אינגה דויטשקרון

אינגֶה דוֹיטשקרוֹן (בגרמנית: Inge Deutschkron; 23 באוגוסט 1922 – 9 במרץ 2022) הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה-ישראלית.

ביוגרפיה 
דויטשקרון נולדה ב-1922 בפינסטרוואלדה  שבברנדנבורג, גרמניה, בתו של מורה בבית ספר תיכון יהודי. ב-1927 עברה המשפחה עם אביה לבירה ברלין. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר אביה מעבודתו ונמלט לבריטניה, בעוזבו את אינגה ואמה בברלין. עד אפריל 1940 עבדה דויטשקרון בבית הוריו של קונרד כהן כעוזרת בית. בין השנים 1941 ו-1943 עבדה דויטשקרון בחנות המכחולים של אוטו ויידט, שתמך בעיקר בעובדים עיוורים וחירשים (חלק ניכר מהם היו יהודים), ובעזרתו הצליחה דויטשקרון להתחמק מן הגירוש. מינואר 1943 התגוררה דויטשקרון בברלין באופן בלתי-חוקי, והסתתרה עם אמה כדי לשרוד, בין היתר בעזרת חסידת אומות העולם אמה גומץ.

קריירה מקצועית 
בשנת 1946, לאחר המלחמה, עברה דויטשקרון עם אמה ללונדון, שם למדה שפות זרות והייתה למזכירה בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי. בשנת 1954 נסעה להודו, לבורמה, לנפאל ולאינדונזיה, וב-1955 שבה לגרמניה ועבדה בבון כעיתונאית עצמאית.

לאורך השנים ביקרה בבתי ספר כדי לספר לדור הצעיר על הזוועות שחוותה תחת הנאצים.

עיתונאית בישראל 
בשנת 1958 שכר העיתון הישראלי "מעריב" את שירותיה ככתבת, והיא פעלה כמשקיפה מטעם העיתון במשפט אושוויץ השני, שנערך בפרנקפורט החל ב-1963.
בשנת 1966 התאזרחה בישראל. בשנת 1972 עברה לתל אביב, והתמנתה לעורכת פוליטיקה בינלאומית והמזרח התיכון ב"מעריב", תפקיד שבו שימשה עד 1988.

מאז 1992 ועד למותה פעלה דויטשקרון כסופרת עצמאית בתל אביב ובברלין.

הוקרה 
 בחייה הוקמה "קרן אינגה דויטשקרון" על שמה
 ב-2013 השתתפה בטקס זיכרון בפרלמנט הגרמני, במסגרת יום השואה הבינלאומי וציון 80 שנים לעליית אדולף היטלר לשלטון על ידי גרמניה
 בדצמבר 1988 חזרה לברלין עבור עיבוד לבמה של האוטוביוגרפיה שלה, "לבשתי את הטלאי הצהוב", בתיאטרון גריפס (Grips).

פרסים 
 1979 פרס רודולף קיסטרמאייר (Rudolf-Küstermeier-Preis)
 1994 פרס משה מנדלסון ומדליית רחל וארנהאגן פון אנזה
 דויטשקרון חזרה ודחתה את מסדר ההצטיינות הפדרלית הגרמנית
 2002 עיטור ההצטיינות של העיר ברלין, שהוענק לה ב"הכרה והערכה על תרומתה היוצאת דופן בעיר ברלין"
 2008 פרס קרל-פון-אוסייצקי להיסטוריה בת זמננו ופוליטיקה; לדברי השופטים, "מפעל חייה הוא הסימן של המחויבות המתמשכת, דמוקרטיה וזכויות אדם והוא נגד כל צורות הגזענות".
 2008 מדליית לואיז שרדר, המוענקת מדי שנה לאנשים ש"הביאו תרומה מיוחדת ויוצאת דופן לדמוקרטיה, שלום, צדק חברתי ושוויון".

ספריה 
דויטשקרון כתבה מספר ספרים בגרמנית:
 את יהודייה!: סיפור תלאותיי כנערה יהודייה במסתור בברלין הנאצית בתקופת המלחמה. 1987
 בדמי ילדותם: ילדים בגיטאות ובמחנות ריכוז. 1979
 Ich trug den gelben Stern - קלן 1978
 Israel und die Deutschen: Das schwierige Verhältnis - קלן 1983
 ... denn ihrer war die Hölle: Kinder in Gettos und Lagern - קלן 1985
 Milch ohne Honig: Leben in Israel - קלן 1988
 Ich trug den gelben Stern': - מינכן 1992
 Mein Leben nach dem Überleben - קלן 1992
 "Sie blieben im Schatten: Ein Denkmal für "stille Helden - ברלין 1996
 Mein Leben nach dem Überleben - מינכן 2000
 Emigranto: Vom Überleben in fremden Sprachen - ברלין 2001
 Papa Weidt: Er bot den Nazis die Stirn': - קוולר 2001
 Offene Antworten: Meine Begegnungen mit einer neuen Generation - ברלין 2004

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

סגל מעריב
עולות בשנות ה-1960
עולים בשנות ה-1960
יהודים בשואה: גרמניה
ניצולות השואה
סופרות גרמניות
סופרים גרמנים
סופרות ישראליות
סופרים ישראלים
עורכות עיתונים ישראליות
עורכי עיתונים ישראלים
עיתונאיות ישראליות
עיתונאים ישראלים
עיתונאיות גרמניות
ישראליות שנולדו ב-1922
ישראלים שנולדו ב-1922
גרמנים שנולדו ב-1922
ישראליות שנפטרו ב-2022
ישראלים שנפטרו ב-2022
גרמניות שנפטרו ב-2022
גרמנים שנפטרו ב-2022