ג'יל לפור

ג'יל לפור (באנגלית: Jill Lepore; נולדה ב-27 באוגוסט 1966) היא היסטוריונית ומסאית אמריקאית. היא פרופסור להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת הרווארד וכותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005. היא כותבת על היסטוריה אמריקאית, משפטים, ספרות ופוליטיקה.

מאמריה וסקירותיה הופיעו גם ב"ניו יורק טיימס", "ב-The Times Literary Supplement", ב-"The Journal of American History" , ב-"Foreign Affairs", בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת ייל, "אמריקן סקולר" וב-"American Quarterly" . שלושה מספריה מקורם במאמרים ב"ניו יורקר": "אחוזת האושר: היסטוריה של חיים ומוות" (2012), מועמד למדליית קרנגי למצוינות בתחום הסיפורת; "סיפורה של אמריקה: מאמרים על מקורותיה של אמריקה" (2012), ברשימה המקוצרת לפרס הספרות PEN לאמנות המסה; ו"הלבן בעיניהם: המהפכה של מסיבת התה והקרב על ההיסטוריה האמריקאית" (2010). ספרה "ההיסטוריה הסודית של וונדר וומן" (2014) זכה בפרס ספר ההיסטוריה האמריקני לשנת 2015.

ראשית חייה והשכלתה 
לפור נולדה וגדלה במערב בוילסטון, עיירה קטנה מחוץ לווסטר שבמסצ'וסטס. אביה היה מנהל חטיבת ביניים ואמה הייתה מורה לאמנות. לפור החלה את לימודיה במכללה עם מלגה של חיל ההכשרה לקציני מילואים (ROTC) באוניברסיטת טאפטס, ולמדה מתמטיקה כמקצוע ראשי. היא עזבה את ROTC ושינתה את המקצוע הראשי לאנגלית.

לאחר לימודיה עבדה לפור כמזכירה בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד. היא למדה לתואר שני בתרבות אמריקאית באוניברסיטת מישיגן בשנת 1990 וכן לתואר דוקטור בלימודי אמריקה באוניברסיטת ייל בשנת 1995, שם התמחתה בהיסטוריה של ראשית ארצות הברית.

קריירה 
לפור לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו מ-1995 ובאוניברסיטת בוסטון החל מ-1996. היא החלה ללמד בהרווארד בשנת 2003. בשנת 2008 פרסמה רומן היסטורי, "נקודת עיוורון" (Blindspot), שנכתב עם ג'יין קמנסקי, אז פרופסורית להיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס ולימים פרופסורית להיסטוריה ומנהלת קרן פורציימר בספריית שלזינגר באוניברסיטת הרווארד. השתיים הקימו כתב עת מקוון להיסטוריה בשם Common-place. לפור היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, שם היא מלמדת היסטוריה פוליטית אמריקאית.

לפור אוספת ראיות היסטוריות המאפשרות ללמוד ולנתח תהליכים והתנהגויות פוליטיות. מאמריה הם היסטוריים ופוליטיים כאחד. מדבריה: "ההיסטוריה היא אמנות הטיעון לגבי העבר על ידי סיפורו של סיפור העומד במבחן הראיות".

לפור כותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005.

משנת 2011 עד 2013 הייתה לפור חוקרת אורחת של האגודה פי בטא קפא. היא הרצתה את הרצאת תיאודור ה' וייט על עיתונות ופוליטיקה בבית הספר על שם קנדי לממשל בהרווארד (2015), את הרצאת ג'ון ל' הטפילד במכללת לאפייט (2015), את ההרצאה לכבוד לואיס וולפול באוניברסיטת ייל (2013), הרצאה לזכר ג'ואנה ג'קסון גולדמן בספריית העיר ניו יורק (2012), הרצאת קפרד בוילנובה (2011), הרצאת סטאפורד-ליטל באוניברסיטת פרינסטון (2010) ועוד. היא נשיאת אגודת ההיסטוריונים האמריקאים ומפקחת אמריטוס ב"גלריית הדיוקנאות הלאומית של הסמית'סוניאן". היא הייתה יועצת ותורמת לפרויקטים תיעודיים וציבוריים.

חיים אישיים 
לפור גרה בקיימברידג' עם בעלה ושלושת בניה.

פרסים וכבוד 
 1999: פרס בנקרופט עבור ספרה "שם המלחמה".
 1999: פרס ראלף וולדו אמרסון מטעם אגודת פי בטא קפא עבור ספרה "שם המלחמה".
 1999: פרס ברקשייר עבור "שם המלחמה".
 פרס אניספילד-וולף לשנת 2006 על ספרה העיוני "שריפת ניו יורק".
 2006: מועמדת לפרס פוליצר בתחום ההיסטוריה על ספרה "שריפת ניו יורק".
 2012: פרס שרה ג'וזפה הייל.
 2013: מועמדת לפרס פן/דיאמונשטיין-שפילפוגל לאמנות כתיבת המסה 
 2013: מועמדת לפרס הספר הלאומי לספרות על ספרה "ספר הדורות" (Book of Ages).
 2013: מועמדת למדליית אנדרו קרנגי להצטיינות בתחום העיון על ספרה "אחוזת האושר"
 2014 עמיתה נבחרת לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
 2014 פרס מארק לינטון להיסטוריה על ספרה "ספר הדורות: חייה ודעותיה של ג'יין פרנקלין".
 פרס ספר ההיסטוריה האמריקני לשנת 2015 על ספרה "ההיסטוריה הסודית של וונדר וומן".
 פרס ג'ון פ' מקגוורן לשנת 2016 (אמנויות ומדעי הרוח), קרן מועדון קוסמוס.
 מועמדת לפרס פוליצר לשנת 2019 בתחום הביקורת.

ראו גם 
 היסטוריה פופולרית

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים 

 
 ג'יל לפור, אתר אוניברסיטת הרווארד
 ארכיון טור ב"ניו יורקר"

הערות שוליים 

היסטוריוניות אמריקאיות
סגל ניו יורקר
סגל אוניברסיטת בוסטון
סגל אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו
סגל אוניברסיטת הרווארד
בוגרות אוניברסיטת טאפטס
בוגרי אוניברסיטת טאפטס
בוגרות אוניברסיטת מישיגן
בוגרי אוניברסיטת מישיגן
בוגרות אוניברסיטת ייל
בוגרי אוניברסיטת ייל
נשים זוכות פרסים: מדע וטכנולוגיה
אמריקאיות שנולדו ב-1966
אמריקאים שנולדו ב-1966