מלחמת העצמאות של בנגלדש

מלחמת העצמאות של בנגלדש (בבנגלית: মুক্তিযুদ্ধ) התחוללה ממרץ 1971 ועד לסופה של אותה שנה. הצבא הפקיסטני, בעזרת מיליציות מוסלמיות מקומיות, לחם כנגד המורדים הבנגלים בפקיסטן המזרחית. בעקבות אותה מלחמה, ובעזרת פלישה של צבא הודו בדצמבר, קמה בפקיסטן המזרחית מדינה עצמאית בשם בנגלדש. במהלך המלחמה אירע רצח העם הבנגלי.

רקע
ב-15 באוגוסט 1947, רוב שטחה של הודו הבריטית חולק לשתי מדינות עצמאיות (ראו: חלוקת הודו): הודו, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב מוסלמי. המדינה המוסלמית, פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה כ-1,600 ק"מ, שווים בקירוב באוכלוסייתם, כ-67 מיליון נפש בכל אחד: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה כיום את בנגלדש), ובו רוב לדוברי בנגלית, ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום), בה שרר רוב של דוברי אורדו, וביניהם חצצה הודו.
את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבי ופתאנים). כללית, המשטר נקט מדיניות של העדפת החלק המערבי ואפליית החלק המזרחי, הן בחלוקת משרות, כולל בצבא, הן בהשקעות כלכליות והן בקביעת עליונותה של שפת האורדו על פני הבנגלית. בנובמבר 1970 פקדה את מזרח פקיסטן סופת ציקלון, שגבתה את חייהם של מאות אלפי תושבים. תגובת השלטון המרכזי, אשר התמהמה בפעולות הסיוע, המחישה, בעיני תושבי מזרח פקיסטן, את היחס המפלה.

בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן בפקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות שנערכו בשנה שאחריה, נבחרה מפלגת 'הליגה האוומית', בראשות שייח' מוג'יבור רחמן, שתמכה בהתנתקות של מזרח פקיסטן ממערבה. הממשל הפקיסטני ניסה בדרכים שונות להתנער מתוצאות הבחירות, העלה הצעות לפיהן יהיו כביכול שני ראשי ממשלה וכדומה. הדבר עורר גלי התמרמרות במזרח, ומוג'יבור רחמן יצא ב-7 במרס בקריאה לאי ציות אזרחי. צעד נוסף אותו נקטו המזרח פקיסטנים היה שביתה כללית. לפיכך, על מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות, החליט הממשל הפקיסטני לבצע טיהור נרחב במזרח, ושיגר למזרח תגבורות לכוחות הצבא שכבר שהו בו. ב-25 במרץ 1971 יצא לדרכו מבצע הטיהור, שכונה "מבצע זרקור". למחרת, בעיר צ'יטגונג, הכריזו מפקדי תנועת ההתנגדות במזרח פקיסטן, אשר קמה לנוכח המאורעות, על עצמאות. כמה יחידות צבאיות מזרח פקיסטניות, אשר מרדו במשטר הפקיסטני, היוו את גרעין הכוח הלוחם בתנועת ההתנגדות. אליהם הצטרפו גופים צבאיים למחצה, עריקים מזרח פקיסטנים מהצבא, וכן אזרחים. לאורך כל תקופת מאבקם, המורדים נהנו מתמיכה הודית, הן פוליטית, הן צבאית: תחילה באמצעות אספקת נשק וציוד, ובהמשך באופן ישיר. סיוע זה בא כהמשך ליחסים המתוחים בין הודו לפקיסטן מאז הקמתן.

הלחימה לעצמאות והרצח בבנגל

למרות אוכלוסייתם העצומה של שני חלקי פקיסטן - כל אחד בגודל של מעצמה אירופית - היקף הכוחות המעורבים בלחימה לכל שלביה היו קטן יחסית: מספר אוגדות סדירות של הצבא הפקיסטני, ומספר חטיבות של המתנגדים. גם המיליציות למיניהן לא שינו רבות תמונה זו.

"מבצע זרקור" הפך במהרה לרצח המוני ועל פי דעות מסוימות, לרצח עם, אשר סילוקם של כל העיתונאים הזרים ממזרח פקיסטן קודם המבצע סייע לביצועו. כבר ביומו הראשון כיתר ותקף הצבא הפקיסטני את אוניברסיטת דאקה תוך רצח מרצים, סגל וסטודנטים. בהמשך, במסגרת המבצע, טוהרה מזרח פקיסטן מן היסודות החברתיים אשר היוו פוטנציאל להתנגדות למדיניותו של הממשל הפקיסטני. הצבא והמיליציות החלו במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. כן נפגעו במיוחד בני דת ההינדו. נוסף לכל אלה, פרצו תגרות דמים בין דוברי אורדו, מהגרים ממערב פקיסטן, לבין בנגלים מקומיים. כן הושמו במחנות מעצר אזרחים בנגלים ששהו במערב פקיסטן, בעוד בנגלים אחרים נמלטים לאפגניסטן. פעילות זו גרמה למותם של אלפים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל אזורי הכפר, ועוד שמונה עד עשרה מיליונים שברחו להודו. בנוסף, נעצר שייח' מוג'יבור רחמן, כמו גם מנהיגים אחרים של "הליגה האוומית". קיומה של "הליגה" נאסר, ומנהיגים אחרים, שלא נעצרו, נמלטו. מנגד, פתחו המזרח פקיסטנים במלחמת גרילה המונית, וזו הפכה מתואמת ומאורגנת יותר ויותר במשך הזמן. גם הפקיסטנים, בראותם כי ההתנגדות הפכה למרד של ממש, התארגנו בהתאם, וכן הקימו מיליציות של תושבי מזרח פקיסטן אשר התנגדו לתנועת העצמאות. כך, באותו אביב השיגו המורדים שליטה על חלק גדול מפקיסטן המזרחית, כולל כל הערים הגדולות, אם כי הפקיסטנים חזרו למצב יתרון באותו קיץ. ב-17 באפריל הקימו המורדים ממשלה זמנית באזור מערב בנגלדש של ימינו, אשר קבעה בהמשך את מושבה בכלכותה שבהודו. שייח מוג'יבור רחמן, אשר ישב בכלא הפקיסטני, הוכרז כנשיא. לקראת הסתיו של אותה שנה, שוב חזר היתרון לכוחות המזרח פקיסטנים, אשר הקימו גם חיל אוויר ראשוני. האומדנים השונים של קציר הדמים של כל אלה נעים בין כ-200,000 לכ-3,000,000. נוסף לאלה, נאנסו מאות אלפי נשים בפקיסטן המזרחית.

ההתערבות ההודית
היחסים בין הודו לפקיסטן היו רעועים למן הקמתן של שתי המדינות. עזרתה הגוברת והולכת של הודו למורדים, וההכנות להתערבותה הצבאית הממשמשת ובאה, הניעו את חיל האוויר הפקיסטני לבצע ב-3 בדצמבר מתקפת מנע על בסיסי חיל האוויר ההודי שבצפון מזרח המדינה. בתגובה להתקפה, פלש הצבא ההודי לפקיסטן המזרחית.

הצבא הפקיסטני במזרח מנה שלוש אוגדות, והיה בנחיתות מול ההודים, אשר הפעילו שלושה גייסות, ונעזרו בכוחות שגודלם שלוש בריגדות (חטיבות מוגברות) בקירוב של תנועת ההתנגדות, כמו גם במספר לא ידוע של בלתי סדירים. בנוסף, השיגו ההודים עליונות אווירית בתוך מספר ימים, תוך העזרות-מה בחיל האוויר של המורדים. כן נהנו ההודים מכך שהייתה ברשותם נושאת מטוסים, וזו סייעה הן לעליונות אווירית, הן לעליונות ימית, בחופי פקיסטן המזרחית. כמו באוויר, אף בזירה הימית נעזרו ההודים בכוחות הימיים של המורדים. הפקיסטנים, הן בשל נחיתותם הצבאית, והן מכיוון שכוחותיהם לא היו מרוכזים אלא היו ערוכים ללוחמת גרילה, לא עמדו בפני ההתקפה ההודית. ב-16 בדצמבר כבשו ההודים את דאקה והפקיסטנים נכנעו.

אף על פי שבין ישראל להודו לא התקיימו יחסים דיפלומטיים, במהלך המלחמה ישראל סיפקה בחשאי משלוחי נשק לצבא הודו ולארגון המחתרת מוחטי באהיני , שלחמו נגד פקיסטן. המשלוחים יצאו מליכטנשטיין בעזרת סוחר הנשק שלמה זבלודוביץ'  ונאספו בהודו על ידי אגף מחקר וניתוח. מסמכי ארכיון חשפו תכתובות בין אינדירה גנדי לגולדה מאיר בהן נאמר ששיתוף הפעולה מצד ישראל נועד לקדם קשרים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שקרה רק בשנת 1992.

אחרית דבר

עם כניעת הכוחות הפקיסטניים, הפכה בנגלדש למדינה עצמאית גם למעשה, מעבר להצהרת העצמאות שניתנה כחצי שנה קודם לכן. בפקיסטן הביא הזעזוע שבעקבות המפלה הצבאית לנפילת המשטר, ולעלייתו לשלטון של זולפיקר עלי בהוטו. המדינה החדשה שהוקמה סבלה וסובלת מאסונות טבע תכופים ומעוני בממדים עצומים. חלק מן הפליטים מפקיסטן המזרחית נותרו בהודו גם לאחר שזכתה בנגלדש בעצמאות, בעיקר באסאם.

בשנת 1982 הסתיימה בנייתה של אנדרטת הקדושים הלאומית לזכר נופלי המלחמה.

לקריאה נוספת
Ayoob, Mohammed and Subrahmanyam, K. The Liberation War. S. Chand and Co. pvt Ltd. New Delhi, 1972.
Ayub, Muhammad. An Army, its Role and Rule: A History of the Pakistan Army from Independence to Kargil 1947–1999. Pittsburgh: RoseDog Books, 2005, .
Bass, Gary J. The Blood Telegram: The Blood Telegram: Nixon, Kissinger, and a Forgotten Genocide. Vintage, 2014. 
Bhargava, G.S. Crush India or Pakistan's Death Wish. ISSD, New Delhi, 1972.
Bhattacharyya, S. K. Genocide in East Pakistan/Bangladesh: A Horror Story. A. Ghosh Publishers, 1988.
Brownmiller, Susan. Against Our Will: Men, Women, and Rape. Ballantine Books, 1993.
Choudhury, G.W. Bangladesh: Why It Happened. International Affairs. (1973). 48(2): 242–249.
Choudhury, G.W. The Last Days of United Pakistan. Oxford University Press, 1994.
Govt. of Bangladesh. Documents of the war of Independence. Vol 01-16, Ministry of Information.
Kanjilal, Kalidas. The Perishing Humanity. Sahitya Loke, Calcutta, 1976
Johnson, Rob. A Region in Turmoil. New York and London, 2005
Malik, Amita. The Year of the Vulture. Orient Longmans, New Delhi, 1972.
Matinuddin, General Kamal. Tragedy of Errors: East Pakistan Crisis, 1968–1971. Wajidalis, Lahore, Pakistan, 1994.
Mookherjee, Nayanika. A Lot of History: Sexual Violence, Public Memories and the Bangladesh Liberation War of 1971. D. Phil thesis in Social Anthropology, SOAS, University of London, 2002.
National Security Archive. The Tilt: the U.S. and the South Asian Crisis of 1971
Quereshi, Major General Hakeem Arshad. The 1971 Indo-Pak War, A Soldiers Narrative. Oxford University Press, 2002.
Raja, Dewan Mohammad Tasawwar (2010). O GENERAL MY GENERAL (Life and Works of General M. A. G. Osmani). The Osmani Memorial Trust, Dacca, Bangladesh. .
Rummel, R.J. Death By Government. Transaction Publishers, 1997.
Salik, Siddiq. Witness to Surrender. Oxford University Press, Karachi, Pakistan, 1977.
Sisson, Richard & Rose, Leo. War and secession: Pakistan, India, and the creation of Bangladesh. University of California Press (Berkeley), 1990
Totten, Samuel et al., eds. Century of Genocide: Eyewitness Accounts and Critical Views. Garland Reference Library, 1997
US Department of State Office of the Historian. Foreign Relations of the United States, 1969–1976. Volume XI, South Asia Crisis, 1971
Zaheer, Hasan. The separation of East Pakistan: The rise and realisation of Bengali Muslim nationalism. Oxford University Press, 1994.

קישורים חיצוניים

 
 
 

ארכיון רצח העם בבנגלדש
 1971 Bangladesh Genocide Archive
ארכיון ה"דיילי סטאר" (Daily Star):
 Freedom In the Air
היחס לנשים במלחמה:
 The women of 1971. Tales of abuse and rape by the Pakistan Army
דו"ח אודות הטבח
 1971 Massacre in Bangladesh and the Fallacy in the Hamoodur Rahman Commission Report, Dr. M.A. Hasan
נשות פקיסטן מתנצלות על פשעי מלחמה
 Women of Pakistan Apologize for War Crimes, 1996
"שייח' רחמן שואף לקונפדרציה":
 Sheikh Mujib wanted a confederation: US papers, by Anwar Iqbal, Dawn, 7 July 2005
אתר המהלל את מלחמת העצמאות
 Page containing copies of the surrender documents
אתר של ה"דיילי סטאר":
 Rashid Askari:Liberation War facts
המעצמות הגדולות והמלחמה
 1971 War: How Russia sank Nixon’s gunboat diplomacy

הערות שוליים

בנגלדש: היסטוריה
בנגלדש
1971
יחסי הודו–פקיסטן
1971 בפוליטיקה