Rage Against the Machine (אלבום)

Rage Against the Machine הוא אלבומם הראשון של להקת רייג' אגאינסט דה משין. זהו אחד מאלבומי הראפ מטאל הראשונים מסוגם, והוא הוקלט בצורת סטריאו כך שקיים "משחק" בין הצלילים באוזניות. האלבום גם מכיל מספר רב של טכניקות גיטרה שהמציא טום מורלו והפכו לפופולריות בהמשך, ובכלל הגיטרה משחקת תפקיד משמעותי ביותר בשירי האלבום.

רקע 
את השירים לאלבום פרסמה הלהקה כבר לפני יציאת האלבום, חלק כסינגלים וחלק יצאו באלבום דמו שמכיל גרסאות ראשוניות בהקלטה במצב גרוע, שגם הוא נקרא rage against the machine. בתקופה זו הלהקה האמריקאית הצעירה רייג' אגאינסט דה משין עוד התנסתה בעשיית המוזיקה ולכן השירים מנסים מספר טכניקות ראשוניות שלאחר מכן כבר הפכו למזוהות עם הלהקה באלבום "evil empire" כמו 'דאבל באסים' (מכה כפולה על תוף הבס) ששימשה כמעברים בשיר "fistful of steel" או טכניקת הנגינה החדשנית של טום מורלו ובה הוא מבצע מספר מהלכים פורצי דרך עם הגיטרה כמו למשל טכניקת ה'רפרור' שמיוחסת לו. במהלך 'רפרור' שכזה מעלה מורלו את אצבעותיו אל המיתרים הגבוהים של הגיטרה ונותן כמה צלילים מהירים שעושים קול הדומה לצליל טלפון. האלבום עוסק בעיקר בפוליטיקה, ורובם הגדול של השירים (למעט השיר הרביעי באלבום "settle for nothing" שעוסק בסבל האישי שחווה זאק דה לה רוחה) עוסק בהתנהלות לא טובה מצד הממשל האמריקאי, שירי מחאה נגד אלימות ומלחמות, הצביעות של הממשלה ומערכת החינוך. למשל השיר "take the power back" שמופיע שלישי באלבום עוסק בסיבות שבגללן על הצבא, לדעת הלהקה, להחזיר את החיילים האמריקנים מסוריה.

עטיפת האלבום 
בעטיפת האלבום תצלום של "הקרבתו העצמית" של טיק קואנג דוק, נזיר בודהיסטי וייטנאמי בסייגון בשנת 1963, שבה הוא הדליק ושרף את עצמו. הנזיר מחה על ממשלתו של הנשיא נו דין דיים על דיכוי הדת הבודהיסטית. התצלום משך תשומת לב בינלאומית ושכנע את נשיא ארצות הברית, ג'ון פ. קנדי, לסגת מהתמיכה בממשלתו של נו דין דיים. הצילום צולם על ידי כתב סוכנות הידיעות AP, מלקולם בראון; תצלום דומה זכה בפרס צילום העיתונות העולמית בשנת 1963. הלהקה הזדהתה עם מטרותיו של טיק קואנג דוק, והאלבום מעביר מסר פוליטי מובהק, ולכן התצלום שימש נאמנה את האלבום. תמונתו המלאה של טיק קואנג דוק הופיעה על עטיפת האלבום במקור, ואילו מאוחר יותר היא נחתכה כך שרק דוק יופיע בה.

ביקורות ודירוגים 

מגזין Q סיכם את האלבום כ"תיעוד של גישה ואנרגיה אמיתיים", ואף מבקר המגזין 'לוס אנג'לס טיימס', רוברט הילברן, תיאר זאת כ"ביכורה בולטת, מודעה פוליטית" והוסיף כי דה לה רוחה "כוכב המשלב על הבמה כריזמה דמוית בוב מארלי, ונותן ראפ בסגנון צ'אק די'- והמוזיקה עצמה קשוחה ובלתי נלאית כמו אונסיו". רוברט כריסטגאו התרשם מעט פחות מהאלבום וסיכם אותו כ"מטאל לאוהבי הראפ ושונאי אופרה". הסוקר מטעם האתר AllMusic, אדוארדו ריבדביה, כתב בסקירה רטרוספקטיבית, "זה היה האלבום הראשון שמזג בהצלחה את הצלילים השונים לכאורה של ראפ ומטאל", הוא גם שיבח את ה"חרוזים משמעותיים והרשעה טעונה רגשית" שכינה אותו "חיוני".

בשנת 2001, מגזין Q הציב את Rage Against the Machine כאחד מחמישים האלבומים הכבדים בכל הזמנים. האלבום כלול בספר '1001 אלבומים שאתה חייב לשמוע לפני שתמות' בשנת 2012, האלבום דורג כמספר 365 ברשימת מגזיני הרולינג סטון של 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים ומספר 24 ברשימת המגזין "100 אלבומי המטאל הגדולים בכל הזמנים". רדיו "BBC 1 DJ Zane Lowe" הבריטי כינה את Rage Against the Machine כאחת מארבע 'יצירות מופת', והאהוב עליו, ב־2 בדצמבר 2008. באוקטובר 2011 דורג Rage Against the Machine מספר חמש ברשימת עשרת אלבומי הגיטרה של מגזין "וורלד" העולמי בשנת 1992.

דיסקוגרפיה

קישורים חיצוניים 

אלבומי בכורה מ-1992
אלבומי מטאל
אלבומי היפ הופ