מהפכת אוקטובר בפורטוגל

מהפכת אוקטובר הייתה הפיכה שהתרחשה בפורטוגל ב-5 באוקטובר 1910 אשר במסגרתה הוחלף בית המלוכה הפורטוגזי ששלט בממלכה במשך שמונה מאות שנים ברפובליקה הפורטוגזית.

הכפפתה של פורטוגל לאינטרסים הקולוניאליים הבריטים, הוצאות הגבוהות של משפחת המלוכה הפורטוגזית, אי-היציבות הפוליטית והחברתית, רצח המלך ויורשו ב-1908, הדיקטטורה של ראש הממשלה ז'ואאו פרנקו, וחוסר היכולת לכאורה של המשטר להסתגל לעידן המודרני תרמו רבות לתהליך הבלתי נמנע של שחיקת המעמד של בית המלוכה הפורטוגזי. מנגד, המפלגה הרפובליקנית הציגה עצמה כמפלגה היחידה שמציעה תוכנית שמסוגלת להחזיר לפורטוגל היוקרה שאבדה לה ולהוביל את המדינה קדימה.

לאחר שכוחות הצבא סירבו לדכא התקוממות נרחבת ב-3 וב-4 באוקטובר 1910 בה לקחו חלק בסביבות אלפיים חיילים ומלחים, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ב-09:00 מהמרפסת של עיריית ליסבון. לאחר ההפיכה, הממשל הזמני בראשות תיאופילו בראגה הנהיג את המדינה עד לאישור החוקה בשנת 1911. בעקבות הקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה שונה ההמנון הלאומי, הדגל והמטבע של פורטוגל.

במהלך ההפיכה נהרגו 37 בני אדם ועשרות נפצעו. לפחות 14 מהפצועים נפטרו בימים שלאחר מכן.

רקע כללי

1890 האולטימטום הבריטי ומרד 31 בינואר 

ב-11 בינואר 1890 שלחה ממשלת בריטניה בראשות הלורד סולסברי לממשלת פורטוגל אולטימטום בצורת "מזכר", בדרישה לנסיגה של כוחות הצבא הפורטוגזיים בראשות סרפה פינטו מהשטח שבין המושבות אנגולה ומוזמביק. (בזימבבואה ובזמביה כיום), אזור שנתבע על ידי פורטוגל תחת המפה הוורודה.

ההיענות המהירה של הממשלה לדרישות הבריטיות נתפסה כהשפלה לאומית על ידי חתך רחב של האוכלוסייה והאליטה. זה הסתעף באי שביעות רצון עמוקה מהמלך החדש, קרלוש הראשון, מלך פורטוגל, ממשפחת המלוכה וממוסד המלוכה, שכולם נתפסו כאחראים לתהליך לכאורה של "הידרדרות הלאומית". המצב הוחמר בעקבות המשבר הפיננסי החמור שהתרחש בין 1890 ל-1891, כאשר הכסף שנשלח מהמהגרים בברזיל ירד ב-80% עם מה שנקרא משבר האנצילהמנטו בעקבות הכרזת הרפובליקה בברזיל חודשיים קודם לכן, אירוע שהתקבל בחשש של הממשלה המלוכנית ובצהלה מצד מגיני הרפובליקה בפורטוגל. הרפובליקנים ידעו לנצל את חוסר שביעות הרצון, ויזמו הרחבה של בסיס התמיכה החברתי שלהם שתגיע לשיאו בקריסת המשטר.

ב-14 בינואר נפלה הממשלה הפרוגרסיבית ומנהיג מפלגת הרגנדור, אנטוניו דה סרפה פימנטל, נבחר להקים את הממשלה החדשה. לאחר מכן החלו הפרוגרסיביים לתקוף את המלך, והצביעו עבור מועמדים רפובליקנים בבחירות במרץ של אותה שנה, והטילו ספק בהסכם הקולוניאלי שנחתם אז עם הבריטים. באווירה של כמעט התקוממות, ב-23 במרץ 1890, אנטוניו חוסה דה אלמיידה, שהיה סטודנט באוניברסיטת קוימברה ומאוחר יותר נשיא הרפובליקה, פרסם מאמר שכותרתו "Bragança, o último", אשר נחשב לשון הרע כלפי המלך והוביל למאסרו של אלמיידה.

ב-1 באפריל 1890, החוקר סילבה פורטו העלה את עצמו באש עטוף בדגל פורטוגל בקוויטו, אנגולה, לאחר משא ומתן כושל עם המקומיים, בהוראת פאיבה קוסיירו, שאותה ייחס לאולטימטום. מותו של מגלה הארצות הידוע של יבשת אפריקה יצר גל של סנטימנט לאומי, ולאחר הלווייתו הגיעה המון בפורטו. ב-11 באפריל יצאה למכירה יצירתו הפואטית של גוארה ג'ונקיירו Finis Patriae, סאטירה המבקרת את המלך.

בעיר פורטו, ב-31 בינואר 1891, התרחשה התקוממות צבאית נגד המלוכה, שהורכבה בעיקר על ידי סמלים ודרגים מגויסים. המורדים, שהשתמשו בהמנון הלאומני A Portuguesa כשירת הצעידה שלהם, כבשו את Paços do Concelho, שממרפסתו הכריז העיתונאי והפוליטיקאי הרפובליקאי אוגוסטו מנואל אלבש דה ויגה על הקמת הרפובליקה בפורטוגל והניפו דגל אדום וירוק השייך למרכז הפדרלי הדמוקרטי. התנועה דוכאה, זמן קצר לאחר מכן, על ידי יחידה צבאית של המשמר העירוני שנשאר נאמן לממשלה, וכתוצאה מכך נפגעו 40 פצועים ו-12 הרוגים. המורדים שנתפסו נשפטו. 250 קיבלו גזרי דין של בין 18 חודשים ל-15 שנות גלות באפריקה. A Portuguesa נאסרה להשמעה.

למרות כישלונו, המרד ב-31 בינואר 1891 היה האיום הגדול הראשון שחש המשטר המלוכני וסימן למה שיגיע כמעט שני עשורים לאחר מכן.

המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית 

התנועה המהפכנית של 5 באוקטובר 1910 התרחשה בעקבות הפעולה האידאולוגית והפוליטית שמאז הקמתה ב-1876, פיתחה המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית (PRP) במטרה להפיל את המשטר המלוכני.

על ידי הפיכת ההתחדשות הלאומית לתלויה בקץ המלוכה, הצליחה המפלגה הרפובליקנית להגדיר את עצמה כמובדלת מהמפלגה הסוציאליסטית הפורטוגלית, אשר הגנה על שיתוף פעולה עם המשטר בתמורה לזכויות מעמד הפועלים ומשכה את אהדתם של חלקים לא מרוצים בחברה.

חילוקי הדעות בתוך המפלגה נעשו יותר קשורים בנושאי אסטרטגיה פוליטית מאשר אידאולוגית. הכיוון האידאולוגי של הרפובליקניזם הפורטוגזי נתפס הרבה קודם לכן על ידי יצירותיו של חוסה פליקס אנריקש נוגיירה, שלא השתנו מעט במהלך השנים, למעט במונחים של הסתגלות מאוחרת יותר למציאות היומיומית של המדינה. יצירותיו של תאופילו בראגה תרמו למשימה זו על ידי ניסיון לממש את הרעיונות המבזרים והפדרליסטים, תוך נטישת האיכות הסוציאליסטית לטובת היבטים דמוקרטיים. שינוי זה נועד גם למשוך את הבורגנות הקטנה והבינונית, שהפכה לאחד הבסיסים העיקריים של התמיכה הרפובליקנית. בבחירות ב-13 באוקטובר 1878 בחר ה-PRP את חבר הפרלמנט הראשון שלו, חוסה חואקים רודריגס דה פרייטס, מטעם פורטו.

הייתה גם כוונה לתת להפלת המלוכה סממנים של איחוד, לאומיות והיות מעל לאינטרסים המיוחדים של מעמדות חברתיים בודדים. תרופה זו שתרפא, אחת ולתמיד, את כל תחלואי האומה, תעלה אותה לתפארת, הדגישה שתי נטיות יסוד: לאומיות וקולוניאליזם. מהשילוב הזה הגיעה הזניחה הסופית של הפדרליזם האיברי, פטנט בתזות הרפובליקניות הראשונות מאת חוסה פליקס אנריקש נוגיירה, שזיהה את המלוכה כאנטי פטריוטיות וככניעה לאינטרסים זרים. מרכיב חזק נוסף של האידאולוגיה הרפובליקנית הודגש על ידי האנטי-קלריקליזם, בשל התיאוריה של תאופילו בראגה, שזיהה את הדת כמכשול לקידמה ואחראית לפיגור המדעי של פורטוגל, בניגוד לרפובליקניזם, שהיה מקושר על ידיו למדע, קידמה ורווחה.

נושאים אידאולוגיים לא היו, בסופו של דבר, יסוד לאסטרטגיה הרפובליקנית: עבור רוב האוהדים, שאפילו לא הכירו את הטקסטים של המניפסטים העיקריים, די היה להיות נגד המלוכה, נגד הכנסייה ונגד השחיתות הפוליטית של מפלגות מסורתיות. חוסר העיסוק האידאולוגי הזה לא אומר שהמפלגה לא טרחה להפיץ את עקרונותיה. פעולת ההפצה היעילה ביותר הייתה התעמולה שנעשתה באמצעות עצרות והפגנות עממיות ועלונים כמו A Voz Pública (הקול הציבורי) בפורטו, O Século (העידן, מ-1880) O Mundo (העולם, מ-1900) ו-A Luta (המאבק, מ-1906) בליסבון.

התעמולה הרפובליקנית הצליחה לנצל כמה עובדות היסטוריות עם השלכות פופולריות. חגיגות המאה השלישית למותו של לואיש דה קמואש (שייקספיר של פורטוגל) ב-1580, והאולטימטום הבריטי ב-1890, למשל, נוצלו כדי להציג את הרפובליקנים כנציגים האמיתיים של הרגשות הלאומיים והשאיפות העממיות הטהורות ביותר.

יובל המאה השלישית לקמואש הונצח בחגיגות גדולות: פמליה אזרחית שעברה ברחובות ליסבון, בעיצומה של התלהבות עממית גדולה, וכן, העברת שרידי קמואש ושל ואסקו דה גאמה למנזר ג'רונימוס. אווירת החגיגה הלאומית שאפיינה את ההנצחות השלימה את ההתעלות הפטריוטית. הרעיון של הנצחת קמואש הגיע מהחברה הגיאוגרפית של ליסבון, אך הביצוע הופקד בידי ועדה שהוקמה על ידי, בין היתר, תאופילו בראגה, רמאלהו אורטיגאו, ז'יימה בטלהה רייש, מגאלהאש לימה ופינהירו שאגאש, דמויות מובילות של המפלגה הרפובליקנית.

מלבד רודריגש דה פרייטאש, נבחרו גם מנואל דה אריאגה, ז'וזה אליאס גרסיה, זופימו קונסיליירי פדרוסו, ז'וזה מריה לטינו קואלו, ברנרדינו פריירה פינהיירו, אדוארדו דה אברו, פרנסיסקו טייקסיירה דה קווירוש, ז'וזה ג'סינטו נונש ופרנסיסקו גומד דה סילבה לחברי הפרלמנט, וייצגו את ה-PRP בישיבות חקיקה שונות בין 1884 ל-1894. מתאריך זה ועד 1900 לא הייתה נציגות פרלמנטרית רפובליקנית. בשלב זה, בעודה מופרדת מהפרלמנט, התחייבה המפלגה לארגון הפנימי שלה.

לאחר תקופה של דיכוי גדול של ה-PRP, התנועה הרפובליקנית יכלה להיכנס שוב למרוץ המחוקקים בשנת 1900, ונבחרו ארבעה חברי פרלמנט: אפונסו קוסטה, אלכסנדר בראגה, אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה וז'ואאו דה מנסיס.

1908 רצח ליסבון 

ב-1 בפברואר 1908, בזמן שחזרו לליסבון מחופשה בארמון וילה ויסוסה שבמרכז פורטוגל, שם בילו זמן בציד, נרצחו המלך דום קרלוש ובנו הבכור ויורשו, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בכיכר המסחר של ליסבון.

המתקפה התרחשה לאחר ירידה מתקדמת של המערכת הפוליטית הפורטוגלית, בתוקף מאז תקופת ההתחדשות, בין השאר בשל השחיקה הפוליטית שנבעה ממערכת של ממשלות מתחלפות שבהן המפלגות הפרוגרסיביות והמחדשות המשיכו להתחלף בממשלה. המלך, כבורר השיטה לפי החוקה, קבע את ז'ואאו פרנקו כנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה). ז'ואאו פרנקו, מתנגד מפלגת הרגנרטור, שכנע את המלך לפזר את הפרלמנט כדי שיוכל ליישם שורה של צעדים במטרה לתת מוסר לפוליטיקה הפורטוגלית. החלטה זו הרגיזה לא רק את הרפובליקנים אלא גם את האופוזיציה המלכותית; בראשות יריבים פוליטיים של פרנקו שהאשימו אותו בשלטון כדיקטטור. האירועים הוחמרו על ידי סוגיית התשלומים המתקדמים לבית המלוכה וחתימת הצו מ-30 בינואר 1908 שהתיר את הגירוש למושבות, ללא שיפוט, את המעורבים בהפיכה רפובליקנית כושלת יומיים לפני כן.

משפחת המלוכה הייתה בארמון הדוכסי של וילה ויסוסה, אך האירועים הביאו את המלך להקדים את חזרתו לליסבון, כשהוא לוקח רכבת מתחנת וילה ויסוסה בבוקר 1 בפברואר. לאחר שחצו את נהר הטאגו באמצעות ספינת קיטור, הם נסעו בכירכרה פתוחה לעבר הארמון בליסבון. על פי הנוהג הרגיל הייתה המרכבה מלווה באנשי המשמר המלכותי, אשר היו חמושים וקצין פרשים רכוב. כאשר הכירכרה המלכותית חצתה את כיכר Terreiro do Paço, החלו שני המתנקשים אלפרדו קוסטה ומנואל בויסה לירות לעבר משפחת המלוכה. בויסה, שהיה בעבר צלף בצבא, ירה באמצעות רובה קרבין, שהוסתר מתחת למעיל שלבש, ממרחק של כ-8 מטרים. יריות נוספות הגיעו בעקבותיו, ופצעו את הנסיך לואיש פיליפה אנושות. המלכה אמלי התגוננה עם זר פרחים שהציעו האנשים, בו השתמשה כדי לפגוע באחד התוקפים שעלו על הכרכרה. הנסיך, דום מנואל נפגע בזרועו. שניים מהתוקפים, מנואל בויסה, מורה בבית ספר יסודי, ואלפרדו לואיס דה קוסטה, עובד ועורך מסחר, נהרגו בזירה, אחרים הצליחו להימלט. הכרכרה נכנסה לארסנל הצי, שם אומתו מותם של המלך ויורשו.

לאחר המתקפה, ממשלתו של ז'ואאו פרנקו הודחה ונפתחה חקירה קפדנית שמצאה, שנתיים לאחר מכן, כי המתקפה בוצעה על ידי חברי הארגון החשאי קרבונריה. החקירה הסתיימה רשמית ב-5 באוקטובר 1910. עם זאת, לאחר מכן נמצאו חשודים נוספים במעורבות ישירה, חלקם הסתתרו בברזיל ובצרפת, למרות שלפחות שניים נהרגו על ידי הקרבונריה.

אירופה הייתה המומה מהמתקפה, שכן המלך קרלוש זכה להערכה רבה על ידי ראשי מדינות אירופיים אחרים. רצח המלך ונסיך הכתר בליסבון זירז את סופה של המלוכה על ידי הצבת דום מנואל השני הצעיר והבלתי מנוסה על כס המלכות והאשמת המפלגות המלוכניות זו את זו.

פרפורי הגסיסה של המלוכה 

בשל גילו הצעיר (18 שנים) והדרך הטרגית ועקובת הדם בה הגיע לשלטון, השיג מנואל השני, מלך פורטוגל אהדה ראשונית מהציבור. המלך הצעיר החל את שלטונו במינוי ממשלת קונצנזוס בראשות האדמירל פרנסיסקו חואקים פריירה דו אמרל. ממשלת ההרגעה הזו, כפי שנודעה, למרות השגת רגיעה זמנית, החזיקה מעמד רק לזמן קצר. המצב הפוליטי הידרדר שוב במהירות, והוביל ל-7 ממשלות שונות בטווח של שנתיים. המפלגות המונרכיסטיות קמו זו נגד זו פעם נוספת והתפצלו לקבוצות שונות, בעוד המפלגה הרפובליקנית המשיכה לצבור תמיכה. בבחירות ב-5 באפריל 1908, הבחירות האחרונות לחקיקה שהתקיימו בתקופת המלוכה, נבחרו שבעה חברים לפרלמנט, ביניהם אסטבאו דה ואסקונסלוש, פאיו טרנאש ומנואל דה בריטו קמאשו. בבחירות ב-28 באוגוסט 1910 זכתה המפלגה להצלחה מסחררת, כאשר בחרה 14 חברים לפרלמנט, 10 מהם מטעם ליסבון.

בינתיים, למרות ההצלחה האלקטורלית הברורה של התנועה הרפובליקנית, האגף המהפכני ביותר במפלגה קרא למאבק מזוין כאמצעי הטוב ביותר להשיג כוח תוך זמן קצר. הפלג הזה הוא שהגיע מנצח מהתכנסות הקונגרס שהתקיימה בסטובל בין 23 ל-25 באפריל 1909. הדירקטוריון, שהורכב על ידי המתונים תאופילו בראגה, בזיליו טלש, אוזביו לאאו, חוסה קופרטינו ריביירו וז'וזה רלבאש, קיבל מהקונגרס את המנדט החיוני להתחיל את המהפכה. התפקיד הלוגיסטי להכנת העלילה הוקצה לגורמים הרדיקליים ביותר. הוועדה האזרחית הוקמה על ידי אפונסו קוסטה, ז'ואאו פיניירו שאגאש ואנטוניו ז'וזה דה אלמיידה, בעוד האדמירל קרלוש קנדידו דוש רייש היה מנהיג הוועדה הצבאית. אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה קיבל תפקיד של ארגון האגודות החשאיות כמו הקרבונריה - שבהנהגתה השתלב הקומיסר הימי אנטוניו משאדו סנטוש, הבונים החופשיים והחונטה הליברלית, בראשות מיגל בומברדה. לרופא מפורסם זה היה חלק חשוב בהפצת התעמולה הרפובליקנית בקרב הבורגנות, שהביאה אוהדים רבים לעניין הרפובליקאי.

התקופה שבין הקונגרס של 1909 להופעת המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות רב ובתסיסה פוליטית וחברתית, עם מספר איומי התקוממות המסכנים את המהפכה עקב קוצר רוחו של הצי, בראשותו של משאדו סנטוש, שהיה מוכן לפעולה.

המרד 
ב-3 באוקטובר 1910 התרחש סוף סוף המרד הרפובליקאי שסימנה התסיסה הפוליטית. למרות שרבים מהמעורבים בעניין הרפובליקאי נמנעו מהשתתפות במרד, מה שגרם לתחושה שהמרד נכשל, בסופו של דבר הוא הצליח הודות לחוסר יכולתה של הממשלה לאסוף מספיק חיילים כדי לשלוט בכמעט מאתיים המהפכנים החמושים שהתנגדו ברוטונדה.

תנועות המהפכנים הראשונים 

בקיץ 1910 הייתה ליסבון גדושה בשמועות ופעמים רבות הוזהר נשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) טיישיירה דה סוזה מפני הפיכה ממשמשת ובאה. המהפכה לא הייתה יוצאת דופן: ההפיכה הייתה צפויה על ידי הממשלה, אשר ב-3 באוקטובר נתנה פקודה לכל חיילי חיל המצב של העיר לעמוד על המשמר. לאחר ארוחת ערב שהוצעה לכבוד דום מנואל השני על ידי נשיא ברזיל ארמס דה פונסקה, שהיה אז בביקור ממלכתי בפורטוגל, נסוג המלך לארמון הננסידאדס בעוד דודו ויורש העצר, הנסיך דום אפונסו, המשיך למצודת קשקאיש.

לאחר רצח , שנורה על ידי אחד ממטופליו, התכנסו המנהיגים הרפובליקנים בדחיפות בליל 3 באוקטובר. כמה פקידים היו נגד הפגישה בשל הנוכחות הצבאית החזקה, אך אדמירל  התעקש שהיא תתקיים, ואמר  ("המהפכה לא תתעכב: עקוב אחרי, אם אתה רוצה. אם יש אחד שימלא את חובתו, זה יהיה אני.").

 כבר נכנס לפעולה ולא הגיע לעצרת. במקום זאת, הוא הלך למגורים הצבאיים של רגימנט הרגלים ה-16, שם רב-טוראי מהפכני עורר מרד שכלל את רוב חיל המצב. קומנדר וקפטן נהרגו כשעשו ניסיון לשלוט בו. קצין חיל הים נכנס לצריף עם עשרות חברי הקרבונריה, והמשיך עם כ-100 חיילים שנכנסו לרגימנט הארטילריה ה-1, שם קפטן אפונסו פאלה וכמה סמלים ואזרחים, כבר לקחו את בניין הממשל ולכדו את כל הקצינים שסירבו להצטרף אליהם. עם הגעתו של משאדו סנטוש נוצרו שני טורים אשר הוצבו בהנהגתם של הקפטן סא קרדוסו ופאלה. הראשון הלך לפגוש את רגימנט הרגלים ה-2 ואת רגימנט קסדורס ה-2, גם הם אוהדי המרד, כדי להמשיך לאלקנטרה כדי לתמוך בקרקסטיני הצי. המסלול המקורי הצטלב עם מוצב משמר עירוני שאילץ את הטור ללכת במסלול אחר. לאחר כמה עימותים עם המשטרה ואזרחים, היא סוף סוף מצאה את הטור בראשות פאלה. יחד התקדמו הטורים לרוטונדה, שם התבצרו בסביבות השעה 5 בבוקר. הכוח המוצב הורכב מכ-200 עד 300 איש מרגימנט הארטילריה ה-1, 50 עד 60 איש מרגימנט הרגלים ה-16 וכ-200 אזרחים. הקפטנים סא קרדוסו ופאלה והקומיסר הימי משאדו סנטוש היו בין 9 הקצינים בפיקוד.

בינתיים, לוטננט לדיסלאו פאררה וכמה קצינים ואזרחים נכנסו לקסרקטינים של הצי באלקנטרה בשעה 01:00, והצליחו לתפוס נשק, לעורר מרד וללכוד את המפקדים, שאחד מהם נפצע. מטרת פעולה זו הייתה למנוע את יציאת יחידת הפרשים של המשמר העירוני, מטרה שהושגה. לשם כך הם נזקקו לתמיכתן של 3 ספינות מלחמה שעגנו בטז'ו. בשלב זה, סגן מנדש קבקאדש כבר קיבל את הפיקוד על הצוות המורד של ה-NRP Adamastor בעוד שהצוות המורד של São Rafael המתין לקצין שיפקד עליו.

בסביבות השעה 7 בבוקר לדיסלאו פאררה, לאחר שנודע לו על כך בידי אזרחים, שלח את לוטננט משנה טיטו דה מוראיש לקחת את הפיקוד על São Rafael, עם פקודות לשתי הספינות לתמוך בחיל המצב של הקסרקטינים. כאשר נודע כי על הספינה D. Carlos I החל הצוות במרד אך הקצינים השתלטו על המצב, לוטננט קרלוש דה מאיה וכמה מלחים עזבו את São Rafael. לאחר כמה ירי שממנו נפצעו סגן ומפקד ספינה, הקצינים ויתרו על השליטה ב-D. Carlos I, ומסרו אותה לידי הרפובליקנים.

זו הייתה היחידה האחרונה שהצטרפה למורדים, שכללה עד אז חלק מרגימנט הארטילריה ה-1, רגימנט הרגלים ה-16, הקורפוס הימי ושלוש ספינות המלחמה. אנשי הצי הצטרפו בכמויות גדולות כצפוי, אך חלקים צבאיים רבים שנחשבו אוהדים לעניין לא הצטרפו. למרות זאת, כללו הכוחות הרפובליקניים כ-400 איש ברוטונדה, 1,000 עד 1,500 באלקנטרה בספירת צוותי הצי, וכן הצליחו להשתלט על הארטילריה של העיר, עם רוב התחמושת, אליה נוספה הארטילריה הימית. רוטונדה ואלקנטרה נכבשו, אך תוכניות קונקרטיות למהפכה טרם הוחלטו והמנהיגים העיקריים טרם הופיעו.

למרות זאת, תחילת האירועים לא התרחשה לטובה עבור המורדים. שלוש יריות התותחים - האות שהיה אמור לסמן לאזרחים ולצבא להתקדם - לא התרחשו. רק ירייה אחת נשמעה והאדמירל קאנדידו דוש רייש, שציפה לאות לקבל פיקוד על ספינות המלחמה, התבשר שהכל נכשל, מה שגרם לו לפרוש לבית אחותו. למחרת בבוקר נמצאה גופתו המתה בארויוש. בייאוש, הוא התאבד בירייה בראשו.

בינתיים, ברוטונדה, השקט בעיר היה כה מייאש את המורדים, עד שהקצינים העדיפו לוותר. סא קרדוסו, פאלה וקצינים אחרים פרשו לבתיהם, אך משאדו סנטוש נשאר וקיבל את הפיקוד. החלטה זו התגלתה כבסיסית להצלחת המהפכה.

כוחות הממשלה 
חיל המצב הצבאי של ליסבון הורכב על ידי ארבעה רגימנטים חי"ר, שני רגימנטים פרשים ושני גדודי Caçadores (חי"ר קל), עם סך תאורטי של 6,982 איש. עם זאת, בפועל, היו יחידות שימושיות נוספות במוצבים צבאיים ששימשו לתצפית ולמשימות משטרתיות כלליות, במיוחד במחוז התעשייה של בריירו בשל התקף השביתות והפעילות הסינדיקליסטית שנמשכה מאז ספטמבר.

מאז השנה הקודמת הייתה לכוחות הממשלה תוכנית פעולה, שנערכה בהוראת המפקד הצבאי של ליסבון, הגנרל מנואל רפאל גורז'או אנריקש. כאשר, בערב 3 באוקטובר, הודיע לו נשיא מועצת השרים טיישיירה דה סוזה על מרד מתקרב, נשלחה עד מהרה צו מניעה לחיל המצבים בעיר. יחידות ארטילריה 3 וחיל רגלים קל 6 הוזעקו מסנטרם, ואילו חי"ר 15 הוזעקו מטומאר.

מיד עם קבלת הידיעות על המרד, התוכנית יצאה לפועל: רגימנט הרגלים ה-1, רגימנט הרגלים ה-2, גדוד הקאדורש ה-2 ורגימנט הפרשים ה-2 וסוללת התותחנים של קוואלוז, נסעו לארמון נסידאדס כדי להגן על המלך, בעוד רגימנט הרגלים ה-5 והקסדורש ה-5 עברו לכיכר רוסיו, עם המשימה להגן על המפקדה הצבאית.

באשר לכוח המשטרה והשומרים העירוניים, הם חולקו ברחבי העיר כפי שנקבע בתוכנית, שנועדה להגן על נקודות אסטרטגיות כמו תחנת הרכבת רוסיו, מפעל הגז, Imprensa Nacional-Casa da Moeda (המטבעה הפורטוגלית), בניין הדואר, קסרקטין כרמו, מחסן התחמושת בביירולש ומעונו של נשיא מועצת השרים, שבו התכנסה הממשלה. מעט ידוע על המשמר הפיסקאלי (סה"כ 1,397 איש), רק שמספר חיילים היו עם הכוחות ברוסיו. המשטרה האזרחית (סה"כ 1,200 איש) נשארה בקסרקטינים שלה. חוסר מעש זה הפחית את כוחות הממשלה האפקטיביים בכ-2,600 איש.

הלחימה 

העובדה שחלק מהיחידות של הצד המלוכני אהדו את הרפובליקנים, בשילוב עם נטישת המורדים את תוכנית הפעולה המקורית, ובמקום זאת בחרו בהתבססות ברוטונדה ובאלקנטרה, הובילו למצב של מבוי סתום לאורך 4 באוקטובר, של שמועות על ניצחונות ותבוסות שמתפשטות בעיר.

ברגע שהתקבלו ידיעות על ריכוז המורדים ברוטונדה, ארגן הפיקוד הצבאי של העיר יחידה לפירוקם. הטור, בפיקודו של קולונל אלפרדו אלבקרקי, נוצר על ידי יחידות שהוצאו מההגנה של ארמון נססידאדש: רגימנט הרגלים ה-2, הפרשים ה-2 והסוללה הניידת של קווילוס. האחרון כלל את גיבור המלחמה הקולוניאלי הנריק מיטשל דה פאיבה קוסיירו. הטור התקדם עד ליד הכלא, שם תפס עמדות לחימה. עם זאת, בטרם הושלמו פעולות אלו, הטור הותקף על ידי מורדים. המתקפה נהדפה אך הביאה לכמה פצועים, כמה חיות להקה מתות ופיזור של כמחצית מחיל הרגלים. פאיבה קוסיירו הגיב עם תותחים וחיל הרגלים שנותרו במשך 45 דקות, והורה על מתקפה שבוצעה על ידי כ-30 חיילים, אך נהדפה עם כמה נפגעים. בהמשך לירי, הוא הורה על תקיפה חדשה, אך רק 20 חיילים מילאו את הפקודה. מתוך מחשבה שהוא מצא את הזמן המתאים לתקוף את הקסרקטינים של רגימנט הארטילריה ה-1, פאיבה קוסיירו ביקש חיזוק לפיקוד הדיוויזיה. עם זאת, הוא קיבל את הפקודה המביכה לסגת.

בינתיים נוצר טור שמטרתו לתקוף במקביל את המורדים ברוטונדה, תוכנית שמעולם לא יצאה לפועל בגלל פקודת הנסיגה. הטור הגיע לרוסיו בערב מבלי שהצטרף ללחימה. חוסר המעש הזה לא נגרם מאי-כשירותו של מפקדו, הגנרל אנטוניו קרוואלהאל, אלא כפי שיתברר למחרת, כאשר מונה לראש החטיבה הצבאית של הממשלה הרפובליקנית: הוא החליף צד.

תגבורת משאר חלקי הארץ, שציפתה לה הממשלה לאורך 4 באוקטובר, מעולם לא הגיעה. רק היחידות שכבר הוזכרו וקראו לאמצעי המניעה קיבלו פקודות להתקדם. מאז תחילת המהפכה, חברי הקרבונריה ניתקו את קווי הטלגרף, ובכך ניתקו את התקשורת עם יחידות מחוץ לליסבון. בנוסף, המורדים ניתקו את פסי הרכבת, מה שאומר שגם אם החיילים ימלאו אחר הפקודות להתקדם לליסבון, הם לעולם לא יגיעו בזמן. גם תגבורת מחצי האי סטובל לא הייתה צפויה להגיע, מכיוון שנהר הטז'ו נשלט על ידי ספינות המורדים.

לקראת סוף היום המצב היה קשה לכוחות המונרכיסטים: ספינות המורדים עגנו ליד כיכר Terreiro do Paço והסיירת São Rafael פתחה באש על בנייני משרדי השרים אל מול עיניהם המשתאות של הקורפוס הדיפלומטי הברזילאי על סיפון ספינת הקרב סאו פאולו, שרשימת הנוסעים שלה כללה את הנשיא ארמס דה פונסקה. מתקפה זו ערערה את המורל של הכוחות הפרו-ממשלתיים ברוסיו.

יציאת המלך מליסבון 

לאחר הארוחה עם ארמס דה פונסקה, דום מנואל השני חזר לארמון נססידאדש, כשהוא שומר על חברה של כמה קצינים. הם שיחקו ברידג' כאשר המורדים החלו בהתקפה על הבניין. המלך ניסה להוציא כמה שיחות טלפון, אך לאחר שמצא כי הקווים נחתכו, הצליח רק להודיע למלכה האם, שהייתה בארמון הלאומי פנה, על המצב. זמן קצר לאחר מכן הגיעו למקום קבוצות של יחידות שהיו נאמנות למלך והצליחו להביס את התקפות המהפכנים.

בשעה 9 קיבל המלך שיחת טלפון מנשיא המועצה, שייעץ לו למצוא מקלט במפרה או בסינטרה, מאחר שהמורדים איימו להפגיז את ארמון הנססידאדש. דום מנואל השני סירב לעזוב, ואמר לנוכחים: "לכו אם תרצו, אני נשאר. מכיוון שהחוקה לא מונה לי שום תפקיד מלבד לתת לעצמי להיהרג, אני אעמוד בה".

עם הגעת הסוללה הניידת מקלוז', הקנים סודרו בגני הארמון כדי שיוכלו להפגיז את מגורי המלחים המהפכניים, שהיו ממוקמים במרחק של לא יותר מ-100 מטרים מהארמון. אולם בטרם הספיקו להתחיל, קיבל מפקד הסוללה את ההוראה לבטל את ההפגזה ולהצטרף לכוחות היוצאים מהארמון, משולבים בטור שיתקוף את כוחות המורדים של רגימנט הארטילריה ה-1 ברוטונדה. בסביבות הצהריים הסיירות Adamastor ו-São Rafael, אשר עגנה מול מגורי המלחים, החלה בהפצצת ארמון הנססידאדש, פעולה ששימשה להפחתת המורל של הכוחות המלוכניים הנוכחיים. המלך מצא מקלט בבית קטן בפארק הארמון, משם יכול היה לצלצל לטיישיירה דה סוזה, שכן המהפכנים ניתקו רק את קווי הטלפון המיוחדים של המדינה ולא את הרשת הכללית. המלך הורה לראש הממשלה לשלוח את הסוללה מקלוז' לארמון כדי למנוע נחיתה ימית, אך ראש הממשלה השיב שהפעולה העיקרית מתרחשת ברוטונדה ויש צורך בכל הכוחות שהיו שם. בהתחשב בכך שהכוחות הזמינים לא הספיקו כדי להביס את המורדים ברוטונדה.

בשעה שתיים יצאו כלי הרכב עם דום מנואל השני ויועציו למפרה, שם בית הספר לחי"ר יספק מספיק כוחות כדי להגן על המונרך. בזמן שהתקרב לבנפיקה פיטר המלך את חוליית המשמר העירונית שליוותה אותו כדי שיוכלו להצטרף למאבק נגד המורדים. הליווי הגיע למפרא בסביבות השעה ארבע אחר הצהריים, אך אז גילה בעיה: עקב החגים הכיל בית הספר לחיל הרגלים 100 חיילים בלבד, בניגוד ל-800 שהיו צפויים, והאחראי, קולונל פינטו דה רושה, הודה שאין לו את האמצעים להגן על המלך. בינתיים, הגיע היועץ ז'ואאו דה אזבדו קוטיניו ויעץ למלך לקרוא למפרה את המלכות דונה אמליה ודונה מריה פיה (בהתאמה, אמו וסבתו של המלך), ששהו בארמונות פנה ווילה בסינטרה, ולהתכונן להמשיך לפורטו, שם יתארגנו התנגדות.

בליסבון, עזיבתו של המלך לא הביאה יתרון גדול לממשלה מאחר שרוב הכוחות הזמינים כעת להפעלת כוחות המורדים לא מילאו את הפקודות לצעוד לכיכר רוסיו כדי למנוע ריכוז ארטילריה של המורדים באלקנטרה.

ניצחון המהפכה 

בליל 4 באוקטובר היה המורל נמוך בקרב הכוחות המלוכניים המוצבים בכיכר רוסיו, בשל הסכנה המתמדת של הפגזה על ידי כוחות הצי ואפילו הסוללות של קוסיירו, שהוצבו שם באופן אסטרטגי, לא יכלו להביא להם נחמה. במטה התקיימו דיונים על העמדה הטובה ביותר להפגיז את הרוטונדה. בשעה 3 לפנות בוקר, פאיבה קוסיירו יצא עם סוללה ניידת, בליווי חוליית שמירה עירונית, והתמקם בגן קסטרו גימאראייש, בטורל, בהמתנה לשחר. כאשר הכוחות ברוטונדה החלו לירות על רוסיו, וחשפו את עמדתם, פאיבה קוסיירו פתח באש, גרם לנפגעים וזרע בלבול בקרב המורדים. ההפגזה נמשכה ביתרון לעבר הצד המלוכני, אך בשמונה בבוקר קיבל פאיבה קוסיירו פקודות להפסיק את הלחימה, שכן תהיה שביתת נשק של שעה.

בינתיים, ברוסיו, לאחר עזיבתו של פאיבה דה קוסיירו עם הסוללה, המורל של הכוחות המלוכניים, שראו עצמם חסרי אונים, הידרדר עוד יותר בשל איומי ההפגזה של כוחות הצי. רגימנט הרגלים ה-5 וכמה מחברי רגימנט הרגלים הקל ה-5 התעקשו שלא יתנגדו לנחיתה ימית. מתמודדים עם אחווה זו עם האויב, הלכו מפקדי היחידות הללו למפקדה, שם הופתעו עם הבשורה על שביתת הנשק.

הנציג הגרמני החדש, שהגיע יומיים קודם לכן, לקחה חדרים במלון אבנידה פאלאס, ששכן בו זרים רבים. קרבתו של המבנה לאזור הלחימה היוותה סכנה גדולה שהניעה את הדיפלומט להתערב. הוא פנה אל הגנרל גורז'או אנריקש כדי לבקש הפסקת אש שתאפשר לו לפנות אזרחים זרים. בלי להודיע לממשלה, ואולי בתקווה לקנות זמן להגעת התגבורת, הסכים הגנרל.

הדיפלומט הגרמני, מלווה באדם עם דגל לבן, הלך לרוטונדה כדי לדון על שביתת הנשק עם המהפכנים. אולם אלו, למראה הדגל הלבן, חשבו בטעות שכוחות המלך נכנעים, מה שגרם להם להצטרף עם המונים לחגיגה של הרפובליקה החדשה. בכיכר, משאדו סנטוש סירב בתחילה לקבל את שביתת הנשק, אך לבסוף קיבל אותה לאחר התעקשותו של הדיפלומט. לאחר מכן, כשראה את התמיכה העממית האדירה במהפכה ברחובות, הוא הלך בפזיזות אל המטה, מלווה ברבים מהאנשים וכמה קצינים שעזבו את התפקיד ברוטונדה.

המצב ברוסיו, עם זרימת האוכלוסייה לרחובות, היה מאוד מבלבל אך מועיל לרפובליקנים, לאור התמיכה הציבורית הברורה. משאדו סנטוש שוחח עם הגנרל גורז'או אנריקש והזמין אותו לשמור על תפקיד מפקד הדיוויזיה, אך הוא סירב. אנטוניו קרוואלהל, הידוע כאוהד רפובליקאי, קיבל אז פיקוד על הדיוויזיה. זמן קצר לאחר מכן, בשעה 9 בבוקר, הוכרזה הרפובליקה על ידי ז'וזה רלבאש ממרפסת בית העירייה של ליסבון. לאחר מכן הוצעה ממשלה זמנית, בראשות חברי המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית, עם המנדט לשלוט במדינה עד לאישור חוקה חדשה.

המהפכה גרמה לעשרות הרוגים. המספר המדויק אינו ידוע, אך ידוע כי נכון ל-6 באוקטובר נרשמו בחדר המתים 37 הרוגים במהפכה. כמה פצועים הגיעו לבתי החולים, חלקם מתו מאוחר יותר. לדוגמה, מתוך 78 פצועים שנבדקו בבית החולים דה סאו ז'וזה, 14 מתו בימים הבאים.

גלות המשפחה המלכותית 

במפרה, בבוקר 5 באוקטובר, חיפש המלך את הדרך להגיע לפורטו, פעולה שתהיה קשה מאוד לביצוע בשל כמעט אי קיומו של ליווי ואינספור המוקדים המהפכניים הפרוסים ברחבי המדינה. בסביבות הצהריים קיבל נשיא הלשכה העירונית של מפרה הודעה מהמושל האזרחי החדש המורה על מעבר לדגל רפובליקאי. זמן קצר לאחר מכן קיבל גם מפקד בית הספר לחי"ר מברק ממפקדו החדש המודיע לו על המצב הפוליטי הנוכחי. עמדתה של משפחת המלוכה הפכה ללא יציבה.

הפתרון הופיע כשהגיעה ידיעה כי היאכטה המלכותית אמליה עגנה בקרבת מקום, באריסיירה. בשעה 02:00 אספה היאכטה ממצודת קשקאיש את דודו של המלך ויורש העצר, דום אפונסו, ובידיעה שהמלך נמצא במפרה, עברה לאריסיירה, מכיוון שזה היה המעגן הקרוב ביותר. דום מנואל השני, ביודעו שעם הכרזת הרפובליקה הוא ייכלא, החליט לנסוע לפורטו. משפחת המלוכה ופלוגה כלשהי יצאו לאריסיירה שם, באמצעות שתי ספינות דיג ובנוכחות אזרחים סקרנים, הם עלו על היאכטה המלכותית.

לאחר שעלה, כתב המלך לראש הממשלה:

לאחר שדאג שהמכתב יגיע ליעדו, הודיע המלך שהוא רוצה לנסוע לפורטו. הוא נפגש עם מועצה מייעצת, הקצינים על הסיפון וחלק מהליווי. הקפטן של האמליה, ז'ואאו אגנלו ולז קלדיירה קסטלו ברנקו והקצין הראשי ז'ואאו ז'ורז'ה מוריירה דה סה התנגדו לרעיון הזה, בטענה שאם פורטו תסגיר אותם, לא יהיה להם מספיק דלק כדי להגיע למעגן אחר. למרות התעקשותו של המלך, הקצין הראשי טען שהם נושאים על סיפונה את כל משפחת המלוכה, ולכן תפקידו העיקרי היה להגן על חייהם. בסופו של דבר, הנמל הנבחר היה גיברלטר. עם הגעתו, קיבל המלך את ההודעה שפורטו גם הצטרפה לעניין הרפובליקאי. דום מנואל השני ציווה כי הספינה אמליה, כרכוש המדינה הפורטוגזית, תוחזר לליסבון. המלך המודח חי את שארית חייו בגלות.

הצעדים הראשונים של הרפובליקה

הקמת הממשלה הזמנית 

ב-6 באוקטובר 1910 הכריז העיתון Diário do Governo: "לעם הפורטוגזי - חוקת הממשלה הזמנית של הרפובליקה - היום, 5 באוקטובר 1910, בשעה אחת עשרה בבוקר, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגלית בטקס הגדול. אולם הממשלה הזמנית הוקמה מיד: הנשיאות, ד"ר ז'ואקים תאופילו בראגה. פנים, ד"ר אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה. משפטים, ד"ר אפונסו קוסטה. משרד האוצר, בזיל טלש. מלחמה, אנטוניו חאווייר קוריה בארטו. משרד הצי, אמארו יוסטיניאן דה אזבדו גומש. חוץ (יחסים), ד"ר ברנרדינו לואיש משאדו גימאראייש. עבודות ציבוריות, ד"ר אנטוניו לואיש גומש.

בצו ב-8 באוקטובר, קבעה הממשלה הזמנית את השמות החדשים של המשרדים, כאשר השינויים החשובים ביותר בוצעו במשרדי הממלכה, האוצר והעבודות הציבוריות, ששמם שונה למשרדי הפנים, האוצר והפיתוח. עם זאת, בסיליו טלסש סירב לתפקיד וב-12 באוקטובר הוא ניתן לז'וזה רלבאש. ב-22 בנובמבר נכנס בריטו קמאשו לממשלה לאחר עזיבתו של אנטוניו לואיש גומש, שמונה לשגריר פורטוגל בריו דה ז'ניירו.

במהלך תקופת כוחה, נקטה הממשלה הזמנית שורה של צעדים חשובים שהיו להם השפעות ארוכות טווח. כדי להרגיע את המזג ולפצות את קורבנות המלוכה, ניתנה חנינה רחבה על פשעים נגד ביטחון המדינה, נגד הדת, של אי ציות, של שימוש אסור בנשק וכו'. הכנסייה הקתולית התרעמה על האמצעים שננקטו על ידי הממשלה הזמנית. בין אלה היו גירוש הישועים ומסדרים דתיים אחרים של הכמורה הקבועה, סגירת מנזרים, איסור הוראת דת בבתי ספר, ביטול השבועה הדתית בטקסים אזרחיים וחילון של המדינה על ידי הפרדת דת ומדינה. הגירושין מוסדו, וכך גם חוקיות הנישואין האזרחיים, שוויון זכויות הנישואין של גברים ונשים, ההסדרה המשפטית של "ילדים מחוץ לנישואין"; הגנה על ילדים וזקנים, ניסוח מחדש של חוקי העיתונות, ביטול דרגות ותארים מלכותיים ואצילים והכרה בזכות לשביתה. הממשלה הזמנית בחרה גם בפירוקם של המשצר העירוני דאז של ליסבון ופורטו, שיצרו במקום גוף הגנה ציבורי חדש, המשמר הרפובליקני הלאומי. עבור המושבות נוצרה חקיקה חדשה על מנת להעניק אוטונומיה לשטחים מעבר לים, תנאי חיוני לפיתוחם. הסמלים הלאומיים שונו - הדגל וההמנון הלאומי, אומצה יחידה מוניטרית חדשה - האשקודו, שווה ערך לאלף רייש, ואפילו הכתיב הפורטוגזי פושט וסודר כראוי באמצעות הרפורמה האורתוגרפית של 1911.

הממשלה הזמנית נהנתה מכוח נרחב עד להשקתה הרשמית של האספה המכוננת הלאומית ב-19 ביוני 1911, לאחר הבחירות ב-28 במאי של אותה שנה. באותו זמן, נשיא הממשלה הזמנית, תאופילו בראגה, העביר לאספה המכוננת הלאומית את הסמכויות שקיבל ב-5 באוקטובר 1910. למרות זאת, אישרה האספה בשבחים את ההצעה שהציג נשיאם, אנסלמו בראמקאמפ פרייר לקונגרס: "האספה המכוננת הלאומית מאשרת, עד לדיון עתידי, את תפקידי המעצמה המבצעת לממשלה הזמנית של הרפובליקה".

חודשיים לאחר מכן, עם אישור החוקה המדינית של הרפובליקה הפורטוגלית ובחירת הנשיא החוקתי הראשון של הרפובליקה - מנואל דה אריאגה - ב-24 באוגוסט, הציגה הממשלה הזמנית את התפטרותה, שהתקבלה על ידי נשיא הרפובליקה ב-3 בספטמבר 1911, אירוע המציין את סופה של כהונת ממשלה של יותר מ-10 חודשים ותחילתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה.

שינוי הסמלים הלאומיים 
עם הקמת הרפובליקה שונו הסמלים הלאומיים. בצו ממשלתי זמני מ-15 באוקטובר 1910, מונתה ועדה לעיצוב הסמלים החדשים. השינוי בסמלים הלאומיים, לפי ההיסטוריון נונו סבריאנו טיישיירה, נבע מהקושי שהתמודדו הרפובליקנים בייצוג הרפובליקה:

הדגל 

ביחס לדגל, היו שתי נטיות: אחת של שמירה על צבעי הכחול והלבן, המסורתיים של דגל פורטוגל, והשנייה של שימוש בצבעים "רפובליקניים יותר": ירוק ואדום. הצעת הוועדה עברה מספר שינויים, כאשר העיצוב הסופי היה מלבני, כאשר שתי החמישיות הראשונות הקרובות לתורן הדגל היו ירוקות, ושלוש החמישיות הנותרות אדומות. ירוק נבחר משום שנחשב ל"צבע התקווה", בעוד אדום נבחר כצבע "קרבי, לוהט, גברי". פרויקט הדגל אושר על ידי הממשלה הזמנית בהצבעה ב-19 בנובמבר 1910. ב-1 בדצמבר נחגג חג הדגל מול הלשכה העירונית של ליסבון. האספה המכוננת הלאומית פרסמה את אימוץ הדגל ב-19 ביוני 1911.

ההמנון הלאומי 
ב-19 ביוני 1911 הכריזה האספה החוקתית הלאומית על A Portuguesa כהמנון הלאומי, [107] [108] במקום ההמנון הישן Hymno da Carta שהיה בשימוש מאז מאי 1834, ומעמדו כסמל לאומי נכלל בחוקה החדשה. A Portuguesa הולחן בשנת 1890, עם מוזיקה מאת אלפרדו קייל ומילים מאת אנריקה לופש דה מנדונסה, בתגובה לאולטימטום הבריטי מ-1890. בגלל אופיו הפטריוטי, השתמשו בו, בשינויים קלים, מורדי המרד של 1891 בניסיון כושל להפיכה להקים רפובליקה בפורטוגל, אירוע שגרם לאיסור שירת ההמנון על ידי שלטונות המלוכה.

מאוחר יותר שונה ההמנון; הגרסה הרשמית המשמשת כיום בטקסים אזרחיים וצבאיים לאומיים ובמהלך ביקורים של ראשי מדינות זרים אושרה ב-4 בספטמבר 1957.

אנטי-קלריקליזם 
מנהיגים רפובליקנים אימצו מדיניות חמורה ושנויה במחלוקת של אנטי-קלריקליזם. בבית, המדיניות קיטבה את החברה ואיבדה את התומכים הפוטנציאליים של הרפובליקה, ובחוץ לארץ היא פגעה במדינות אמריקאיות ואירופיות שאזרחיהן תמכו בשמירה על הדת, והוסיפה באופן משמעותי לעיתונות הרעה על הרפובליקה. הרדיפה של הכנסייה הייתה כה גלויה וחמורה, עד שהיא דחפה את הלא-דתיים והדתיים באופן נומינלי לדת חדשה וזכתה לתמיכתם של דיפלומטים פרוטסטנטים כמו הבריטים, שראו את מוסדות הדת של אזרחיהם בסכסוך חמור על רקע זכויותיהם ורכושם, ואיימו לשלול את ההכרה ברפובליקה הצעירה. המהפכה והרפובליקה שהיא הולידה היו בעיקרן אנטי-קלריקליות והיו להן גישה "עוינת" לנושא הפרדת הכנסייה והמדינה, כמו זו של המהפכה הצרפתית, החוקה הספרדית של 1931 והחוקה המקסיקנית של 1917.

החילוניות החלה להידון בפורטוגל עוד במאה ה-19, במהלך ועידות הקזינו ב-1871, שקודמה על ידי אנטרו דה קנטאל. התנועה הרפובליקנית קשרה את הכנסייה הקתולית למלוכה, והתנגדה להשפעתה בחברה הפורטוגלית. החילון של הרפובליקה היווה את אחת הפעולות העיקריות שיש לנקוט בסדר היום הפוליטי של המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית והבנייה החופשית. מונרכיסטים במאמץ אחרון ביקשו לאגף את הרפובליקנים על ידי חקיקת צעדים אנטי-קלריקליים משלהם, ואפילו חקיקת הגבלה חמורה על הישועים ביום שלפני המהפכה.

זמן קצר לאחר הקמת הרפובליקה, ב-8 באוקטובר 1910, החזיר שר המשפטים אפונסו קוסטה את חוקי מרקיז פומבל נגד הישועים ואת חוקי ז'ואקים אנטוניו דה אגייאר ביחס למסדרים דתיים. רכוש הכנסייה ונכסיה הופקעו על ידי המדינה. השבועה הדתית ואלמנטים דתיים אחרים המצויים בתקנון אוניברסיטת קוימברה בוטלו, ובגרויות לשנה א' של הפקולטה לתאולוגיה בוטלו, וכך גם מקומות בחוק הקאנוני כמובן, דיכוי הוראת הדוקטרינה הנוצרית. חגים דתיים הפכו לימי עבודה, אך עם זאת שמרו את יום ראשון כיום מנוחה מטעמי עבודה. כמו כן, נאסר על הכוחות המזוינים להשתתף באירועים חגיגיים דתיים. אושרו דיני גירושין וחוקי משפחה שראו בנישואין "חוזה אזרחי בלבד".

בישופים נרדפו, גורשו או הושעו מפעילותם במהלך החילון. כולם פרט לאחד גורשו מהדיוקסיות שלהם. רכושם של אנשי דת נתפס על ידי המדינה, נאסר על לבישת גלימת הכמרים, כל בתי המדרש הקטנים נסגרו וכל בתי המדרש הגדולים מלבד חמישה. חוק מיום 22 בפברואר 1918 התיר רק שני בתי מדרשות בארץ, אך רכושם לא הוחזר. מסדרים דתיים גורשו מהארץ, כולל 31 מסדרים שכללו חברים ב-164 בתים (ב-1917 הורשו כמה מסדרים להתגבש שוב). חינוך דתי נאסר הן בבית הספר היסודי והן בבית הספר העל יסודי.

בתגובה למספר הגזירות האנטי-קלריקליות, הבישופים הפורטוגלים השיקו פסטורליה קולקטיבית המגנה על דוקטרינת הכנסייה, אך קריאתה נאסרה על ידי הממשלה. למרות זאת, כמה פרנטלים המשיכו לפרסם את הטקסט, ביניהם היה הבישוף של פורטו, אנטוניו בארוסו. זה הביא לכך שהוא נקרא לליסבון על ידי אפונסו קוסטה, שם נשלל מתפקידיו הכנסייתיים.

החילון הגיע לשיא עם חוק ההפרדה בין המדינה והכנסייה ב-20 באפריל 1911, עם הסכמה גדולה מצד המהפכנים. החוק הוכרז על ידי האספה רק ב-1914, אך יישומו היה מיד לאחר פרסום הצו. הכנסייה הפורטוגלית ניסתה להגיב, וסווגה את החוק כ"חוסר צדק, דיכוי, זלזול ולעג", אך ללא הצלחה. אפונסו קוסטה אף חזה את מיגור הקתוליות בטווח של שלושה דורות. יישום החוק החל ב-1 ביולי 1911, עם הקמת "וועדה מרכזית". כפי שאמר אחד הפרשנים, "בסופו של דבר הכנסייה הייתה אמורה לשרוד את הנקמה הרשמית נגד הדת המאורגנת".

ב-24 במאי 1911, האפיפיור פיוס העשירי הוציא את האנציקליקה Iamdudum אשר גינתה את האנטי-קלריקלים בשל שלילת חירויות האזרח הדתיות ו"הסדרה המדהימה של הגזמות ופשעים שנחקקה בפורטוגל על דיכוי הכנסייה".

הכרה בינלאומית 

הדאגה העיקרית של הממשלה הרפובליקנית החדשה הייתה הכרה של מדינות אחרות. ב-1910, הרוב המכריע של מדינות אירופה היו מונרכיות. רק צרפת, שווייץ וסן מרינו היו רפובליקות. מסיבה זו, שר החוץ של הממשלה הזמנית, ברנרדינו משאדו, הנחה את סדר יומו תוך שמירה על זהירות יתרה, והוביל אותו, ב-9 באוקטובר 1910, להודיע לנציגים הדיפלומטיים בפורטוגל כי הממשלה הזמנית תכבד את כל התחייבויות בינלאומיות שנטל על עצמו המשטר הקודם.

מכיוון שהמרשל ארמס דה פונסקה היה עד באופן אישי לתהליך המעבר המלא של המשטר, לאחר שהגיע לפורטוגל לביקור רשמי כשהמדינה הייתה עדיין מונרכיה ועזב כשהייתה רפובליקה, אין זה יוצא דופן שברזיל הייתה המדינה הראשונה שהכירה דה יורה במשטר הפוליטי החדש של פורטוגל. ב-22 באוקטובר הכריזה ממשלת ברזיל כי "ברזיל תעשה כל מה שאפשר למען האושר של האומה הפורטוגלית האצילה וממשלתה, ולשגשוגה של הרפובליקה החדשה". למחרת הגיע תורה של ארגנטינה; ב-29 באוקטובר הייתה זו ניקרגואה; ב-31 באוקטובר, אורוגוואי; ב-16 וב-19 בנובמבר, גואטמלה וקוסטה ריקה; פרו וצ'ילה ב-5 וב-19 בנובמבר; ונצואלה ב-23 בפברואר 1911; פנמה ב-17 במרץ. ביוני 1911 הכריזה ארצות הברית על תמיכתה ברפובליקה.

פחות מחודש לאחר המהפכה, ב-10 בנובמבר 1910, הכירה ממשלת בריטניה דה פקטו ברפובליקה הפורטוגלית, כשהיא מבטאת את "המשאלה החיה ביותר של הוד מלכותו הבריטי לשמור על יחסי ידידות" עם פורטוגל. עמדה זהה ננקטה על ידי ממשלות ספרד, צרפת ואיטליה. עם זאת, הכרה דה יורה במשטר החדש הופיעה רק לאחר אישור החוקה ובחירת נשיא הרפובליקה. הרפובליקה הצרפתית השלישית הייתה הראשונה שעשתה זאת ב-24 באוגוסט 1911, יום בחירת הנשיא הראשון של הרפובליקה הפורטוגלית. רק ב-11 בספטמבר הכירה בריטניה ברפובליקה, בליווי הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, דנמרק, ספרד, ממלכת איטליה ושוודיה. ב-12 בספטמבר, הכירו בלגיה, הולנד ונורווגיה; ב-13 בספטמבר, סין ויפן; ב-15 בספטמבר, ממלכת יוון; ב-30 בספטמבר, האימפריה הרוסית; ב-23 באוקטובר, ממלכת רומניה; ב-23 בנובמבר, האימפריה העות'מאנית; ב-21 בדצמבר, מונקו; וב-28 בפברואר 1912, סיאם. בשל המתיחות שנוצרה בין הרפובליקה הצעירה ל, האינטראקציה עם הכס הקדוש הושעתה, והכס הקדוש לא הכיר ברפובליקה הפורטוגלית עד 29 ביוני 1919.

קישורים חיצוניים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
1910
מהפכות במאה ה-20
פורטוגל: היסטוריה