אחדות הקדושים

אחדות הקדושים (יוונית: ἁγίων κοινωνίαν, לטינית: communio sanctorum) היא, בנצרות, הקשר הרוחני המחבר לגוף אחד את נשמות כל הנטבלים לכנסייה האחת האמיתית (החיים כמו גם המתים) בראשות ישו עצמו, שהוא הראש. כל המצויים באחדות הקדושים חולקים יחד באוצרותיה העל-טבעיים של הכנסייה. 

התאולוגיה העומדת מאחורי המושג מבוססת על מילות השליח פאולוס באיגרת אל האפסים פרק ד': ;ובאיגרת הראשונה אל הקורינתים י"ב:  .השותפות באחדות הקדושים מקנה חלק בטובין הרוחניים שהם מנת חלקה של הכנסייה, לפי האמונה הנוצרית: הגאולה בסוף הימים, ההתקבלות לגן העדן לאחר המוות, השפע המתקבל בטקס האוכריסטיה בכח קרבנו של ישו, הזכויות בפני אלוהים הנצברות על ידי הנוצרים הצדיקים וכן הלאה.  

הגוף המיסטי של כלל המאמינים מחולק לשלוש קבוצות עיקריות, בייחוד בתפישתה של הכנסייה הקתולית. במינוחה של זו, הראשונה היא 'הכנסייה הלוחמת' (Ecclesia militans), כל בני-התמותה המצויים בעולם הזה ונתונים במאבק נגד השטן והחטא במשך חייהם; השנייה היא 'הכנסייה המכפרת' (Ecclesia poenitens), נשמות המתים שמתמרקות מחטאיהן לאחר המוות – רעיון זה מבוטא בעיקר אצל הקתולים, במושג כור המצרף, אם כי גם הנצרות האורתודוקסית מאמינה ביכולתם של המתים לשפר את מצבם הרוחני לאחר המוות ובצורך להתפלל עבורם. השלישית היא 'הכנסייה עטורת הניצחון' (Ecclesia triumphans), המכילה את נשמות הנוצרים בגן העדן שגברו על פיתויי החטא בחייהם או התמרקו לאחר המוות. תפילותיהם ותחינותיהם של אלו מסוגלות לעזור הן לנוצרים החיים והן לאלו המכפרים לאחר המוות בצבירת זכויות רוחניות. כמו כן, מתוקף השותפות בין כלל המאמינים, הישגיהם של הצדיקים החיים אינם מוגבלים להם בלבד אלא נחלקים אף עם הנוצרים הממוצעים והחוטאים ומסייעים בעדם להתקדש.  

בהצהרת האמונה שהתקבלה בוועידת טרנטו ב-1563 סוכם עיקרון זה במילים: "כל מעשה טוב וצודק שנעשה על ידי האחד שייך לכלל." החוטאים שותפים באשראי השמימי המתקבל על ידי קהל הקדושים. לעומת זאת, הנטבלים הכופרים, הפלגנים והמומרים נכרתים מעל הכנסייה האמיתית כל עוד לא חזרו בהם ומאבדים את חלקם באוצרותיה, אם כי עודם מוזכרים בתפילות הכלל על מנת שישובו מדרכם. 

באמונה הנוצרית, אחדות הקדושים מהווה את המשכו היחיד של עם ישראל מן הברית הישנה כשהברית מתוך הקשר עם ישו ממלאת את הברית המגולמת בקיום התורה. 

המושג "אחדות הקדושים" נטבע לראשונה ככל הנראה בסוף המאה הרביעית על ידי הקדוש ניקטס מרמסיאנה, שהיה בישוף רמסיאנה (עיר רומאית, כיום בתחומי סרביה) אולי כחלק ממאבק במינים הוויגילנטיים שגינו את התפילות שביקשו מן הקדושים לעתור בפני האל. ניקטס הוסיף את המילים 'ובאחדות הקדושים' להצהרת האמונה שהוקראה בקהילתו, והצירוף עבר במהרה קנוניזציה. הוא נכלל כבר בנוסח השליחים הקדום () והתקבל בכנסיות המזרח והמערב. אף בנצרות הפרוטסטנטית, הדוחה את האמונה ביכולתם של הקדושים המתים להתערב למען המתפלל ברקיע ובכך שהכנסייה צוברת אשראי רוחני הניתן לחלוקה, משומרת האמונה באחדות הקדושים כמאגדת את כל הנטבלים ומקיימת ביניהם קשר רוחני ההופכם לגוף אחד. הרעיון של אחדות הקדושים מצוין רבות בנצרות, בין היתר בחגים כמו יום כל הקדושים ויום כל הנשמות.

קישורים חיצוניים
 
 The Communion of Saints באנציקלופדיה הקתולית
 אחדות הקדושים בקטכיזם של הכנסייה הקתולית

הערות שוליים

תאולוגיה נוצרית