מחלוקת צאנז–סדיגורה

מחלוקת צאנז–סדיגורה (מכונה גם מחלוקת צאנז–רוז'ין) הייתה מחלוקת פנים–חסידית גדולה שפרצה באופן פומבי באדר תרכ"ט (פברואר 1869). רבי חיים הלברשטאם מצאנז עמד בראש המערכה נגד בניו של רבי ישראל פרידמן, האדמו"ר מרוז'ין, בטענה כי הם אינם נאמנים לדרך התורה. ראשיתה קשורה בסיפורו הדרמטי של רבי דוב בער (ברני'ו) פרידמן שפרש ממעמדו כאדמו"ר והתחבר למשכילים.

מבוא ותוצאות
יצחק רפאל, בספרו "על חסידים וחסידות", האריך לעסוק בפרשה זו, בין הדברים אף כתב שבאותה שנה התהלכה שמועה בין הנוצרים, לפיהן עומד ישו להתגלות שוב בשנה זו, והיו מהם שסברו שהתגלות זו תתבטא בהמרת דתו של פרידמן.

כשעלה חשד בלב אשתו כי הוא עומד להמיר דתו הזמינה את אחיה האדמ"ורים לבית צ'רנוביל והם לקחו אותו בכוח לסדיגורה לבית רבי אברהם יעקב מסדיגורה אחיו של ברני'ו. כששמעו המשכילים בעיר צ'רנוביץ הסמוכה לסדיגורא על הפרשה, נסעו לסדיגורא ונטלו עמם את פרידמן, והושיבוהו בבית אחד מחשובי קהילת המשכילים בצ'רנוביץ. מבית זה יצא "קול קורא" השכלתי מפרי עטו של פרידמן, בו הוא קורא לזנוח את מנהגי היהדות הנושנים שהעלו עמם היהודים מבבל.

פרידמן היה אדם משכיל ואמרותיו, שכונסו בספרי חסידות בית רוז'ין, מסמנות נטייה לעסוק במחקר. פרשת חייו של פרידמן גרמה לפילוג ומחלוקות בקרב החסידים, ויצרה התעניינות רבה, שחרגה אף מחוץ לגבולות החסידות.

לפי חלק מהמקורות מחלוקת זו הייתה הגרועה ביותר בתולדות החסידות ואף עולה בחומרתה על המחלוקת בין חסידים למתנגדים.

חוקר החסידות יצחק אלפסי מתאר אותה כ"מחלוקת נוראה, מהקשות שבתולדות החסידות". מאות רבנים (גם לא–חסידיים) ועשרות רבות של קהילות, בעיקר בגליציה, אך גם ברוסיה, פולין, הונגריה וארץ ישראל היו מעורבים במחלוקות.

המחקר המעודכן והמקיף ביותר על מחלוקת זו נכתב בידי דוד אסף ופורסם בשנת 2012 בספרו 'הציץ ונפגע: אנטומיה של מחלוקת חסידית' (ידיעות אחרונות וספרי חמד, תשע"ב).

השתלשלות המאורעות
עוד בחייו של רבי ישראל מרוז'ין החלה התנגדות מצד כמה מגדולי הרבנים בגליציה נגד דרכו להתנהג בגינוני מלכות, אחרי מותו התרחבה ההתנגדות והתפרצה במלוא עוזה עם התחברותו של בנו של רבי ישראל "בערניו" עם עדת המשכילים. היו מרבני גליציה שראו בזה תוצאה ישירה של "דרך המלכות" של בית רוזין.

הגעת רבי ישראל מרוזין לגליציה
אחרי שנמלט מהכלא לאחר קרוב לשנתיים של מאסר, הגיע רבי ישראל מרוזין לעיר סדיגורה שבגליציה. הרבי נהג במנהגים שלא נראו עד אז בקרב החסידים, הוא התנהג בגינוני מלכות, השתמש בכלים העשויים כסף וזהב, מרכבתו הייתה רתומה לסוסים לבנים ויוקרתיים ואף נהג ללבוש בגדי צמר חרף המנהג שלא ללבשם מאז רבי אלימלך מליזנסק ובנותיו התלבשו בסגנון מודרני ביחס לנהוג אצל בנות האדמו"רים והחסידים באותה תקופה, ואף למדו רכיבה על סוסים דבר שהיה חריג ובמיוחד אצל נשים. למרות ההתנגדות למנהגיו אלו הוא נערץ על כל גדולי האדמו"רים בדורו. בין האדמו"רים שבלטו בביקורם בסדיגורה היו רבי צבי הירש מרימנוב שהיה מבוגר בכמה שנים מרבי ישראל, כמו גם רבי חיים הלברשטאם מצאנז שנחשב בין המנהיגים הבולטים בגליציה החסידית, גם רבי יעקב נפתלי הערץ לאבין שמילא מקום חותנו רבי צבי הירש מזידיטשוב בחר לוותר על אדמו"רותו כאשר זקני חסידי זידיטשוב דרשו ממנו לחדול מנסיעותיו לסדיגורה.

התחלת כהונתם של בני רבי ישראל
לאחר פטירתו של רבי ישראל הקימו שלושה מבני משפחתו מרכזים חסידיים במולדובה: בנו רבי מנחם נחום, בעיירה שטפנשט, נכדו רבי יצחק (בנו של רבי שלום יוסף, בכור בניו של רבי ישראל שנפטר בצעירותו), בעיירה בוהוש ובנו דב בער ('ברני'ו'), בערים הושי, סקולני וליובה שבבסרביה.

בתקופה זו החלה התנגדות לחצר סדיגורה. מהרבנים והמנהיגים נשמעו קולות נגד "הנהגת המלכות" של האדמו"רים ונגד התנהגות החסידים משום שלטענתם חסידי סדיגורה זלזלו באדמו"רי גלציה בכך שהקימו בתי כנסיות פרטיים לעצמם ובכמה מקרים אף השתלטו חסידי סדיגורה על בית הכנסת החסידי המשותף וחסידיהם של אדמו"רים אחרים נאלצו לעזוב.

ברני'ו
ברני'ו הגיע להושי (חוש - Huşi, כיום – עיר קטנה ברומניה) בשנת תרי"א (1851). בשנת תרי"ט התגוררו בעיר 2,395 יהודים. בשל רדיפות מצד צעירים אנטישמים עבר לעיירה סקולני (Sculeni) שבה חיו באותה עת כ-850 יהודים ומשם עבר לעיר ליובה (Leova) שהייתה אז תחת שלטון רומני. באסרו חג פסח ה'תרכ"ז (1867) עקב מגפת כולרה שפרצה בליובה חזר להושי. 

ברני'ו נטה להתבודדות, ולא ראה עצמו ראוי ומוכשר לערוך "שולחנות" ולהיפגש עם חסידיו. הוא לא אהב את האדמו"רות, ורצה לברוח ממנה אף על פי שהיו לו מעריצים רבים. הוא עסק בדברי תורה והיה דרשן מצוין ובעל כושר רטורי אך לא הייתה לו סבלנות לפניות מצד אנשים שבאו אליו בענייני משפחה ופרנסה והתחנן לפניהם שירפו ממנו.

במשך שלוש שנים מתרכ"ו עד תרכ"ט היה שרוי בספקותיו לגבי תפקידו. באותה תקופה רצה להתגרש מאשתו שיינדל מפני שלא נולדו להם בנים אבל היא התעקשה וסירבה לגירושין. הוא סגר את דלתות ביתו, ולא הרשה לאיש להיכנס לחדרו. גם כאשר התרחק מחסידיו וסגר את דלתות ביתו הם הוסיפו להאמין בו, כי נעשה בעיניהם 'קדוש' יותר.  אשתו דחקה בו להמשיך באדמו"רותו, לפיכך ברני'ו ברח מביתו והסתתר בביתו של פקיד הדואר המקומי שהיה נוצרי, איתו ניהל שיחות תאולוגיות. נפשו סלדה מתפקידיו האדמו"ריים ששברו את רוחו והוא החל להתרועע עם מיסיונרים נוצריים. המשבר הגיע לשיאו כאשר סירב ללכת לקלויז שלו בליל יום הכיפורים תרכ"ט לתפילת "כל נדרי", ולומר דברי-תורה למאות החסידים שחיכו לבואו. אשתו משכה אותו בכוח לבית התפילה, ובשעת המאבק עִמו נקרעה טליתו. הדבר גרם לאשתו שיינדל לחשוש שמא הולך בעלה להמיר את דתו. היא שיגרה הזמנה דחופה לאחיה - אדמו"רי חסידות צ'רנוביל והם הזדרזו ובאו לליובה. בשעת טיול במרכבתו בליווי הרופא המקומי נתן סימם הרופא את ברני'ו – בהשפעת רעייתו וגבאיו – והעבירהו לבית אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה. שם ביחד עם האח רבי דוד משה מצ'ורטקוב הם ניסו לגרום לו לחזור בו ממעשיו, ובתגובה ברני'ו רגז עליהם ואף רצה לזרוק מנורה על ראשיהם אף ששבת הייתה. בהשתדלות המשכילים המקומיים התערב התובע הממשלתי האוסטרי וברני'ו שוחרר ממאסרו בבית אחיו ועבר לגור בצ'רנוביץ הסמוכה, בירת בוקובינה, בין חברי תנועת ההשכלה בביתו של סגן ראש הקהילה, עורך הדין יהודה לייב רייטמן, שם עזב סופית את הדת. עזיבתו את הדת הייתה מכה קשה לחסידות רוז'ין הענפה.

דעותיו של ברני'ו מתפרסמות
במהלך תקופה זו בשנים 1866–1869 בילה ברני'ו במחיצת המשכילים ונחשף להשקפותיהם הרדיקליות ולא הקפיד על שמירת מצוות . בערב חג הפורים, י"ג באדר ה'תרכ"ט נדפס "מכתב גלוי" בעיתון "המגיד" שבו כינה פרידמן את חסידיו "המון הפתאים השומרים הבלי שוא". בתוך זמן קצר נעתק המכתב לעיתונים נוספים ובתרגום לשפות רבות. אחיו של ברני'ו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה, עמד והכריז בבית מדרשו שאל לראות במעשי אחיו דרך חדשה בעבודת הא-ל, והוא גינה את המעשה.

אירועים שערורייתיים אלה עוררו עניין עצום בציבור הרחב – תקוות גלויות בקרב משכילים ובושה ויגון עמוק בעולם החסידי. לאחר כחודשיים, במהלכם התמודד עם לחצים בלתי פוסקים, פנימיים וחיצוניים, הצליחו להפגיש את ברני'ו עם אחיינו, רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש, שחיבבו מאוד, ובהשפעתו החליט לחזור לסדיגורא לחצר אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה. הוא התקבל בשמחה רבה על ידי החסידים, שגדוליהם נהרו לשולחן שערך בשבת הראשונה לשובו. ופרסם "קול קורא" שבו מכחיש שהוא זה שכתב ה"מכתב גלוי" ובו הכריז שכל מעשיו הרעים היו כאשר לא היה בדעה שלימה.

ה"מכתב הגלוי" וקבלת הפנים החמה שקיבל ברני'ו בחצר סדיגורה והמשכת החסידים לראות בברני'ו אדמו"ר הראוי להנהיג עוררו הדים רבים וגם זעם, רבי חיים מצאנז תקף בחריפות, במכתבים את חסידי רוז'ין כולם, בראותו במקרה זה פרט שבא ללמד על הכלל. חסידי צאנז כינו את חסידי סדיגורה "כת הרשעה".

המחלוקות
בעקבות סדרת מכתבים חריפים, שבהם קרא רבי חיים הלברשטאם מצאנז לקהילות שונות בגליציה להחרים ולרדוף את 'חסידי הפס"ל' (- חסידיהם של אחיו של ברני'ו) ולראות בהם סוג של התחדשות האמונה השבתאית, התלקחה המחלוקת בעוז.

במשך תקופה של כשנה, החל מחג הפורים תרכ"ט ועד לסוף חורף תר"ל נדפסו כ-25 כתבי פולמוס אודות המחלוקת, בעוד שבין המחנות החלוקים התפתחה איבה ושנאה תהומית כשמחנה אחד מחרים את רעהו ולהפך, החרם הקשה ביותר נערך על ידי חסידי סדיגורה בצפת, ששלטו בכולל ווהלין החזק והעשיר ביותר בעיר. בד בבד נפוצה שמועה כי ניסן ב"ק, ראש חסידי סדיגורה בירושלים, לקח עמו מניין חסידים אל הכותל המערבי, ושם החרימו את מנהיג חסידי צאנז רבי חיים הלברשטאם מצאנז, אך אין לכך הוכחה. הידיעות על החרמתו של רבי חיים עוררו כעס רב בקהילות במזרח אירופה וגרמו לרבנים רבים, גם כאלה שאינם חסידים, לתמוך ברבי חיים מצאנז.

לצידו של רבי חיים מצאנז התייצבו רבנים מפורסמים כמו רבי שלמה גנצפריד בעל קיצור שולחן ערוך, והרב יוסף באב"ד בעל המנחת חינוך שאף פרסמו מכתבים התומכים בו.

לקריאה נוספת
 הרב מתתיהו יחזקאל גוטמן, רבי דוב מליאובה, תרפ"ו.
 ברוך טרקטין ולוציאן-זאב הרשקוביץ', נוכחויות רבניות במרחב הרומני, הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008. 
 שמואל אבא הורודצקי, החסידות והחסידים, ג, עמ' קכד-קנד.
 יצחק רפאל, על חסידות וחסידים, עמ' 248–260.
 דוד אסף, דרך המלכות, עמ' 26–28, 458-459.
 דוד אסף, הציץ ונפגע: אנטומיה של מחלוקת חסידית, הוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים, תשע"ב.
 יהושע ראקר סאנזער צדיק.

קישורים חיצוניים 
 , 
 
 
 ר' ברני'ו - בנו של ר' ישראל מרוזין, באתר "עצור כאן חושבים".

הערות שוליים

חסידות_צאנז
חסידות הוסיאטין
חסידות סדיגורה
שושלת רוזין
מחלוקות ופולמוסים ביהדות