גשר סוורן

גשר סוורן (באנגלית: Severn Bridge, בוולשית: Pont Hafren), לעיתים קרוי גשר סוורן-וואי (Severn–Wye Bridge), הוא גשר תלוי למעבר כביש מהיר המופעל על ידי הייווייז אינגלנד, והחוצה את הנהרות סוורן ווואי בין אוסט (Aust) בדרום גלוסטרשייר באנגליה לבין צ'פסטו במונמות'שייר בדרום-מזרח ויילס, דרך ב'יצ'לי (Beachley), שהוא חצי אי בין שני הנהרות. 

הגשר הוא בנקודת החצייה ההיסטורית של הסוורן בין אנגליה לוויילס, ובנייתו ארכה שלוש וחצי שנים בעלות של 8 מיליון לירות שטרלינג. הגשר החליף את מעבורת אוסט (Aust Ferry). הגשר נחנך ב-8 בספטמבר 1966 במעמד אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, ששיבחה אותו כ"שחר של תקופה כלכלית חדשה עבור דרום ויילס". במשך שלושים שנים עבר כביש M4 על הגשר. הגשר קיבל מעמד של בניין רשום מדרגה I ב-26 בנובמבר 1999.

עם השלמת מעבר סוורן השני (Second Severn Crossing), הידוע גם כ"גשר הנסיך מוויילס" (Prince of Wales Bridge), שונה שם קטע הכביש המהיר מאולווסטון (Olveston) באנגליה עד למגור (Magor) בוויילס לכביש M48.

היסטוריה

ההצעה הראשונה לגשר על פני הסוורן, בערך באותו מקום שנבנה בסופו של דבר, הייתה בשנת 1824 על ידי תומאס טלפורד (Thomas Telford), אשר התבקש לייעץ כיצד לשפר את שירותי מרכבת הדואר בין לונדון לוויילס. לא נעשתה שום פעולה, ובמהלך העשורים הבאים הפכה הרכבת לשיטה הדומיננטית של נסיעה למרחקים ארוכים. גשר הרכבת של הסוורן, ששימש בעיקר למשאות, נפתח בשרפנס (Sharpness) ב-1879, וקו הרכבת הראשי עבר דרך מנהרת סוורן מתחת לנהר בשנת 1886.

הגידול בנפח התנועה בכבישים בתחילת המאה ה-20 הוביל לקריאות נוספות לשיפורים, ובראשית שנות העשרים של המאה ה-20 כינסה המועצה העירונית של צ'פסטו מפגש של רשויות מקומיות שכנות כדי לשקול מעבר על סוורן כדי להקל על עומס התנועה והעיכובים על כביש A48 העובר דרך העיירה. ב-1935 קידמו מועצות המחוזות של מונמות'שייר וגלוסטרשייר הצעת חוק לפרלמנט לגייס מימון לבנות גשר מעל השפך, כש-75% מעלות הפרויקט ימומנו ממשרד התחבורה מקרן הכבישים. הצעת החוק נדחתה על ידי הפרלמנט בשל התנגדות של חברת הרכבות גרייט וסטרן (Great Western Railway).

אחרי מלחמת העולם השנייה החלו להכין תוכניות לרשת כבישים ארצית, כולל גשר סוורן, שהחוזה לתכנונו הוענק לחברות ההנדסה מוט, האי ואנדרסון (Mott, Hay and Anderson) יחד עם פרימן פוקס ושות' (Freeman Fox and Partners). בחינה פומבית של התוכנית נערכה ב-24 בספטמבר 1946 באוניברסיטת בריסטול. משום שהמימון הממשלתי נתן עדיפות לגשר כביש פורת' (נחנך ב-1964), נדחתה בניית גשר סוורן עד 1961. ב-1962 הודיעה ממשלת הממלכה המאוחדת כי עלויות הבנייה יכוסו באמצעות אגרה של 2 שילינג ו-6 פני (0.125 ליש"ט) על כל כלי רכב שיעבור בגשר, כאשר הולכי רגל ורוכבי אופניים לא יחויבו בתשלום. יסודות הגשר הושלמו על ידי חברת הקבלנים ג'ון הווארד (John Howard and Co) ב-1963. החוזה לבניית המבנה העילי הוענק ב-1963 ל"איחוד בוני הגשר בע"מ" (Associated Bridge Builders Ltd – מיזם משותף לחברות: סר ויליאם ארול (Sir William Arrol & Co.), קליוולנד ברידג' אנד אנג'נירינג (Cleveland Bridge & Engineering Company) ודורמן לונג (Dorman Long) והגשר הושלם ב-1966.

בינואר 1977 צומצמה הנסיעה בגשר לנתיב אחד בכל כיוון לאחר שנתגלו כמה חולשות במבנה בן העשר. סגירת הנתיב השני נמשכה כמה חודשים.

גשר סוורן חוזק והאספלט עליו חודש בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 בעקבות הגידול בתנועה. העבודה כללה חיזוק המגדלים של גשר סוורן והמיסעה, הרחבה למגדלי של גשר ואיי והחלפת הכבל הבודד המקורי בשני כבלים. מרבית עבודת החיזוק נעשתה בתוך המיסעה ובמגדלים ולכן לא ניתן להבחין בה. תכנון החיזוק נעשה על ידי חברת פלינט ונייל (Flint & Neill). הציפוי המחודש כלל שכבה עבה בעובי 35 מילימטרים של אספלט על גבי ממברנה אקרילית חסינת מים.

ב-2006, בשנת ה-40 להפעלת הגשר, נבדק הגשר לקורוזיה של הכבלים. הגוף המפעיל את הגשר, חברת הייווייז אינגלנד, הודיע שהביקורת הגיעה למסקנה שיש להטיל מגבלות על משאיות כבדות העוברות בגשר. משאיות כאלו יכולות לנסוע רק בנתיב הימני, כששלטים המטילים מגבלה על פי משקל הוצבו בגשר. מערכת של ציפוי בגומי יחד עם סירקולציה של אוויר יבש, כפי שנעשה בגשר כביש פורת' הותקנה בשנים 2007–2009 במטרה לעצור את הקורוזיה.

ב-6 בפברואר 2009, במהלך שבוע שבו ירד שלג בבריטניה, נסגרו שני גשרי הסוורן במקביל בשל קרח שנשר ממבני הגשר וגרם נזק לרכבים. ב-22 בדצמבר 2009 נסגרו שני הגשרים שוב מאותה סיבה. היו אלו הפעם השנייה והשלישית בלבד, בהתאמה, ששני הגשרים נסגרו יחד. הפעם הראשונה הייתה כמה שנים קודם לכן בשל שרפה במפעל לכימיקלים באייבונמות' (Avonmouth), פרוור של בריסטול.

ב-2016, במלאת 50 שנים לחנוכת הגשר, ביצעה הזמרת איימי ודג' את השיר "Bridge", כשהיא ניצבת במרומי הפלטפורמה של המגדל של הגשר ומלווה על ידי מקהלה שעמדה בצד האנגלי.

מרכיבים

מעבר גשר סוורן מורכב מארבעה מבנים (מפורטים מכיוון אנגליה לוויילס): גשר אוסט (Aust Viaduct), גשר סוורן (Severn Bridge), גשר ביצ'לי (Beachley Viaduct) וגשר ואיי (Wye Bridge). גשר אוסט וגשר סוורן קיבלו מעמד של בניין רשום מדרגה I ב-26 בנובמבר 1999. בעוד גשר ואיי וגשר ביצ'לי קיבלו מעמד של בניין רשום מדרגה II ב-29 במאי 1999.

גשר אוסט
גשר אוסט בן 157 מטרים הוא גשר קורה כפולה בחתך קופסה עם מיסעה מבטון, מצוק אוסט (Aust Cliff) לסמך הראשון של גשר סוורן, שהוא מבנה בטון רחב וממנו עולים על גשר סוורן.

גשר סוורן

גשר סוורן שוכן קרוב למקום שממנו יצאה מעבורת אוסט שקדמה לו. הגשר הוא גשר תלוי בתכנון קונבנציונלי, שבו המיסעה נתמכת על ידי זוג כבלים התלויים בין שני מגדלים. ב-1966 נשזרו הכבלים שתמכו במיסעה מתיילים באורך כולל של 29,000 קילומטרים. כל אחד מהכבלים הראשיים היה מורכב מ-8,322 תיילים בני 5 מילימטרים. מאפיין יוצא דופן של הכבלים התומכים במיסעה והמחוברים לכבלים הראשיים הוא שהם אינם אנכיים, כמו במרבית הגשרים התלויים, אלא מסודרים בצורת זיג זג. מטרת סידור זה הוא ניסיון לצמצם תנודתיות, כמו השימוש הבולט במשככי סטוקברידג' על הכבלים. אורך הגשר הוא 1,600 מטרים הכוללים את המפתח המרבי בן 988 מטרים בין המגדלים ושני מפתחים צדדים באורך 305 מטרים. המגדלים מתרוממים לגובה של 136 מטרים מעל פני המים בשיא גובהם בממוצע, והם בנויים מקורות במבנה קופסה חלולה. המיסעה היא מסבך בצורת קופסה בפרופיל אווירודינמי יחד עם מסלולי אופניים והולכי רגל הבנויים כזיזים המחוברים למסבך. צורת הגשר נקבעה על ידי המתכננים פרימן, פוקס ושות' כתוצאה מבדיקות במנהרת רוח של גשר כביש פורת', לאחר שהמודל המקורי של מנהרת הרוח נהרס בטעות. חלקי המיסעה נבנו במפעלי חברת מאביי בצ'פסטו הסמוכה, וכל אחד מהקטעים בני ה-132 טון הושט במורד הנהר עד שהועלה למקומו.

גשר ביצ'לי

גשר ביצ'לי בן 745 המטרים הוא במבנה גשר מסבך בצורת קופסה בדומה לגשר סוורן אבל הוא נתמך על סמכי פלדה כשהוא חוצה את חצי האי ביצ'לי מעל למחנה של הצבא הבריטי, קסרקטין ביצ'לי (Beachley Barracks), שבו שוכן גדוד הרובאים הראשון (1st Battalion, The Rifles).

גשר ואיי

גשר ואיי הוא גשר מעוגן כבלים באורך 408 מטרים החוצה את הגבול בין אנגליה לוויילס המסומן באמצעות הנהר ואיי, 3 קילומטרים דרומית לצ'פסטו. הוא בנוי מקטע אחד ארוך מעוגן בכבלים עם שני מגדלים התומכים במיסעה ממרכז הכביש. המיסעה היא מסבך אורתוטרופי דומה לגשר סוורן, אבל נראה שונה כיוון שיש לו שני סטים של כבלים בכל אחד משני המגדלים. במקור היה סט אחד של כבלים בלבד, אבל אלו הוחלפו במהלך עבודות החיזוק. גשר ואיי נבנה על ידי חברת קליוולנד ברידג' אנד אנג'נירינג.

אגרה

זמן קצר לאחר שנפתח גשר סוורן, כתב המשורר הוולשי הארי וב (Harri Webb) את "האודה לגשר סוורן":
שתי מדינות סוף סוף התחברו
מעבר למים הרבים
ומסי המעבר נגבו
רק בצד של האנגלים
אגרת המעבר נגבתה בצד האנגלי, ורק מכלי רכב שפניהם מערבה מאנגליה לוויילס. עובדה זו הובילה כמה אנשים לתאר זאת כ"מס על הכניסה לוויילס", הן בהומור והן כחלק ממערכה רצינית יותר הדורשת לבטל את דמי המעבר. במקור, דמי המעבר ניגבו בשני הכיוונים, אבל הסידורים שונו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 במטרה לבטל את הצורך במערכת ביתני גבייה בכל כיוון, והפוטנציאל של התנועה הממתינה לשלם את דמי המעבר שתשתרע אחורה עד לגשר עצמו.

ב-1966 נקבע מס המעבר על שני שילינג ו-6 פני (בתקופה שלפני החלוקה העשרונית של הליש"ט, שווה ערך ל-0.125 ליש"ט) לכל כלי הרכב מלבד אופנועים שנהנו ממס מופחת בשיעור של שילינג אחד (0.05 ליש"ט). עבורכלי רכב קטנים ייצגה עלות זו חסכון של 7 שילינג (0.35 ליש"ט) על פני השימוש במעבורת שעלתה באותה תקופה 9 שילינג ו-6 פני (0.475 ליש"ט). אגרת המעבר הוגדלה מדי פעם וב-1989 כבר נדרשו משאיות עם מעמס מעל 1.5 טון ואוטובוסים לשלם 2 ליש"ט לכל כיוון בעוד שמכוניות שילמו 1 ליש"ט לכל כיוון. פיחות מטבע היה מאפיין של המדיניות המוניטרית של הממלכה המאוחדת בשנים שעברו, ומדד מחירי הקמעונאות (Retail Prices Index) שימש כאמצעי לחשב את ההשפעה של האינפלציה הכללית. אם אגרת המעבר על הגשר הייתה גדלה לפי קצב האינפלציה מספטמבר 1966, המועד בו חנכה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את הגשר, היה מחיר המעבר המקורי של 0.125 ליש"ט עולה, נכון לסוף 2018, ל-2.30 ליש"ט לכל כיוון (או 4.60 ליש"ט לכיוון אחד).

נכון לספטמבר 2018 היה מס המעבר 5.60 ליש"ט למכונית, 11.20 לאוטובוס עד 17 מקומות או למשאית עד 3.5 טון ו-16.70 ליש"ט לאוטובוסים או משאיות כבדות מ-3.5 טון. אופנועים ובעלי תו נכה פטורים מתשלום האגרה, אם כי שניהם חייבים לעצור בביתני הגבייה על מנת לוודא את זכותם, ולאפשר למחסום להתרומם. הולכי רגל ואופניים פטורים מתשלום ויש להם מסלול מיוחד בצד הגשר. אגרת המעבר בגשר הנסיך מוויילס (המעבר השני של הסוורן) זהה, אם כי במקרה זה האגרה ניגבת בצד הוולשי של הגשר (אם כי עדיין לתחבורה הנכנסת לוויילס, לא לזו היוצאת מוויילס), במרחק רב מהגשר כך שאפילו תורים ארוכים מאוד לא מגיעים אליו. מערכת נוספת הידועה כ-Severn TAG מאפשרת לנהגים לשלם בצורה אלקטרונית מבלי שיצטרכו לעצור בביתני הגבייה. המערכת מאפשרת לבחור בין תשלום בגין כל חצייה (הזהה לתשלום הרגיל) או תשלום אחד לעונה המגלם בתוכו הנחה למי שחוצה יותר מ-17 פעמים את הגשר.

מ-2010 יכול התשלום להיעשות באמצעות כרטיס אשראי או כרטיס חיוב מיידי, אבל המשתמשים חייבים להקליד את קוד הזיהוי של הכרטיס, ולכן השיטה המומלצת היא עדיין תשלום במזומן כדי להימנע מעיכובים.

במשך שנים רבות הועלה מחיר אגרת המעבר כל שנה והגיע לשיא של 6.70 ליש"ט לרכב פרטי בינואר 2017 . לאחר מאבק ציבורי שנמשך שנים לבטל את אגרת המעבר, הודיע אלן קיירנס (Alun Cairns), השר הממונה על ענייני ויילס (Welsh Secretary) ביולי 2017 שאגרת מעבר תבוטל בסוף 2018, וטען כי הביטול יגדיל את הכלכלה של דרום ויילס בכ-100 מיליון ליש"ט בשנה. בספטמבר 2017 אישר קיירנס שאגרת המעבר תופחת בינואר 2018 כשיבוטל המע"מ מהתשלום, הבטחה זו אכן קוימה, ולראשונה מזה למעלה מעשרים שנה שמחיר האגרה הופחת.

ב-17 בדצמבר 2018 הגשר נפתח למעבר ללא אגרה.

לוחיות ומונומנטים

קישורים חיצוניים

 
 Severn Bridge
 Video of the Queen opening the bridge in 1966 (BBC)
 Motorway Database: M48

ביאורים

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
אנגליה: גשרים
ויילס: תחבורה