השיבה הנצחית

השיבה הנצחית (מוכר גם בתור החזרה הנצחית או החזרה המתמדת) היא תפיסה פילוסופית, לפיה כל מה שקיים ביקום, בעבר, בהווה ובעתיד, כבר התרחש וישוב להתרחש באותה המתכונת שוב ושוב אינסוף פעמים בזמן ובמרחב. שורשי הרעיון מצויים בפילוסופיה הודית ובמצרים העתיקה ומאוחר יותר הוא אומץ הן על ידי הפיתגוראים והן על ידי הסטואיקנים. עם שקיעת העת העתיקה והתפשטות הנצרות, הפופולריות של התפיסה דעכה בעולם המערבי. התפיסה חזרה לתודעה הציבורית בעיקר בזכות הגותו של פרידריך ניטשה, שחיבר את התפיסה לרבות מתפיסותיו האחרות, בהן אהבת הגורל.

בעולם העתיק 
תפיסת החזרה המתמדת באה לידי ביטוי במספר תרבויות עתיקות.
במצרים העתיקה, חיפושיות זבל נתפסו כסמל לחידוש נצח ולידה מחדש, וכתזכורת לחיים הבאים (ראו גם אתום ומע'ת).
בלוח השנה של המאיה ובלוח השנה האצטקי הייתה תפיסה מעגלית של זמן.
ביוון העתיקה, התפיסה של חזרה מתמדת הופיעה בהגותם של אמפדוקלס, זנון מקיטיון ובאסכולה הפיתגוראית.

ביהדות 
סיפור הבריאה המוצג בספר בראשית הוא ליניארי, העולם לא היה קיים ובנקודה מסוימת האל ברא אותו. עם זאת, קיימים מספר מקומות בספרות היהודית בהם ניתן לראות תפיסה של חזרה מתמדת. ראשית, האל במסורת היהודית היה, הווה ויתקיים לעד. בנוסף, יש מדרשים רבים לפיהם אירועים בהיסטוריה היהודית חוזרים על עצמם.

כמו כן, ה"פילוסוף" המקראי קהלת מבטא גישה פסימית לתפיסת החזרה המתמדת: 
אולם, הדגש אצל קהלת הוא על חוסר המשמעות בעולם (הכל "הבל") כפי שעולה במהלך המגילה פעמים רבות, ולא על מבנה הזמן והיקום. ביטוי דומה מן התלמוד הוא "סדנא דארעא חד הוא".

בפילוסופיה הודית 
הרעיון של דפוסים מחזוריים בולט מאוד בדתות ההודיות, כגון ג'ייניזם, הינדואיזם, סיקיזם ובודהיזם. גלגל החיים מייצג מעגל אינסופי של לידה, חיים ומוות שממנו מבקשים להגיע לשחרור (מוקשה או נירוונה).

בהגותו של פרידריך ניטשה 
"החזרה המתמדת" היא תפיסה מרכזית בכתבי פרידריך ניטשה.

היידגר טען בהרצאותיו על ניטשה, שהאופן בו השיבה הנצחית מוצגת לראשונה בפסקה 341§ של "המדע העליז" (המצוטטת לעיל), היא כרעיון היפותטית או כתרגיל מחשבה ולא כעובדה. לפי היידגר, זהו העול שהוטל על ידי שאלת השיבה הנצחית, בין אם הדבר ייתכן ובין אם לאו, יש בכך לדידו חשיבות רבה בהתפתחות החשיבה המודרנית: "הדרך שבה ניטשה מתווה את התקשורת הראשונה של המחשבה על הנטל הגדול ביותר (של חזרה נצחית) מבהיר כי המחשבה על המחשבות היא בעת ובעונה אחת המחשבה המכבידה ביותר".

בהגותו של אלבר קאמי 

הפילוסוף והסופר אלבר קאמי חקר את מושג השיבה הנצחית במסה המפורסמת שלו המיתוס של סיזיפוס. בפרק הרביעי והאחרון מוצגת דמותו המיתית של סיזיפוס שהוטל עליו לגלגל במעלה הר סלע כבד עד לפסגה, כאשר מיד לאחר מכן, שב הסלע להתגלגל מטה, וכך חוזר חלילה בחזרה מתמדת. קאמי משתמש בסיפורו של סיזיפוס, שנידון לחיים של סבל מעגלי ולא נגמר, כמטפורה לחייהם של אנשים העובדים באופן משמים ושגרתי במשרדים ובבתי חרושת. הרגע הטראגי ביותר לתפיסתו של קאמי הוא בזמן ההליכה של סיזיפוס חזרה אל תחתית ההר - כאשר הוא יודע שאף על פי שסיים את משימתו, אותה המשימה עוד לא התחילה. אף על-פי כן, קאמי טען כי יש לדמיין את סיזיפוס מאושר, שמוצא אושר בתוך חייו הסיזיפיים.

בהגותו של מירצ'ה אליאדה 

השיבה הנצחית היא מושג מרכזי בהגותו של חוקר הדת הרומני מירצ'ה אליאדה, בין המשפיעים בתחומו במאה ה-20. היא הוצגה לראשונה בספרו "המיתוס של השיבה הנצחית: ארכיטיפים וחזרה" שיצא לאור במספר כרכים החל משנת 1954. מושג החזרה הנצחית לפי אליאדה הוא היסטורי, ולא פילוסופי, ומתייחס לאמונה דתית המתבטאת בהתנהגותם של בני-אדם, כי ניתן להשיב את "העידן המיתי", שבו התרחשו המאורעות הקדושים המתוארים בספרי הקודש ובמיתוס.

בתרבות הפופולרית

בספרות
כה אמר זרתוסטרא מאת פרידריך ניטשה.
הקלות הבלתי נסבלת של הקיום מאת מילן קונדרה - קונדרה ניסח הגדרות לאופטמיות ולפסימיות לפי הרעיון של ניטשה, הוא דן בשאלה האם ילמדו האנשים לקח אחרי מספר חזרות וכתוצאה מכך, האם העולם יהפוך למקום טוב יותר.
בית מטבחיים חמש מאת קורט וונגוט.
סיפור חייך  מאת טד צ'יאנג.
ווצ'מן מאת אלן מור - בייחוד עם דמותו של דוקטור מנהטן.

בקולנוע ובטלוויזיה

 שמש נצחית בראש צלול
 12 קופים
 לופר
 המפגש
 קיי-פקס
 השומרים
 בלש אמיתי
 אפל

הערות שוליים 

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
מונחים בפילוסופיה