דימום מוחי

דימום מוחי (באנגלית: intracerebral hemorrhage) הוא סוג של דימום תוך-גולגולתי המתרחש בתוך רקמת המוח ו/או  בחדרי המוח.

דימום מוחי מתרחש בקרב 2.5 לכל 10,000 אנשים בקירוב מדי שנה. התדירות גבוהה יותר אצל גברים ואנשים מבוגרים באוכלוסייה. 44% מהמקרים של אלה שנפגעו מתו בתוך כחודש. כמו כן, רק 20% מהמקרים מצליחים להתגבר ולחזור לשגרת חיים רגילה. המקרים הראשונים בהיסטוריה סווגו והוגדרו בשנת 1823 לשני סוגים עיקריים: דימום ואי זרימת דם מספקת.

סימנים וסימפטומים 
לסובלים מדימום מוחי יש תסמינים המעידים על הפגיעה באזור של המוח שניזוק מהדימום. תסמינים אחרים מצביעים על עלייה בלחץ התוך-גולגולתי שנגרם על ידי הפעלת לחץ של מסה גדולה על המוח. בנוסף, התסמינים יכולים לכלול כאב ראש, חום, חולשה חד צדדית, הקאות, פרכוסים, ירידה ברמת ההכרה ונוקשות בצווארלעיתים קרובות הסימפטומים עלולים להחמיר במשך הזמן.דימום מוחי לעיתים קרובות מאובחן בטעות כמו דימום מוחי תת-עכבישי בשל הדמיון הרב בתסמינים בניהם. כאב ראש חמור ואחריו הקאה היא אחד הסימפטומים המשותפים הנפוצים ביותר. סימפטום נפוץ נוסף הוא התמוטטות עקב אחד מהדימומים. אנשים מסוימים עלולים אף לחוות דימום מתמשך מהאוזן. חלק מהחולים עשויים להיכנס לתרדמת בשל הדימום.

גורמים 
דימום מוחי הוא הגורם השני בשכיחותו לשבץ מוחי, והוא מהווה 10% מהאשפוזים הקשורים לאירוע מוחי. יתר לחץ דם מגביר את הסיכון לדימום מוחי ספונטני פי שניים עד פי שישה. דימום מוחי שכיח יותר בקרב מבוגרים מאשר אצל ילדים.  גורמי סיכון נוספים: עישון, צריכה מופרזת של אלכוהול, כולסטרול נמוך ושימוש בסמים.

אבחנה 

אנגיוגרפיות באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ותהודה מגנטית (MRI) הוכחו כיעילות באבחון שינויים בכלי דם תוך-גולגולתי לאחר דימום מוחי.  לעיתים קרובות, תידרש אבחנה נוספת על מנת לשלול סיבה משנית של דימום.

דימום מוחי מזוהה על ידי סריקות סי. טי. כי הדם נראה בהיר יותר מאשר רקמות אחרות והוא מופרד מהחלק הפנימי של הגולגולת על ידי רקמת המוח. לעיתים קרובות, הרקמה שמסביב לדימום פחות צפופה משאר המוח בגלל בצקת, ולכן תופיע בצורה כהה יותר בבדיקת הסי. טי.

הדימום המוחי מתחלק לדימום חריף ודימום מאוחר. דימום חריף (אקוטי) מוגדר כדימום שמתחיל בזמן הפציעה בעוד שדימום מאוחר יכול להופיע החל משש שעות אחרי הפציעה ואף יכול להופיע רק כעבור מספר שבועות.

מיקום 
דימום מוחי שנובע מלחץ דם גבוה בדרך כלל יתרחש בפוטמן או התלמוס (60%), המוח הגדול (20%), המוח הקטן (13%) או פונס (7%).

טיפול 
באופן כללי, במקרה של דימום מוחי הטיפול צריך להתבצע באופן דחוף ונמרץ. ההנחיה היא להקטין את לחץ הדם הסיסטולי לפחות מ-140 מ"מ כספית (mmHg). מדללי דם צריכים להיות הפוכים ורמת הסוכר בדם צריכה להיות בטווח נורמלי. ניתוח לצורך הגעה לנקודת ניקוז החדר החיצונית עשוי לשמש לצורך טיפול הידרוצפלוס, אבל קורטיקוסטרואידים לא צריך להיות בשימוש. ניתוח להסרת הדם מתבצע אך ורק במקרים ספציפיים.

סוג הטיפול תלוי באופן משמעותי בסוג של הדימום. סריקת סי. טי. מהירה ושאר אמצעי האבחון משמשים כדי לקבוע את סוג הטיפול המתאים, אשר עשוי לכלול גם תרופות וניתוחים בתוכו.
 אינטובציה של קנה הנשימה עשויה להעיד על אנשים עם ירידה ברמת ההכרה או על סיכונים אחרים של חסימה בדרכי הנשימה.
 עירוי נוזלים מקבלים כדי לשמור על מאזן נוזלים.

תרופות 
 מחקר אחד מצא כי שימוש בתרופות נוגדות יתר לחץ דם כדי להוריד את לחץ הדם בשלבים המתקדמים מביא לשיפור בתוצאות. מחקרים אחרים לא מצאו את ההבדל בין שליטה על הלחץ הדם במצב אינטנסיבי או פחות אינטנסיבי.  איגוד הלב האמריקאי ואיגוד השבץ האמריקאי הנחו בשנת 2015 כי מומלץ להקטין את לחץ הדם ל-140 מ"מ כספית.
 לקיחת פקטור VII בתוך 4 שעות מגביל את דימום ואת ההיווצרות של שטף דם. עם זאת, זה גם מגביר את הסיכון לפקקת ורידים.לפיכך, בראייה כללית הוא אינו מביא לידי תוצאה טובה יותר לעומת תוצאות אלו ללא דממת. 
 פלסמה קפואה, ויטמין K, פרוטמין, או עירוי טסיות ניתנים במקרה של הפרעת דימום.
 פוספניטואין או תרופות אנטי-אפילפטיות אחרות ניתנות במקרה של התקפים או דימום.
 נוגדני H2 או מעכבי משאבות פרוטונים ניתנים לצורך מניעת לחץ בכיב פפטי מצב המקושר עם דימום מוחי.
 קורטיקוסטרואידים (סוג של סטרואיד הורמוני) נחשבו כמפחיתי נפיחות. עם זאת, במחקרים רבים נמצא כי סטרואידים נמגדילים את שיעורי התמותה, ולכן הם אינם מומלצים.

ניתוח 
ניתוח נדרש אם שטף דם גדול מ - 3 ס"מ ואם יש נגע בכלי דם מבניים או דימום לובאר בחולה צעיר.
 קתטר עשוי להיות מועבר לתוך כלי הדם במוח כדי לסגור או להרחיב את כלי הדם ויש ניסיון הימנעות מהליכים כירורגיים פולשניים.
 שאיפה  על ידי ניתוח סטריאוטקטי או ניקוז אנדוסקופי ישומש בדימום גרעיני הבסיס, למרות שהתוצאות במצב זה מוגבלות.

פרוגנוזה 
הסיכון למוות כתוצאה מדימום מוחי בפציעת מוח טראומטית הוא גבוה במיוחד כשהפציעה מתרחשת בגזע המוח. דימומים בתוך  המוח המוארך הם כמעט תמיד קטלנים, כי הם גורמים נזק לעצב התועה אשר ממלא תפקיד חשוב בשמירה על זרימת דם ונשימה. סוג זה של דימום יכול להתרחש גם בקליפת המוח או אזורים קורטיקליים, בדרך כלל בחלק הקדמי או הזמני, בשל פגיעת הראש, ולפעמים במוח הקטן.

עבור דימום ספונטני שנראה בסריקת סי. טי., התמותה היא בין 34 - 50 % תוך 30 ימים אחרי הפגיעה, וחצי מהמקרים מתרחשים ביומיים הראשונים. למרות שהרוב המכריע של מקרי מוות מתרחשים בימים הראשונים אחרי הדימום, יש לאלה שהצליחו להתגבר עליהם בטווח הארוך עודף תמותה של 27% בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.

אפידמיולוגיה 
דימום מוחי מהווה 20% מכלל המקרים של מחלות כלי הדם בארצות הברית, כאשר לפניהם יש את קריש הדם (40%) ו- תסחיף מוחי (30%). מצב זה שכיח פי שניים יותר בקרב אנשים שחורים לעומת לבנים.

מחקר 
התגובה הדלקתית המופעלת על ידי השבץ נחשבת לתורמת לנזק הנגרם מהדימום המוחי. בנוסף, מחקרים שבוצעו לאחר המוות הראו כי תגובת הדלקת מתחילה כמה ימים לפני הדימום ונמשכת מספר ימים אחרי הדימום המוחי. שינוי פוטנציאל הפעולה וקיטוב תאי המיקרוגלייה עשוי להפחית את הפגיעה במוח כתוצאה מדימום מוחי ולשפר את החלמת המוח. כיום קיים תחום עניין חדש והוא חקירת תאי פיטום ותפקידם בשבץ.

ראו גם   
 מוח
 דימום תוך-גולגולתי
 שבץ מוחי

לקריאה נוספת 
 הנחיות לניהול דימום תוך מוחי ספונטני: קו מנחה עבור אנשי מקצוע בתחום הבריאות (אנגלית)

קישורים חיצוניים 

 ניורולוגיה - הסבר מהו דימום מוחי (בעברית)
 מחלות מערכת הדם - הסבר מהן הסכנות והגורמים לדימום מוחי (בעברית).
 ניתוח דימום מוחי: סיכויי הצלחה נמוכים ביותר - הסבר על סיכויי ההחלמה מדימום מוחי (בעברית).

הערות שוליים 

מחלות
מחלות כלי הדם של המוח