ה"א המגמה

בדקדוק העברי ה"א המגמה היא מוספית מסוג סופית שמציינת יעד או מגמה. המורפמה נוספת לרוב למילים המציינות כיוון (ימינה־שמאלה, צפונה־דרומה, אחורה־קדימה), מקומות מופשטים (החוצה־פנימה) ואף מקומות מוגדרים (ארצה, הביתה, העירה). במקרא ה"א המגמה מתווספת גם בשמות מקומות כגון ירושלימה, מצרימה (ראו להלן). השימוש בה דומה לשימוש במילות היחס אל/ל־, ואפשר להחליף בין שתי הצורות (ולפיכך אפשר לראות בה מעין יחסה):

"לפנות ימינה = לפנות לימין", "חזרתי הביתה = חזרתי אל הבית",  (),  ().

בשונה מהה"א המציינת נקבה (גדולה, אכלה, מילה) הנהגית במלרע, בכל מילה שהה"א בה היא ה"א המגמה ההגייה מלעילית.

ה"א המגמה נזכרת לראשונה בספרות התנאית:

שימוש

ה"א המגמה בשמות מקומות
בתנ"ך השימוש בה"א המגמה בשמות מקומות רגיל ונפוץ: מצרימה, ירושלימה,  בבלה, צרפתה.

בעברית החדשה לא מקובל שימוש כזה, אך בתחילת תחיית העברית מתועדים שימושים דומים. למשל בתרגיל "מודה אני לשחקן" שכתב ז׳בוטינסקי בשביל להקת תא"י מופיע:

בשיר "בואי לאילת", שכתב ירון לונדון ושר ליאור ייני, מופיע באחת השורות המשפט 

בימינו יש שמות יישובים שה"א המגמה מצורפת אליהם לכתחילה: נֵס צִיּוֹנָה (נס לציון), יָטְבָתָה (ליטבת).

דוברים רבים נוקטים מבנה מעין זה גם לשמות ערים המכילים נסמך וסומך. תל אביב ← "תל אביבה". אף על פי כן ה"א המגמה באה במקרא בנסמך ולא בסומך (), ולפיכך ציון המגמה בדרך המקרא הוא תִּלָּה אָבִיב.

גיבוב מילות יחס בצורות עם המגמה
כאמור, לה"א המגמה יש משמעות דומה למשמעות מילות היחס ל־ ואל, ולכן אין צורך לצרף אותן לצורות אלו (וכך גם את מילות היחס ב־ מ־ או מן. השוו: מימינה – מלימין). עם זאת, לעיתים, מילות יחס מיותרות מצורפות לצורות שכבר יש בהן ה"א המגמה, מתוך חוסר הבנה שהצורות כבר מציינות כיוון, וגם בעקבות שימוש רב בהן ושחיקת משמעותן. תהליך זה נקרא גיבוב, והוא מתועד הן בעברית המקראית הן בעברית החדשה.

הדוגמה הבולטת ביותר לתהליך כזה היא הצורות לְמַעְלָה, לְמַטָּה. הצורות "מעלה" ו"מטה" מכילות את ה"א המגמה וציינו במקורן כיוון, אך מרוב שימוש בהן היו הצורות "למעלה" ו"למטה" לנפוצות יותר במקרא לעומת נרדפותיהן מַעְלָה, מַטָּה ומִמַּעַל.

יש במקרא גם צורות מגובבות חריגות: לַצָּפוֹנָה () לַנֶּגְבָּה (באותו פסוק), ולַמִּזְרָחָה (), ובספרות חז"ל יש מִמַּעֲרָבָה, מִחוּצָה לָאָרֶץ ועוד.

לא תמיד שימוש רב גורם לגיבוב. למשל, הצורה שָׁמָּה רגילה במקרא גם במשמעות לְשָׁם: "אִמָּלְטָה נָּא שָׁמָּה" (), וגם במשמעות "שָׁם": "שָׁמָּה קָבְרוּ אֶת אַבְרָהָם וְאֵת שָׂרָה אִשְׁתּוֹ" (), אך עם זאת, לא מצוי "לְשָׁמָּה".

כיום יש שנוקטים לְהֵנָּה (במקום הֵנָּה, לְכָאן או לְפֹה), מֵאָחוֹרָה (במקום מֵאָחוֹר), מִקָּדִימָה (במקום לְפָנִים), ובצורות לְמַעְלָה ולְמַטָּה (שבעצמן מגובבות) נוצר עוד גיבוב – לִלְמַעְלָה, לִלְמַטָּה.

גיבוב דומה מופיע גם במילים שאין בהן ה"א המגמה: "מִמִּזְּמַן", "מִמִּקֹּדֶם", "מִמִּתַּחַת", "כְּכָזֶה", "כְּכָאֵלֶּה", "כְּכִמְעַט", "לְלִפְנֵי".

לקריאה נוספת
 שמה במשמעות שם באתר האקדמיה ללשון העברית.

הערות שוליים

דקדוק עברי