יגאל בן-נון

יגאל בן-נון (נולד ב-1950) הוא היסטוריון, חוקר מקרא, פעיל חברתי ואמן רב-תחומי ישראלי. תחומי מחקרו מתמקדים בהיסטוריה של צפון אפריקה, בחקר האמנות, ובהיסטוריוגרפיה מקראית.

ביוגרפיה

יגאל בן-נון נולד בשם יגאל ואנונו, בקזבלנקה, מרוקו ועלה לישראל בגיל שמונה עשרה. שירת כלוחם בחטיבת גולני בגדוד 13. למד היסטוריה של עם ישראל וספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב. היה פעיל באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. היה ממייסדי תנועת הפנתרים השחורים בתל אביב, "פנתרי תל אביב", ושימש כדובר התנועה. בשנת 1973 פרש מתנועת הפנתרים השחורים על רקע חילוקי דעות עם חבר הכנסת שלום כהן (שהיה חבר הכנסת השביעית מטעם סיעת הפנתרים השחורים) ובשל השתלטות מצפן ורק"ח על חלק מקבוצת הפנתרים בירושלים.

בשנת 1973 היה בין מייסדי "תנועת נמרוד - נוער מורד בממסד הקיים", תנועה של תלמידי תיכון וסטודנטים שביקשה לשנות את תוכנית הלימודים בבתי הספר. בשנת 1974 היה ממייסדי "המועצה לקידום החינוך בעיירות הפיתוח" שדרשה לשנות את ייעודו של הנח"ל. באותה תקופה עבד כמורה להיסטוריה.

ב-1976 הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי - ד"ש והוצב במקום ה-61 ברשימתה לכנסת. ביוני 1977 עמד בראש רשימת ד"ש בבחירות למועצת פועלי תל אביב. היה ראש סיעת שינוי בהסתדרות וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין (שהתפצלה מד"ש). שימש בין היתר כמנהל המועצה הכלכלית חברתית המשותפת להסתדרות ולתעשיינים.

שימש כיו"ר המחלקה לתרבות ולאמנות בהסתדרות. היה בין יוזמי הקמתה של קבוצת סמרטוט ושל פסטיבל הדגנרטים בראשותו של חוני המעגל בשנת 1981. שימש כחבר המועצה לתרבות ולאמנות, וחבר הנהלת אמנות לעם. עסק באמנות, בפרפורמנס ארט, אינטר ארט, ומחול פוסט מודרני.

בשנות ה-90 עבר לפריז לצורך לימודי דוקטורט וגר שם במשך 14 שנים.

בשנת 2002 השלים את עבודת הדוקטורט הראשונה שלו באוניברסיטת פריז VIII  בנושא "היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו וההגירה היהודית 1955 - 1966". בשנת 2009 השלים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט השנייה שלו בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים בפריז (École Pratique des Hautes Etudes), בנושא ההיסטוריוגרפיה של המקרא: "שכבות עריכה בטקסטים הקשורים לראשיתה של ממלכת ישראל ולמסורותיה" בהנחיית פרופסור תומאס רמר.

בתקופת הבחירות לכנסת ה-24 טען במאמר בעיתון הארץ כי הדמוקרטיה נכשלה ויש להחליפה בשיטה אחרת.

בן-נון מלמד היסטוריה של צפון אפריקה אחרי מלחמת העולם השנייה באוניברסיטת פריז VIII. שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בנושא אמנות ישראלית. בן-נון הוא עמית מחקר במכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב.

בן-נון מנהל אורח חיים צמחוני.

מחקריו
בן-נון עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים, ההיסטוריה של צפון אפריקה (בעיקר מרוקו) והיסטוריוגרפיה של המקרא:

היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו
לאחר חזרתו של מוחמד החמישי מהגלות וקבלת העצמאות מצרפת ב-1956, נעשתה מרוקו למדינה עצמאית והיהודים נעשו אזרחיה. מרוקו עודדה את היהודים להשתלב בממשל ובפקידות הבכירה, כדי למלא את מקומה של האדמיניסטרציה הצרפתית שעזבה, מאחר שרבים מהם היו בעלי השכלה צרפתית. בן-נון טוען שזה היה תור הזהב של יהדות מרוקו. אך מצד שני, אחרי השואה, יהדות צפון־אפריקה נהפכה למאגר יהודי חשוב ביותר. מדינת ישראל ראתה בה מאגר שיספק כוח אדם לביצור ההתיישבות היהודית מול "הבעיה הדמוגרפית" של הקמת מדינה שבה רק 600 אלף יהודים. ממשלת ישראל התגייסה עם ארגונים יהודיים במאמץ לשכנע את שלטונות מרוקו לאפשר ליהודים תושבי מרוקו לעזוב את המדינה. שליחי מדינת ישראל קבעו את גורל הקהילה על סמך הערכה שגויה שאורבת לה סכנה מיידית, ולכן מחובתם להצילה, יהיה המחיר אשר יהיה. קברניטי המדינה התעקשו להוציא את יהודי מרוקו לישראל תוך נטילת סיכונים ובמחיר של קורבנות. אף שתוך כדי ביצוע המשימה התגלתה מציאות מנוגדת לגישה זו, להט העשייה עיוור את עיני השליחים, והתנהגותם שיקפה את הציפיות שתלו בהם יותר מאשר את המצב בשטח. ולמעשה שמו קץ לפריחה הכלכלית־תרבותית ממנה נהנתה הקהילה. החשש מעתיד מעורפל הביא לבסוף לרבים לבחור ביציאה ממרוקו.

מוצא היהודים בצפון אפריקה
במחקריו מפריך בן-נון את הטענה שיהודי צפון אפריקה הם צאצאים של שבטים ברברים שהתייהדו, כפי שטען ההיסטוריון אבן ח'לדון. טענה שהעלה גם ההיסטוריון שלמה זנד בספרו "מתי ואיך הומצא העם היהודי?". לפי בן-נון מוצא יהודי צפון אפריקה הוא שילוב של שתי קבוצות: יהודאים שהתערו בתרבות ההלנית והיגרו לאלכסנדריה החל במאה השלישית לפני הספירה וצאצאים של צפון אפריקאים הלנים שהתייהדו באופן אינדיבידואלי. מרד יהודאי קירנאיקה ואלכסנדריה, המכונה "מרד התפוצות" (115–117 לספירה), הוא נקודת המפנה בהיווצרות קהילה יהודית באפריקה. זו הייתה ישות פוליטית עצמאית, הלניסטית, שונה משאר האוכלוסייה במוצאה ובפולחנה. בראשה עמדו מלכים והיה לה כוח צבאי משלה. חלק מתושביה שימש כחיילים בשירות השלטון, וחלק אחר עסק במסחר, בגידול בקר, בחקלאות ובספנות. לפני המאה ה-2 אין מוצאים ממצאים ארכאולוגיים יהודיים מערבה מקירנאיקה (לוב של היום). במאות הראשונות לספירה, נוצר מפגש בין ארבעה סוגי אוכלוסייה: הראשון ברברי, לצידו אוכלוסייה יהודאית שהייתה חלק אינטגרלי מן התרבות ההלניסטית, השלישי ברברים הלניסטים חסידי ישו והדת הנוצרית החדשה, והרביעי קבוצה אמורפית של אוהדי היהדות. ונמצאו כתובות וסמלים יהודיים, שמות יהודיים באותיות לטיניות ויווניות שאפשר לתארך על סמך הערכות פלאוגראפיות. במחקר האפיגרפי ידועים 96 שמות, שניתן להגדירם כיהודים או כמתייהדים מתקופה זו. בימי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון, מצבם של היהודים וזרמים נוצרים הקרובים ליהדות באפריקה הורע. על פי צו משנת 535 נאסר על הזרמים האריאניים והדונטיסטים לקבל משרות ציבוריות, וצווים מן השנים 545 ו-553 אסרו על היהודים לגייס מאמינים בקרב הנוצרים. רדיפות אלה והעיסוק במסחר, גרמו ליהודים וקהילות אלו לנדוד מערבה למחוזות הכפריים שמחוץ לאימפריה הביזנטית, לאזורים של אלג'יריה ומרוקו של היום. כך החלה להתפתח קהילה יהודית באזורים אלו. קהילות אלה עברו התערויות ומיזוגים כה רבים שלא מותירים אפשרות לכלול את כל יהדות צפון אפריקה במסגרת אתנית גנטית אחת. בעיקר לאחר הכיבוש הערבי והקמת האימפריה המוסלמית שגילתה יחס סובלני כלפי היהדות והנצרות.

מעורבות מרוקו במלחמת ששת הימים
בן-נון חקר את מעורבות מרוקו במלחמת ששת הימים, והגיע למסקנה שהמלך חסן השני שלח כוחות סיוע רק למראית עין. באופן פומבי התייצב המלך לצד נאצר ומדינות ערב, ומתחת לפני השטח היו לו יחסים חשאיים והערכה למדינת ישראל. בשל האווירה הציבורית החליט המלך לשגר כוחות מצבא מרוקו לחזית המצרית. בצעד הפגנתי, כראש המטה הכללי של כוחות הצבא המלכותי, הוא ערך מסדר ראווה לרגל שיגור שלושה גדודים להצלת צבאו של נאצר בסיני. כוח של כמה מאות חיילים יצא בדרך יבשתית והגיע ללוב. הם חנו במדבר הלובי עד סיום המלחמה. שלטונות מרוקו ביקשו להחזיר את הכוח לבסיסו בדרך יבשתית, אבל הפעם סירב השלטון באלג'יריה לאשר להם מעבר, וממשלת מרוקו נאלצה לשלוח אונייה לטריפולי וזו החזירה את הלוחמים. כוח צבאי נוסף יצא ממרוקו ברכבת והגיע עד אלג'יריה, אבל שם התברר למפקדיו שהמלחמה נגמרה ושאין טעם להמשיך במסע, ולכן הם החליטו לשוב למרוקו.

מקור מצוות המילה
בן-נון טוען, שלאורך תקופת הברזל השנייה בארץ ישראל וברוב התקופה הפרסית, תושבי ממלכות ישראל ויהודה לא מלו את בניהם. לדבריו הציווי התאולוגי במחזור "סיפורי אברהם" בספר בראשית התחבר רק בסוף התקופה הפרסית. ורק אז ניתנה לחיתוך העורלה של תינוק בן שמונה ימים משמעות של "כריתת ברית בין העם לאלוהיו". כמו כן, לטענתו, במקרא עצמו יש הסתייגות ממנהג המילה. לדוגמה בספר דברים, הוצע להמיר את המילה בהתנהגות מוסרית: "וּמַלְתֶּם אֵת עָרְלַת לְבַבְכֶם", "וּמָל ה' אֱלֹהֶיךָ אֶת לְבָבְךָ״ (דברים י', ט"ז ו־ל', ו').

"קיצור תולדות יהוה"

בשנת 2016, פרסם בן-נון את רב-המכר "קיצור תולדות יהוה", בו הוא מציג את הטענה שבממלכות יהודה וישראל סגדו לכמה אלים, ובתוכם "יהוה", שפולחנו התאפיין בריבוי מקדשים ובתוכם פסלים. למעשה, יהודה וישראל מעולם לא היו ממלכה אחת וגם האומה הישראלית בת תריסר השבטים לא הייתה ולא נבראה. עיקר האוכלוסייה באה ממוצא כנעני וחלקה הקטן יותר הגיע מגורמי שוליים מצריים שברחו ועלו צפונה, ובמרכזם מה שמכונה "שבט לוי".

פסל יהוה בבית המקדש
בפרק השביעי בספר בן-נון מעלה את הטענה שבבית המקדש היה פסל המוקדש לאל יהוה ולאלה אשרה. צירוף המילים "בית המקדש" אינו מופיע אפילו פעם אחת בתנ"ך ואילו הצירוף "בית יהוה" מופיע 231 פעמים, כלומר ביתו של יהוה. ישנן דוגמאות נוספות במקרא בהן יש שימוש בצירוף בית ואלוהויות שונות. לדוגמה:
 הצירוף "בית בעל" המתייחס לאל הכנעני בעל. כמו בספר דברי הימים ב (פרק כג פסוק יז) "וַיָּבֹאוּ כָל הָעָם בֵּית הַבַּעַל וַיִּתְּצֻהוּ וְאֶת מִזְבְּחֹתָיו וְאֶת צְלָמָיו שִׁבֵּרוּ וְאֵת מַתָּן כֹּהֵן הַבַּעַל הָרְגוּ לִפְנֵי הַמִּזְבְּחוֹת". וגם ביהושע (פרק יג פסוק יז) "חֶשְׁבּ֥וֹן וְכָל־עָרֶ֖יהָ אֲשֶׁ֣ר בַּמִּישֹׁ֑ר דִּיבוֹן֙ וּבָמ֣וֹת בַּ֔עַל וּבֵ֖ית בַּ֥עַל מְעֽוֹן". כלומר הבמות (אתר המיועד להקרבת קורבנות) והבית של בעל, אל העיר מעון.
 בספר מלכים ב (פרק כג, פסוק ז) יש התייחסות לפסל של האלה אשרה ב"בית יהוה". "וַיִּתֹּץ אֶת בָּתֵּי הַקְּדֵשִׁים אֲשֶׁר בְּבֵית יְהוָה אֲשֶׁר הַנָּשִׁים אֹרְגוֹת שָׁם בָּתִּים לָאֲשֵׁרָה". וגם בספר מלכים ב (פרק כא, פסוק ז):"וַיָּשֶׂם אֶת פֶּסֶל הָאֲשֵׁרָה אֲשֶׁר עָשָׂה בַּבַּיִת אֲשֶׁר אָמַר ה' אֶל דָּוִד וְאֶל שְׁלֹמֹה בְנוֹ בַּבַּיִת הַזֶּה וּבִירוּשָׁלַ‍ִם אֲשֶׁר בָּחַרְתִּי מִכֹּל שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל אָשִׂים אֶת שְׁמִי לְעוֹלָם.

כמו כן בתנ"ך, מוזכרות מאות פעמים צירופי המילים משתחווה/ כרעה/ קד...ל/לפני ה'. לפי בן-נון הכוונה לדמות פיזית. לדוגמה:
 בראשית (פרק כד פסוק נב) וַיְהִי כַּאֲשֶׁר שָׁמַע עֶבֶד אַבְרָהָם אֶת דִּבְרֵיהֶם וַיִּשְׁתַּחוּ אַרְצָה לַה'
 שמואל א (פרק א פסוק יט) וַיַּשְׁכִּמוּ בַבֹּקֶר וַיִּשְׁתַּחֲווּ לִפְנֵי יְהוָה וַיָּשֻׁבוּ וַיָּבֹאוּ אֶל בֵּיתָם הָרָמָתָה וַיֵּדַע אֶלְקָנָה אֶת חַנָּה אִשְׁתּוֹ וַיִּזְכְּרֶהָ ה'.
 שופטים (פרק כ פסוק כו) וַיַּעֲל֣וּ כׇל־בְּנֵי֩ יִשְׂרָאֵ֨ל וְכׇל־הָעָ֜ם וַיָּבֹ֣אוּ בֵֽית־אֵ֗ל וַיִּבְכּוּ֙ וַיֵּ֤שְׁבוּ שָׁם֙ לִפְנֵ֣י ה' וַיָּצ֥וּמוּ בַיּוֹם־הַה֖וּא עַד־הָעָ֑רֶב וַֽיַּעֲל֛וּ עֹל֥וֹת וּשְׁלָמִ֖ים לִפְנֵ֥י ה'׃
 דברי הימים ב (פרק כ פסוק יח) וַיִּקֹּד יְהוֹשָׁפָט אַפַּיִם אָרְצָה וְכָל יְהוּדָה וְיֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלַ‍ִם נָפְלוּ לִפְנֵי ה' לְהִשְׁתַּחֲו‍ֹת לַה'.

קישורים חיצוניים

 
 
 
 פרסומי יגאל בן-נון באתר אקדמיה
 פרסומי יגאל בן-נון באתר מקרא, הוראה וחינוך
 
 דוקטור יגאל בן-נון באתר 1vsdat.
 יאירה אמית: פרובוקציה שיש עמה ברכה, תגובה לספרו של יגאל בן־נון, קיצור תולדות יהוה. "בית מקרא", כרך 38, דצמבר 2017
 יזהר באר, אלוהים פינת חז"ל, הרצל וטרנטינו, "פרות קדושות" באתר הארץ, 23 ביולי 2020

מפרסומיו 
 ממלכת יהודה והרעיון הפן-ישראלי. "לאום, לשון" קובץ מאמרים לכבוד 90 לעוזי אורנן, תל אביב 2013, עמ' 57–66
 פולחן יהוה במקרא ויהדות חז"ל - שני עולמות מנוגדים גג - כתב עת לספרות גיליון 44
 זיקת הקהילה היהודית במרוקו לצרפת ולתרבותה ערב עצמאותה של מרוקו. "יהדות צרפת: בין ייחודיות לאוניברסליות", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2015, עמ' 55 - 74
 המאבק בגילויים אנטי יהודיים בעיתונות המרוקאית בשנים 1962-1963, יגאל בן-נון, קשר No. 36 (סתיו 2007), pp. 123-130 (8 pages),
 דמותה של הקהילה היהודית במרוקו העצמאית בעיני שליחי ישראל. "ראה" REEH כתב עת לחקר העברית באירופה, מס' 9, פריס 2005, עמ' 57 - 70
 התמוטטות סניפי מכנאס ופאס אחרי חלוקת הכרוז הישראלי בפברואר 1961. "פאס וערים אחרות במרוקו", אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2013, עמ' 359 - 396
 בין אופוריה לאכזבה – הקהילה היהודית אחרי עצמאות מרוקו. גשר, כתב עת לעניינים יהודים, גיליון מס' 148, ירושלים 2004, עמ' 45 - 59
 המעבר לפוסט־מודרניזם בפרפורמנס ארט ובמחול, מחול עכשיו מס׳ 30, אוגוסט 2016
 ההתגרות בקו הגבול, על התמורות בשפת המיצג משנות ה-70 לשנות ה-80. סטודיו, כתב עת לאמנות 20, מרס 1991, עמ' 16–19
 כאן בחצר הבית - סוגיית המקום באמנות הישראלית. פוליטיקה 18 בדצמבר 1987
 ממסד ואופוזיציה בראשית שנות השמונים – ראשיתו של הפוסט מודרניזם הישראלי. מאזניים – ירחון אגודת הסופרים, ספטמבר 2011, עמ' 46 - 48
 "איש לח"י שארגן קורס ראשון לאנשי שירות הביטחון המרוקני", האומה (הגיליון החדש), גיליון 221, פברואר 2021, עמודים 43–49

הערות שוליים

חוקרי מקרא ישראלים
הפנתרים השחורים
ישראלים ילידי מרוקו
עולים בשנות ה-1950
היסטוריונים יהודים מרוקאים
פעילי מפלגת שינוי
פעילים חברתיים ישראלים
בוגרי אוניברסיטת תל אביב
צמחונים ישראלים
ישראלים שנולדו ב-1950