אילזה אייכינגר

אילזה אייכינגר  (גרמנית: Ilse Aichinger; 1 בנובמבר 1921 – 11 בנובמבר 2016) הייתה סופרת יהודיה-אוסטרית, שיצירתה הושפעה במידה רבה מרדיפות הנאצים בגלל מוצאה היהודי. היא כתבה שירים, סיפורים קצרים ותוכניות רדיו, היא זכתה במספר רב של פרסים אירופאיים הקשורים לספרות.

ביוגרפיה

ראשית חייה 
אילזה נולדה בווינה, יחד עם אחותה התאומה, הלגה. הן נולדו לברטה ולודוויג אייכינגר, רופאה יהודייה ומורה. הילדים גדלו כקתוליים, כיוון שהמשפחה של אמה היו מתבוללים. אילזה בילתה את ילדותה בלינץ. לאחר שהוריה התגרשו, היא חזרה יחד עם אמה ואחותה לווינה ולמדה בבית ספר קתולי. לאחר המהפכה ב-1938 היא ומשפחתה היו נתונים לרדיפת הנאצים. כיוון שהיא הייתה חצי יהודייה, היא לא הורשתה להמשיך ללמוד ועבדה במפעל לכפתורים. אחותה, הלגה, נמלטה מהנאצים ביולי 1939 באמצעות הקינדרטרנספורט לאנגליה, לבסוף שם היא ילדה את ביתה, שהפכה לאמנית אנגלייה, רות ריקס. במהלך מלחמת העולם השנייה, אייכינגר הצליחה להסתיר את אמה בחדר מול מלון מטרופול, של הגסטאפו הוינאי. לעומתה ולעומת אמה, רוב קרובי משפחתה מצד אמה, ביניהם גם סבתא שלה, ג'יזל, אותה היא אהבה במיוחד, נתפסו בידי הנאצים ונשלחו למחנה השמדה ליד מינסק, ונרצחו.

קריירה 
בשנת 1945, החלה אילזה ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, תוך כדי שהיא ממשיכה בזמנה הפנוי לכתוב. בזמן כתיבת בזמנה הפנוי. הפרסום הראשון שלה היה השער הרביעי (), בו כתבה על החוויה שלה כאשר הייתה תחת השלטון הנאצי. בשנת 1947, אילזה ואמה, ברטה יכלו בפעם הראשונה לנסוע ללונדון ולבקר את אחותה התאומה, הלגה, ואת ביתה רות. ביקור זה היווה השראה לסיפורה הקצר "דובר".

בשנת 1948 ויתרה על לימודיה לטובת סיום הרומן הראשון שלה,  ("תקווה יותר גדולה").רומן זה הפך לאחד מהרומנים החשובים בשפה בגרמנית במאה העשרים. את הספר הפך לאחד העליון גרמנית-שפת הרומנים של המאה העשרים. הספר מדבר על ילד שנרדף בידי הנאצים בווינה.

בשנת 1949 כתבה אילזה גם את הסיפור הקצר "סיפור במראה", שפורסם בארבעה חלקים בעיתון האוסטרי, שהיה ידוע מאוד כיוון שהשתמשו בו כדי ללמד ילדים בבתי ספר, כחלק מספרי לימוד. הסיפור הזה כתוב הפוך, הוא מתחיל מהסוף, עם ביוגרפיה של אישה ללא שם, ומסתיים הסיפור ילדותה.

ב-1949 הפכה אייכינגר להיות הקוראת של ההוצאה לאור וינה ופרנקפורט, היא עבדה יחד עם אינגה שול, ביחד הן עבדו על מנת לייסד מכון לכתיבה יוצרת, בתוך אלם, גרמניה.

בשנת 1951, אילזה הוזמנה להצטרף לקבוצת הסופרים קבוצת 47, קבוצה שמטרתה הייתה להפיץ את הרעיונות הדמוקרטיים שעלו לאחר המלחמה באוסטריה. היא הקריאה את הסיפור שלה, "סיפור במראה" בזמן הפגישות שלה בקבוצה, מה שהוביל את חברי הקבוצה להתרשם באופן יוצא דופן מנרטיב הבנייה שהיא הביאה. בשנה שלאחר מכן, היא זכתה בפרס הקבוצתי לטקסט הטוב ביותר, ובכך הפכה לאישה הראשונה שקיבלה זאת. ב-1956 היא הצטרפה לאקדמיה לאמנות, ברלין. היא תפקדה גם כמרצה אורחת בבית המכון הגרמני באוניברסיטת וינה, לימדה על ספרות ופסיכואנליזה.

במהלך שנת 1957, נפח גדול מיצירותיה של אילזה תורגמו, ביניהם "יצרים אדם וסיפורים אחרים", "מעין תמציתי קפקא", ""קשורות", "הנרטיב שימוש רב מוערך הסמליות", בין "קפקא" לשאר הסיפורים היה דמיון רב, שהתבטא בעיקר בעניין הרגשי של הצד האנושי.

בשנת 1972, לאחר מותו של בעלה, המשורר הגרמני גונטר, אילזה ואחרים החלו לערוך את עבודותיו ופורסם אוסף עבודתי של גונטר. בשנת 1996, בגיל 75, היא הייתה המארחת של תוכנית הרדיו הגרמנית סדרה סטודיו LCB שמדבר על הסמינר הספרותי שמתקיים בברלין.

אילזה אייכינגר נפטרה ב-11 בנובמבר 2016, כשהיא בת 95.

חייה האישיים 
אילזה פגשה במשורר ומנחה הרדיו, גונטר אייך  דרך קבוצת 47, בה היו שניהם חברים. הם נישאו בשנת 1953, הם הביאו לעולם שני ילדים: בן העונה לשם קלמנס, 1954-1998, ובת העונה לשם מרים, שנולדה בשנת 1958.

פרסים 
 קבוצת 47 פרס לספרות (1952)
 פרס אימרמן (1995).
 פרס לספרות על שם העיר הורמן (1957)
 פרס הספרות הגדול של האקדמיה הבווארית לאומנויות. (1961, 1991)
 פרס אנטון (1968)
 פרס נלי זקס (1971)
 פרס רוזוויטה (1975)
 פרס פטרארקה (1982)
 פרס ספרות אירופאליה (1987)
פרס פטר רוסגר לספרות (1991)
 הפרס המדינה האוסטרית (1995)
 פרס הספרות האירופית (1996)
 פרס יוסף בריטבאך של וו. ג. זבאלד ומרקוס ורנר (2000)

עבודות 

 1945: השער הרביעי, מאמר.
 1948: "התקווה הגדולה", רומן,מותאם להצגה מ 2015.
 1949: "סיפור במראה", סיפור קצר.
 1951: "נאום תחת הגרדום", סיפור קצר.
 1953: "האיש הכרוך", סיפור קצר.
 1953: "כפתורים",מחזה רדיו, מותאם להצגה מ-1957.
 1954: "כיכרות ורחובות", סיפור קצר.
 1957: "בשום רגע", מחזות ודיאלוגים, מחזה רדיו. הועלה כמחזה בשנת 1996.
 1963: "איפה אני גר", סיפור קצר.
 1965: "אלייזה, אלייזה", סיפור קצר.
 1968: "השפה שלי ואני", סיפור קצר.
 1969: "אוקלנד", מחזות רדיו
 1970: "חדשות היום", סיפור קצר.
 1973: "ספקות על המרפסות", סיפור קצר.
 1974: "משחק ימי", רדיו
 1976: "מילים נחותות", סיפור קצר.
 1978: "מועצה" שירים
 1996: קלייט, מוס, פסאן, אוסף של יצירות קצרות
 2001: "פנסיית החיים",סרט אוטוביוגרפיה.
 2005: "נסיעות לא יאומנות", סיפורים קצרים
 2006: טקסטים, חיבור

תרגומים 
 יצרים אדם וסיפורים אחרים. תורגם על ידי אריק מוסבכר. סיקר & ורבורג, לונדון 1995.
 ילדי הרודס. תורגם על ידי קורנליה שייפר. אטנום, ניו יורק 1963.
 סיפורים נבחרים ודיאלוגים. נערך על ידי ג'יימס ס. אלדרידג'. אוקספורד, ניו יורק, 1966.
 נבחר שירה, פרוזה. אד. ותורגם על ידי אלן ה. עם הקדמה מאת לורנס ל לנגר. לוגברידג'-רודס, דורנגו, קולורדו 1983.

ראו גם 
 קבוצה 47
 Günter Eich
 פרנץ קפקא

לקריאה נוספת 
 מרחבי קריאה של אילזה אייכינגר הרומן של תקווה גדולה על ידי גייל וילטשיר, קוניסאסון & נאומן, וירצבורג 2015 .

קישורים חיצוניים 

 
 
 מאמר ב"הארץ" "למה לקרוא את אילזה אייכינגר"

הערות שוליים 

יהודים מומרים אוסטרים
מתנצרות
משוררות אוסטריות
סופרות אוסטריות
סופרים יהודים אוסטרים
ניצולות השואה
ילידי 1921
אוסטרים שנפטרו ב-2016
זוכי פרס נלי זק"ש