יחסי ארצות הברית–יפן

היחסים בין יפן לארצות הברית (日 米 関係) החלו בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם משלחות דיפלומטיות מגובות בכוח של קברניטי הספינות האמריקאיות, ג'יימס גלין ומת'יו פרי לשוגונות טוקוגאווה. המדינות שמרו על יחסים ידידותיים לאחר מכן ובעשורים הראשונים של המאה העשרים. המתיחות בין המדינות גברה בשנות ה-30, כאשר פעולות יפניות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה גרמו לארצות הברית להטיל סנקציות קשות על יפן. המתיחות הובילה למתקפת הפתע היפנית נגד בסיס חיל הים האמריקני פרל הארבור, אשר היוותה את פתיחת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. ארצות הברית ובעלות בריתה הביסו בסופו של דבר את יפן, והמלחמה הסתיימה בהטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. יפן נכנעה, והייתה נתונה לשבע שנים של כיבוש צבאי על ידי ארצות הברית, במהלכן סייעו הכובשים האמריקאים לבנייה מחדש של המדינה וביצעו רפורמות פוליטיות וכלכליות נרחבות במטרה להפוך את יפן לדמוקרטיה ולכוח נגד הקומוניזם. לאחר סיום הכיבוש, שוב שגשגו היחסים בין שתי המדינות. כריתת בריתות בנושא הצבאי, וחילופי הטכנולוגיה והתרבות יצרו שיתוף פעולה והתקרבות בין המדינות וכן לשגשוג של המסחר בין המדינות.

החל מסוף המאה ה-20 ואילך, ארצות הברית ויפן מקיימות קשרים פוליטיים, כלכליים וצבאיים יציבים וקרובים. ארצות הברית רואה ביפן את אחת מבעלות בריתה ושותפותיה הקרובות. יפן היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם, כאשר 85% מהתושבים היפנים רואים את ארצות הברית בחיוב ו-87% צופים באמריקאים באורח חיובי ב-2011, 73% צופים באמריקנים בחיוב ו-69% רואים את ארצות הברית בחיוב ב-2013. רוב האמריקנים תופסים את יפן באופן חיובי, כאשר 81% צופים ביפן לטובה בשנת 2013, התפיסה החיובית ביותר ליפן בעולם, אחרי אינדונזיה.

השוואה מדינית

רקע היסטורי

מסעות אמריקניים מוקדמים ליפן 

 בשנת 1791, שתי ספינות אמריקאיות בפיקודו של החוקר האמריקאי ג'ון קנדריק שהו במשך 11 ימים על האי קי שימה, מדרום חצי האי קיאי. קנדריק הוא האמריקאי הידוע הראשון אשר ביקר ביפן. הוא הציב ככל הנראה דגל אמריקאי באי, אך אין כלל דיווח יפני על ביקורו.
 בשנת 1846 נשלח המפקד ג'יימס בידל על ידי ממשלת ארצות-הברית לפתיחת הסחר במפרץ טוקיו עם שתי אניות, שאחת מהן הייתה חמושה בשבעים ושניים תותחים. למרות זאת, דרישותיו להסכם הסחר לא זכו להצלחה.
 בשנת 1848 הפליג הקפטן האמריקאי ג'יימס גלין אל נגסאקי, והוביל למשא ומתן מוצלח ראשון עם יפן, שאימצה באותה עת את מדיניות הסאקוקו הבדלנית. עם שובו לארצות הברית, המליץ גלין לקונגרס לגבות בהפגנת כוח כל משא ומתן מול יפן; התפתחויות אלו סללו את הדרך למשלחת של הקומודור והסגן מת'יו פרי.

הקומודור פרי 

ב-1852, הקומודור אמריקני, מת'יו ס. פרי, יצא מנורפוק, וירג'יניה, ליפן, בפיקוד על שייטת ספינות קיטור שחורות לנהל משא ומתן על הסכם סחר עם יפן. הוא הגיע עם ארבע ספינות, מיסיסיפי, פלימאות', סאראטוגה וסוסקהאנה, לנמל אורגה ליד אדו (כיום טוקיו) ב-8 ביולי 1853, ונפגש עם נציגי שוגונות טוקוגאווה. הם הורו לו להמשיך לנגסאקי, שם חוקי הסאקוקו כבר אפשרו להולנדים סחר מוגבל עם יפן. פרי סירב לעזוב, ודרש להציג מכתב מהנשיא מילרד פילמור. יפן סלדה במשך מאות שנים מהקידמה המערבית, שכללה גם פיתוחים טכנולוגים מודרניים, והצבא היפני לא היה יכול לעמוד בפני ספינותיו של פרי; "ספינות שחורות" אלה יהפכו מאוחר יותר לסמל של איום של הטכנולוגיה המערבית ביפן. פרי חזר במרץ 1854 עם שתי ספינות, ומצא כי הנציגים הכינו חוזה המכיל כמעט את כל הדרישות במכתב של פילמור; פרי חתם על הסכם השלום בין ארצות הברית ליפן ב-31 במרץ 1854, ועזב.

התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה

שגרירות יפנית לארצות הברית 

שבע שנים לאחר מכן, ב־19 בינואר 1860, שלח השוגון את קאנרין מארו בראש משלחת שיצאה אל ארצות הברית, מתוך כוונה להציג את שליטתה של יפן בטכניקות ניווט והנדסה ימית. המשלחת כללה את קטסו קאישו כקפטן הספינה, נקהמה מניירו ופוקוזאווה יוקיצ'י, והיא יצאה אל סן פרנסיסקו ומשם המשיכה בספינות אמריקאיות דרך פנמה אל וושינגטון הבירה.

היעד הרשמי של המשלחת היפנית היה לשלוח את השגרירות הראשונה שלה לארצות הברית ולאשר את האמנה החדשה שמסדירה קשרי ידידות, מסחר וניווט בין שתי הממשלות. נציגי קאנרין מארו ניסו לשנות חלק מהסעיפים הלא שוויוניים בחוזים של פרי, אך ללא הצלחה.

השגריר הראשון של ארצות הברית היה טאונסנד האריס, שהיה נוכח ביפן משנת 1856 עד 1862, אך לא הורשה להציג את תעודותיו לשוגון עד שנת 1858. ממשיכו, רוברט ה. פרוין, היה פוליטיקאי מניו יורק, והיה ידיד קרוב ובעל ברית של מזכיר המדינה ויליאם הנרי סיוורד. פרוין שירת בין השנים 1862 ו-1865, וניהל משא ומתן מוצלח, שלווה בעימות האלים של הפצצת שימונוסקי .

משנת 1865 ועד 1914 
בסוף המאה ה-19 פיתוחם של מטעי הסוכר בממלכת הוואי הובילה להגירה של מספר רב של יפנים. הוואי הפכה לחלק מארצות הברית בשנת 1898, והיפנים היוו את המרכיב הגדול ביותר באוכלוסייה כבר מאז.

היו מספר חיכוכים על השליטה בהוואי ובפיליפינים. שתי המדינות שיתפו פעולה עם המעצמות האירופיות בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בשנת 1900, אך ארצות הברית הייתה מוטרדת יותר ויותר מהתכחשותה של יפן למדיניות הדלת הפתוחה שתבטיח שכל המדינות יוכלו לעשות עסקים עם סין באופן שווה. הנשיא תיאודור רוזוולט מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן על סיום המלחמה בין רוסיה ליפן בשנים 6–1905.

הסנטימנט האנטי-יפני (במיוחד בחוף המערבי) חיזק את היחסים בעידן של 1907-24.
וושינגטון לא רצתה להכעיס את יפן על ידי העברת חקיקה שתעלה על ההגירה היפנית לארצות הברית, כפי שנעשה על ההגירה הסינית. תחת זאת, נחתם הסכם הלא רשמי "ההסכם הג'נטלמני" (1907-8) בין ארצות הברית ליפן, שלפיו ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית. ההסכם אסר על הגירה של פועלים יפניים לארצות הברית או להוואי, וביטל את סדר ההפרדה של מועצת בית הספר בסן פרנסיסקו בקליפורניה, שהשפיל והרגיז את היפנים. ההסכמים נשארו בתוקף עד 1924, כאשר הקונגרס אסר על כל ההגירה מיפן.

צ'ארלס ניו מסכם שמדיניותו של רוזוולט הייתה הצלחה:
 בסגירת נשיאותו הייתה זו מדיניות מוצלחת למדי, המבוססת על המציאות הפוליטית בבית ובמזרח הרחוק, ועל אמונה מוצקה שהחברות עם יפן חיונית לשמירה על האינטרסים האמריקניים באוקיינוס השקט ... הדיפלומטיה של רוזוולט במהלך המשבר היפני-אמריקני בין 1906–1909 הייתה חכמה, מיומנת ואחראית.
בשנת 1912 שלחו תושבי יפן 3,020 עצי דובדבן לארצות הברית כמתנת ידידות. הגברת הראשונה של ארצות הברית, הלן הרון טאפט, והוויסקונטה צ'ינדה, אשת השגריר היפני, שתלה את שני עצי הדובדבן הראשונים על הגדה הצפונית של אגן הגאות. שני עצים מקוריים אלה עדיין עומדים היום בקצה הדרומי של רחוב 17. פועלים נטעו את שארית העצים סביב אגן הגאות והשפל בפארק הפוטומק המזרחי.

המיסיונרים הפרוטסטנטים האמריקאים היו פעילים מאוד ביפן, אף על פי שביצעו מספר מועט של המרות דת.
אולם, הם הקימו ארגונים כגון אוניברסיטאות וקבוצות אזרחיות. ההיסטוריון ג'ון דוידן טוען כי המיסיונרים האמריקנים האוונגליסטים של ימק"א קשרו את הפרוטסטאנטיות עם הלאומיות, ואף רמזו שהאמריקאים הם העם הנבחר של אלוהים. הם רצו ממיר לבחור "ישוע על יפן". הנוצרים ביפן, אם כי מיעוטים קטנים, קיימו זיקה חזקה למסורת "הבושידו" העתיקה של האתיקה הלוחמת, שעסקה ביסוד הלאומיות היפנית.

מלחמת העולם הראשונה 1920 
שתי המדינות לצד בעלות הברית. צבא יפן השתלט על בסיסים גרמניים בסין ובאוקיינוס השקט, ובשנת 1919 קיבלה אישור אמריקאי שניתן לה המנדט של החבר הלאומים על האיים הגרמניים מצפון לקו המשווה, כאשר אוסטרליה קיבלה את השאר. ארצות הברית לא רצתה אף מנדט.

עם זאת, היה סכסוך חריף בין יפן מצד אחד לבין סין, בריטניה וארצות הברית על עשרים ואחת הדרישות של יפן שנעשו על סין בשנת 1915. דרישות אלה אילצו את סין להכיר בחזקתה של יפן באחזקות הגרמניות לשעבר ובדומיננטיות הכלכלית שלה במנצ'וריה, והיה לה פוטנציאל להפוך את סין למדינת בובה. וושינגטון ביטאה תגובות שליליות חריפות לדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה. בהודעת שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915, ארצות הברית, תוך שאישרה את "האינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, מונגוליה ושאנדונג, הביעה דאגה מפני הפרות נוספות לריבונות הסינית.

הנשיא וילסון נלחם נחרצות נגד דרישות יפן בפריז ב-1919, אך הוא הפסיד משום שבריטניה וצרפת תמכו ביפן. בסין נוצר זעם רב, והסנטימנט האנטי-יפני הסלים. ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית אישרה הסתייגות מחוזה ורסאי, "למסור את שאנדונג לסין", אך וילסון אמר לתומכיו בסנאט להצביע נגד כל הסתייגות מהותית. ב-1922 ארה " ב בתיווך פתרון של שאנדונג בעיה. סין קיבלה ריבונות נומינלית על כל שאנדונג, כולל האחזקות הגרמניות לשעבר, בעוד שבפועל נמשכה הדומיננטיות הכלכלית של יפן.

יפן וארצות הברית הסכימו על תנאי המגבלות הימיות בוועידת וושינגטון ב-1921, כאשר היחס של חיל הים הוא 5-5-3 עבור ארצות הברית, בריטניה ויפן. המתחים התעוררו עם חוק ההגירה האמריקני משנת 1924 שאסר על הגירה נוספת מיפן.

1929-1937: מיליטריזם ומתיחות בין המלחמות 
בשנות ה-20, האינטלקטואלים היפנים הדגישו את הירידה לכאורה של אירופה כמעצמה עולמית, ויותר ויותר ראתה ביפן את המנהיגה הטבעית של כל מזרח אסיה. עם זאת, הם זיהו איום ארוך טווח מצד המעצמות הקולוניאליות, בייחוד בריטניה, ארצות הברית, הולנד וצרפת, תוך חסימה מכוונת של שאיפותיה של יפן, במיוחד בנוגע לשליטה על סין. המטרה הפכה "אסיה לאסיאתים", כאשר יפן החלה לגייס סנטימנט אנטי קולוניאלי בהודו ובדרום מזרח אסיה. יפן השתלטה על מנצ'וריה ב-1931 על רקע ההתנגדות החריפה של חבר הלאומים, בריטניה ובמיוחד ארצות הברית. ב-1937 היא השתלטה על הערים הגדולות בחוף המזרחי של סין. מנהיגים יפנים סברו כי הציוויליזציה האסייתית שלהם העניקה לה זכות טבעית לשליטה זו וסירבה לשאת ולתת על דרישות המערב, לסגת ממנה.

1937-1941 
היחסים בין יפן לארצות הברית הפכו מתוחים יותר ויותר לאחר תקרית מאנצ'וריאן / מוקדן ובעקבותיה התרחשה תקיפה צבאית של הצבא היפני על חלק ניכר מסין בשנים 1937–1939. הזעם האמריקאי התמקד בהתקפה היפנית על סירת-הנשק האמריקנית "פנאי" במימי סין בסוף שנת 1937 (יפן התנצלה), ובזוועות של הטבח בננקינג בעת ובעונה אחת. ארצות הברית החזיקה בחיל רב עוצמה באוקיינוס השקט, והוא פעל בשיתוף פעולה הדוק עם הבריטים ועם ממשלות הולנד. כאשר התקיפה יפן את אינדוצ'ינה (כיום וייטנאם) בשנים 1940–1941, ארצות הברית, יחד עם אוסטרליה, בריטניה והממשלה ההולנדית בגלות, החרימה את יפן באמצעות אמברגו מסחרי. הם חתכו 90% מאספקת הנפט ביפן, ויפן נאלצה לסגת מסין או לצאת למלחמה עם ארצות הברית ובריטניה, וכן בסין כדי לקבל את הנפט.

על פי הסכם וושינגטון הימי של 1922 והסכם הצי הימי, הצי האמריקני היה שווה לצבא היפני בשיעור של 10 : 6. עם זאת, מאז 1934, היפנים סיימו את מדיניות פירוק הנשק שלהם ואפשרו את מדיניות החימוש מחדש ללא מגבלות. הממשלה בטוקיו עודכנה היטב בנושא חולשתה הצבאית באוקיינוס השקט ביחס לצי האמריקני. הגורם החשוב ביותר בהתאמת המדיניות הצבאית שלהם היה הצורך של יפן להשתלט על בארות נפט בריטיות והולנדיות.

בשנות ה-30 של המאה ה-20, צבא יפן הזדקק לייבוא נפט למטוסים ולספינות מלחמה. זה היה תלוי ב-90% על היבוא, כאשר 80% ממנו מגיע מארצות הברית. יתר על כן, הרוב המכריע של ייבוא הנפט כוון כלפי הצי והצבא. אמריקה התנגדה למדיניות ההתפשטות של טוקיו בסין ובאינדוצ'ינה וב-1940–1941 החליטה להפסיק את אספקת הנפט ששימשה את יפן להרחבת כוחות צבא נגד בעלות הברית האמריקנית. ב - 26 ביולי 1940 חוקקה ממשלת ארצות הברית את חוק הפיקוח על הייצוא, אשר קיצץ את ייצוא הנפט, הברזל והפלדה ליפן. מדיניות ההכלה הזאת נתפסה על ידי וושינגטון כאזהרה ליפן שכל התרחבות צבאית נוספת תביא לעיצומים נוספים. עם זאת, טוקיו ראתה את זה בתור מצור כדי להתמודד עם הצבא היפני והכוח הכלכלי. לפיכך, עד שארצות הברית כפתה את חוק הייצוא, יפן החזיקה בכ-54 מיליון חביות נפט. וושינגטון הטילה אמברגו נפט מלא שהוטל על יפן ביולי 1941.

בדרך למלחמה: 1937-1941 
הציבור האמריקאי והאליטי האמריקאית והעלית התנגד בתוקף לפלישת יפן לסין ב-1937. הנשיא רוזוולט הטיל סנקציות כלכליות מחמירות יותר, שנועדו לשלול את הנפט והפלדה היפני, כדי להמשיך את מלחמתה בסין. יפן הגיבה באמצעות יצירת ברית עם גרמניה ואיטליה ב-1940, הידועה בשם "הברית המשולשת", שהחריפה את יחסיה עם ארצות הברית. ביולי 1941 הקפיאו ארצות הברית, בריטניה והולנד את כל הנכסים היפניים והפסיקו את משלוחי הנפט - ליפן היה מעט שמן משלה.

יפן כבשה את כל מנצ'וריה ואת רוב חופי סין עד 1939, אך בעלות הברית סירבו להכיר בכיבושים והגבירו את מחויבותם. הנשיא פרנקלין רוזוולט סיפק לטייסים אמריקנים ולצוותי הקרקע להקים חיל אוויר סיני אגרסיבי המכונה "הנמרים המעופפים", שיגן לא רק על כוח האוויר היפני, אלא גם יתחיל להפציץ את האיים היפנים. הבדלנות שאפיינה את האופוזיציה החזקה של אמריקנים רבים למלחמה באירופה לא חלה על אסיה. ליפן לא היו ידידים בארצות הברית, לא בבריטניה ולא בהולנד. ארצות הברית עדיין לא הכריזה מלחמה על גרמניה, אך היא שיתפה פעולה עם בריטניה והולנד בקשר לאיום היפני. ארצות הברית החלה להעביר את המפציצים החדשים שלה מסוג B-17 לבסיסים בפיליפינים, גם בטווח של ערים יפניות. המטרה הייתה הרתעה של כל ההתקפות היפניות מדרום. יתר על כן, תוכניות היו בשלבים כדי לשלוח את חיל האוויר האמריקני לסין, שם טייסים אמריקאים במדים סיניים טסים במטוסים אמריקאים, התכוננו להפציץ ערים יפניות הרבה לפני פרל הארבור. בריטניה, אם כי הבינה שהיא לא יכולה להגן על הונג קונג, הייתה בטוחה ביכולתה להגן על הבסיס העיקרי שלה בסינגפור ובחצי האי המלאי. עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הועברו החיילים האוסטרלים לסינגפור, שבועות לפני כניעת סינגפור, וכל הכוחות האוסטרליים והבריטיים נשלחו למחנות שבויים.

ההחלטות בטוקיו נשלטו על ידי הצבא, ולאחר מכן אושרו אוטומטית על ידי הקיסר הירוהיטו; גם לחיל הים היה קול. אולם, הממשלה האזרחית והדיפלומטים התעלמו מכך במידה רבה. הצבא ראה את כיבוש סין כמשימתו העיקרית, אך פעולות במנצ'וריה יצרו גבול ארוך עם ברית המועצות. עימותים צבאיים לא רשמיים בקנה מידה גדול עם הכוחות הסובייטיים בנומונהן בקיץ 1939 הוכיחו שלסובייטים יש עליונות צבאית מכריעה. על אף שזה יסייע למלחמה של גרמניה נגד רוסיה אחרי יוני 1941, הצבא היפני סירב ללכת צפונה. היפנים הבינו את הצורך הדחוף בנפט, שיותר מ-90% מהם סופקו על ידי ארצות הברית, בריטניה והולנד. מנקודת מבטו של הצבא, אספקת דלק מאובטחת הייתה חיונית למטוסי הקרב, הטנקים והמשאיות, ספינות המלחמה ומטוסי הקרב של חיל הים. הפתרון היה לשלוח את הצי לדרום, להשתלט על שדות הנפט באזור איי הודו המזרחית, ובמושבות בריטיות בקרבת מקום. מספר אדמירלים ואזרחים רבים אחרים, ביניהם ראש הממשלה פומימרו קונואה, האמינו שמלחמה עם ארצות הברית תסתיים בתבוסה.
בעוד האדמירלים היו מפוקפקים לגבי יכולתם ארוכת הטווח להתעמת עם הצי האמריקני והבריטי, הם קיוו שמכת 'נוק-אאוט' שתשמיד את הצי האמריקני בפרל הארבור תביא את האויב לשולחן המשא ומתן עבור תוצאה חיובית. דיפלומטים יפנים נשלחו לוושינגטון בקיץ 1941 כדי לנהל משא ומתן ברמה גבוהה. עם זאת, הם לא דיברו על הנהגת הצבא שקיבלה את ההחלטות. בתחילת אוקטובר הבינו שני הצדדים כי לא ניתן יהיה לפשר בין מחויבותה של יפן לכבוש את סין לבין מחויבותה של אמריקה להגן על סין. הממשל האזרחי של יפן נפל והצבא תחת הגנרל טוג'ו השתלט על המלחמה.

מלחמת העולם השנייה 
יפן תקפה את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור, הוואי, ב-7 בדצמבר 1941. בתגובה הכריזה ארצות הברית על מלחמה ביפן. בעלי הברית של יפן, כולל גרמניה הנאצית, הכריזו מלחמה על ארצות הברית ימים לאחר המתקפה, והכניסו את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.

הסכסוך היה מריר, וסומן על ידי זוועות כגון הוצאות להורג ועינויים של שבויי המלחמה האמריקאים על ידי הצבא היפני הקיסרי וחילול של גופות יפניות מתות. האסטרטגיה הייתה מוצלחת במידה ניכרת ככוחן של בעלות הברית, שהשתלטו בהדרגה על שטחים ועברו לאיים הדוממים, תוך פלישות מאסיביות החל מסתיו 1945. ההתנגדות היפנית נותרה בעיצומה. המלחמה הפסיפית נמשכה עד 1 בספטמבר 1945, כאשר יפן נכנעה בתגובה לפיצוצים האטומיים של הירושימה ונגסקי - בין המעשים השנויים במחלוקת בהיסטוריה הצבאית - לבין כניסת הסובייטים לזירת המלחמה באסיה לאחר כניעת גרמניה.

המסמך הכניעה היפני הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר, וארצות הברית כבשה את יפן בשלמותה.

התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה

תקופת הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה 
בסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה יפן על ידי מעצמות הברית, בהנהגת ארצות הברית ובסיוע מאוסטרליה, בריטניה וניו זילנד. זו הייתה הפעם הראשונה מאז האיחוד של יפן כי העם נכבש על ידי כוח זר. חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, סימן את סוף הכיבוש של בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, הייתה יפן שוב מדינה עצמאית, ובת ברית של ארצות הברית.

שנות ה-50: אחרי הכיבוש 
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחסי יפן עם ארצות הברית הושבו על בסיס שוויוני בפעם הראשונה בסיום הכיבוש בידי כוחות בעלות הברית באפריל 1952. שוויון זה, שבסיסו המשפטי נקבע בהסכם השלום שנחתם על ידי ארבעים ושמונה מדינות בעלות הברית ויפן, היה בתחילה נומינלי. מאזן התשלומים היפני עם ארצות הברית הושג ב-1954, בעיקר כתוצאה מהוצאות הסיוע הצבאי של ארצות הברית ביפן.

תחושת התלות של העם היפני פחתה בהדרגה, כאשר התוצאות ההרסניות של מלחמת העולם השנייה ירדו אל הרקע והסחר עם ארצות הברית. הביטחון העצמי גדל ככל שהמדינה הפעילה את משאביה ואת יכולתה הארגונית להשיב בריאותה הכלכלית. מצב זה יצר תשוקה כללית לעצמאות רבה יותר והתנערות מההשפעות האמריקאיות. בשנות החמישים והשישים הייתה ההרגשה הזאת ניכרת במיוחד ביחס היפני לבסיסים הצבאיים של ארצות הברית בארבעת האיים העיקריים ביפן ובמחוז אוקינאווה, שתפסו את שני השלישים הדרומיים של איי ריוקיו.

הממשלה נאלצה לאזן את הלחץ השמאלי שתומך בניתוק מארצות הברית, לכאורה, "נגד המציאות" של הצורך בהגנה צבאית. בהכרת הרצון העממי לשובם של איי ריוקיו ואיי בונין (הידוע גם בשם איי אוגסאוורה), ארצות הברית כבר ב-1953 ויתרה על שליטתה בקבוצת האיים בקצה הצפוני של איי ריוקיו. אולם, ארצות הברית לא התחייבה להחזיר את אוקינאווה, שהייתה אז תחת הממשל הצבאי של ארצות הברית לתקופה בלתי מוגבלת כפי שנקבע בסעיף 3 בחוזה. התסיסה העממית הגיעה לשיאה בהחלטה פה אחד שאומצה על ידי הדיאט ביוני 1956, וקראה להחזרת אוקינאווה ליפן.

1960: ברית צבאית והחזרת השטחים 
השיחות הבילטראליות על תיקון הסכם הביטחון משנת 1952 החלו ב-1959, והאמנה החדשה לשיתוף פעולה הדדי וביטחון נחתמה בוושינגטון ב-19 בינואר 1960. כאשר נמסרה האמנה לדיאט לאישור ב-5 בפברואר, היא הפכה לנושא של ויכוח מר על יחסי יפן וארצות הברית, והזדמנות לאלימות במאמץ כללי של האופוזיציה השמאלנית למנוע את מעברה. היא אושרה לבסוף על ידי בית הנבחרים ב-20 במאי. סגני המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היפנית החרימו את הפגישה בבית התחתון וניסו למנוע מסגני המפלגה הליברלית-דמוקרטית היפנית להיכנס לחדר; הם הוצאו בכוח על ידי המשטרה, בעקבות ההפגנות וההתפרעויות המסיביות של הסטודנטים ושל האיגודים המקצועיים. ההתפרצויות הללו מנעו ביקור מתוזמן ביפן על ידי הנשיא דווייט ד. אייזנהאואר וזירזו את התפטרות ראש הממשלה נובוסוקה קישי, אך לא לפני שהאמנה הועברה כברירת מחדל ב-19 ביוני. כאשר בית היועצים של יפן לא הצביע בנושא, נדרשו שלושים יום לאחר אישור בית נמוך יותר.

על פי האמנה, שני הצדדים התחייבו לסייע זה לזה במקרה של התקפה מזוינת על שטחים תחת הממשל היפני.(עם זאת, הבינו שיפן אינה יכולה לבוא להגנת ארצות הברית משום שאסור על פי חוק לשלוח כוחות חמושים לחו"ל (סעיף 9). בפרט, החוקה אוסרת על החזקת "היבשה, הים וחיל האוויר". היא מבטאת גם את ויתורם של היפנים על "האיום או השימוש בכוח כאמצעי ליישוב סכסוכים בינלאומיים". בהתאם לכך, היפנים מתקשים לשלוח את כוחות ההגנה העצמית שלהם לחו"ל, אפילו למטרות שמירה על השלום). היקף האמנה החדשה לא כללה את איי ריוקיו, אך נקודה מצורפת הבהיר כי במקרה של התקפה מזוינת על האיים, שתי הממשלות יתייעצו וינקטו פעולה מתאימה. בניגוד להסכם הביטחון משנת 1952, נקבעה האמנה החדשה לתקופת כהונה של עשר שנים, ולאחר מכן ניתן היה לבטל אותה בהודעה שנתית של אחד הצדדים. האמנה כללה הוראות כלליות על המשך הפיתוח של שיתוף פעולה בינלאומי ועל שיפור שיתוף הפעולה הכלכלי בעתיד.

שתי המדינות עבדו מקרוב על מנת לקיים את הבטחת ארצות הברית, לפי סעיף 3 של החוזה, להחזיר את כל השטחים היפנים שנרכשו על ידי ארצות הברית במלחמה. ביוני 1968, החזירה ארצות הברית את איי בונין (כולל איוו ג'ימה) לשליטת הממשל היפני. ב-1969, סוגיית ההחזרה של אוקינאווה וקשרי הביטחון של יפן עם ארצות הברית הפכו למוקד של קמפיינים פוליטיים מפלגתיים. המצב נרגע במידה ניכרת כאשר ראש הממשלה סאטו איסקו ביקר בוושינגטון בנובמבר 1969, ובהודעה משותפת שנחתמה על ידו ועל יד הנשיא ריצ'רד ניקסון, נודע על הסכם ארצות הברית להחזיר את אוקינאווה ליפן ב-1972. ביוני 1971, לאחר שמונה עשר חודשים של משא ומתן, חתמו שתי המדינות על הסכם בדבר החזרת אוקינאווה ליפן ב-1972.

ההסכמה המוצקה של הממשלה היפנית והמתנדבת על הסכם הביטחון ויישוב שאלת החזרה של אוקינאווה פירושה ששתי סוגיות פוליטיות מרכזיות ביחסי יפן-ארצות הברית נפתרו, אך התעוררו בעיות חדשות. ביולי 1971 הופתעה הממשלה היפנית מהכרזתו הדרמטית של ניקסון על ביקורו הקרוב ברפובליקה העממית של סין. יפנים רבים נדהמו מכישלונה של ארצות-הברית להתייעץ מראש עם יפן לפני שיבצע שינוי יסודי במדיניות החוץ. בחודש שלאחר מכן הופתעה הממשלה לגלות כי ללא התייעצות מוקדמת הטילה ארצות הברית היטל של 10% על היבוא, החלטה שתעכב את הייצוא של יפן לארצות הברית. היחסים בין טוקיו לוושינגטון היו מתוחים עוד יותר מהמשבר המוניטרי, שעסק בהערכת היין היפני בדצמבר 1971.

אירועים אלה של 1971 סימנו את תחילתו של שלב חדש ביחסים, תקופה של הסתגלות למצב העולמי המשתנה, שלא היה נטול תקופות של מתיחות הן בתחום המדיני והן בתחום הכלכלי, אם כי הקשר הבסיסי נותר קרוב. הסוגיות הפוליטיות בין שתי המדינות היו בעיקרן ביטחוניות ונובעות ממאמציה של ארצות הברית לגרום ליפן לתרום יותר להגנתה ולביטחון האזורי. הסוגיות הכלכליות נבעו מהרחבת הסחר וגירעון התשלומים עם יפן, שהחלו ב-1965, כאשר יפן הפכה את חוסר האיזון שלה בסחר עם ארצות הברית, ובפעם הראשונה השיגה ייצוא עודף.

הוצאות צבאיות כבדות במלחמת קוריאה (1950 - 533) ומלחמת וייטנאם (1965 - 1973) סיפקו תמריץ גדול לכלכלת יפן.

1970: מלחמת וייטנאם ומשבר המזרח התיכון 
נסיגת ארצות הברית מווייטנאם ב-1975 וסיומה של מלחמת וייטנאם הביאו לכך ששאלת תפקידה של יפן בביטחון מזרח אסיה ותרומתה להגנה עצמית הפכה לנושאים מרכזיים בדיאלוג בין שתי המדינות. חוסר שביעות הרצון של ארצות הברית ממאמצי ההגנה היפניים החל להתגבש ב-1975 כאשר שר ההגנה ג'יימס שלזינגר הציג בפומבי סטיגמות יפניות. ממשלת יפן, המוגבלת על ידי המגבלות החוקתיות ודעת הקהל הפציפיסטית, הגיבה באיטיות ללחצים להתעצמות מהירה יותר של כוחות ההגנה העצמית שלה (SDF). זהיא הגדילה בהתמדה את הוצאותיה התקציביות עבור הכוחות האלה, והראתה על נכונותה לשאת יותר ממחיר השמירה על הבסיסים הצבאיים של ארצות הברית ביפן. בשנת 1976 הקימו ארצות הברית ויפן רשמית ועדת משנה לשיתוף פעולה ביטחוני, במסגרת ועדה ביטחונית דו-צדדית שנקבעה לפי אמנת הביטחון משנת 1960. ועדת משנה זו, הכינה הנחיות חדשות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית, שבמסגרתן נערכו מתכננים צבאיים של שתי המדינות וניהלה דיונים הקשורים לפעולה צבאית משותפת במקרה של התקפה מזוינת על יפן.

בחזית הכלכלית, ביקשה יפן להקל על החיכוכים המסחריים בכך שהסכימה לסידורי שיווק מסודרים, אשר הגבילה את היצוא על מוצרים שהזרמתם לארצות הברית יוצרת בעיות פוליטיות. ב-1977 נחתם הסכם שיווק מסודר המגביל את היצוא הטלוויזיוני היפני לארצות הברית, בעקבות דפוס מוקדם יותר של בעיית הטקסטיל. הייצוא של פלדה לארצות הברית צומצם אף הוא, אך הבעיות נמשכו, שכן סכסוכים התלקחו מעל ההגבלות של ארצות הברית על פיתוח יפני של מתקני עיבוד חוזר של דלק גרעיני, הגבלות יפניות על יבוא חקלאי מסוים, כגון בשר ותפוזים וליברליזציה של השקעות הון רכש ממשלתי בתוך יפן.

תחת הלחץ האמריקאי פעלה יפן לקראת אסטרטגיה ביטחונית מקיפה עם שיתוף פעולה הדוק יותר עם ארצות הברית על בסיס גומלין ואוטונומי יותר. מדיניות זו הועמדה לדין בנובמבר 1979, כאשר איראנים רדיקלים השתלטו על שגרירות ארצות הברית בטהראן, ונטלו בה 60 שבויים. יפן הגיבה בגינוי הפעולה כהפרה של החוק הבינלאומי. בד בבד, חברות מסחר יפניות וחברות נפט רכשו, לפי הדיווחים, נפט איראני שהפך לזמין כאשר ארצות הברית אסרה על ייבוא נפט מאיראן.
257/5000
פעולה זו הביאה ביקורת חריפה מצד ארצות הברית על "חוסר הרגישות" של ממשלת יפן לאפשר את רכישת הנפט והובילה להתנצלות יפנית ולהסכמה להשתתף בסנקציות נגד איראן, בשיתוף עם בעלות בריתה של ארצות הברית.

בעקבות אירוע זה, ממשלת יפן הקדישה תשומת לב רבה יותר לתמיכה במדיניות הבינלאומית של ארצות הברית שנועדה לשמור על היציבות ולקדם את השגשוג. יפן הייתה מהירה ויעילה בהכרזה על סנקציות נגד ברית המועצות בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979. בשנת 1981, בתגובה לבקשות ארצות הברית, היא קיבלה אחריות גדולה יותר להגנה על הים סביב יפן, התחייבה תמיכה גדולה יותר לכוחות ארצות הברית ביפן, והתעקשה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF.

שנות השמונים: עלייתם של הבזים 
שלב חדש איכותי של שיתוף פעולה בין יפן וארצות הברית בענייני העולם הגיע בסוף 1982 עם בחירתו של ראש הממשלה יסוהירו נקסונה. פקידי ממשל של רונלד רייגן עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם עמיתיהם היפנים כדי לפתח מערכת יחסים אישית בין שני המנהיגים על בסיס תפיסת הביטחון המשותפת והבינלאומית שלהם. הנשיא רייגן וראש הממשלה נהנו ממערכת יחסים קרובה במיוחד. נקאסון הרגיע את מנהיגי ארצות-הברית על נחישותה של יפן נגד האיום הסובייטי, מדיניות מתואמת היטב עם ארצות-הברית לעבר נקודות צרות אסיאתיות כמו חצי האי הקוריאני ודרום-מזרח אסיה, ועבדה בשיתוף פעולה עם ארצות הברית בפיתוח המדיניות הסינית. ממשלת יפן קידמה בברכה את עליית כוחות ארצות הברית ביפן ובמערב האוקיינוס השקט, המשיכה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF, ומיקמה את יפן בחוזקה בצד ארצות הברית כנגד האיום של התרחבות בינלאומית סובייטית. יפן המשיכה לשתף פעולה באופן הדוק עם מדיניות ארצות הברית באזורים אלה בעקבות כהונתו של נקסונה, אם כי שערוריית ההנהגה הפוליטית ביפן בשלהי שנות השמונים הקשתה על הנשיא החדש, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, להקים את אותו סוג של קשרים אישיים הדוקים שסימנו את שנות רייגן.

דוגמה ספציפית לשיתוף הפעולה ההדוק של יפן עם ארצות הברית כללה את תגובתה המהירה לקריאת ארצות הברית לתמיכה גדולה יותר של המדינות המארחות ביפן בעקבות ההתכנסות המהירה של המטבעות היפניים-אמריקאים באמצע שנות השמונים. ההתאמה המטבעית הביאה לעלייה מהירה של עלויות ארצות הברית ביפן, אשר ממשלת יפן, על פי בקשת ארצות הברית, הייתה מוכנה לקזז. קבוצה נוספת של דוגמאות ניתנה על ידי נכונותה של יפן להיענות לבקשות ארצות הברית לסיוע זר למדינות בעלות חשיבות אסטרטגית למערב. במהלך שנות השמונים הביעו פקידים אמריקנים הערכה ל"סיוע האסטרטגי" של יפן למדינות כמו פקיסטן, טורקיה, מצרים וג'מייקה. הצהרותיו של ראש הממשלה טושיקי קאיפו על תמיכתן במזרח אירופה ובמדינות המזרח התיכון התאימו לדפוס של נכונותה של יפן להתחלק באחריות גדולה יותר ליציבות העולם. דוגמה נוספת לשיתופיות בין ארצות הברית ליפן היא שיתוף פעולה בתחום האנרגיה. ב - 1983, קבוצת עבודה אמריקאית-יפנית, בראשותו של ויליאם פלין מרטין, הפיקה את הצהרת רייגן-נקסון המשותפת לשיתוף פעולה ביפן-ארצות הברית בנושא אנרגיה. מקרים אחרים של יחסי אנרגיה מוצגים באמצעות הסכם שיתוף הפעולה הגרעיני בין ארצות הברית ליפן משנת 1987, שהיה הסכם בדבר שלום השימוש באנרגיה גרעינית עדותו של ויליאם פלין מרטין, סגן שר האנרגיה האמריקני, תיאר את עיקרי ההסכם הגרעיני, יחד עם היתרונות לשתי המדינות.

למרות תלונות של כמה עסקים יפנים ודיפלומטים, הממשלה היפנית נותרה בהסכמה בסיסית עם מדיניות ארצות הברית כלפי סין ואינדוצ'ינה. הממשלה נרתעה ממאמצי הסיוע הנרחבים, עד שהמצב בסין ובאינדוצ'ינה נתפס כיותר תואם לאינטרסים של יפן ושל ארצות הברית. מובן שהיו גם מקרים של שיתוף פעולה יפני מוגבל. תגובתה של יפן להחלטת ארצות הברית לסייע בהגנה על מיכליות במפרץ הפרסי במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980-1988) הייתה כפופה לביקורות מעורבות. כמה פקידים אמריקנים הדגישו את הצד החיובי, וציינו כי יפן אינה מסוגלת לשלוח כוחות צבאיים מסיבות חוקתיות, אך היא נתגמלה על ידי תמיכה בבניית מערכת ניווט במפרץ הפרסי, תוך מתן תמיכה גדולה יותר לאומה המארחת לכוחות ארצות הברית ביפן, ומתן הלוואות לעומאן ולירדן. סירובה של יפן להצטרף אפילו למאמץ גורף במכרות במפרץ הפרסי היה אינדיקציה לכמה מאנשי ארצות הברית בחוסר נכונותה של טוקיו לשתף פעולה עם ארצות הברית בתחומי רגישות למנהיגים ביפן בביתם או בחו"ל.

התחום המרכזי של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית בשנות השמונים היה ההתנגדות היפנית למאמצים חוזרים ונשנים של ארצות הברית להביא את יפן לפתוח את השוק שלה יותר לסחורות זרות ולשנות פרקטיקות כלכליות אחרות שנראו כמעוותות את האינטרסים הכלכליים של ארצות הברית. ממשלת יפן הייתה רגישה ללחצים פוליטיים ממגמות ציבוריות חשובות, שייפגעו מפתיחות רבה יותר. כדי להתמודד עם הלחצים הפנימיים, תוך כדי ניסיון להימנע מפריצת דרך עם ארצות-הברית, ניהלה ממשלת יפן משא-ומתן ממושך. טקטיקה זו קנתה זמן לירידה בתעשיות כדי לבנות מחדש את עצמן ותעשיות חדשות כדי להתחזק.

תלות גוברת והולכת מלווה בנסיבות משתנות במידה ניכרת בבית ובחו"ל, שנראו באופן נרחב כשיצרו משבר ביחסי יפן-ארצות הברית בסוף שנות השמונים. פקידי הממשל בארצות הברית המשיכו להדגיש את ההיבטים החיוביים של היחסים, אך הזהירו כי יש צורך ב"מסגרת רעיונית חדשה". הוול סטריט ג'ורנל פרסם שורה של דוחות ארוכים המתעדים שינויים ביחסים בסוף שנות ה-80, ובוחנים את הוויכוח הרב ביפן ובארצות הברית בנוגע לשאלה האם מערכת יחסים קרובה הייתה אפשרית או מתאימה בשנות ה-90. סקירה רשמית של הדעה העממית והתקשורתית, שפורסמה ב-1990 על ידי ועדת וושינגטון המבוססת על יחסי ארצות הברית-יפן למאה העשרים ואחת, עסקה בשמירה על יחסים קרובים בין יפן לארצות הברית. הוא הזהיר מפני "אורתודוקסיה חדשה" של "חשדנות, ביקורת והצדקה עצמית רבה", שלדבריו מסכנת את מרקם היחסים בין יפן לארצות הברית.

הכוח הכלכלי היחסי של יפן וארצות הברית עבר שינוי גורף, במיוחד בשנות השמונים. שינוי זה היה הרבה מעבר להשלכות הגירעון המסחרי של ארצות הברית עם יפן, שנשאר בין 40 ל-48 מיליארד דולר בשנה מאז אמצע שנות השמונים. הגירעון המסחרי והגרעון התקציבי של ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 הובילו לסדרה של החלטות באמצע העשור, שהביאו לשינוי משמעותי בערכם של המטבעות היפנים וארצות הברית. המטבע היפני החזק העניק ליפן את היכולת לרכוש יותר סחורות של ארצות הברית ולהשקיע השקעות חשובות בארצות הברית. בשלהי שנות השמונים הייתה יפן הנושה הבינלאומית העיקרית.

ההשקעה הגוברת של יפן בארצות הברית (יפן הייתה המשקיעה השנייה בגודלה אחרי בריטניה) הובילה לתלונות של כמה מחוזות אמריקאים. יתרה מזאת, התעשייה היפנית נראתה מוצבת היטב כדי לנצל את כוחה הכלכלי להשקיע במוצרים עתירי הטכנולוגיה, שבהם היצרנים בארצות הברית עדיין היו מנהיגים. יכולתה של ארצות הברית להתחרות בנסיבות אלה נתפסה על ידי יפנים ואמריקנים רבים, שנגרמה על ידי חוב אישי כבד, ממשלתי ועסקי, ושיעור חיסכון נמוך.

בסוף שנות השמונים, פרידת הגוש הסובייטי במזרח אירופה והתעצמותם הגוברת של מנהיגים סובייטים בעלי קשיים פוליטיים וכלכליים פנימיים כבדים אילצו את ממשלות יפן וארצות הברית להעריך מחדש את הברית המתמשכת שלהם נגד האיום הסובייטי. פקידי שתי המדינות נטו לאפיין את הברית הביטחונית כמעין הקשרים של היחסים, שעדיפותם תהיה על סכסוכים כלכליים ואחרים. כמה פקידים ופרשנים ביפן וארצות הברית המשיכו להדגיש את הסכנות המשותפות לאינטרסים של יפן וארצות הברית שנוצרו על ידי המשך הנוכחות הצבאית הסובייטית החזקה באסיה. הם הדגישו כי עד שמוסקבה תמשיך בעקבות התמתנותה באירופה, עם שחרור משמעותי והקטנת כוחותיה הממוקמים נגד ארצות הברית ויפן באוקיינוס השקט, נדרשו וושינגטון וטוקיו להישאר מוכנות וערניות צבאית.

עם זאת, גוברות ההטבות הנוספות של קשרי ביטחון קרובים ביפן וארצות הברית. הברית נתפסה כגורמת להרתיע כוחות פוטנציאליים אחרים במזרח אסיה, ובראשם הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית). כמה פקידים בארצות הברית ציינו כי הברית סייעה לשמור על הכוח הצבאי הפוטנציאלי של יפן לבדוק ובפיקוח של ארצות הברית..

המאה ה-21: ברית חזקה יותר 

בסוף שנות ה-90 ומעבר ליחסי ארצות הברית-יפן שופרו והתחזקו. הסיבה העיקרית לחיכוכים ביחסים, סכסוכי הסחר, נעשתה פחות בעייתית, שכן סין גירשה את יפן כאיום הכלכלי הגדול ביותר שנתפס לארצות הברית. בינתיים, בתקופה שלאחר המלחמה הקרה סבלה הברית הביטחונית מחוסר איום מוגדר, הופעתה של קוריאה הצפונית כמדינה סוררת תוקפנית והרחבתה הכלכלית והצבאית של סין סיפקו מטרה לחזק את היחסים. בעוד שמדיניות החוץ של ממשל בוש גרמה ללחץ על חלק מהיחסים הבין-לאומיים של ארצות הברית, הברית עם יפן התחזקה, כפי שמעיד על פריסת הכוחות היפנים לעיראק והפיתוח משותף של מערכות הגנה נגד טילים.. הרעיון כי יפן הופכת ל"בריטניה של האוקיינוס השקט", או לבעלת הברית המרכזית של ארצות הברית באזור, מוזכרת לעיתים קרובות במחקרים בינלאומיים, אך המידה שבה זה נכון היא עדיין נושא של דיון אקדמי.

בשנת 2009, המפלגה הדמוקרטית של יפן נכנסה לשלטון עם מנדט הקורא לשינויים בתוכנית ההתכנסות הביטחונית שאושרה לאחרונה ופתח סקירה כיצד הושג ההסכם, בטענה כי ארצות הברית הכתיבה את תנאי ההסכם, אך המזכיר האמריקני רוברט גייטס אמר כי הקונגרס האמריקני לא מוכן לשלם עבור כל שינוי. כמה פקידים אמריקאים חששו שהממשלה בראשות המפלגה הדמוקרטית של יפן עשויה אולי לשקול שינוי מדיניות מארצות הברית ומדיניות חוץ עצמאית יותר..

בשנת 2013 ערכו סין ורוסיה תרגילי חיל הים משותפים במה שמכונה כתקשורת הסינית במדינה בניסיון לקרוא תיגר על הברית האמריקאית-יפנית.

ב-19 בספטמבר 2013, ישבה קרוליין קנדי בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית והשיבה לשאלות של שני סנטורים רפובליקנים ודמוקרטים ביחס למינויה כשגרירת ארצות הברית ביפן. קנדי הסבירה כי המיקוד שלה יהיה קשרים צבאיים, סחר, חילופי סטודנטים אם היא תאושר לתפקיד.

יחסים כלכליים

נפח המסחר 
ארצות הברית היא השותפה הכלכלית הגדולה ביותר ביפן, והיא מייצאת 31.5% מהיצוא שלה, מייבאת 22.3% מהיבוא שלה, ומהווה 45.9% מהשקעתה הישירה בחו"ל בשנת 1990. נכון לשנת 2013, ארצות הברית לוקחת 18% מהיצוא היפני, ומספקת 8.5% מהיבוא שלה.

היבוא של יפן מארצות הברית כלל הן חומרי גלם והן מוצרים שיוצרו בה. המוצרים החקלאיים של ארצות הברית היו היבוא המוביל בשנת 1990 (8.5 מיליארד דולר כפי שנמדד בנתוני הייצוא של ארצות הברית), המורכבים מבשר (1.5 מיליארד דולר), דגים (1.8 מיליון דולר), גרגרים (2.4 מיליארד דולר) ופולי סויה (8.8 מיליארד דולר). ייבוא הסחורות היה בעיקר בקטגוריה של מכונות וציוד תחבורה ולא מוצרי צריכה. ב-1990 ייבאה יפן מארצות הברית מוצרים בסך 11.1 מיליארד דולר, מתוכם מחשבים ומחשבים (3.9 מיליארד דולר) היוו את המרכיב הגדול ביותר. בקטגוריה של ציוד הובלה ייבאה יפן 3.3 מיליארד דולר מטוסים וחלקים (מכוניות וחלקים היוו רק 1.8 מיליארד דולר).

היצוא של יפן לארצות הברית היה כמעט כולו מוצרים שנוצרו בה. כלי רכב היוו ללא ספק את הקטגוריה הגדולה ביותר, בהיקף של 21.5 מיליארד דולר בשנת 1990. חלקי הרכב היוו עוד 10.7 מיליארד דולר. פריטים מרכזיים אחרים היו מכונות למשרד (כולל מחשבים), שהסתכמו ב-8.6 מיליארד דולר ב-1990, ציוד תקשורת (4.1 מיליארד דולר) ומכונות לייצור חשמל (451 מיליון דולר).

השקעה ישירה 
כמו במקומות אחרים, ההשקעה הישירה של יפן בארצות הברית התרחבה במהירות והיא מימד חדש חשוב ביחסים בין המדינות. סך כל ההשקעות המצטברות מסוג זה הגיע ל-8.7 מיליארד דולר ב-1980. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. נתוני ארצות הברית זיהו את יפן כמשקיעה השנייה בגודלה בארצות הברית; היו לה כמחצית מערך ההשקעות של בריטניה, אבל יותר מאלו של הולנד, קנדה או מערב גרמניה. רוב ההשקעות של יפן בארצות הברית בסוף שנות ה-80 היה במגזר המסחרי, המהווה את הבסיס להפצה ולמכירה של היצוא היפני לארצות הברית. ההפצה הסיטונאית והקמעונאית היוו 32.2% מכלל ההשקעות היפניות בארצות הברית ב-1990, בעוד התעשייה היוו 20.6%. הנדל"ן הפך להשקעה פופולרית בשנות ה-80, כאשר ההשקעות המצטברות עלו ל-15.2 מיליארד דולר ב-1988.

אנרגיה 
ארצות הברית ויפן מוצאות את עצמן במצבים שונים ביסודן בתחום האנרגיה. שיתוף הפעולה באנרגיה עבר מסכסוך (אמברגו הנפט היפני היה הגורם שהפעיל את התקפת פרל הארבור) לשיתוף פעולה עם שני הסכמים משמעותיים שנחתמו במהלך שנות השמונים: הסכם שיתוף הפעולה בין רייגן-נקסון לאנרגיה ושיתוף פעולה גרעיני בין ארצות הברית ליפן של 1987 (המאפשר ליפנים לעבד מחדש דלקים גרעיניים).

שיתוף פעולה נוסף שאירע במהלך רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) כאשר חיילי ארצות הברית הגיעו לסייע לנפגעי אזור האסון. בשנת 2013 אפשרה מחלקת האנרגיה לייצא גז טבעי אמריקאי ליפן.

יחסים צבאיים 

הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי משנת 1952 סיפק את הבסיס הראשוני ליחסי הביטחון של המדינה עם ארצות הברית. האמנה הוחלפה ב-1960 על ידי אמנת שיתוף הפעולה והביטחון ההדדי, הקובעת כי שתי המדינות ישמרו ויפתחו את יכולתן להתנגד למתקפה מזוינת משותפת, וכי כל אחת מהן מכירה בכך שתקיפה מזוינת על אחת מהן בשטחים שינהלו ביפן תהיה נחשב מסוכן לבטחו של האחר. הדרישות המוסכמות לאמנה קובעות כי יש להתייעץ עם ממשלת יפן לפני שינויים משמעותיים בפריסת הכוח של ארצות הברית ביפן או לשימוש בבסיסים יפניים לפעולות לחימה, למעט בהגנה על יפן עצמה. עם זאת, יפן חשה הקלה על ידי האיסור החוקתי שלה להשתתף בפעולות צבאיות חיצוניות מכל התחייבות להגן על ארצות הברית אם הותקפה מחוץ לשטחים היפנים. בשנת 1990 הביעה ממשלת יפן את כוונתה להמשיך ולהסתמך על הסדרי האמנה כדי להבטיח את הביטחון הלאומי.

הפרוטוקול המוסכם לפי סעיף 6 לאמנת 1960 מכילות הסכם של מעמד כוחות על הצבת כוחות ארצות הברית ביפן, עם פרטים על מתן מתקנים ואזורים לשימושם ועל ניהול אזרחים יפנים המועסקים במתקנים.

הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי של 1952 כלל בתחילה תוכנית סיוע צבאי, שסיפקה לרכישת כספים, מטריאליים ושירותים לשלטון של המדינה. על אף שיפן לא קיבלה עוד סיוע מארצות הברית עד שנות ה-60, ההסכם המשיך לשמש בסיס להסכמי רכש ורישוי, המבטיחים יכולת פעולה הדדית בין הנשק של שני העמים ולשחרור נתונים מסווגים ליפן, כולל בינה בינלאומית, דוחות ומידע טכני מסווג.
נכון לשנת 2014 היו בארצות הברית 50,000 חיילים ביפן, המפקדה של הצי השביעי של ארצות הברית ויותר מ-10,000 נחתים. בחודש מאי 2014 נודע כי ארצות הברית שלחה שני מטוסי קרב לא חמושים של "גלובל הוק" ליפן, מתוך ציפייה שהם יעסקו במשימות מעקב על סין וקוריאה הצפונית.

איי ריוקיו (אוקינאווה) 
אוקינאווה הוא האתר של בסיסי צבא אמריקניים גדולים שגרמו לבעיות, שכן היפנים והאוקינואנים מחו על נוכחותם במשך עשרות שנים. במשא ומתן חשאי שהחל ב-1969 ביקשה וושינגטון שימוש בלתי-מוגבל בבסיסיה לפעולות לחימה קונבנציונליות בקוריאה, טאיוואן ודרום וייטנאם, וכן אישור לכניסות חירום וזכויות מעבר של נשק גרעיני. עם זאת, סנטימנט אנטי-גרעיני היה חזק ביפן והממשלה רצתה שארצות הברית תסיר את כל הנשק הגרעיני מאוקינאווה. בסופו של דבר הסכימו ארצות הברית ויפן לשמור על בסיסים שיאפשרו את המשך יכולות ההרתעה האמריקניות במזרח אסיה. ב-1972 הורחבו איי ריוקיו, כולל אוקינאווה, לשליטה יפנית והורחבו הוראות אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לכסותם. ארצות הברית שמרה לעצמה את הזכות להציב כוחות על האיים הללו.

היחסים הצבאיים השתפרו לאחר אמצע שנות השבעים. בשנת 1960 הוקמה ועדת הייעוץ הביטחוני, עם נציגים משתי הארצות, תחת אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לדון ולתאם את ענייני הביטחון של שתי המדינות. בשנת 1976 הכינה ועדת משנה של גוף זה את ההנחיות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית שאושרו על ידי הוועדה כולה ב-1978 ומאוחר יותר אושרו על ידי המועצה לביטחון לאומי והקבינט. ההנחיות אושרו, והחלו פעולות בתכנון ביטחוני משותף, בתגובה להתקפה מזוינת על יפן, ושיתוף פעולה על מצבים באסיה ובאוקיינוס השקט, שעלולים להשפיע על ביטחונה של יפן.

סכסוך שגרם למתיחות בשנת 1996 בנוגע לבסיס עם 18,000 נחתים אמריקנים, נפתר באופן זמני בסוף 2013. הושג הסכם על מנת להזיז את חיל האוויר לאזור מאוכלס בצפיפות של אוקינאווה.

המודיעין הלאומי 
יכולת האיסוף המודיעינית המוגבלת של יפן ואנשי כוח האדם מתמקדים בסין ובקוריאה הצפונית, שכן האומה מתבססת בעיקר על הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי.

היסטוריוגרפיה 
בנוסף לכך, מכיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמה עולמית, היסטוריונים דיפלומטיים מתחילים להתמקד ביחסים בין יפן לאמריקה כדי להבין מדוע יפן תקפה את ארצות הברית ב-1941. דבר זה הוביל את ההיסטוריונים הדיפלומטיים להתחיל לנטוש את הגישה האירופית-מרכזית הקודמת לטובת גישה גלובלית יותר. סימני הזמנים המשתנים היו עלייתם של היסטוריונים דיפלומטיים כגון ההיסטוריון היפני צ'יהירו הוסויה, ההיסטוריון הבריטי איאן ניש והיסטוריון האמריקני אקירה איריה, שהייתה הפעם הראשונה שמומחים אסיאתיים נהפכו להיסטוריונים דיפלומטיים. לקהל הקוראים היפנים יש ביקוש לספרים על ההיסטוריה האמריקאית והסוציאטית.

ראו גם 

 יחסי החוץ של ארצות הברית
 הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
 הסכם קנגאווה
 יפן המגניבה
 כליאת היפנים בארצות הברית
 יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי
 המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
 המפקד העליון של כוחות הברית
 הסכם פורטסמות'
 חוזה סן פרנסיסקו
 פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן

קישורים חיצוניים

הערות שוליים