ז'וזף דה מסטר

ז'וזף-מארי, הרוזן דה מֶסְטְר (בצרפתית: Joseph-Marie, comte de Maistre, 1 באפריל 1753 – 26 בפברואר 1821) היה פילוסוף, סופר, פרקליט ודיפלומט בן סאבויה, אשר דגל במונרכיזם ובהיירארכיה חברתית נוקשה בשנים שלאחר המהפכה הצרפתית. על אף קשריו האישיים והאינטלקטואליים ההדוקים עם צרפת, מסטר היה כל חייו נתין של ממלכת סרדיניה, שבה שירת כשׂר, סנאטור ושגריר. מסטר היה דמות מפתח באנטי-נאורות, וראה במונארכיה את צורת השלטון היציבה היחידה, והמוסד היחיד שעונה לרצונו של האל. הוא קרא להשיב את בית בורבון לכס המלכות בצרפת, ותמך בהחלת סמכות האפיפיור גם בענייני חול. הוא טען שהדחייה הרציונליסטית של הנצרות היא האחראית הישירה לאנדרלמוסיה ולשפיכות הדמים שהביאה איתה המהפכה הצרפתית.

ביוגרפיה
מסטר נולד בשנת 1753 בשאמברי בדוכסות סאבויה, שבאותה עת הייתה חלק מממלכת פיימונטה-סרדיניה שנשלטה על ידי בית סבויה. משפחתו הייתה ממוצא צרפתי ואיטלקי. אחיו הצעיר גזבייה (Xavier) היה קצין בצבא וסופר פופולרי (בעברית ראה אור מפרי עטו הספר "מסע סביב חדרי"). מסטר התחנך קרוב לוודאי אצל נזירים ישועים. אחרי המהפכה הוא היה למגינם הנלהב של הישועים, ונטה יותר ויותר לייחס את רוח המהפכה לאויביהם המסורתיים, הינסניסטים. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת טורינו ב-1774, הוא הלך בעקבות אביו, הרוזן פרנסואה-גזבייה דה מסטר, והיה לסנאטור ב-1787.

מסטר היה חבר בלשכה המקומית של הבונים החופשיים בשאמברי מ-1774 עד 1790, ובתחילה דגל ברפורמה פוליטית בצרפת ותמך בנסיונותיהם של המגיסטראטים בפרלמנים בצרפת לאלץ את המלך לואי ה-16 לכנס את אספת המעמדות. מאחר שהיה בעל-אדמות בצרפת, הוא היה רשאי להצטרף לאספה, ויש כמה ראיות לכך שהוא שקל את האפשרות. אבל מסטר נבהל ונרתע מהחלטתה של האספה למזג את האצולה, הכמורה ופשוטי העם לגוף מחוקק יחיד שנהפך לאספה המכוננת. לאחר ליל 4 באוגוסט 1789, הוא הפך למתנגד נחרץ של המאורעות בצרפת.

מסטר נמלט משאמברי כאשר כבש אותה צבא המהפכה הצרפתי, אבל לא הצליח למצוא משרה בחצר המלכות בטורינו וחזר לצרפת כעבור שנה. לאחר שהגיע למסקנה כי אין באפשרותו לתמוך במשטר הצרפתי עקר מסטר שנית, הפעם ללוזאן בשווייץ; שם הוא דן בפוליטיקה ובתאולוגיה בסלון של מאדאם דה סטאל והחל את הקריירה שלו כסופר אנטי-מהפכני. הוא חיבר בין השאר את Lettres d'un Royaliste Savoisien ("מכתביו של מלוכן בן סבויה", 1793), Discours à Mme. la Marquise Costa de Beauregard, sur la Vie et la Mort de son Fils ("מאמר עבור מאדאם המרקיזה קוסטה דה בורגאר על חייו ומותו של בנה", 1794), ו-...Cinq paradoxes à la Marquise de Nav ("חמישה פרדוקסים למרקיזה מנאוו...", 1795).

מלוזאן עבר מסטר לוונציה וממנה לקליארי, לשם העביר מלך פיימונטה-סרדיניה את חצרו ואת הממשל אחרי שצבא צרפת כבש את טורינו ב-1798. היחסים בין מסטר לבין החצר בקליארי לא היו תמיד קלים. ב-1802 הוא נשלח לסנקט פטרבורג ברוסיה כשגריר בחצרו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. תחומי אחריותו הדיפלומטיים לא היו מרובים, והוא היה לחבר קבוע ואהוב בחוגים אריסטוקרטיים; הוא המיר כמה מחבריו לנצרות הקתולית, וכתב שם כמה מכתביו המשפיעים ביותר בתחום הפילוסופיה המדינית. הבחנותיו של מסטר על החיים ברוסיה, המופיעות בזכרונותיו הדיפלומטיים ובמכתביו האישיים, היו בין המקורות ששימשו את טולסטוי כשכתב את "מלחמה ושלום".

לאחר תבוסתו של נפוליאון והשבת פיימונטה וסאבויה לידי בית סאבויה במסגרת קונגרס וינה, מסטר חזר ב-1817 לטורינו ושימש שם כמגיסטראט ושר עד מותו. הוא מת ב-26 בפברואר 1821, ונקבר בכנסייה הישועית של הקדושים המעונים (Chiesa dei Santi Martiri).

עמדות פילוסופיות ומדיניות
בספרו Considérations sur la France ("הרהורים על צרפת", 1797) טען מסטר כי לצרפת שליחות אלוהית בתור המכשיר העיקרי של הטוב והרע עלי אדמות. הוא פירש את המהפכה הצרפתית כמאורע מטעם ההשגחה העליונה, שבו המונארכיה, האריסטוקרטיה ו"המשטר הישן" באופן כללי, תחת שיפנו את השפעת התרבות הצרפתית לטובת המין האנושי כולו, קידמו את הדוקטרינות האתיאיסטיות של הפילוסופים בני המאה ה-18. לטענתו, פשעיו של שלטון הטרור היו התוצאה המתבקשת של מחשבת הנאורות, והעונש האלוהי עליה.

בחיבורו הקצר Essai sur le Principe Générateur des Constitutions Politiques et des Autres Institutions Humaines ("מסה על העיקרון המחולל של חוקות מדיניות ושל מוסדות אנושיים אחרים", 1809) טען מסטר כי חוקות אינן תולדה של תבונת האדם, אלא מקורן באלוהים, אשר מביא להבשלתן בהדרגה. לאחר שהוציא לאור ב-1816 את התרגום לצרפתית, מעשה ידיו, למאמרו של פלוטרכוס "על עיכוב הצדק האלוהי בהענשתם של החוטאים", פרסם מסטר ב-1819 את הספר Du Pape ("על האפיפיור"), הניסוח השלם ביותר של תפיסתו הסמכותנית ביחס לפוליטיקה.

על פי מסטר, כל ניסיון להצדיק את הממשל באמצעות טעמים מקומיים אינו יכול אלא להוביל לוויכוחים ללא פתרון על הלגיטימיות והכדאיות של כל ממשל קיים, ומכך בהכרח ינבעו אלימות ואנדרלמוסיה. לפיכך, טען מסטר, הממשל חייב להיות מבוסס על יסודות משכנעים, אך לא רציונליים, אשר לנתינים אסור להרהר אחריהם. מסטר המשיך וטען כי הסמכות בפוליטיקה צריכה להיגזר מן הדת, ושבאירופה הסמכות הדתית הזו מקורה, בסופו של דבר, באפיפיור.

החידוש בכתיבתו של מסטר לא היה בהגנה על זכויות הדת והמונארכיה כשלעצמה, אלא בטיעוניו בנוגע לצורך המעשי שהסמכות האחרונה תהיה שייכת לאינדיבידואל המסוגל לפעולה מכריעה, כמו גם באופן שבו ניתח את הבסיס החברתי ללגיטימיות של הסמכות הזו. במילותיו שלו, כשנאם בפני קבוצה של אצילים צעירים שהיגרו מצרפת, "עליכם לדעת כיצד להיות מלוכנים. בעבר זה היה אינסטינקט, אבל כיום זהו מדע. עליכם לאהוב את הריבון כפי שאתם אוהבים את הסדר, בכל כוחותיו של השכל". ניתוח בעיית הסמכות והלגיטימיות שלה אצל מסטר מקדים ומבשר כמה מן הסוגיות שהעלו סוציולוגים מוקדמים כמו אוגוסט קונט וקלוד-אנרי דה סן-סימון.

נוסף להתכתבויותיו הענפות, מסטר השאיר אחריו שני ספרים שראו אור לאחר מותו. Soirées de St. Pétersbourg ("ערביות סנקט פטרבורג", 1821) הוא תיאודיציה בצורת דיאלוג אפלטוני, שבה טוען מסטר כי הרע קיים בגלל מקומו בתוכנית האלוהית, שלפיה הקרבתם של חפים מפשע מחזירה את בני האדם אל האלוהים באמצעות מחיית חטאיהם של העבריינים. מסטר רואה זאת כחוק של ההיסטוריה האנושית, חוק שהוא ודאי כשם שהוא מסתורי. Examen de la Philosophie de Bacon ("בחינת הפילוסופיה של בייקון", 1836) הוא ביקורת על הגותו של פרנסיס בייקון, אשר מסטר ראה בו את שורש-כל-רע של החשיבה הנאורה ההרסנית.

מורשתו

לצד המדינאי והפילוסוף הבריטי אדמונד ברק, מסטר נחשב לעיתים קרובות כאחד ממייסדי השמרנות האירופית; אבל מאז המאה ה-19 סר חינה של השמרנות הסמכותנית והדתית בנוסח מסטר, והשפעתה ירדה בהשוואה לשמרנות הליברלית יותר של ברק. על כל פנים, הודות לכישרונו של מסטר כסופר וכמתפלמס היה לו תמיד קהל קוראים. לדוגמה, כך כתב עליו מת'יו ארנולד, המבקר רב-ההשפעה בן המאה ה-19, כשהשווה בין סגנונו של מסטר לזה של ברק:

האנציקלופדיה הקתולית (מהדורת 1910) מתארת את סגנון הכתיבה שלו כ"חזק, מלא חיים, ציורי" ומוסיפה ש"החיוּת שלו ומזגו הטוב משככים את הנימה הדוגמטית שלו. הוא ניחן בפשטות נהדרת בהצגת הנושאים, בדייקנות בדוקטרינה שלו, ברוחב השכלתו ובעוצמה דיאלקטית". אלפונס דה למרטין, הגם שהיה מתנגדו הפוליטי, העריץ את הפרוזה המרהיבה שלו, ואמר:

עם מעריציו של מסטר נמנה המשורר שארל בודלר, שתיאר את עצמו כתלמידו וטען כי מסטר הוא שלימד אותו כיצד לחשוב. ג'ורג' סיינסברי כינה אותו "ללא ספק אחד מגדולי ההוגים והסופרים של המאה השמונה-עשרה". נודעה למסטר השפעה עזה גם על שארל מוראס, האנטישמי והמלוכן, ועל תנועת אקסיון פרנסז הקונטרה-רבולוציונרית שהנהיג.

על פי קרולינה ארמנטרוס, כתביו של מסטר השפיעו לא רק על הוגי דעות מדיניים שמרניים, אלא גם על הסוציאליסטים האוטופיים. סוציולוגים מוקדמים כמו אוגוסט קונט וקלוד-אנרי דה סן-סימון הזכירו בכתביהם במפורש את השפעתו של מסטר על האופן שבו הבינו את מקורות האחדות החברתית והסמכות הפוליטית. ישעיה ברלין דן במסטר בכמה מכתביו, וב"שישה אויבים של החירות האנושית" הוא מקדיש לו מסה שבה הוא קובע כי מסטר הקדים את זמנו ובישר את עלייתם של המשטרים הטוטאליטריים במאה העשרים.

כתביו

 Nobilis Ioseph Maistre Camberiensis ad i.u. lauream anno 1772. die 29. Aprilis hora 5. pomeridiana (1772) – עבודת הדוקטורט של מסטר, שמורה באוניברסיטת טורינו.
 Éloge de Victor-Amédée III (Chambéry, 1775)
 Lettres d'un royaliste savoisien à ses compatriotes (1793)
 Étude sur la souveraineté (1794)
 De l'État de nature, ou Examen d'un écrit de Jean-Jacques Rousseau (1795)
 Considérations sur la France (London [Basel], 1796)
 Intorno allo stato del Piemonte rispetto alla carta moneta (Turin, Aosta, Venice, 1797–1799)
 Essai sur le Principe Générateur des Constitutions Politiques, 1814, [1st. Pub. 1809]
 Du Pape 1819.
 De l'Église Gallicane, édit. Rodolphe de Maistre, 1821.
 Les Soirées de Saint-Pétersbourg ou Entretiens sur le Gouvernement Temporel de la Providence, édit. Rodolphe de Maistre, 1821.
 Lettres à un Gentilhomme Russe sur l'Inquisition Espagnole, édit. Rodolphe de Maistre, 1822.
 Examen de la Philosophie de Bacon, où l'on Traite Différentes Questions de Philosophie Rationnelle édit. Rodolphe de Maistre, 1836.
 Lettres et Opuscules Inédits du Comte Joseph de Maistre édit. Rodolphe de Maistre, Paris, 1853.
 Mémoires Politiques et Correspondance Diplomatique, édit. Albert Blanc, Paris, 1859.

לקריאה נוספת
 ז׳וזף דה-מסטר – נגד רוסו: פרק ראשון – על ריבונות העם (מצרפתית: רותם עטר), דחק, כרך ו, 2016. 
 ז׳וזף דה מסטר – על טבע הריבונות באופן כללי (מצרפתית: שירן בק), דחק, כרך טז, 2023.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

פילוסופים של המאה ה-19
פילוסופים צרפתים
צרפתים חברי הבונים החופשיים
תאורטיקנים במדע המדינה
דיפלומטים
בוגרי אוניברסיטת טורינו
ילידי 1753
נפטרים ב-1821