
כחיה קרניבורית, דגים נוטים לצבור מזהמים סביבתיים עקב תופעת ההצטברות הביולוגית. הבעיה חריפה יותר בדגים שומניים מאחר שמרבית המזהמים בעלי זמן מחצית חיים ארוך, הם ליפופילים, ונוטים להצטבר ברקמות שומן. חומרים אלו נמצאו בכמויות משמעותיות בדגי אלתית מחקלאות מים, ומעריכים שהם תורמים מרכזיים לחשיפת הצרכנים לחומרים כגון דיוקסינים וחומרים דמויי דיוקסינים מהמזון (בעיקר PBDE - חומרים מעכבי בעירה). אחד המאמרים המצוטטים בנושא, מ-2004, שבדק ריכוז מזהמים של 700 דגי אלתית מכלובים ומהטבע (במשקל כולל של כשני טון), העריך שרמת צריכה בטוחה לדגים שנדגמו מסקוטלנד וגרמניה היא מנת סלמון אחת לחודשיים לצרכן.

תעשיית חקלאות האלתית טוענת כי רמות הזיהום פחתו מאז, והמאמר המצוטט ביותר להוכחת הטענה, מטעם המכון הלאומי הנורווגי לתזונה ומזון מהים, קובע כי לאחר השינויים שנעשו, בטוח לצרוך 1.3 ק"ג של סלמון מדי שבוע. עם זאת במאמר עצמו מציינים שלא חלה במהלך 13 שנות המעקב, ירידה בריכוז ה-PCBs, חומר שנמצא בקבוצת המסרטנים הוודאיים לפי ה-IARC, וקשור גם במחלות אחרות עקב הפוטנציאל שלו כמשבש אנדוקריני. ביקורת שפורסמה על המאמר, מצאה שלפי הרף העליון של הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, ניתן לצרוך בבטחה (לפי נתוני המחקר) רק מנה אחת גדולה של סלמון (227 גרם) מדי חודשיים. עוד נטען כי המחקר לא מתייחס למזהמים החדשים יותר (כגון PBDE) שדגי אלתית ממשקים מהווים מקור משמעותי שלהם.

מחקר מ-2019 מבקש אף הוא להרגיע, וקובע שצריכת סלמון ממשקים כרוכה ב"סיכון נמוך" לבריאות הצרכנים. עם זאת, גם מחקר זה מצא שאריות אנטיביוטיקה בכרבע מהדגימות; קוטל פטריות שנאסר לשימוש בשנות ה-1960' (Hexachlorobenzene) - בכ-80% מהדגימות; שני סוגי קוטלי חרקים שנאסרו לשימוש בשנים האחרונות (אורגנוכלורינים) - בכ-40% מהדגימות; ומעכב בעירה (PBDE-99) - בכ-30% מהדגימות. ג'רום רוזין מאוניברסיטת ברגן בנורווגיה, טוען ש"חייבים להימנע לחלוטין מחשיפה למזהמים האלה", המצויים לפי בדיקותיו בכמויות ניכרות בדגי אלתית ממשקים, והופכים אותם ל"מזון הרעיל ביותר שנמכר בסופרמרקטים שלנו". בסקירה מדעית שפרסם הוא קובע שילדים מגיעים בקלות לחשיפת-יתר לחומרים האלה מצריכת דגי אלתית מחקלאות מים; וכן שהסטנדרטים עצמם לגבי הכמות המקסימלית המותרת של מזהמים במזונות שונים נקבעים לא רק משיקולי מניעת הסיכון שבחשיפה אליהם, אלא מושפעים מאוד מרמות הזיהום הנפוצות; לכן הרמה שנחשבת חריגה בדגים היא גבוהה פי כמה מזו של בשר בעלי חיים יבשתיים, ולגבי אורגנוכלורינים - אין כלל סף מקסימלי לכמות הימצאותו בדגים.

רווחת הדגים 

דגי האלתית בתעשייה סובלים מצפיפות, ממחסור בחמצן, מהטפילים, מהמחלות, מחומרי ההדברה, מהחנקת דחף הנדידה, ועוד. מחקר שפורסם ב-2016 מצא כי דגי אלתית בכלובי הפיטום המסחריים מצויים במצב קבוע של מתח (בדמם נמדדו רמות גבוהות במיוחד של הורמונים המקושרים למצבי סטרס, עקה). כרבע מהם מפתחים תסמינים התנהגותיים של אפתיה ואנורקסיה האופייניים למצבי דיכאון במינים יבשתיים של בעלי חיים, וחלקם אף מפסיקים לאכול ומרעיבים את עצמם למוות. דגי סלמון רבים בכלובים סובלים מעיוותים גופניים ניכרים, המיוחסים לקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם ולחיסונים המוזרקים להם במהירות ידנית כשהם מפרפרים. כמחצית מדגי הסלמון בכלובים ברחבי העולם חירשים או כמעט-חירשים, כתוצאה מקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם. מעל 95% מהם סובלים מעיוותים גופניים הקשורים בקצב הגדילה הלא טבעי.

תחקיר סמוי שנערך במדגרות תעשיית הסלמון ונחשף באוקטובר 2019 תיעד את הפגיעות החמורות שגורמות זריקות החיסונים וטיפולים ידניים נוספים לדגים, פצעים פתוחים שנגרמו מציוד וטפילים, וכן את הפקרתם של המוני דגים "לא כלכליים" לגסיסה איטית בחביות בהן הם נמחצים או נחנקים. דוחות ביקורת ממשלתיים שנחשפו (עקב בקשה לפי חוק חופש מידע) גילו כי מעל 9 מיליון דגי סלמון מתים בכלובי התעשייה בסקוטלנד מדי שנה ממחלות ומטפילים.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

חקלאות ימית
דגי מאכל
סלמונאים