חוקות הגויים

לא תלכו בחוקות הגויים הוא מצוות לא תעשה מהתורה על אימוץ דרכי הגויים, גם בענייני חולין. לפי התורה, על עם ישראל להבדל ממנהגי הגויים לא רק בפולחן ואמונה, אלא אף במאפיינים חיצוניים. מטרת האיסור לשמר את אופיו ואת קדושת של עם ישראל משאר העמים שסביביו.

איסור זה הוא חלק משרשרת חוקים שמטרתם להרחיק מעם ישראל כל קשר לעבודה זרה. איסורים דומים: הקפת הראש והשחתת הזקן וכתובת קעקע. איסור דרכי האמורי נכלל (בחלקו) באיסור זה, אולם הוא מתמקד ספציפית בהרחקת אמונות טפלות.

מקור האיסור 
בתורה נכפל איסור זה כמה פעמים מה שמראה על חשיבותו.
  המציין את עמי כנען כפרוצים בעריות.
  לפיו יש להתרחק מהנהגות אנשי ארץ מצריים ואנשי ארץ כנען.
  אזהרה מהמשכות אחר תושבי ארץ כנען השורפים את בניהם לאליל.

פרשנות חז"ל 
על פי פרשנות חז"ל לפסוקים, ובעקבותיהם בפסיקה ההלכתית, עולה שציווי זה מתמקד בצורת הלבוש ובצורת התספורת, ובסגנון הבניה.

לבוש 
בספרי (פרשת ראה, פיסקה פא) נדרש שיש להתרחק אף מהלבוש של גויים.

על פי הגאון מווילנה האיסור כולל כל סוגי המלבושים של הגויים אף שאין בהם כלל שייכות לעבודה זרה. אולם המהרי"ק הגביל איסור זה רק לבגדי עבודה זרה, ולבגדי פריצות (=ארגמן). על סמך פסיקה מקלה זו, התבססו פסיקות רבות המתירות לערוך טקסים צבאיים והנחת זרים על הקברים ועוד לבוש מודרני מותר ואינו בכלל האיסור. למרות זאת בציבורים מסוימים, מקדשים את הלבוש היהודי המסורתי, בטענה שהבדלות מעין זו גורמת לחיזוק שמירת מצוות ולאי פריקת עול. בהגדה של פסח (המבוססת על מדרש הלכה) מוזכר שבני ישראל כשהיו במצרים היו שונים בלבושם מהמצרים המקומיים.

תספורת 

לדעת ר' יהודה בן בתרא חלק מאיסור זה הוא שאין להסתפר כמו הגויים .

לפי רוב הפרשנים תספורת קומי הכוונה להשארת השערות במרכז הראש וגילוח השער שמעל האוזניים הנקראת בימינו מוהיקן. אולם יש שפירשו "קומי" - גילוח השערות שמלפנים והשארת שערות כלפי העורף (קוקו). גם לגבי גידול שער לנוי (לבנים) יש מהפוסקים שאוסרים

בתלמוד בבלי מובא שבמקרים של צורך לאומי איסור זה מותר.

ארכיטקטורה (בתי כנסת) 
בנוסף לאיסורים אלו מובא בספרא שאין לחקות את הגויים גם בעשיית מבנים כמותם.  יש דעות שונות בין הפוסקים בהבנת דברים אלו. רובם מבינים שהכוונה שאין לעשות צורת בית הכנסת כצורת מבני עבודה זרה. על אף איסור זה ציינו חוקרי בית הכנסת העתיקים (סוקניק ואחרים) שבתי הכנסת בעת העתיקה היו דומים מאוד בצורתם לבתי פולחן גויים, רצפת הפסיפס והקישוטים נלקחו ממוטיבים הנהוגים ברומי, אף דמות אל השמש (הליוס) הופיע בכמה בתי כנסיות עתיקים.

על סמך פסיקה זו יש פוסקים שכתבו לאסור לעשות בבית הכנסת צריח. ביהדות תימן אף נמנעו מטעם זה מבניית כיפה על בנין בית הכנסת.

סייגים לאיסור

סוג העמים 
רוב האזכורים במקרא מובאים בהקשר לעמי מצרים וכנען. ספר יראים הגביל איסור זה רק לעמים אלו. אולם לרוב הפרשנים ההיבדלות היא מכל עובדי עבודה זרה. רשב"א הרחיב את האיסור אף לגויים שאינם עובדים עבודה זרה.

מנהגים המוזכרים במקורות 
בתלמוד בבלי מובא שמנהג שהגויים נוהגים אולם הוא מוזכר במקרא הוא מותר. לדוגמה:

 עריפת ראש - מוזכר בתנ"ך כאחד מארבע מיתות בית דין.
 שריפת כלי המלך - מוזכר בתנ"ך שהנביא ירמיה הבטיח למלך צדקיהו, שאחר מותו ישרפו את כלי תשמישו.

בדברים שיש בהם טעם 
דעת רבינו ניסים, והרב יוסף קולון במנהגים שיש להם הסבר הגיוני לא שייך איסור חוקות הגויים. אולם הגאון מווילנה חלק בחריפות על פסק זה.

איסורים נוספים 
בתקופת ההשכלה נדרשו רבים מחכמי הזמן (בעיקר החת"ם סופר ותלמידיו) לשאלות הנוגעות לאיסור זה. בין הדברים אפשר למנות: עוגב בבית הכנסת, עשיית חופה בבית הכנסת, מיקום הבימה בבית הכנסת סגנון בגדי החזן, הליכה ללא כיפה, הנחת זרים על הקברות ועוד. אולם הרב אהרן וולקין הסתייג מספרות זו, שעל פי דעת היראים האיסור הוא רק בדברים שנעשו לשם עבודה זרה.

ראו גם 
 דרכי האמורי
 הלכות הרחקה מגויים
 לא תחנם
 בחירת עם ישראל

קישורים חיצוניים
 חוקות הגויים באתר עולמות
האם מותר לעמוד בצפירה באתר כיפה
 חוקות הגויים באתר דעת
 תספורת מודרנית באתר "דין"

הערות שוליים

תרי"ג מצוות
פרשת קדושים
איסורי עבודה זרה