אין שליח לדבר עבירה

אין שליח לדבר עבירה הוא כלל בהלכה, הקובע שהכלל שלוחו של אדם כמותו, המאפשר ביצוע פעולות משפטיות באמצעות שליח, אינו תקף לגבי ביצוען של עבירות. הכלל מטיל את האחריות והעונש על העבירה על השליח, אף על פי שנעשתה בהוראת השולח. 

הראשונים נחלקו האם הכלל מתייחס רק לאחריות השילוחית - חיוב פלילי, או שהכלל גם מבטל לחלוטין את תוקפו של המעשה. הכלל מופיע בסוגיה היסודית של דין שליחות.

מקור הכלל
לכלל זה הובאו מספר מקורות: לדעת הספרא מקור הדין הוא הפסוק על אודות השוחט קרבנות במחנה או מחוץ למחנה (שחוטי חוץ):  - כלומר נחשב שהוא נטל דם, ולא שולחיו - המעשה יחשב עבירה רק לשליח, ולא לשולח. מקור זה מופיע גם בתלמוד הירושלמי כמקור בלעדי. אולם בסוגיה שבתלמוד הבבלי מוצגים מקורות נוספים. תחילה מבססת הגמרא את הדין על סברה: "דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין", ובהמשך הסוגיה אומרת הגמרא שניתן ללמוד את הכלל מהפסוק  שממנו דורשים: הוא ולא שלוחו - מכאן שאין שליח לדבר עבירה.

קיימת גם דעה חולקת. בגמרא מצוטטת מחלוקת קדומה: מדברים אלו עולה כי שמאי מחזיק בגישה שיש שליח לדבר עבירה. אמנם בהמשך הסוגיה מובא הסבר אחר לפיו גם שמאי אינו חולק על הכלל.

המפרשים חלוקים ביניהם בשאלת היחס בין המקורות השונים המובאים בסוגיה. לפי גישה אחת הלימוד מהכתובים מייתר את הצורך בסברה. לפי זה הכלל יחול בכל מקרה ללא תלות בקיומה של הסברה. לפי גישה חולקת, הסברה שמובאת בגמרא אינה מתייתרת, ועדיין משמשת כמקור לכלל.

המפרשים הציעו הסברים שונים לסברת "דברי הרב ודברי התלמיד":
 השולח סבור שהשליח לא יציית לו, כיוון שעליו לשמוע לדברי הרב – הקב"ה, וממילא אינו מתכוון למינוי שליחות באמת.
 כיוון שהשליח פועל בניגוד לציווי הרב – הקב"ה, הוא עושה זאת על דעת עצמו, וממילא כל השליחות היא על דעת עצמו.
 כיוון שהשליחות נועדה לדבר אסור, התורה לא אפשרה למנות כאן שליח.

תקפות השליחות 
הראשונים נחלקו האם הכלל מתייחס רק לאחריות, וקובע רק שלא ניתן לחייב את השולח, או שהכלל מבטל לחלוטין את השליחות. לפי הגישה הראשונה, שליח שמבצע פעולה משפטית עבור השולח, הגם שהדבר כרוך בעבירה, יגרום לתוצאה המשפטית הנדרשת. אולם לפי הגישה השנייה, במקרה כזה לא תהיינה תוצאות משפטיות למעשיו של השליח.

יוצאים מן הכלל
יש נושאים בהם לא חל הכלל "אין שליח לדבר עבירה":
מעילה - האומר לשליח לעשות פעולת מעילה, מתחייב בעצמו במעילה.
שליחת יד בפיקדון - אדם שקיבל על עצמו לשמור פיקדון של חבירו ואמר לשליח לגנוב - המשלח חייב.
טביחה ומכירה - כשגנב שלח שליח לטבוח או למכור את הבהמה שגנב. רבא מסביר שזה נלמד מהפסוק "וטבחו ומכרו", שכמו שיש שליח למכירה כן יש שליח לטביחה.
שחוטי חוץ - כששלח שליח לשחוט קדשים מחוץ להר הבית.
לפי שמאי הזקן בשם חגי הנביא גם ההורג על ידי שליח חייב. הוא לומד את זה מהפסוק , כלומר מעשה הריגת אוריה מתייחס לשולח דוד ולא לשליח יואב בן צרויה. ההלכה היא לא כדברי שמאי, אך עדיין יש בכך חיוב בדיני שמים.

לקריאה נוספת
 מ' ויגודה וח' צפרי, חוק לישראל - שליחות, נ' רקובר עורך, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, ירושלים תשע"ד.

קישורים חיצוניים
 
 
  (מתוך ספרו של הרב אחיקם קשת, קובץ יסודות וחקירות השלם)

הערות שוליים

2018 08
הלכות שליחות
כללים ועקרונות בהלכה
קידושין: סוגיות תלמודיות