משל כיכרי הכסף

משל ככרי הכסף (גם משל המנים) הוא אחד ממשלי ישו, המופיע בברית החדשה בשתי בשורות סינופטיות: ב (), וב ().

על אף שסיפורי המשלים בשני המקומות דומים באופן בסיסי, יש מספיק הבדלים בין המשל בבשורת לוקאס לבין המשל בבשורת מתי שמצדיקים את ההנחה שהם אינם מאותו מקור משותף. בבשורת מתי, המילים הפותחות את סיפור המשל קושרות אותו למשל עשר העלמות שקדם לו ואשר מתייחס למלכות השמים. גרסת המשל בלוקאס נקראת גם משל המנים (המטבעות).

בשני המקומות, גם אצל מתי וגם אצל לוקאס, מפקיד האדון בידי שלושת עבדיו נכסים (כיכרי כסף) בעת שהוא יוצא למסע רחוק. בשובו, מעריך האדון את נאמנות עבדיו בהתאם לאופן שבו פעלו ביחס לנכס, כיצד השקיעו את הסחורה שהופקדה בידם והפיקו ממנה רווחים. ברור כי האדון ציפה מעבדיו שיפיקו רווחים. מידת הרווח מתפרשת כמידת הנאמנות לאדון מצד כל עבד. האדון גומל לעבדיו ביחס ישיר לאופן שכל אחד מהם טיפל בפיקדון שהופקד בידו. הוא שופט את שני עבדיו החרוצים על פי "נאמנותם", ונותן להם גמול חיובי. לעבד האחד, העצל, שלא היה נאמן, העבד "ששיחק על בטוח", ניתן "גמול שלילי".

משל בגרסה דומה מבחינת הנושא מופיע גם בבשורה הלא-קנונית ב"בשורה לעבריים" (אין לבלבל אותה עם האיגרת אל העברים).

מסגרת המקום 
בעוד שהסיפור הבסיסי במשלים אלה היה ונשאר זהה במהותו, מסגרות המיקום שונות לגמרי.
 מסגרת המיקום של משל של כיכרי הכסף במתי כ"ה הוא הר הזיתים, במתי כ"ה 24–25, הנושא הכללי הוא אזהרות ומשלים לאירועי אחרית הימים. האזהרות וההתרעות הישירות (מתי כ"ד 42, מתי כ"ד 44, מתי כ"ה 13) חייבים לשמש כאזהרות לתלמידיו וקהל שומעיו שעליהם לעמוד על המשמר ולהיות מוכנים לקראת "ביאת המשיח".
 מסגרת המיקום של המשל של המנים בלוקאס י"ט נמצאת בקהל המצוי בשטח הפתוח. זכי זה עתה החל להאמין, והאדון - ישו הכיר בישועתו. מאידך, קהל שומעיו של ישו ציפה עתה להקמת מלכות האלוהים על ידו.

סיפורי המשלים

משל כיכרי הכסף 
בבשורת מתי מסופר:

פרשנות 
המשל מספר על אדון שעזב את ביתו ונסע רחוק. לפני שעזב, הפקיד את נכסיו לעבדיו, על פי היכולות של כל אחד מהם, העבד הראשון קיבל חמישה כיכרי כסף העבד השני קיבל שתי כיכרות כסף, והעבד השלישי קיבל כיכר כסף אחת. הנכס שהופקד בידי שלושת העבדים היה בסיכום שמונה כיכרות כסף, כאשר ערכה של כיכר כסף אחת היה שווה ערך לסכום כסף משמעותי ביותר (מדובר בשווי של 25–35 ק"ג של מתכת יקרת ערך, כמו זהב או כסף, לכיכר אחת). לאחר שובו הביתה, לאחר היעדרות ממושכת, מבקש האדון דין וחשבון על הרווחים שעשו כל אחד משלושת עבדיו מכיכרות הכסף שהופקדו בידם. העבדים הראשון והשני מסבירים כי השקיעו את כיכרות הכסף, כך שהראשון הכפיל את ערך הכיכרות שקיבל, כלומר יש לו עכשיו עשר כיכרות כסף, וכן השני שהכפיל את ערך הכיכרות שקיבל, כלומר יש בידיו עתה ארבע כיכרות כסף. האדון גמל לכל אחד מהם בכך שהפקיד בידם הרבה יותר מאשר הפקיד בידם קודם.

העבד השלישי, לעומת זאת, רק קבר בסתר באדמה את הכיכר שקיבל. על כך נענש העבד השלישי על ידי אדונו, מה שהיה לו נילקח ממנו ונמסר לעבד הראשון, שלו שהיו לו כבר עשר כיכרות, והוא, העבד השלישי עצמו, הושלך אל החושך החיצון לעינויים.

משל המנים 
בבשורת לוקאס מסופר:

פרשנות 
ישו מספר את המשל הזה כיוון שהיה קרוב לירושלים, תלמידיו קיוו שמלכות אלוהים תופיע מיד. המטרה בסיפור על המסחר וההשקעה במהלך היעדרו של האדון (שהנמשל לו הוא ישו בעצמו) נועד לסתור את הציפיות להופעה המידית של מלכות האלוהים. משל המנים דומה באופיו למשל כיכרי הכסף אך שונה ממנו בכך שבמשל המנים קיים המוטיב של מלך וקבלת המלכות. כמו כן מדובר בעשרה עבדים (ולא שלושה) שבידם הופקדו עשרה מנים (שווי כיכר אחת שווה ל-60 מנים), מנה אחד לכל משרת. בסופו של המשל ישנה התייחסות לשלושה עבדים בלבד, ולתוצאות העסקיות שלהם והגמול של כל אחד בעקבות תוצאות אלה. בנוסף לכך בסיפור המשל בלוקאס קיים בתחילת המשל אזכור לכך שתושבי עירו של המלך, לא רצו אותו בתור השליט שלהם. ובסוף המשל בבשורת לוקאס, הוא הוסיף כי המלך הורה להביא את יריביו שונאיו (שמאסו בו כמלך) לפניו ולהוציאם להורג, כמו גם את גמולו של המשרת העצל והרע, שהמנה נשלל ממנו.

על ההקבלה בין כתביו של לוקאס (הבשורה על פי לוקאס וספר מעשי השליחים), לכתבי יוסף בן מתתיהו הצביעו כבר לפני זמן רב בעבר. לרעיון הליבה, של אדם/אדון הנוסע לארץ רחוקה בהקשר למלכות, יש דמיון מסוים לנסיעתו של הורדוס ארכילאוס לרומא על מנת לקבל אישור למלכותו מהקיסר; אף שדמיון זה אינו משמעותי כשלעצמו, כתבי יוסף בן מתתיהו מכילים גם פרטים המהדהדים במשל בבשורת לוקאס . יוסף בן מתתיהו מתאר שבעוד שארכילאוס נסע לרומא לקיסר אוגוסטוס, משלחת של יהודים הגיעה כדי להתלונן בפני הקיסר על כך שהם לא רוצים את ארכילאוס כשליטם; כאשר חזר ארכילאוס, הוא הביא 3,000 איש מאויביו לבית המקדש, ושם טבח בהם.

הגרסה לפי הבשורה לעבריים 
אוסביוס מקיסריה כולל ניסוח אחר כסיכום של משל כיכרי הכסף שנלקח מתוך "הבשורה לעבריים" (אשר בדרך כלל נחשבת בעידן המודרני כבשורה של ה"נצרנים" - Nazarenes); בשורה זו ככל הנראה הושמדה כאשר הספרייה התאולוגית של קיסריה, מריטימה (Maritima), נהרסה במאה השביעית (בשל הפלישה המוסלמית לארץ ישראל), ואשר שרידיה טרם נמצאו. אוסביוס כותב בהתייחס לאותה בשורה, כי בעוד שהעבד שהטמין את כיכר הכסף באדמה והוכח על כך קשות, רק העבד אשר קיבל שני כיכרי כסף והשקיע אותם וצבר תשואה על השקעתו. לעומת זאת שהעבד שקיבל חמישה כיכרי כסף מאדונו, "בזבז אותם על זונות ונשים מופקרות", והוא העבד, לפי הבשורה לעבריים, שנשלח לחושך החיצון (אוסביוס מזהה במפורש את החושך החיצון כמאסר).

שוויו של כיכר 
כיכר (יוונית עתיקה: , talanton – 'מידה', 'איזון') שימש כיחידת משקל של כ-, וכאשר שמשה כיחידה של כסף, הייתה מוערכת כערך משקלו בכסף (המתכת). כיחידת מטבע, ערכה של כיכר אחת הייתה שווה כ-6,000 דינרים. מאחר שדינר נחשב בדרך כלל כשכר עבור יום עבודה אחד, הערך של כיכר כסף אחת היה שווה ערך לכמעט עשרים שנות עבודה, של אדם רגיל. לפי הסטנדרטים של היום (נכון לשנת 2009 בארצות הברית) בשיעור שכר המינימום של 7.25 דולר לשעה, הערך של כיכר כסף אחת יהיה כ $300,000 בקירוב, במשך-20 שנה, בעוד שעל פי חציון השכר שנתי של $26,363, כיכר כסף אחת תהיה בעלת ערך של כ-500,000 דולר.

הפקדת כספים אצל הבנקאים 
העבד השלישי בגרסת המשל בבשורת מתי הוקע כ"עצל ורשע", שכן היה עליו לפחות להפקיד את הכיכר שקיבל אצל ה"שולחנים" (הבנקאים של העולם העתיק), פרשנים מציינים כי זה היה "המעט שהיה עליו לעשות, בדרך זו לא נדרש מאמץ אישי או ידע פיננסי רב", והפרשן יוהאן בנגל ציין כי העבודה הנדרשת בחפירת בור להטמנת הכיכר מפרכת יותר מאשר העבודה שכרוכה בהפקדה אצל הבנקאים.

פרשנויות 
בבשורת מתי, מילות הפתיח למשל זה קושרות את המשל למשל עשר העלמות, הקודם לו. משל זה עוסק בנושא התכוננות לאחרית הימים. עם זאת, המשל ניתן לפרשנות בדרכים שונות.

כלימוד לנוצרים

כיכולות אישיות 
באופן מסורתי, משל כיכרי הכסף שימש כאמצעי של ישו לדרבן את תלמידיו להשתמש ביכולות והכישרונות שלהם בשירותם לאלוהים, וכן ללקיחת סיכונים למען מלכות אלוהים. מתנות אלה כוללות את היכולות האישיות ("כישרונות" במובנם היומיומי), כמו גם כהון אנושי. המשל מרמז שהכשל להשתמש באחת מן המתנות, יגרור תוצאת משפט כנגד התלמיד שכשל. מנקודת מבט פסיכולוגית, הכישלון הוא התוצאה מידית של חוסר היכולת לחוש את אהבת אלוהים. שני העבדים הראשונים היו מסוגלים לתפוס את האלוהות בגישה חיובית, כמי שהוא בעל גישה של "הבנה, חסד ונדיבות", ואילו העבד השלישי רואה את אלוהים כ"קשה, תובעני וביקורתי".

פינלי מציע את הפרשנויות שלהלן כלקחים המיועדים לנוצרים:
 האיש האציל (לוקאס י"ט, 12) או האיש (מתי כ"ה, 14) שהוא המשיח.
 מסעו של האדון למקום אחר ושובו (מתי כ"ה, 14–15; מתי כ"ד, 19; לוקאס י"ט, 12; לוקאס י"ט, 15) מדבר על המשיח כמסעו של המשיח בעת עלייתו השמימה, בעוד ששובו מציין את ביאתו השנייה של המשיח.
 הפקדת נכסיו של האדון לעבדיו בזמן שהוא לא נוכח הם מתנות המשיח שניתנו למאמינים בציפייה שהם ייצרו מהם פירות (רווחים) רוחניים למלכות אלוהים. בזמן העדרו, הוא מצפה מהמאמינים "לסחור ולעשות עסקים עם זה", עד שובו (לוקאס י"ט, 13).
 הערכתו את העסקים שהם ניהלו במהלך היעדרו מתקיים לאחר שובו מתבטא במתן דין וחשבון על פעילותם (מתי כ"ה 19 ולוקאס י"ט 15). מה שמסמל את משפטו של המשיח, על המאמינים בלבד, בהערכה לשירותם למשיח באמונה.
 התגמול החיובי לשני העבדים מבוסס על נאמנותם בכך שעשו שימוש ראוי בנכסים שהופקדו בידם על ידי המשיח - המשימות שהוטלו עליהם בנמשל. זהו כנראה הגמול החיובי של המשיח על שירותם הנאמן למענו, לאותם מקרב המאמינים אשר שרתו באמונה ונאמנות את המשיח.
 הגמול השלילי לעבד הלא נאמן מדבר כנראה על משפטו של המשיח למאמינים הלא נאמנים.

המשורר ג'ון מילטון הוקסם מהמשל (בפירושו המסורתי), בהתייחסו אליו שוב ושוב, בעיקר בסונטה "When I consider how my light is spent" :

(תרגום: נדב סלוטקי)

מבקרים אחדים מפרשים את השיר כדרבון לנכונות לקבל את רצון אלוהים, וכביקורת על אי-הבנת המשל כמילולי או ככלכלי, בהמתנה סבלנית, תוך וויתור על צבירת עושר במגמה להוכיח את עצמך - כדרך הנכונה לעבוד את אלוהים. בעוד שמחבר השיר משיח את דאגותיו בהיותו בעל הישגים מוגבלים בלבד, מזכירה לו הסבלנות, כי אלוהים אינו זקוק "לפועלם של בני אדם". ייתכן אף שמילטון מתייחס לאלוהים כאל מלך), או כאל האדון שבמשל.

כאהבה או רחמים 
הבישוף הקתולי רוברט ברון אומר כי הכיכרות במשל זה הם "חלק מחסד האלוהים בהשתתפות במאזן האהבה האלוהית", ולא היכולות האישיות או העושר. תוך היאחזות בפרשנות התנ"ך של פרופסור רוברט שנסטנה, הטוען כי כיכר בבית היהודי העתיק היה כבד מאוד לכן חמש הכיכרות היו כבדות מאוד. כבדות כזו הייתה מוזכרת בייחס למשקל, הכבד מכול - כבוד (בהקשר של כובד) אלוהים בבית המקדש של ירושלים, בהתאם לכך כבד מכל הוא חסדו של אלוהים. באופן דומה, משקף האתר של מסדר ה"כרמליתים" המגדיר את הכיכרות כ"אהבה, שירות, שיתוף", "כספו של האדון". במילים אחרות, אומר, ארסמו לייבה-מריקקיס (Erasmo Leiva-Merikakis) "הכישרון הגדול ביותר, והאוצר הגדול שלנו, הוא היכולת שלנו לאהוב, ובעסק הזה, המנצח הגדול, הוא זה הנוטל הסיכונים הרב ביותר, כלומר האחד המוכן להשקיע את עצמו היכן שהסיכויים כנגדו הם הרבים ביותר".

כביקורת על מנהיגים דתיים 
יואכים ירמיאס האמין כי המשמעות המקורית של המשל היה לא הייתה אתית ביחס לכל אדם. תחת זאת, הוא ראה את המשל כמכוון לסופרים אשר מנעו "מבני אדם אחרים את חלקם במתנת אלוהים. לדעתו, אומר ישו כי סופרים אלה יובאו בקרוב לתת דין וחשבון על מה שעשו עם דבר אלוהים, אשר הופקד בידיהם. ירמיאס האמין כי גם בחיי הכנסייה הקדומה קיבל המשל משמעות חדשה, כאשר הסוחר הוא נמשל לישו, כך ש"מסעו הפך לעלייתו השמיימה ושובו לאחר מכן הפך לביאתו השנייה (Parousia)".

תיאורים באמנויות 
[[קובץ:Teachings_of_Jesus_30_of_40._parable_of_the_talents._Jan_Luyken_etching._Bowyer_Bible.gif|ממוזער|300x300 פיקסלים|הוראותיו של ישו: משל כיכרי הכסף – תחריט של יאן לאוקן]]

"משל הכיכרות" תואר בציורים על ידי אמנים כמו רמברנדט, יאן לאוקן, מתאוס מריאן. בספרות, הנובלה מ-1934, Threepenny Novel'', של הסופר ברטולט ברכט (1895–1956), מוצגת ביקורת חברתית באמצעות המשל ככלי אידאולוגי של הניצול הקפיטליסטי של העובד ושל החברה.

במוזיקה הדתית המזמור "עבד אלוהים, כל הכבוד!", מאת ג'ון ווסלי, מהדהד בעיקר את "משל הכיכרות" (מתי כ"ה 23), שנכתב לרגל מותו של ג'ורג' ווייטפילד (1714–1770), הכומר האנגלי מהכנסייה האנגליקנית שהיה הכלי העיקרי להתעוררות הגדולה הראשונה (בשנים 55–1731) בבריטניה וגם במושבות האמריקניות.

מזמור "עבד אלוהים, כל הכבוד!" מתחיל כך:

קישורים חיצוניים 

 ציורים בהשראת המשל, באתר Biblical Art

הערות שוליים 

משלים בנצרות
הברית החדשה
ישו
ישו בתרבות ובאמנות