רות אסאווה

רות אייקו אסאווה (באנגלית: Ruth Aiko Asawa;  24 בינואר 1926 - 5 באוגוסט 2013) הייתה פסלת אמריקאית ממוצא יפני. אסאווה פעלה רבות לחינוך לאמנות, והשתתפות אמנים בחינוך, והייתה הגורם שהביא להקמת בית הספר לאמנות של סן פרנסיסקו, הידוע כיום כבית הספר לאמנות על שם רות אסאווה . עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק ומוצגות באופן קבוע במוזיאון דה-יאנג בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו.

בצעירותה

רות אייקו אסאווה נולדה ב-1926 בנורווק, קליפורניה. הוריה, מהגרים מיפן היו בעלי גינה חקלאית  ששיווקה פירות וירקות טרייה. לרות היו שישה אחים ואחיות.

מגיל צעיר, אסאווה הביעה עניין באומנות. בכיתה ג', מורתה עודדה אותה ליצור ולהשקיע באומנות. בשנת 1939, יצירתה של פסל החירות זכתה במקום ראשון בבית הספר בתחרות בנושא "מה זה להיות אמריקאי". בשנת 1942, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הנשיא רוזוולט אישר את העברתם של מעל ל-110,000 אמריקאים ממוצא יפני ששהו בארצות הברית למחנות מעצר (רובם אזרחים אמריקנים וחלקם ילידי ארצות הברית). בין האנשים שהועברו למחנות המעצר היו משפחתה של אסאווה. המשפחה, מלבד אביה, הועברה למחנה כליאה שהוקם על מסלול המרוצים בסנטה אניטה  בו הם שהו רוב שנת 1942. לאחר מכן הועברו למתקן הכליאה רוואר  בארקנסו. אביה, אומקיצ'י אסאווה (Umakichi Asawa), נעצר על ידי סוכני FBI בפברואר 1942 והועבר למתקן כליאה בניו מקסיקו. במשך חצי שנה המשפחה לא ידעה מה עלה בגורלו והאם הוא בחיים. אסאווה לא ראתה את אביה במשך שש שנים. אחותה הצעירה של רות, ננסי (קימיקו), בדיוק ביקרה משפחה ביפן בזמן שהמשפחה נעצרה ולא הורשתה לחזור לארצות הברית, כיוון שממשלת ארצות הברית מנעה כניסה של אזרחים אמריקאים ממוצא יפני. ננסי נאלצה להישאר ביפן למשך כל המלחמה.

אסאווה אמרה בראיון בשנת 1994 כי היא אינה מאשימה אף אחד על קורותיה בזמן המלחמה, וכי היא לא הייתה האמנית שהיא לוליא חוויה זו.

בשנת 1943, עם סיום לימודי התיכון במחנה הכליאה אסאווה קיבלה מימון ללמוד במכללת מדינת ויסקונסין למורים במילווקי , מתוך כוונה להיות מורה לאומנות. כיוון שאזור מערב ארצות הברית היה עדיין אסור לאזרחים ממוצא יפני (במסגרת צו נשיאותי 9066), היא לא הצליחה להשיג מקום עבודה בו תוכל לצבור את השעות המעשיות הדרושות לסיום התואר ולכן בסופו של דבר היא נאלצה לעזוב את המכללה ללא סיום התואר. בשנת 1998, המכללה רצתה להעניק לאסוואה דוקטורט לשם כבוד. אסאווה ביקשה במקום זאת לקבל את התואר הראשון אותו לא הצליחה לסיים.

בשנה האחרונה ללימודיה במילווקי, אסאווה טיילה עם אחותה הגדולה לואיס (מסאקו) למקסיקו, שם למדה בקורס לאומנות של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו. בת כיתתה הייתה קלרה פורסט , חלוצה בתחום העיצוב והריהוט, חברה של האומן יוזף אלברס. היא סיפרה לה על בלק מאונטן קולג'  בצפון קרולנייה.
המכללה הייתה מאוד ידועה בזמנה ללימודי אומנות. אסאווה השתכנעה ללמוד שם ובין השנים 1946 ו-1949 היא למדה במכללה אצל אלברס שלימד אותה על אומנות תוך ניצול חומרים יומיומיים.

אסאווה החלה להתנסות עם חוטי תייל בטכניקות שונות. היא לקחה קורסים בטכניקות ותחומים שונים והמולטי דיסיפלינריות השפיעה עליה ועל האומנות שלה. בין הקורסים שהשפיעו עליה היה שיעורי ריקוד של מרס קנינגהם, שיעורי מוזיקה עם המלחין ג'ון קייג', שיעורי אומנות עם וילם דה קונינג, ושיעוריו של באקמינסטר פולר. בראיון בשנת 1992, אסאווה מספרת עד כמה אווירת המכללה השפיעה עליה, והכי השיעורים של אלברס היו אתגר ואושר יחדיו. במכללה לא היה סילבוס מוגדר, והסטודנטים היו צריכים לבצע מטלות בחווה, במטבח ובקהילה במקביל ללמידה והשיעורים.

קריירה
בשנת 1949, אסאווה התחתנה עם האדריכל אלברט לנייר. לזוג נולדו שישה ילדים. הזוג חיו יחדיו עד לפטירתו של לנייר בשנת 2008. במקביל לגידול ששת ילדיה, אסאווה ולנייר לא הצליחו להתקדם בתחום העיצוב. אסאווה עבדה בלילות על הפסלים בעוד שלנייר עובד באדריכלות. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 אסאווה התנסתה עם אריגה וסריגה בצורה המזכירה אריגה של חוטי תייל לצורות תלת־ממדיות, בשיטה הדומה לשיטת האריגה של הכפרים במקסיקו.

הפסלים שלה קיבלו הכרה ופרסום והוצגו מספר פעמים בתערוכת הביאנלה השנתית של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. בשנת 1955 עבודותיה הוצגו בביאנלה לאמנות בסאו פאולו.

בשנת 1962 אסאווה החלה להתנסות עם פסלים עשויים חוטי תייל אבסרקטים אשר התחילו מאובייקטים של טבע, דמויות עצים שהתפתחו והמשיכו לצורות גאומטריות.

בשנת 1968 אסאווה יצרה את מזרקה של בת ים המניקה בת ים קטנה ועוד חיות של בנות ים בכיכר ג'ירארדלי בסן פרנסיסקו. ליד תחנת כיכר יוניון היא הפעילה 200 תלמידי בית ספר ליצור מאות צורות של העיר סן פרנסיסקו בבצק, ולאחר מכן הוצקו בברזל. במהלך השנים היא המשיכה לתחנן מזרקות נוספות ומקומות ציבוריים ונועדה בתור "גברת המזרקות".

בשנת 1976 היא השתתפה בתערוכה Other Sources: An American Essay (1976) של אמניות ואמנים בני מיעוטים מאזור סן פרנסיסקו בה השתתפה גם ברניס לי בינג ורבות נוספות.

עבודותיה נמצאות באוספי מוזיאון מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק ומוצגות באופן קבוע במוזיאון דה-יאנג בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו. בשנת 2013, אחת מעבודותיה נמכרה במחיר של 1.4 מיליון דולר.

פעילות ציבורית ואקטיביזם
אסאווה פעלה רבות לקידום נושא החינוך לאומנות ואומנות כמחזקת חוויות, בעיקר אצל ילדים.

בשנת 1968 היא מונתה לחברת המועצה לאומנות של סן פרנסיסקו והחלה לפעול מול פוליטיקאים וארגוני צדקה כדי לתמוך בתוכניות לאומנות לילדים ולאנשי סן פרנסיסקו. כמו כן הייתה שותפה בהקמת סדנת לאומנות באלווארדו לילדי בית הספר. מודל הסדנה אומץ על ידי מועצת האומנות ליצור תמיכה ממשלתית לאומית, והייתה הבסיס לתוכנית המעסיקה אומנים העושים פעילות ציבורית בעירם.

שיטת הסדנה כללה התנסות בחומרים לפי אמונתה של אסאווה בחשיבות ההתנסות האישית ולמידה דרך עשייה. 85% מתקציב התוכנית הוקצה להעסקת אמנים שילמדו אומנות לילדי בית הספר. בעקבות התוכנית, בשנת 1982 הוקם בית ספר לאומנויות. בית הספר נקרא על שמה של רות אסאווה כאות הוקרה בשנת 2010. (בית הספר ע"ש רות אסאווה לאומנות). במהלך השנים אסאווה מונתה להיות חברה במועצת האומנות של קליפורניה. בשנת 1976 מונתה להיות חברת הקרן הלאומית לאמנויות, ובין השנים 1989–1997 הייתה חברת מועצת הנאמנים של איגוד מוזאוני סן פרנסיסקו .

אסאווה נפטרה בביתה ב-5 באוגוסט 2013, בגיל 87.

פרסים ואותות הוקרה
 1968: פרס דימקסיון (Dymaxion) לאמן / מדען
 1974: מדליית זהב מהאיגוד הארכיטקטים האמריקאי 
 1990: פרס על שם סיריל מאנין  של לשכת המסחר של סן פרנסיסקו
 1993: פרס על מפעל חיים של איגוד הנשים לאומנות 
 1995: פרס מפעל חיים של איגוד האמנים האסייאתים אמריקאים
 2002: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו
 בשנת 2019, לכבוד חודש מורשת אמריקאים ממוצא אסיאתי, אסאווה צוינה בדודל של גוגל.
 משנת 1982, העיר סן פרנסיסקו מציינת את 12 בפברואר כ-"יום רות אסאווה".

עבודות נבחרות

פסלים
 אנדראה, מזרקת בת הים בכיכר ג'ירארדלי, 1966
 המזרקה בכיכר יוניון בסן פרנסיסקו במלון ההיאט   1973
 מזרקות קניון בוקאנן (Nihonmachi)  1976
 מזרקת "אורורה", בהשראת אוריגאמי, בסן פרנסיסקו   1986
 אנדרטת הזיכרון לכליאת היפנים בארצות הברית בסן חוזה, 1994
 גן הזיכרון באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, 2002
 פסלי תיל בגלריית דויד זוירנר, 2017

סרטים
 1978:  מפיק: רוברט סניידר
 2003: , בבימוין של ולרי סו ורות אסאווה, תוכנית האמנות אלווארדו.

גלריית תמונות

לקריאה נוספת

 Hatfield, Zack. "Ruth Asawa: Tending the Metal Garden", NY Daily, New York Review of Books, 21 September 2017

קישורים חיצוניים
 

 אודות הפיסול של אסאווה באתר אודות רות אסאווה
 מסמכי רות אסאווה, בארכיון ספריית אוניברסיטת סטנפורד מדריך למסמכים
 Oral history interview with Ruth Asawa and Albert Lanier, 2002 June 21-Jul 5 from the Smithsonian Archives of American Art
 "Ruth Asawa Reshapes Art History," a review of the 2017 show at the David Zwirner Gallery, by Andrea K. Scott, The New Yorker
 Ruth Asawa Bibliography, online at Stanford University Libraries
 Wakida, Patricia, "Ruth Asawa", Densho Encyclopedia

הערות שוליים

פסלות אמריקאיות
אסירים במחנות הריכוז ליפנים בארצות הברית
פסלים אמריקאים
אמריקאיות שנולדו ב-1926
אמריקאים שנולדו ב-1926
אמריקאיות שנפטרו ב-2013
אמריקאים שנפטרו ב-2013
בוגרי אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי