יציאת מצרים (מחזה)

יציאת מצרים (ביוונית: Exagoge, ἐξαγωγή) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטרגיקן שחי באלכסנדריה במאה השנייה לפני הספירה. המחזה נכתב על בסיס הסיפור המקראי על יציאת מצרים. זהו המחזה היחיד של יחזקאל שידוע עליו, והוא השתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים ובפרט אצל הסופר הנוצרי אוסביוס מקיסריה.

עד כה לא ידועים מלבדו מחזות נוספים שחוברו על ידי יהודים בעת העתיקה, אולם ניתן לראות אותו כחלק מחיבורים רבים שכתבו יהודים באותה תקופה, למשל כתבי פילון האלכסנדרוני, וחזיונות הסיבילות.

ניתוח המחזה
אין אנו יודעים כמה מחזות כתב יחזקאל היות שאף אחד מהם לא שרד בשלמותו עד ימינו. אנו יודעים על קיומו היות שחלק ניכר מאחד המחזות, הוא "יציאת מצרים", צוטט בכתביהם של הסופר ההלניסטי אלכסנדר פוליהיסטור בספרו "על היהודים", ובספר החשוב "הכנה לבשורה" של אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה. דרכם הגיעו לידינו 269 שורות של המחזה, המאוגדות במספר . כמות גדולה זו של שורות מאפשרת לנו לבנות את השלד העיקרי של המחזה ולשער גם חלק גדול מהקטעים החסרים. המחזה הוא בעל חמש מערכות, כמקובל בטרגדיה היוונית, וכל מערכה מורכבת ממספר סצנות. חלק מהחוקרים סבורים שהייתה גם מקהלה קטנה, כמקובל באותן טרגדיות. השחקנים היו כולם גברים (גם בתפקיד הנשים). לא ידוע לנו אם השחקנים היו יהודים או לא. יחזקאל כתב, כנראה, גם מחזות אחרים, היות שאוסביוס מכנה אותו בספרו – "מחבר הטרגדיות היהודיות". קיים ויכוח בין החוקרים באשר למהות הקהל לו נועדה טרגדיה זו ומטרת הכתיבה. הדעות נחלקות:
 יש הסוברים שהמחזה נכתב עבור קהל יווני ומטרתו הייתה תעמולתית - להכיר להם חלק מההיסטוריה היהודית הקדומה ולהראות להם את גדולתה של הדת היהודית ואת גבורתו של העם ומנהיגיו.
 יש הסוברים שהמחזה נכתב לקהל יהודי במטרה דידקטית, כדי להזכיר היסטוריה מפוארת מהעבר וגם כדי לצאת נגד הסכנה של משיכה אל הדתות הפגניות.
 אחרים טוענים שהמחזה נועד לקהל מעורב, ועל כן יחזקאל נמנע מחלקים מסוימים מתולדות משה העלולים להעליב קהל יווני ומצרי וגם קהל יהודי.

מבנה המחזה
המחזה נפתח כאשר משה מספר בגוף שלישי את הרפתקאותיו מעת לידתו ועד גירושו ממצרים.

לאחר מכן חסר קטע והמחזה ממשיך כאשר משה משוחח עם צפורה בת יתרו, המתארת לו את ארץ מדין, המכונה בטעות "לוב".

הקטע הבא הוא דיאלוג קצר בין צפורה לדמות לא מזוהה בשם "כוש". לאחר מכן מתואר חלום של משה אותו הוא מספר לחותנו המכונה "רעואל". רעואל פותר למשה את החלום.

לאחר מכן מתואר כיצד פוגש משה את אלהים, המדריך אותו כיצד להילחם בפרעה. הטקסט בקטע זה זהה כמעט לחלוטין לסיפור המקראי. לאחר מכן אלהים מתאר למשה את עשר המכות שעליו להטיח במצרים, אם כי הסדר שלהן שונה מהסדר במקרא.

כמו כן מתוארת מצוות פסח וכן קורבן פסח ומריחת דם הקורבן על המשקופים כפי שמתואר במקרא. הקטע הבא הוא תיאור קריעת ים סוף, המתואר בידי פליט מצרי.

לאחר מכן מתואר כיצד שליח ממחנה העברים מבשר למשה כי מצא מקום ראוי למנוחה עבור המחנה. בתיאור זה שוזר המחבר קטע שאינו נזכר בתנ"ך, הופעתה של ציפור עוף החול מעל מקום חנייתם של העברים.

פרשנות
המחבר מתאר את הסיבה לכך שמשה הרג את המצרי ולכן יצא לגלות. אולם בניגוד לתיאור המקראי שבו מתואר , מתאר יחזקאל: , היינו קרב שקול.

המחבר יצר דמות חדשה המכונה כוש. זהותו של כוש אינה ברורה, אולם הוא ככל הנראה אחיה של צפורה, המכונה במקרא, "אשה כושית". צפורה עצמה אומרת למשה: . בתלמוד בבלי מבואר שצפורה נקראה אשה כושית משום שכשם שהכושי משונה בצבע עורו כך צפורה הייתה משונה במעשיה. לעומת זאת ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך:  גם חלק מהפרשנים המודרניים מקבלים סברה זו, ומעריכים שצפורה השתייכה לשבטי כושן. כמו כן, ייתכן שהשימוש במילה "הזר" כלפי משה לאורך המחזה, מעידה על חוסר שביעות רצון של ציפורה מהנישואים.

את הסיבה לבלבול בסדר המכות (מכת חושך היא השמינית במקום התשיעית), תולים חלק מהפרשנים בעלילת החמור. מסורות יווניות ומצריות שרווחו בעת העתיקה וגרסו כי היהודים עובדים לאל טיפון-סת, שסמלו היה חמור הבית. טיפון-סת מתואר כמייצג כוח הרשע, וכמביא אסונות חושך ומחלות. המצרים העוינים לא יכלו להתעלם מהדמיון הברור בין כמה ממכות מצרים במסורת היהודית לבין האסונות שבאו עליהם על ידי סת.

סת-טיפון הוא אל החושך, וגם בדרך זו ניתן היה לזהות אותו עם אל היהודים, מכיוון שלפני מכת בכורות (המכה העשירית) בא החושך. ייתכן שהצבת מכת חושך במקום השמיני, הייתה למעשה השתדלות להרחיק את החושך ממכת בכורות, כדי שלא תהיה אפשרות לייחס מכה זו לטיפון, וכך להימלט מעלילה זו. גם פילון האלכסנדרוני משנה את מקומה וקובע אותה כמכה השישית. ובמקורות אחרים בתנ"ך היא לא נזכרת כלל. אם כי חוקרים מסוימים מעריכים שהסיבה לסדר השונה היא מסורות שונות. ניתן לראות שיחזקאל השתמש בתרגום השבעים, שכן הוא מתאר את מכת כינים כ"יתושים לרוב", ובתרגום השבעים מתורגמת המכה "σκνιφεs" (יתושים עוקצים). כמו כן, את מכת ערוב מתאר המחבר כ"זבובים" והשבעים מתרגמים χυνόμια ("זבוב הכלב"), או хοινόμια ("עירוב זבובים").

במקרא מתואר כיצד מצווים העברים . מובן שהחפצים ש"הושאלו" לא הוחזרו מעולם. המחבר מנסה להצדיק את הביזה כאשר הוא מסביר:  היינו העברים עבדו את המצרים במשך מאות בשנים ועל כן זכאים לתשלום. מוטיב זה מופיע גם בספר היובלים. בספרות חז"ל, מתואר כיצד בני מצרים התלוננו בפני אלכסנדר הגדול על העושק. אלכסנדר דרש מהיהודים להשיב תשובה וגביהה בן פסיסא התנדב לענות. הוא השיב למצרים שלא רק שהיהודים אינם חייבים להחזיר למצרים את כספם, אלא שהמצרים אף חייבים ליהודים שכן היהודים עבדו אותם במשך שנים. המצרים ביקשו ארכה כדי לענות, ומשלא מצאו תשובה נמלטו מהארץ. אם כי מסיבה כלשהי הוא אינו מופיע בספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים".

כמו כן המחבר הוסיף מדמיונו שני אירועים חדשים. הראשון הוא חלום משה הנפתר בידי יתרו, והשני הוא הופעת עוף החול (הפניקס) בסוף המחזה.

תרגומים לעברית
 יציאת מצרים: שרידי המחזה של הדרמטיקון יחזקאל מחבר הטרגדיות היהודיות; תרגם מיונית ש’ שפאן, תל אביב: יבנה, תש"ח.
 יחזקאל איש אלכסנדריה, יציאת מצרים, תרגם מיוונית והוסיף מבוא והערות שמעון בוזגלו, הליקון 40, 2001.

לקריאה נוספת
 יהושע גוטמן, הספרות היהודית-ההלניסטית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג, כרך ב, עמ' 66 - 69.
 יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, גם כך לא כתוב בתנ"ך, תל אביב: ידיעות ספרים 2004. פרק טז' 'אבי נתן אותי לאישה לזר הזה': קורות משה ויציאת מצרים במחזה יציאת מצרים ליחזקאל הטראגיקן, עמ' 191-182.

קישורים חיצוניים
 יחזקאל הטרגיקון, יציאת מצרים בתרגום שלמה שפאן, באתר פרויקט בן-יהודה
 , תרגום מלא, באתר של שמעון בוזגלו

הערות שוליים

ספרות יהודית בתקופת בית שני
יציאת מצרים
מחזות יווניים
ספרי המאה ה-2 לפנה"ס