ים של פחד

ים של פחד (באנגלית: Open Water) הוא סרט אימה עצמאי אמריקאי משנת 2003, בכיכובם של בלנשרד ריאן ודניאל טראוויס אודות בני זוג שיצאו לחופשת צלילה וננטשו באזור שורץ כרישים בלב האוקיינוס האטלנטי.

הסרט הופק וצולם על ידי בעל ואשה, כריס קנטיס ולורה לאו, שניהם צוללנים מוסמכים ומנוסים, בתקציב התחלתי של 120,000 דולר שמומן מחסכונותיהם הפרטיים. חברת Lionsgate  שרכשה את זכויות ההפצה, השקיעה בהפקת הסרט תקציב נוסף, ותקציבו הכולל הסתכם בחצי מיליון דולר.

קנטיס כתב את התסריט בהשראת סיפור אמיתי על הזוג הנשוי טום ואיילין לונרגן, שב-25 בינואר 1998 בהיותם בחופשה באתר צלילה בים האלמוגים ליד אוסטרליה, נשכחו בעודם במים ואיש מצוות הספינה והתיירים לא שם לב להיעדרם.

"ים של פחד" זכה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2004 (בלנשרד ריאן) ובפרס טריילר הזהב למותחן הטוב ביותר לשנת 2005.

עלילה 
סוזן ווטקינס (בלנשרד ריאן) ודניאל קינטנר (דניאל טראוויס) הם בני זוג מכורים לעבודה ומתוסכלים מכך שהם לא מצליחים לבלות יחד, ולכן מחליטים לצאת לחופשה באיי בהאמה. גם בבוקר יום יציאתם, הם עדיין טרודים בטלפונים ממקומות עבודתם.

בבוקר היום השני לחופשתם מצטרפים סוזן ודניאל לקבוצת תיירים היוצאת בסירת מנוע לאתר צלילה בשם "מג'יק קינגדום" (Magic Kingdom; בעברית: ממלכת הקסם) מעל שונית אלמוגים, באחריותם של שלושה מדריכי צלילה: דייוויס (מייקל א. וויליאמסון); עוזרו, ג'וניור (ג'ון צ'ארלס); לינדה (קריסטינה זנאטו), אשר גם משיטה את הסירה. בזמן עליית קבוצת התיירים לסירה, עורך דייוויס רישום ומונה 20 איש.

אחד התיירים, סת (סול סטיין), איבד את משקפת הצלילה שלו, ומכיוון שהצלילה מותרת רק בזוגות ואין לסת עם מי לצלול, ממילא הוא לא מורשה לרדת למים יחד עם כל הקבוצה. כאשר זוג תיירים, בעל ואשתו, חוזרים לסירה, האשה משאילה לסת את המשקפת שלה, והבעל (סטיב לם) מתנדב לרדת שנית למים כדי להיות בן זוגו של סת לצלילה. בהיותם במים, סוזן ודניאל מחליטים להתרחק מעט מהקבוצה. כאשר סת חוזר לסירה בלוויית התייר, דייוויס טועה וסופר את התייר ואשתו פעם נוספת. מאחר שלפי הספירה השגויה חזרו מהצלילה 20 איש (אף על פי שבפועל נמצאים בסירה 18 בלבד), הסירה עוזבת את המקום.

סמוך מאוד לתום פרק הזמן שהוקצב לצלילה, שמים סוזן ודניאל לב לכך ששאר חברי הקבוצה לא נמצאים בסביבה, עולים אל פני המים ומגלים שהסירה איננה. הם מניחים שהטעות תתגלה במהרה והסירה תחזור לאסוף אותם, ולכן מחליטים להישאר לצוף במקום למרות שבאופק נראות סירות, אך הם לא יודעים אם אחת מהן זו סירתם, אם לאו. ככל שנוקף הזמן, מתחוור לשניים שאיש לא חוזר לחפש אותם, והם מבינים שנסחפו הלאה ממקום הצלילה. סוזן חשה נשיכה או צריבה ברגלה, אך הכאבים חולפים. כעבור שעות הם מותשים, ועקב המתח והפחד פורץ ביניהם ויכוח רווי האשמות הדדיות באשר לנסיבות שהם נקלעו אליהן. על מנת להקל על עצמם לצוף, סוזן ודניאל משליכים למים את המשקולות מחגורות הצלילה שלהם. דניאל מציע לסוזן לנסות לישון בעודה צפה בחליפת הצלילה. היא נרדמת, אך מתעוררת עקב חבטה לא ברורה בגופה ומגלה שגם דניאל נרדם ונסחף ממנה. גם הוא מתעורר, והשניים מצליחים להיצמד שוב.

סוזן מתלוננת שוב על נשיכות ברגליה. דניאל יורד מתחת לפני המים ומוצא פצע נשיכה גדול באחת מרגליה, ודג נקאי קטן ניזון מהבשר החשוף. הוא מבין שזו נשיכת כריש, אך לא מגלה לה. נראה שחליפות הצלילה ההדוקות שלהם מנעו מהם לחוש שהם ננשכו, ומתברר שהמים שורצים כרישים שנמשכים לדם ולבשר. הכרישים חגים סביבם ואחד מהם נושך קשות את דניאל שמדמם אל תוך המים. סוזן מהדקת את הפצע עם חגורת הצלילה נטולת המשקולות שלה, אך דניאל נכנס להלם. כאשר יורד הלילה מתחוללת סופה, והכרישים שבים ותוקפים את דניאל למוות. עם בוקר מוצא דייוויס את חפציהם של סוזן ודניאל על הסירה ומבין שהם לא חזרו מהצלילה. הם גם לא נמצאים בחדרם בבית המלון. במהרה יוצאים סיורים בים ובאוויר לחפש אותם.

כאשר סוזן מבינה שדניאל מת, היא מרפה מאחיזתה בו, והכרישים מושכים את גופתו אל תוך המים וטורפים אותה. סוזן מרכיבה את משקפי הצלילה, מסתכלת מתחת לפני המים ורואה כרישים חגים סביבה. היא מעיפה מבט מסביב אך לא רואה עזרה באופק, מסירה את ציוד הצלילה מגופה ומטביעה את עצמה.

בסצנה שאחרי כתוביות הסיום, דייגים על החוף פותחים את בטנו של כריש שתפסו ומוצאים במעיו מצלמה תת-מימית, כנראה המצלמה של סוזן ודניאל. אחד הדייגים בוחן את המצלמה ותוהה אם היא עדיין פועלת.

ליהוק

הפקה 
קנטיס ולאו שאפו לצלם התנהגות של כרישים בסביבתם הטבעית. לכן, לא כמו סרטי כרישים שבהם נעשה שימוש בבובות מכניות או בהדמיות ממוחשבות (כגון: "מלתעות" או "ים כחול עמוק", בהתאמה), הסרט צולם באזור שורץ כרישי שונית קריביים ואפורים מול חופי בהאמה, כאשר צוות ההפקה והשחקנים עטו חליפות עשויות רשת מתכת להגנה מפני נשיכות. לצורך זה, גויס המומחה לכרישים תושב איי בהאמה סטיוארט קוב, וכן הצטרפה להפקה הצוללנית קריסטינה זנאטו (גילמה בסרט את דמותה של לינדה), מומחית עולמית להתנהגות כרישים. באתר האינטרנט האישי של זנאטו נכתב שהיא פיתחה טכניקה ייחודית לשלוט בהתנהגות של כרישים ולהרגיע אותם עד מצב קרוב להיפנוזה.

לאור התקציב המזערי, קנטיס ולאו ליהקו שחקנים לא מוכרים (כולל מדריכי צלילה שאינם שחקנים מקצועיים), השתמשו במצלמות וידאו דיגיטליות מסחריות, וצילמו במשך כשלוש שנים בזמן חופשות וסופי שבוע כ-120 שעות צילום מצטברות, באתרים סמוכים לחופי בהאמה (כולל אתר הצלילה "מג'יק קינגדום" האמיתי), האיים הגרנדינים, איי הבתולה ומקסיקו.

בהיבט של סוגה קולנועית, קנטיס רצה ליצור סרט ברוח המניפסט של דוגמה 95: שימוש במצלמות וידאו ללא אפקטים מיוחדים, תאורה והנדסת קול, כדי להשיג סגנון טבעי שהוא קרא לו "וידאו של חופשה". לאור המינימליזם הזה יחד עם מאפיינים אחרים שלו, הסרט דמה בסגנונו לסרטי Found Footage, והשבועון וול סטריט ג'ורנל הכתיר אותו בתואר "הדג מבלייר" (Blair Fish) כהשאלה משם הסרט "פרויקט המכשפה מבלייר" שיצא ארבע שנים קודם ונחשב לאבטיפוס של סגנון ה-Found Footage.

הפצה 
הסרט נדחה שוב ושוב על ידי שופטי קבלה של פסטיבלי קולנוע שהביעו ספקות לאור התקציב הנמוך והאיכות של מצלמות וידאו. בסופו של דבר הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בהמפטונס  ב-26 באוקטובר 2003, אך לא זכה לתשומת לבם של הסוכנים שהעדיפו סרטים מסחריים עתירי תקציב. לאחר עריכה נוספת התקבל הסרט בניסיון שני לפסטיבל סאנדנס שהתקיים בינואר 2004, והיה לסרט הראשון מסרטי הפסטיבל באותה שנה שנמכר לגורם מסחרי, חברת Lionsgate שהשקיעה ברכישה 2.5 מיליון דולר. החברה השקיעה תקציב נוסף בהמרת צילומי הווידאו לאיכות קולנועית ובהנדסת קול, כולל פסקול שחיבר המלחין הניו זילנדי גראם רֶוֶול והכיל גם קטעי מוזיקה קריבית אותנטית.

קנטיס ולאו, שהתייחסו לסרט כאל דרמה וביקשו להדגיש את הדינמיקה הפסיכולוגית בין בני הזוג גיבורי הסרט, הסתייגו מכך שהחברה הרוכשת ביכרה להבליט לצורכי שיווק רחב את איכויות האימה ואת הכרישים, אך ויתרו לבסוף.

הסרט הוקרן בהצגת בכורה מצומצמת ב-6 באוגוסט 2004, ובתפוצה רחבה כעבור שבועיים.

הכנסות
הכנסות סוף שבוע הבכורה בארצות הברית הגיעו ל-1.1 מיליון דולר. סך כל ההכנסות התקרב ל-55 מיליון דולר, מתוכם כ-31 מיליון בארצות הברית, והשאר ברחבי העולם.

ביקורות 
בקרב מבקרי הקולנוע הדעות היו חיוביות ומשבחות בדרך כלל, אך הקהל הרחב היה מסויג יותר. לפי אתר Metacritic, ממוצע ציוני המבקרים עמד על 63%, בעוד ביקורות הגולשים באתר היו מעורבות עם ממוצע של 5.5 מתוך 10. באופן דומה, באתר Rotten Tomatoes, רק 32% מהגולשים אהבו את הסרט, לעומת 72% דעות חיוביות אצל המבקרים.

המבקר רוג'ר איברט כתב שלא הים והכרישים מפחידים, אלא שהסרט חודר את ההגנות בסגנון "זה בסך הכול סרט" ונוגע בפחדי היַלְדוּת העמוקים ביותר: להישכח מאחור ולהישאר לבד, תחושות המעוררות כעס וחוסר אונים ומערערות את השכנוע העצמי שלחיים יש משמעות, דבר שכל אדם צריך כדי להמשיך לחיות. באופן דומה כתב אנטוני סקוט בניו יורק טיימס שהסרט מזכיר את המתח הנוצר אצל ילד המתרחק מהוריו ופוחד ששכחו אותו, אך טען שהסרט לא מצליח לעורר אצל הצופים אכפתיות לגורל גיבוריו, וכן שקנטיס לא עושה את הכאבים למעניינים, ושני השחקנים הראשיים "עושים טובה שהם משחקים, ולא מתאמצים יותר מדי".

ויליאם תומאס הגדיר את הסרט כ"מפגש של 'המכשפה מבלייר' עם 'מלתעות'", אך לא משתווה לשניהם. עם זאת, הוא סבר שהסרט מצטיין במיקוד תשומת הלב לסיטואציה שהגיבורים נמצאים בה, יותר מאשר לאהדה אישית כלפיהם.

אתר התרבות הפופולרית "Plugged In" ציין לחיוב את השימוש במצלמה ידנית על מנת ליצור מותחן של "האדם נגד הטבע" באופן שנוגע בפחד ההיולי של היות אדם נתון לחלוטין לחסדי הטבע וגחמותיו. עם זאת, נמתחה ביקורת על סצנת עירום שאיננה מוצדקת בהקשר של הסרט.

מבקר הקולנוע הישראלי אלון רוזנבלום הגדיר את הסרט כאפקטיבי, ראוי, מורט עצבים ומרתק, אולם לאור העובדה שבמהלך הצילומים הושלכו למים חתיכות בשר כדי למשוך את הכרישים לעבר המצלמה והשחקנים, העלה רוזנבלום תהיות על האתיקה המקצועית: האם שווה לסכן את השחקנים עד כדי כך, כדי להגיע לשוט המושלם?

סרטי המשך 
בשנת 2006 ראה אור סרט אימה פסיכולוגי גרמני בשם "Adrift", שקיבל בישראל את השם "לכודים בלב ים". עלילת הסרט, שצולם במלטה, שונה בתכלית מ"ים של פחד" ואיננה כוללת כרישים. אולם לצורכי הפצה, בגרמניה ניתן לסרט השם "Open Water 2: Adrift", והוא שווק כסרט המשך.

בשנת 2017 יצא הסרט האוסטרלי "Open Water 3: Cage Dive" שצולם בסגנון Found Footage. עלילת הסרט לא ממשיכה את עלילת "ים של פחד", אולם חברת Lionsgate שהפיצה גם אותו, השתמשה בשם המקורי כגימיק שיווקי.

אף ששני הסרטים שווקו כסרטי המשך, הם לא דומים למקור, וניתן להתייחס אליהם כאל סרטי ספין אוף.

לקריאה נוספת 
הסיפור שמאחורי הסרט:
 Jason Daley, A Watery Grave, Outside Online, 1.10.2003
 A mystery resurfaces, The Age, 7.8.2004

קישורים חיצוניים
 

 
 "ים של פחד", תסריט הסרט באתר Scripts.com

הערות שוליים

סרטי 2003
סרטי אימה אמריקאיים
סרטי אימה מ-2003
סרטי דרמה אמריקאיים
סרטי מותחן פסיכולוגיים
סרטים אמריקאיים המבוססים על סיפור אמיתי
סרטים על כרישים
סרטים עצמאיים