הארי סיידלר

הארי סיידלר (באנגלית: Harry Seidler; 25 ביוני 1923 – 9 במרץ 2006) היה אדריכל אוסטרלי ממוצא יהודי, יליד אוסטריה, שנחשב לאחד המובילים במתודולוגיה של המודרניזם באוסטרליה והארכיטקט הראשון שנתן ביטוי מלא לעקרונות הבאוהאוס באוסטרליה.

סיידלר תכנן יותר מ-180 בניינים וזכה להכרה רבה בתרומתו לארכיטקטורה של אוסטרליה. סיידלר זכה בעקביות בפרסי אדריכלות בכל עשור לאורך הקריירה האוסטרלית שלו, במשך כמעט 58 שנה, בכל הקטגוריות המגוונות - עבודות המגורים שלו משנת 1950, עבודתו המסחרית משנת 1964 והפרויקטים הציבוריים שלו משנות השבעים. הוא היה דמות שנויה במחלוקת לאורך הקריירה הארוכה שלו, שכן נהג לבקר באופן קבוע ופומבי את רשויות התכנון ומערכת התכנון בסידני.

קורות חיים

ראשית חייו 
סיידלר נולד בווינה בירת אוסטריה, בנו של יצרן בגדים יהודי. בשנת 1938, זמן קצר לאחר שסיפחה גרמניה הנאצית את ארצו, נמלט לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט והגיע ללונדון, שם המתין לו אחיו הגדול.

חינוך והשכלה 

באנגליה הוא למד בנוי וקונסטרוקציה בבית הספר הטכני בקמברידשייר. אף על פי שהוא סווג על ידי בית הדין הבריטי בתקופת המלחמה כפליט "קטגוריה C - נעדר סיכון" הנמלט מהנאצים, הוא נכלא על ידי הרשויות הבריטיות כזר אויב, ב־12 במאי 1940, מכיוון שנולד באוסטריה. תחילה שהה במחנות מעצר בהויטון ליד ליברפול, ואחר כך על האי מאן, לפני שנשלח לקוויבק, קנדה, והמשיך להיות עצור שם  עד אוקטובר 1941, מועד בו שוחרר מהכלא לתקופת מבחן על מנת ללמוד אדריכלות באוניברסיטת מניטובה בוויניפג, בה סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, בשנת 1944.

לאחר שעבד תקופה קצרה במשרד אדריכלים בטורונטו, סיידלר הפך לאדריכל רשום באונטריו בפברואר 1945, בגיל 21 בלבד. הוא הפך לאזרח קנדי בסוף 1945.

אף על פי שהיה בן עשר כשנסגר בית הספר הגרמני לעיצוב - הבאוהאוס, חוקרים של יצירתו של סיידלר מקשרים אותו תמיד עם מוסד זה מכיוון שלימים למד תחת מורי הבאוהאוס שהיגרו לארצות הברית. הוא למד בבית הספר הגבוה לעיצוב של הרווארד אצל ולטר גרופיוס ומרסל ברויאר במלגה שקיבל בשנת 1945/46, ובמהלכה עשה חופשת עבודה אצל אלוואר אלטו בבוסטון, שם תכנן את מעונות בייקר ב לאחר מכן למד אסתטיקה חזותית במכללת בלאק מאונטיין אצל הצייר יוזף אלברס באמצע 1946.

קריירה מוקדמת מחוץ לאוסטרליה 
סיידלר עבד כעוזרו הראשון אי פעם של האדריכל מרסל ברויאר בניו יורק מסוף 1946 ועד מרץ 1948. במשך כמעט חודשיים, בין 20 באפריל ועד לתחילת יוני 1948, עבד סיידלר בריו דה ז'ניירו עם האדריכל אוסקר נימאייר, ממנו למד את השימוש בגגונים, דבר שקיבל בטוי בתכנון מבני המשרדים שלו בסוף שנות ה-50 (כמו בית הורביץ בסידני). קוויהם המעוגלים של הגגונים נראו לראשונה בתוכניות של סיידלר החל מאמצע שנות ה-60 וה-70.

החיים באוסטרליה 

הוריו של סיידלר היגרו לסידני בשנת 1946, (בעת שעבד אצל מרסל ברויאר בניו יורק). בתחילת 1948, כתבה לו אמו שהיא שוכרת את שירותיו ומזמינה אותו לבוא לסידני לעצב את ביתם. סיידלר הגיע לסידני ב־20 ביוני 1948 (ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-25), ללא שום כוונה להישאר באוסטרליה, אלא רק עד לגמר הקמת הבית. הבית נודע כבית רוז סיידלר (1948–1950), בווארונגה, בשפלה נידחת של פרבר בחוף הצפוני העליון של סידני. פרויקט זה היה בית המגורים המודרני לחלוטין והראשון שביטא במלואו את הפילוסופיה והשפה הוויזואלית של הבאוהאוס באוסטרליה וזכה בפרס סולמן לשנת 1951. בעקבות הפרסום העצום לו זכה בית זה, פנו נוספים לסיידלר כדי שיתכנן עבורם את בתיהם. עם כל כך הרבה לקוחות והנאתו מהאקלים של סידני ונופי הנמל שלה, סיידלר החליט להישאר באוסטרליה. בית רוז סיידלר הפך למוזיאון-בית בשנת 1991.

בשנות השישים של המאה העשרים שוב פרץ סיידלר דרך חדשה עם תכנון פרויקט כיכר אוסטרליה (עיצובים ראשונים - 1961, בינוי הכיכר 1962–1964, הקמת המגדל 1964–1967). באותה תקופה, מגדל כיכר אוסטרליה היה מבנה הבטון הגבוה ביותר בעולם. העיצוב הציג את הרעיון של רחבה ציבורית פתוחה וגדולה ויצירות אמנות בולטות במגדלי המשרדים באוסטרליה.

בשנת 1966 הוא סייע להובלת ההפגנות להשארת ירן אוטזון בתפקידו כאדריכל הראשי של בית האופרה של סידני.

הוא היה חבר מייסד של אגודת האדריכלים האוסטרלית. בשנת 1984 הוא הפך לאוסטרלי הראשון שנבחר לחבר האקדמיה לארכיטקטורה, פריז, ובשנת 1987 הוא נבחר לחבר מסדר האבירות האוסטרלי, כבוד אותו קבל כשהוא לבוש בחליפה ובעניבת הפרפר, שהפכו לסימן ההכר שלו. במהלך השנים הוענקו לסיידלר גם חמש מדליות - ובכלל זה מדליית סולמן - פרס האדריכלות המכובד מטעם המכון האדריכלי האוסטרלי המלכותי, פרס מטעם המכון האוסטרלי המלכותי לאדריכלים בשנת 1976, מדליית זהב המוענקת מטעם מלך בריטניה, ופרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים בשנת 1996.

חיים אישיים 

הארי סיידלר נסע לאוסטרליה בשנת 1948 בדרכונו הקנדי (אותו קיבל באמצע שנת 1946). בשנת 1958 עת התגורר באוסטרליה כבר עשור שנים, ביקש לחדש את דרכונו הקנדי אך לא יכול היה לממש זאת, מכיוון שהיה קנדי מתאזרח שלא התגורר בקנדה כבר יותר משלוש שנים. הוא הפך לאזרח אוסטרלי בסוף 1958 וקיבל דרכון שאיפשר לו לנסוע לעבודה ולירח הדבש שלו. הארי סיידלר נישא לפנלופה אוואט, בתו של קלייב אוואט ב־15 בדצמבר 1958; לזוג נולדו שני ילדים.

סיידלר אהב לצלם ארכיטקטורה ברחבי העולם וחלקם של הצילומים מתועדים בספר הצילום שלו "המסע הגדול", "The Grand Tour". הוא גם נהנה לעשות סקי.

פנלופה סיידלר, אדריכלית בזכות עצמה, רכשה את התואר הראשון באדריכלות מאוניברסיטת סידני והצטרפה למשרד סיידלר ושות' (Seidler and Associates) בשנת 1964 כאדריכלית ומנהלת פיננסית. היא תכננה יחד עם בעלה את בית הארי ופנלופה סיידלר בקילארה (פרבר של סידני) שזכה בפרס ה- נ.ס.ו וילקינסון בשנת 1967.

ב־24 באפריל 2005, סיידלר לקה בשבץ מוחי ממנו לא התאושש לעולם, ונפטר מאלח דם בסידני ב־9 במרץ 2006 בגיל 82.

מודרניזם ועקרונות עיצוב 

סיידלר טען שהמונח "סגנון בינלאומי" הוא הגדרה בלתי נכונה ולכן התנגד לכך שהמונח ישמש לתיאור האדריכלות המודרנית או העיצובים הארכיטקטוניים שלו, שכן שניהם השתנו עם הזמן ככל שהתפתחו השימוש החברתי וטכנולוגיות הבניין. סיידלר התעקש כי מודרניזם אינו סגנון אלא מהלך תמידי. הוא נהג להסביר כי בארכיטקטורה המודרנית של לה קורבוזיה משנות העשרים של המאה העשרים מוקמו עמודים במרחק של 6 מטרים זה מזה, ואילו באמצע שנות השמונים טכנולוגיית הבטון הדרוך אפשרה מפתחים של 34 מטר ללא עמודים, והתוצאה הייתה ביטוי ויזואלי שונה ופתיחות באדריכלות.

בעבודותיו של סיידלר בא לידי בטוי שילוב של השפעות מארבעה מאסטרים גדולים ומודרניים שתחתם למד או איתם עבד: ולטר גרופיוס, מרסל ברויאר, יוזף אלברס ואוסקר נימאייר. סיידלר שמר על קשרים עם ארבעת המנטורים שלו גם לאחר שהגיע לאוסטרליה. סיידלר סייע לכך שוולטר גרופיוס נאם בוועידת מכון האדריכלות האוסטרלי המלכותי (RAIA) בסידני בשנת 1954. סיידלר שיתף פעולה עם מרסל ברויאר בתכנון שגרירות אוסטרליה בפריז (מכיוון שלמרסל ברויאר היה משרד בפריז) וסיידלר היה האדריכל שניהל את הפרויקט של מרסל ברויאר עבור מפעל טורין בפנרית' שבדרום סידני, בשנות השבעים. סיידלר הזמין את יצירות האמנות של יוזף אלברס למרכז ההשקעות של חברת MLC באמצע שנות השבעים. הוא גם שמר על קשר הדוק עם אוסקר נימאייר באמצעות מכתבים וביקורים בריו דה ז'ניירו.

תורתו של ולטר גרופיוס לפיה המודרניזם אינו סגנון אלא מתודולוגיה המשתנית בהתאם לאזורים וסוגי האקלים השונים. השפיעה מאוד על סיידלר, שאף אימץ אותה.  תכנוניו של סיידלר ביטאו מתודולוגיית עיצוב מודרניסטית, שנחשבה למיזוג של שלושה אלמנטים: שימוש חברתי, שיטות בנייה יעילות ואסתטיקה חזותית. מאחר ששלושת האלמנטים הללו היו בשינוי מתמיד, סיידלר התעקש תמיד כי אין לו 'סגנון' קבוע, וכך - ככל שחל שינוי בטכנולוגיית הבניין ובשימושים החברתיים, הביטוי החזותי של עיצוביו המשיך והתפתח באופן מתמיד לאורך 57 שנות יצירתו באוסטרליה.

צורת עבודתו של סיידלר השתנתה ככל שטכנולוגיות הבניין השתנו: מבתי העץ שלו בשנות החמישים (שרבים מהם הדהדו את צורת הבית הדו-גרעיני של מרסל ברויאר), לבתים ומגדלים מבטון מזוין בשנים 1960–1980, ופיתוח של קוים מעוגלים (בצורות המתוכננות) עם ההתקדמות בטכנולוגיית הבטון בשנות השמונים ואילך, כמו גם התפתחויות בטכנולוגיית הפלדה שאפשרה גגות מעוקלים בשנות התשעים ואילך (למשל בית ברמן). סיידלר תועד (בשנת 1980) כמי שאומר כי תכנון הפנים שעיצב אוסקר נימאייר בבנק בואה-ויסטה (Boavista) בריו בשנת 1946 (שאותו ראה סיידלר ב -1948) עם הקווים המעוגלים שיצרו יחסי פנים - חוץ חדשים, השפיע לבטח על השימוש שהוא עשה באינטראקציות מעוגלות בגני משחקים ובקירות תמך חיצוניים מאמצע שנות ה-60 ולאורך כל שנות ה-70. לאחר שחגג 50 שנה של עשייה אדריכלית באוסטרליה, ציין סיידלר כי ההתפתחויות בטכנולוגיות הבניין הם שאפשרו עושר צורני רב יותר במגדל הדירות שאת תכנונו עמד לסיים "לא הייתי יכול לבנות את 'בנין אופק' לפני עשרים שנה ... בטכנולוגיית הבניין של אז, שטווח המפתחים שאיפשרה היה מוגבל מאוד. (אבל 'בנין אופק') התאפשר כתולדה מטכנולוגיה כמו בטון דרוך שהיא ... כלכלית ומהירה. זה גם נותן לך חופש צורני גדול יותר. בימינו אנו יכולים לייצר מפתחים עצומים ולעשות זאת לא רק (על ידי) הכנסת רשת פלדה או משהו אחר לבטון אלא על ידי הכנסת תיל פלדה עם יכולת מתיחה גבוהה, דבר המקל על יצירת מפתחים גדולים ושינוי צורת הבניין ושהיה קשה מאוד להשיגו בדרך אחרת."

בעוד שמבקרים מסוימים מתייגים את השימוש של סיידלר בבטון חשוף ובלתי צבוע בשנות ה-60 וה-70 כ"ברוטליסט" (הלקוח מהבטוי הצרפתי 'בטון ברוט'), סיידלר סירב לקבל את המינוח משום שהיה ביקורתי כלפי הברוטליסטים הבריטים שאת עבודתם כינה "חיקויים פתטיים של לה קורבוזיה". המבנים המונוליטיים הכבדים של 'הברוטליסטים' היו ההפך מהאסתטיקה החזותית של סיידלר של שקיפות וקלילות ויכולת להביט דרך האדריכלות, דרך החללים ודרך מרחבים אדריכליים מגוונים.

בשנות ה-60 וה-70 עבד סיידלר עם האדריכל ומהנדס הקונסטרוקציה האיטלקי פייר לואיג'י נרווי בתכנון מגדלי המשרדים של כיכר אוסטרליה ושל מרכז MLC, בסידני, בניין אדמונד ברטון (לשעבר נקרא משרדי קבוצת סחר) בקנברה, ושגרירות אוסטרליה בפריז בשנות השבעים. אותן קורות "טי" (T) מעוצבות של נרווי שימשו את סיידלר בבניין משרדי סיידלר שלו עצמו במילסונס פוינט (סידני) שהושלם בשנת 1973. מאוחר יותר עבד סיידלר עם יורשו של נרווי, מריו דזידרי, על פרויקט מרכז ריברסייד בבריסביין.

סיידלר למד מוולטר גרופיוס (כאחד משלושת האלמנטים הנדרשים לאדריכלות טובה) לתכנן מערכות יעילות לבניית מבנים. בשונה מתכנון בתים פרטיים, הדבר כלל "הקלה על תהליכי הבנייה על ידי מערכת המאפשרת חזרתיות של האלמנטים". זו הסיבה שהאדריכל, היסטוריון ומבקר האדריכלות קנת פרמפטון, כינה את העיצובים של סיידלר שאינם בתים פרטיים - "אדריכלות איזוסטטית". (יציבה ומאוזנת) בשנות השבעים והשמונים השתמש סיידלר בגאומטריה של רביע המחבר את הקו הישר לקו המעוקל, דבר שאיפשר פרישת קורות מבניות זהות בגודלן על פני רדיוס הרביע. ניתן לראות זאת בתכנון של סיידלר בשגרירות אוסטרליה בפריז ובמרכז התרבות והתיאטרון קארלייקה באוסטרליה.

סיידלר ראה הקבלה בין ארכיטקטורה מודרנית טובה לבין הגאומטריה המבנית הבסיסית של אדריכלות הבארוק, ובמיוחד כפי שבא הדבר לידי בטוי בעיצובים של האדריכל האיטלקי פרנצ'סקו בורומיני (שתוארו על ידי ההיסטוריון ומבקר האדריכלות זיגפריד גידיון בספרו "חלל, זמן ואדריכלות אותו" קרא סיידלר כסטודנט לאדריכלות). העיצובים של סיידלר משנת 1969 ואילך הציגו לעיתים קרובות רבעי מעגלים ועקומות מהופכות זו לזו (למשל קירות גינה תומכים של בית התערוכות פטיט וסביט, ווסטלי, 1969, ובית הדירות באקפולקו 1969–1970). החל משנות ה-80 של המאה ה-20 שילב סיידלר בתוכניותיו קימורים מצועצעים (למשל בית האנס, מועדון הונג קונג) וכמה מבקרים כינו זאת כראשית התקופה "הבארוקית" של סיידלר.

הגישה החזותית של סיידלר לסידור מרחבי דו-ממדי ותלת־ממדי הייתה עקבית לאורך כל הקריירה שלו ושיקפה את מה שלמד סיידלר מהמורה שלו לאסתטיקה חזותית, יוזף אלברס. סיידלר הצהיר שהוא למד יותר על עיצוב מיוזף אלברס מאשר בכל בית ספר לאדריכלות. אלברס הצהיר כי עיצובים עם מרכז כובד חזותי גבוה היו דינמיים יותר מאשר עיצובים המעוגנים בקרקע  - וזו הסיבה שסיידלר השתמש (בעיצובים שאינם בניני מגדלים) ב"לוחות תומכה המרחפות באוויר ונראות כאילו הן מתכחשות לעובדה שמסה היא משהו מוצק וכבד". סיידלר נהג לטעון כי "מבחינה אסתטית אנו רוצים לאבד את הגשמיות". בעקבות אלברס, התנער סיידלר גם מסימטריות מסורתיות או עיצובים מודרניים דמויי רשת סטאטית (ושעל כן משעממת), ובמקום זאת "קיזז" אלמנטים מנוגדים ליצירת "הבהוב" ו"מתח חזותי" שיהיו דינמיים יותר ויזואלית וכך גם יעניינו את העין. כפי שניתן לראות בתבנית החלון של מגדל הבלוז פוינט של סיידלר (1958–1962) והתלת ממדיות בסידור הסינקופי של המרפסת במגדל הוריזון (1995–1998).

סיידלר הגדיר את עקרון העיצוב החזותי-מרחבי של האדריכלות המודרנית כ"פירוק המוצקות הקונבנציונלית" והחיבור המרחבי בין הנופים. הוא אמר כי המהות החזותית של האדריכלות המודרנית היא "לא המוצקות המגושמת של האדריכלות המסורתית בה הכל נבנה לארבעה קירות סביב חדר וחללים מוגדרים וסופיים. אלא תחת זאת, העיניים שלנו מחפשות שקיפות, קלילות ... ואת היכולת להביט דרך הדברים". הוא סיפר על עבודתו הראשונה, בית רוז סיידלר. "הבית הזה מפוצץ את המשטחים התוחמים בית או חלל רגילים, והופך אותם לרצף של תוכניות העומדות חופשיות בזכות עצמן, שדרכן העין לא יכולה לראות סוף, ואתה נותר מסוקרן כלפי מה שמעבר, אתה תמיד יכול לראות משהו צף אל המרחק, מבלי שהחזון שלך יופרע או יחסם, זה רצף (של חלל), שאני מאמין שהעין של האדם של המאה ה-20 וחושיו מגיבה אליהם בצורה חיובית, אנחנו חושקים בזה". בהתייחסו שוב לתוכנית בית רוז סיידלר, הוא אמר ש"(ישנן) תוכניות של אינטראקציה בין קירות מוצקים וקירות זכוכית - מוצקים וחללים הולכים זה אחר זה ויוצרים זרמי חלל ביניהם". סיידלר גם מוסיף ומפרט עקרונות לסידור מרחבי תלת־ממדי, שהושפע מאוד מציורו של תיאו ואן דוסבורג "בניית זמן-חלל מס' 3" (1923) בו יש התערבות בחלל וזרימה מרחבית בין תוכניות מרחפות היוצרות "פתיחות שהיא כל כך הרבה יותר עדינה מכפי שנעשה כשהיא פתוחה לחלוטין כפי שנעשה לעיתים קרובות כל כך" "האדריכלות בתקופה האחרונה הייתה מודאגת מאוד מהשפה העיצובית של ניצול המרחב הפנימי שמאפשר מבט בו-זמני בדברים, קישור הנופים בין האלמנטים שלהם. . . . כמו שאמר לה קורבוזיה, 'במקום שהעין והתודעה ייעצרו בפתאומיות על ידי קצוות ויכילו משטחים, כפי שהיה מקובל בעבר, הם מונחים כעת ברצף תוך גישוש וחקר, מבלי שאף פעם יבינו לגמרי את תעלומת השכבות המכוסות" בנוגע לעיצוב שלו את בית גיסינג אמר סיידלר: "בשלושה ממדים, בעובדה שהעין מתפתה תמיד להביט מעבר ולעולם לא ממש חווה את הכל, יש פיתוי בראיית הדברים שאינם ניכרים לגמרי. התחושה המרתקת של הדבר שמעבר אליו שבפועל נשלל ממך, מפתה את האדם לנסות לחקור את הפנים."

בשנת 1991 הודה סיידלר כי ביתו הראשון (בית רוז סיידלר) שנבנה מעץ, אף על פי שמגיני השמש פונים צפונה "הוא פגיע מדי לשינויי טמפרטורה. . . לא הערכתי במלואה את עוצמת השמש האוסטרלית". לפיכך, בהמשך הקריירה שלו, הוא שאף להשתמש בחומרים יציבים יותר מבחינה תרמית כמו בטון מזוין ולתת מענה לאקלים האוסטרלי על ידי שימוש נרחב בגגונים ובסוככי גשם מפוארים ומעוצבים על גורדי השחקים שלו (כמו מרכז ריברסייד, גרוסנבור פלייס, ו-QV1), מרפסות גדולות ומקורות בבתים שלו, כמו גם עיצוב הממקסם את מראות הנוף ואת ההנאה של מבט על החוץ מבפנים.

שיתוף פעולה עם אמנים חזותיים 
סיידלר שיתף פעולה באופן נרחב ונלהב עם אמנים חזותיים ביצירת הבניינים שלו. בעוד שבין האמנים ששיתפו עמו פעולה נמצאות דמויות מפורסמות או ראויות לציון כמו אלכסנדר קלדר, פרנק סטלה, לין אוצון, נורמן קרלברג, צ'ארלס או. פרי (השניים האחרונים היו לימים סטודנטים של יוזף אלברס), הלן פרנקנטלר, סול לוויט ורבים אחרים, ללא ספק החשוב ביותר מביניהם היה המנטור שלו יוזף אלברס. סיידלר כלל יצירות של אלברס - אולי האדם היחיד שהכי השפיע על פילוסופיית העיצוב שלו - במספר פרויקטים ובמיוחד במרכז MLC עם 'מחווה' לכיכר (שנרכש לאחר מכן על ידי קרן אלברס, והעיצוב האחרון שהוזמן על ידי אלברס 'היאבקות' בצד המזרחי של כיכר MLC). סיידלר גם איפשר בשנת 1966 את קיומה של תצוגת שטיחי קיר של לה קורבוזיה וויקטור וסרלי בלובי הקרקע של מגדל כיכר אוסטרליה - אשר הוחלפו בסוף שנת 2003 בציור קיר סול לוויט. סיידלר גם בחר ושילם עבור עבודות האמנות האוסטרליות שיישלחו בשנת 1977 לצרפת לקראת פתיחת שגרירות אוסטרליה בפריז בתחילת 1978. כפי שמעיד פול ברטיזאן בדברי ההספד שלו לסיידלר, יצירות אמנות אלה לא היו 'אמנות פלופ' גרידא; הן באמת תוכננו להשתלב במבנים ולהשלים את עיצובם: "ברבים מהפרויקטים שלו עבד סיידלר עם אמנים שעבודותיהם הפכו למרכיב מהותי בעיצובים שלו."

רשימת מבנים 

 1948–1950: בית רוז סיידלר, ווהרונגה (פרסומים קודמים מציינים את שם הפרבר טורמורה) (סידני)
 1949–1954 בית ג'וליאן רוז, ווהרונגה - פרסומים מוקדמים מכנים אותו - בית רוז, טוראמורה (סידני)
 1951–1953: בית מרקוס סיידלר, ווהרונגה (פרסומים מוקדמים מציינים את שם הפרבר טורמורה) (סידני)
 1950: בית מלר, קסטלקראג (סידני)
 1952–1954: בית ההוטר, טוראמורה (סידני) - מאז השתנה מאוד כך שכמעט ולא נותר דבר מעיצובו של סיידלר.
 1952–1954: בית איגלו, המכונה גם בית ויליאמסון, מוסמן (סידני)
 1952–1954 בית ת'רלו, בלייקהרסט (סידני)
 1954: בית בואדן, דיקין (קנברה)
 1957: בית הזכוכית, צ'טסווד (סידני)
 1959: מועדון באולינג קנברה דרום, גריפית' (קנברה) - (נהרס)
 1960: גני איתקה, מפרץ אליזבת (סידני)
 1961: בית התצוגה של גרימסון ורוז, פנאנט הילס (סידני) - (נהרס)
 1958–1961: מגדל בלוז פוינט, מקמהונס פוינט (סידני)
 1961: בית העץ, פנרית' (סידני) - רובו נהרס ושונה מאוד
 1961–1967: מגדל כיכר אוסטרליה, סידני
 1962: אכסניית סקי, ט'רדבו
 1963: בית מולר, נמל האקינג (סידני)
 1963–1965: דירות מפרץ רוטשסטרס (לימים נקראו "אקווריוס", מפרץ רוטשסטרס (סידני))
 1964–1967: דירות וועד הדיור של NSW, מלוני סנט איסטלייקס (סידני)
 1964–1968: מגורי קבוצת גרן, קנברה - (נהרס)
 1965–1968: מגורי קבוצת קמפבל, קנברה - (נצבע מחדש מאז לסירוגין בשחור לבן)
 1965–1966: דירות נופי לינקס, ארלווד (סידני)
 1965–1966: דירות ארלינגטון, אדגליף (סידני)
 1966–1967: בית הארי ופנלופה סיידלר, קילארה (סידני)
 1969–1970: דירות בתים משותפים, אקפולקו, מקסיקו
 1970–1974: בניין אדמונד ברטון (לשעבר "משרדי קבוצות סחר"), קנברה
 1971–1972: בית ג'יסינג, ווהרונגה (סידני)
 1971–1972: משרדים, רחוב מקלארן 41, צפון סידני (סידני)
 1972–1975: מרכז MLC, סידני
 1973–1977: שגרירות אוסטרליה, פריז, צרפת
 1973–1994: משרדים ודירות של הארי סיידלר, מילסונס פוינט (סידני)
 1978–1980: מרכז קראליקה (לשעבר "מרכז התרבות רינגווד") (עבר שינויים רבים שאינם של סיידלר), רינגווד (מלבורן)
 1978–1982: 72 דירות, ברואד ביץ' (חוף הזהב) - (מכונה כיום Broadbeach Waters)
 1979–1982: דיור הילסייד, כפר אוגוסטה, כוראלבין, קווינסלנד.
 1980–1984: בניין המועדונים בהונג קונג, מרכז הונג קונג
 1981–83198: בית מרסון, פאלם ביץ '(סידני)
 1982–1984: עיר מונאש (לשעבר "מרכז אזרחי ווברלי"), גלן וברלי (מלבורן)
 1982–1984: בית העירייה לייקוויו (לשעבר 'בתי קבוצת יארלומלה') יארלומלה (קנברה)
 1982–1988: גרוסוונור פלייס, סידני
 1983–1983: בית האנס, קמריי (סידני)
 1983–1986: מרכז ריברסייד, בריסביין
 1984–1989: רחוב קסטלריג 9 (לשעבר מרכז קפיטה), סידני
 1985: סדנת הסניף של גן האי, גן האי (סידני)
 1985–1989: רחוב ספרינג 1 (לשעבר "בית הצדף"), מלבורן
 1987: מלון הילטון, רחוב אליזבת', בריסביין
 1987–1991: QV1, פרת'
 1989–1991: בית המילטון, ווקלוז (סידני)
 1990: גלריית האמנות של מונאש (עם תוספות שאינן של סיידלר), וילארס היל (מלבורן החיצונית)
 1990–1998: דירות אופק (נקראו במקור דירות ABC), דארלינגהרסט (סידני)
 1993–1998: ווהנפארק נוי דונאו, וינה, אוסטריה
 1994–1995: בית מירס, בירשגרוב (סידני)
 1995–1996: בית גילהותרה, האנטרס היל (סידני)
 1995–0000: פרויקט מגדל גרולו, מלבורן (מעולם לא נבנה)
 1996–1998: משרדי רחוב אליזבת', סארי הילס (סידני) - בשימוש מועצת אוסטרליה
 1996–1999: בית ברמן (שפורסם במקור בשם "בית בדרום הרמות", משנת 2010 משווק על ידי בעלים חדשים כמקום לינה בשם "בית סיידלר") ג'ואדג'ה, ניו דרום ויילס
 1996–2002:הוכהאוס ניאו דונאו, וינה, אוסטריה
 1999–2004: דירות קוב, סידני
 1999–2005: כיכר ריפאריאן, בריסביין
 1999–2000: אולם התצוגה של ARCA, פרת'
 2001–2006: מגדל מריטון, סידני
 2001–2003: דירות צפון, סידני
 2001–2007: המרכז הימי של איאן ת'ורפ (לשעבר "המרכז הימי של אולטימו"), אולטימו, סידני
 2004–2009: גלים על המילטון, בתי פרברים, אי המילטון, קווינסלנד.
 2004-2009: בניין אליאנס פרנסס, סידני - (העיצוב המסחרי והציבורי האחרון שלו)

עיטורי כבוד 
 1951, 1967, 1981, 1983, 1991 מדליית סר ג'ון סולמן
 1965, 1966, 1967, 1999 פרס וילקינסון
 1966: מלגת כבוד מטעם המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA)
 1967: פרס העיצוב האזרחי
 1968: ציון לשבח פאן-פסיפי מטעם המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA)
 1976: מדליית זהב של המכון האוסטרלי המלכותי לאדריכלים (RAIA)
 1984: חבר באקדמיה לארכיטקטורה, פריז
 1984: חבר כבוד באגודת האמנים הגרפיים של אוסטריה (Künstlerhaus)
 1985, 1987, 1989, 1991, 1992, 2001 תוארי כבוד שונים מטעם המכון האוסטרלי המלכותי לאדריכלים (RAIA)
 1985: אזרחות כבוד באוסטריה
 1987: עמית מסדר אוסטרליה (AC) (דרגת הכבוד הגבוהה ביותר באוסטרליה)
 1990: מדליה זהב של העיר וינה
 1992: קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE)
 1996: מדליית זהב מטעם המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA)
 1996: העיטור האוסטרי למדע ואמנות
 2002: תג זהב לאות כבוד מטעם העיר וינה
 2004: אות כבוד לגורדי שחקים בינלאומיים של העיר פרנקפורט בשל "דירות קוב" בסידני

גלריה

ספרות

מאת הארי סיידלר 
 "בתים, פנים, פרויקטים" (1954) פרסומים כללים קשורים, סידני. הודפס מחדש בשנת Horwitz, Sydney 1959 (אזל מהדפוס)
 "מעצר: יומניו של הארי סיידלר מאי 1940 - אוקטובר 1941", אלן ואונווין, סידני 1986; אונווין היימן 1987, , בשיתוף פעולה עם ג'ניס ווילטון, ג'ודית ווינטניץ (אזל מהדפוס)
 "הסיור הגדול, טיול בעולם בעין אדריכל", Taschen 2004,  (אנגלית, 704 עמודים). מהדורות בשפות אחרות.

אודות הארי סיידלר 
 ריינר בנהאם (מבוא): "הארי סיידלר 1955/63: בנייני בתים ופרויקטים" (1963) הורוביץ, סידני; פריל, פריז; שונא, שטוטגרט (טקסט אנגלי, צרפתי וגרמני) (אזל מהדפוס)
 פיטר בלייק: "אדריכלות לעולם החדש: יצירתו של הארי סיידלר", סידני 1973, 
 פיטר בלייק: "הארי סיידלר - שגרירות אוסטרליה פריז." "שגריר ד'אוסטרלי, פריז", סידני 1979, 
 פיליפ דרו: "שני מגדלים." "הארי סיידלר, כיכר אוסטרליה", MLC-Center, 1980, 
 קנת פרמפטון: "הארי סיידלר, ריברסייד סנטר", הורביץ גרהאם, סידני / קארל קראמר, שטוטגרט, 1988, 
 קנת פרמפטון, פיליפ דרו: "הארי סיידלר: ארבעה עשורים של אדריכלות", התמזה והדסון, 1992,  (לא נדפס)
 דניס שארפ (הקדמה): "הארי סיידלר: עבודות נבחרות ועכשוויות", "אדריכל המאסטר", סדרה III, הוצאת תמונות 1997,  (לא נדפס)
 אליס שפיגלמן : "חייו של הארי סיידלר", ברנדל ושלזינגר 2001, 
 כריס הבל (הקדמה): "הארי סיידלר - בתים ועיצוב פנים", כרך 1 (1948–1970) וכרך 2 (1970–2000), הוצאת תמונות, מולגרב (מלבורן) 2003, (כרך 1) , (כרך ב ') , סט  (אזל מהדפוס)
 וולפגנג "פסטר" : "הארי סיידלר, וואהנפארק נוי דונאו וינה", פרסטיל 2002, 
 ולדימיר בלוגולובסקי: "הארי סיידלר": Lifework, Rizzoli, 2015.  ISBN   978-0-8478-4228-5
 (סרט) "מוזיקה קפואה: בית רוז סיידלר ופועלו של הארי סיידלר" (2004) (22 דקות) - הוקרן מוקרן ברצף בבית רוז סיידלר במהלך שעות הפתיחה.

קישורים חיצוניים 

 
 solo arquitectura - הארי סיידלר
 
 Harry Seidler: Innovative modernist architect, The Independent, 14 March 2006
 יצירות הארי סיידלר
 628.314 אתר יום "ראשון"  - תיעוד "פירוק הארי" ששודר בתאריך 11 באוקטובר 1998
 אוסף הארי סיידלר - הספרייה הממלכתית של NSW
 הארי סיידלר בזיכרון
 הארי סיידלר סרט ההרצאות המאויר  "אדריכלות המגיבה לטבע" (1993) - על מועדון הונג קונג ומרכז הקפיטה

הערות שוליים 

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
מסדר אוסטרליה: עמיתים
אדריכלים מודרניסטים
באוהאוס
אדריכלים יהודים אוסטרים
וינה: אישים
אדריכלים אוסטרלים
יהודים אוסטרלים
אוסטרלים שנולדו ב-1923
אוסטרלים שנפטרו ב-2006
בוגרי אוניברסיטת מניטובה