ארץ זבת חלב ודבש

אֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבָשׁ הוא ביטוי מקראי, מכינויה של ארץ ישראל, המתאר את שפעה, פוריותה ותנובתה של ארץ ישראל. הביטוי מופיע עשרים ואחת פעמים במקרא. פעם אחת במקרא מכונה מצרים בכינוי זה.

מופעי הביטוי במקרא

בתורה
הביטוי מופיע לראשונה בתורה ב, בסיפור בו מתגלה ה' למשה בסנה הבוער ומבטיח לו כי יעלה את בני ישראל אל הארץ הטובה. הביטוי מציב את מעלותיה של ארץ ישראל לעומת מצרים שמזונותיה יבשים ואין היא פורייה כארץ ישראל. ב המרגלים שנשלחו לארץ ישראל לסייר בה, מביאים עמם בשורה ופירות להמחיש את פוריות הארץ: 

ב טוענים דתן ואבירם בפני משה כי הוציאם מארץ פורייה, ארץ זבת חלב ודבש. זהו השימוש היחידי במקרא לביטוי שאינו מופנה לארץ ישראל אלא למצרים ממנה יצאו בני ישראל. טענתם היא פוליטית. הם טוענים כלפי משה כי הוציאם מארץ פורייה ודן אותם לנדוד במדבר עד היעלמותו של דור המדבר. המסר המניפולטיבי, שניסו להעביר אינו נכון וזאת מפני שהמובחרים בפירות מצרים נועדו לצורכיהם של בני המעמד הגבוה ולא למעמד העבדים.

בנאומו לפני כיבוש הארץ והתנחלות השבטים בה, מדבר משה על ארץ זבת חלב ודבש אך כאן משמש הביטוי כתמורה לרעיון המופיע ב שמירת החוקי התורה. הביטוי מופיע ב משמש כפתיחה לפסוקים הבאים:

בפסוקים אלו משווה המחבר המקראי את ארץ ישראל למצרים. ארץ ישראל שופעת במים ותלויה בחסדו של האל יותר מאשר מצרים. האיכר צריך לשים את מבטחו באל שימטיר גשמים על שדהו ואינו צריך לעבוד עבודה פיזית כאיכר המצרי. ההשוואה למצרים בכתובים אלה היא דתית. יש הרואים בכתוב בפסוק י', , פרשנות פנים מקראית המלעיגה את המצרים, שאינם זוכים לקבל ממי הגשמים הרבים היורדים בשדות ישראל ובנוסף שיטת ההשקיה של המצרים דומה להטלת שתן וזאת הם רואים לפי גרסת הקרי ב.

בטקס הבאת הביכורים המופיע ב מביא האיכר מיבולו ובכך קושר את האמונה שהאל הוא מקור השפע ותנובת האדמה ולו בלבד בעלות האל על אדמת ארץ ישראל. הארץ ניתנה לבני ישראל ובנוסף מכיר האיכר בפוריותה. הופעת הביטוי בספר דברים נקשרת בהבטחתו של האל למשה.

בנביאים
הנביא ישעיהו רואה בשפע החלב והדבש בארץ, תוצאה של חורבן הארץ בידי אשור. בנאום התוכחה לעם מזכיר ירמיהו כי ה' הוציא את בני ישראל ממצרים אל ארץ זבת חלב ודבש. ביטוי דומה לביטוי מופיע בספר יחזקאל: . לפי הביטוי ארץ ישראל מתוארת כיפה מכל הארצות. זהו ביטוי יחידאי במקרא בו מובע הרעיון כי ה' תר וחיפש ארץ בשביל בני ישראל. בפסוק ביחזקאל משתקף גם הביטוי ארץ הצבי.

הצירוף דבש וחמאה מופיע כמה פעמים במקרא. הביטוי מתייחס לתוצרת הצאן ולדבש המופק מפירות הארץ. החמאה היא שמנת חלב מעובה. ביטוי זה מסמל כמו הביטוי "חלב ודבש" את התוצרת בה התברכה הארץ. ב מסמל ביטוי זה את גשמי הברכה.

זיהוי החלב והדבש

לדעת רבים הדבש בביטוי המטפורי "ארץ זבת חלב ודבש" מתייחס לדבש הפירות ומתיקותן, מכיוון שכנען הייתה ידועה בפוריותה וגידולי הפירות בה, בייחוד תמרים שמהם הופק הסילאן, תאנים וענבים הנזכרים במקרא שמהם הופק הדבש. יש הסוברים כי הדבש מתייחס לעסיס פירות התמר, הגפן וכן לדבש הדבורים. הדבש מופיע פעמים רבות לתיאור מתיקות פירות הארץ, וכך הוא מופיע בתיאור המקרא על ארץ ישראל כמשובחת בשבעת המינים: . הדבש אף מופיע לצד גידולים אחרים כביטוי להערכתו של רבשקה לפוריותה של ארץ ישראל: "אֶרֶץ זֵית יִצְהָר וּדְבַשׁ".

חז"ל גם מספרים על אמוראים שראו בארץ ישראל עזים תחת עצי תאנה כשחלב זב מעטיניהן ומתערב בדבש הנוטף מעץ התאנה, וייחסו לכך את הביטוי במקרא "זבת חלב ודבש" כשהם רואים זאת כהמחשת הפסוק.

במשנת חז"ל מופיעה מחלוקת בשל זיהויים של חלב ודבש אלו:

כלומר, לדעת רבי אלעזר, כשם שהדבש מופק מפירות כך גם החלב מופק מפרי הארץ. ואילו לדעת רבי עקיבא כשם שהחלב הוא מהחי, כך גם הדבש.

השימוש בחלב ובדבש במקרא
החלב והדבש הם ממזונותיה המובחרים של ארץ ישראל בעת העתיקה. החלב במקרא הופק בעיקר מהצאן. בתקופת המקרא גידלו דבורים בארץ ישראל להכנת דבש. הם הוגשו בעת אירוח, ניתנו במתנה ואף שימשו כמטפורה למתיקות המתארת אהבת בני זוג. על פי הכתוב במקרא, החלב הוגש בעת אירוח, וכך גם מוצאים את יעל מגישה לסיסרא חלב בטרם היא הורגת אותו עם יתד. לחלב מיוחסות תכונות של הרגעה ובכך היא הבטיחה את שנתו.
הדבש במקרא ניתן כמתנה. לדבש תפקיד משמעותי בחידת שמשון לפלשתים.

בתרבות
 "ארץ זבת חלב ודבש", הוא שיר-עם אשר מושמע לעיתים בחגים, אשר מילותיו הן הביטוי המקראי, אותן הלחין המוזיקאי והכוריאוגרף אליהו גמליאל בראשית שנות ה-50. גמליאל אף חיבר ריקוד לשיר זה.

 שם הלהקה הישראלית "חלב ודבש" הוא בהשראת הביטוי המקראי הזה.

ראו גם 
 ארץ הצבי
 ארץ חמדה
 מצוות יישוב ארץ ישראל

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

ניבים וביטויים תנ"כיים
ארץ ישראל
כינויי ארץ ישראל