אגרסיביות

אגרסיביות (או תוקפנות) היא אינטראקציה חברתית גלויה או סמויה, לעיתים קרובות מזיקה, מתוך כוונה לגרום נזק ליצור אחר; למרות שלעיתים היא עשויה להיות שימושית. האגרסיביות עשויה להתרחש באופן תגובתי או ללא התגרות. בבני אדם, תוקפנות יכולה להיגרם על ידי דברים שונים, מתסכול עקב מטרות חסומות ועד לתחושת זלזול. ניתן לסווג את האגרסיביות האנושית לאגרסיביות ישירה ועקיפה; בעוד שהראשונה מאופיינת בהתנהגות פיזית או מילולית שנועדה לפגוע במישהו, השנייה מאופיינת בהתנהגות שנועדה לפגוע ביחסים החברתיים של אדם או קבוצה.

בהגדרות הנפוצות במדעי החברה ובמדעי ההתנהגות, אגרסיביות היא פעולה או תגובה של אדם היוצרת גירוי לא נעים אצל האחר. חלק מההגדרות כוללות כוונה של הפרט לפגוע באחר.

בפרספקטיבה בין-תחומית, אגרסיביות נתפסת כ"מנגנון שנוצר במהלך האבולוציה במטרה להעמיד את עצמך, קרובי משפחה או חברים נגד אחרים, על מנת להשיג או להגן על משאבים)... מנגנונים אלו מונעים לרוב על ידי רגשות כמו פחד, תסכול, כעס, תחושות של דחק, דומיננטיות או הנאה. לפעמים התנהגות תוקפנית משמשת להקלה על תחושות מתח, חרדה, דיכאון או על מנת להשיג תחושת כוח."

אגרסיביות יכולה להתבטא במגוון דרכים, אשר עשויות לבוא לידי ביטוי פיזי, או בתקשורת מילולית או לא-מילולית: כולל התגוננות מפני טורפים, תוקפנות הגנתית (כתוצאה מפחד), תוקפנות טורפנית, תוקפנות דומיננטית, תוקפנות בין-גברית, פרדיגמת התושב-פולש. תוקפנות אימהית, תוקפנות ספציפית למין, תוקפנות מינית, תוקפנות טריטוריאלית, תוקפנות הנגרמת על ידי בידוד, תוקפנות מתוך עצבנות ותוקפנות הנגרמת על ידי גירוי מוחי (היפותלמוס). אחת ההבחנות המקובלות במחקר ובפרקטיקה הנוגעות לאגרסיביות היא הבחנה בין שתי תתי-קבוצות של התנהגות אגרסיבית: אלימות פרו-אקטיבית ואלימות תגובתית: הראשונה תת-סוג מבוקר-אינסטרומנטלי (תכליתי או ממוקד מטרה); והשנייה תת-סוג תגובתי-אימפולסיבי (מבוססת על עוררות רגשית עזה ואימפולסיבית, כתגובה מיידית לאירועים שהפרט תופס כניסיון התגרות ופרובוקציה או כאיום ממשי על הנפש – ומתקשה להכיל את התסכול שהם מעוררים בו).

סקירה

ג'ון דולארד הציע שאגרסיביות נובעת מתסכול, שתואר כרגש לא נעים הנובע מכל מכשול בהשגת מטרה מתגמלת. לאונרד ברקוביץ' הרחיב את תאוריית התסכול-תוקפנות זו והציע שלא התסכול אלא הרגש הלא נעים הוא המעורר נטיות אגרסיביות, ושכל האירועים המרתיעים מייצרים השפעה שלילית ובכך נטיות אגרסיביות, כמו גם נטיות פחד. מלבד גירויים מותנים, ארצ'ר סיווג גירויים מעוררי אגרסיביות לשלוש קבוצות: כאב, חידוש ותסכול, למרות שהוא גם תיאר גירוי חדש בשם Looming (אובייקט המופיע באופן מעורפל ומעורר אימה), שמתייחס לגדילה מהירה מאוד של אובייקט על הרשתית ויכול לעורר אגרסיביות.

לאגרסיביות יכולות להיות יתרונות אדפטיביים או השפעות שליליות. התנהגות אגרסיבית היא אינטראקציה חברתית בודדת או קולקטיבית שהיא התנהגות עוינת מתוך כוונה לגרום נזק או פגיעה. נהוג להבחין בין שתי קטגוריות רחבות של אגרסיביות. האחת כוללת אגרסיביות אפקטיבית (רגשית) ועוינת, תגובתית או תגמול המהווה תגובה להתגרות, והשנייה כוללת תוקפנות אינסטרומנטלית, מכוונת מטרה או דורסנית, שבה משתמשים בתוקפנות כאמצעי להשגת מטרה. דוגמה לתוקפנות תגובתית תהיה אדם שמכה מישהו שהעליב אותו. צורה אינסטרומנטלית של תוקפנות עשויה להיות שוד. מחקר על אלימות ממגוון דיסציפלינות מעניק תמיכה מסוימת להבחנה בין תוקפנות רגשית לתוקפנות אינסטרומנטלית. עם זאת, כמה חוקרים מפקפקים בתועלת של הבחנה בין שתי הקבוצות בקרב בני אדם - למרות שכיחות ההבחנה במחקר - מכיוון שרוב המקרים בחיי היום-יום כוללים מניעים מעורבים וסיבות קשורות.

הוצעו מספר סיווגים וממדים של אגרסיביות. אלה תלויים בדברים כמו האם התוקפנות היא מילולית או פיזית, בין אם היא כרוכה בתוקפנות יחסית, כגון תוקפנות ביחסים ומניפולציה חברתית; האם היא מכוונת לפגיעה באחרים או לא, האם היא מתבצעת באופן אקטיבי או מתבטאת באופן פסיבי והאם התוקפנות מכוונת באופן ישיר או עקיף. הסיווג עשוי לכלול גם רגשות הקשורים לתוקפנות (כגון כעס) ומצבים נפשיים (כגון אימפולסיביות ועוינות). תוקפנות עלולה להתרחש בתגובה לגורמים לא חברתיים, כמו גם לגורמים חברתיים, ויכולה להיות בעלת קשר הדוק לסגנון ההתמודדות של היחיד עם לחץ. תוקפנות עשויה להיות מרתיעה.

ההגדרה האופרטיבית של אגרסיביות עשויה להיות מושפעת מהשקפות מוסריות או פוליטיות. דוגמאות לכך הן ההשקפה המוסרית האקסיומטית הנקראת עקרון אי-התוקפנות והכללים הפוליטיים השולטים בהתנהגות של מדינה אחת כלפי אחרת. כמו כן, בספורט תחרותי או במקום עבודה, צורות מסוימות של תוקפנות עשויות להיות מקובלות ואחרות לא. התנהגויות אגרסיביות קשורות לבעיות הסתגלות ולמספר הפרעות נפשיות כגון הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת אישיות גבולית והפרעת התפרצות לסירוגין.

גישות ביולוגיות משיגות את האגרסיביות כאנרגיה פנימית המשתחררת מגירויים חיצוניים, תוצר של אבולוציה באמצעות ברירה טבעית, חלק מהגנטיקה, תוצר של תנודות הורמונליות. גישות פסיכולוגיות מציגות את התוקפנות כאינסטינקט הרסני, תגובה לתסכול, תחושה הנרגשת מהשפעה שלילית, תוצאה של למידה נצפית של החברה וחיזוקים מגוונים, תוצאה של משתנים המשפיעים על סביבות אישיות ומצביות.

אטימולוגיה
המונח אגרסיביות מגיע מהמילה הלטינית aggressio, שפירושה התקפה. השימוש הראשון הידוע מתוארך לשנת 1611, במובן של התקפה ללא התגרות. תחושה פסיכולוגית של "התנהגות עוינת או הרסנית" מתחילה בתרגום לאנגלית משנת 1912 של כתיבתו של זיגמונד פרויד. אלפרד אדלר העלה תיאוריה על "דחף אגרסיבי" ב-1908. מומחים להורות החלו להתייחס לתוקפנות, ולא לכעס, משנות ה-30.

אתולוגיה

באתולוגיה חוקרים תוקפנות כפי שהיא קשורה לאינטראקציה ולאבולוציה של בעלי חיים בסביבה טבעית. בהגדרות כאלה תוקפנות יכולה להיות כרוכה במגע גופני כגון נשיכה, מכות או דחיפה, אך רוב הקונפליקטים מיושבים על ידי איום והתפרצויות מפחידות שאינם גורמים לנזק פיזי. צורה זו של תוקפנות עשויה לכלול הצגת גודל גוף, הצגת קרניים, טפרים או שיניים, אותות סטריאוטיפיים כולל הבעות פנים, שחרור כימיקלים ושינויים בצבע. המונח התנהגות אגוניסטית משמש לעיתים כדי להתייחס לצורות התנהגות אלו.

רוב האתולוגים מאמינים שתוקפנות מעניקה יתרונות ביולוגיים. תוקפנות עשויה לעזור לבעל חיים להבטיח טריטוריה, כולל משאבים כגון מזון ומים. תוקפנות בין זכרים מתרחשת לעיתים קרובות כדי להבטיח הזדמנויות הזדווגות, וגורמת לבחירה של בעל החיים הבריא/נמרץ יותר. תוקפנות עשויה להתרחש גם להגנה עצמית או כדי להגן על צאצאי בעלי החיים. תוקפנות בין קבוצות של בעלי חיים עשויה גם להעניק יתרון; למשל, התנהגות עוינת עלולה לאלץ אוכלוסיית בעלי חיים לעבור לטריטוריה חדשה, שבה הצורך להסתגל לסביבה חדשה עשוי להוביל לעלייה בגמישות הגנטית.

בין מינים וקבוצות
הסוג הבולט ביותר של תוקפנות בין-ספציפית הוא זה שנצפה באינטראקציה בין טורף לטרף שלו. עם זאת, על פי חוקרים רבים, טריפה אינה תוקפנות. חתול אינו שורק או מקמר את גבו כשהוא רודף אחרי חולדה, והאזורים הפעילים בהיפותלמוס שלו דומים לאלה המשקפים רעב ולא אלו המשקפים אגרסיביות. עם זאת, אחרים מתייחסים להתנהגות זו כאל תוקפנות טורפת, ומצביעים על מקרים הדומים להתנהגות עוינת, כמו הרג עכברים על ידי חולדות. בחקיינות אגרסיבית לטורף יש מראה של אורגניזם או חפץ לא מזיק המושך לטרף. כאשר הטרף מתקרב, הטורף תוקף.

בעל חיים המתגונן מפני טורף עשוי להגיב בתגובת הילחם או ברח בתגובה להתקפת טורף או לאיום, בהתאם להערכת כוחו של הטורף ביחס לכוחו שלו. הגנות אלטרנטיביות כוללות מגוון סוגי התגוננות מפני טורפים, כולל אותות אזהרה.

תוקפנות בין קבוצות נקבעת בחלקה על ידי נכונות להילחם, שתלויה במספר גורמים, כולל יתרון מספרי, מרחק משטחי הבית, תדירות ההיתקלות של הקבוצות זו בזו, יכולות תחרותיות, הבדלים בגודל הגוף, ולטריטוריה של מי פולשים. כמו כן, סביר יותר שאדם יהפוך לאגרסיבי אם חברי קבוצה אגרסיביים אחרים נמצאים בקרבת מקום. תופעה אחת מסוימת - היווצרות קואליציות מתואמות הפולשות לשטחים שכנים כדי להרוג בני מינם - תועד רק בשני מינים של בעלי חיים: שימפנזים מצויים ובני אדם.

גנטיקה
ככלל, הבדלי תוקפנות עשויים לנבוע מפעולה של מספר רב של גנים שונים שלכל אחד מהם השפעה קטנה, אשר מקיימים אינטראקציה זה עם זה ועם הסביבה דרך התפתחות וחיים.

בדוגמה שאינה יונקית של גנים הקשורים לתוקפנות, הגן "Fruitless"  של מין הזבובים תסיסנית המחקר הוא גורם מכריע במספר הבדלים בהתנהגות בין זכרים ונקבות במין. שינוי מלאכותי שלו יכול לגרום להיפוך של דפוסי תוקפנות גבריים ונשים סטריאוטיפיים בלחימה. עם זאת, במה שנחשב למקרה ברור יחסית, דווחו מורכבות אינהרנטית בפענוח הקשרים בין גנים המקיימים אינטראקציה בהקשר סביבתי לבין גן חברתי הכולל אינטראקציות התנהגותיות ותחושתיות מרובות עם אורגניזם אחר.

בבני אדם, יש ראיות טובות לכך שהארכיטקטורה העצבית האנושית הבסיסית העומדת בבסיס הפוטנציאל לתגובות אגרסיביות גמישות מושפעת מגנים, כמו גם מהסביבה.

ראו גם
אלימות - שימוש בכוח פיזי על מנת לפגוע בקורבן. הנוסחה המעשית של "אגרסיביות".
 תוקפנות חמודה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אלימות