סוון המקריב

סוון המקריב (; מת ב-1087 לערך) היה מלך שוודיה בין השנים 1084 ועד מותו. הוא החליף את גיסו הנוצרי, אינגה הזקן, כאשר זה האחרון סירב לנהל את טקסי הבלוט, טקסי הקרבת הקורבנות הפגניים במקדש שבאופסלה. בקובץ "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) אין אזכור לשמו ברשימות המלכותיות, ולפיכך ניתן להסיק ששלטונו לא כלל את וסטרייטלנד. לדעתו של ההיסטוריון השוודי, אדולף שוק, הוא למעשה האקאן האדום והוא כונה "הצעיר המקריב" (Blót Swain).

עלייתו למלוכה
המקור המוקדם ביותר העוסק בעלייתו למלוכה של סוון הוא הסאגה האיסלנדית, סאגת האראוור (Hervarar saga ):

אף על פי כן, אינגה לא התיר לעמו לדבוק בדרכים הישנות, שלא כמו אביו, סטנקיל. השוודים הגיבו בתקיפות והציבו בפני אינגה את האפשרות להשלים עם המסורות העתיקות או להתפטר. כאשר הכריז אינגה שהוא לא ייטוש את האמונה הנוצרית, רגמו אותו האנשים באבנים ורדפו אחריו. הייתה זו ההזדמנות שנקרתה לפני סוון לתפוס את השלטון והדיווח בסאגת האראוור אותות הכתרתו כולל תיאור נדיר של הפולחן ההודו-אירופאי הקדום של הקרבת סוסים:

האגדה על אסקיל הקדוש
האגדה המאוחרת יותר על אסקיל הקדוש מספרת שאינגה הונס אל מחוץ לממלכה. השוודים בחרו עובד אלילים למלך בשם סוון. הוא זכה לכינוי סוון המקריב בשל העובדה שהוא גרם לבני אמו לשתות את דמם של הפרים שהוקרבו לאלים והוא אכל את בשר הקורבנות. האנשים התכנסו סביב למלכם בסטרנגנס, שם הם טבחו פרים וכבשים והקריבו מנחות לאלים. הם ערכו משתה גדול לכבוד המלך והאלים. הבישוף האנגלי אסקיל הופיע אז וניסה להמיר את דתם של הפגנים לנצרות. הם לא שעו לדבריו. אסקיל התפלל והאל שיגר ברק, ברד, שלג וגשם, החריב את מזבח הקורבנות והשמיד את הבהמות להקרבה. אף לא טיפה של גשם לא פגעה בבישוף. הפגנים לא התרשמו ותקפו בזעם את אסקיל. מגלה עתידות בשם ספובודה הכה אותו בראשו עם אבן, בעוד שאדם אחר רוצץ את גולגולתו בגרזן. כמה מראשי השבטים גררו את המרטיר הגוסס אל המלך באומרם שאסקיל עשה שימוש בכשפים כדי לשלוט במזג האוויר. מרגע שהמלך הלא חוקי דן את אסקיל למוות, הוא נלקח לעמק במקום בו נוסד מאוחר יותר המנזר והוא נסקל למוות.

אגדה זו נחשבת בכל אופן להמצאה מאוחרת יותר של הכנסייה, שכן מקורות מהימנים יותר מתארכים את שנת מותו של אסקיל ל-1016 לערך, כמה דורות לפני סוון המקריב.

מותו
על פי סאגת האראוור, שלטונו של סוון לא ארך זמן רב ואינגה החליט להורגו:

סיפור דומה מופיע גם בסאגה על אורקני, אך על פי הדווח שם נשאר סוון בתוך הבית ונשרף למוות:

ירושתו
ייתכן מאוד שאינגה לא התקבל באופן מיידי על ידי הפגנים השוודים העיקשים של אופלנד. הכרוניקן בן המאה ה-13, סנורי סטורלוסון, כתב ביצירתו מחזור העולם שלסוון המקריב היה יורש פגני שהמשיך את הקרבת הקורבנות:

אותו אריק ארסל, מוזכר במקורות אחרים כבנו של סוון, אך היסטוריונים מודרניים מפקפקים בקיומו כדמות היסטורית.

קישורים חיצוניים
 הערך סוון המקריב מתוך נורדיסק פמילייבוק 

מלכי שוודיה
נפטרים ב-1087