ביקורת האתאיזם

המונח ביקורת האתאיזם מתאר את הביקורת הכללית המופנית כלפי רעיונות ועמדות המזוהים עם מושג האתאיזם.

בקרב הוגים שאינם אתאיסטים, יש הדוגלים בקיום אלוהות מסוימת כאקסיומה או המציגים טיעונים שונים לקיומה. מעבר לכך ישנה ביקורת האתאיזם אשר מגיעה הן ממבקרים תאיסטים והן מקבוצות אל-תאיסטיות שאינן מוגדרות מבחינה מחקרית כאתאיסטיות, למשל ממבקרים אגנוסטים, דאיסטים ואחרים.

ניתן לחלק הביקורות לכאלו המבוססות על מהות האתאיזם, השלכות האתאיזם, אטיולוגיה לאתאיזם וביקורות אחרות (כולל ביקורת של יחידים וקבוצות אתאיסטיים על התנהלות הקבוצה האתאיסטית בכללותה).

ביקורות אודות מהות האתאיזם נוגעות לשלושת זרמיו של האתאיזם, אלו הם האתאיזם האגנוסטי (לפיו אין סיבות להאמין בקיום אלוהות אך אין לשלול רעיון האלוהות על הסף), אתאיזם חזק (לפיו יש להאמין כי אין אלוהות אך אין לשלול רעיון האלוהות על הסף) וכן אתאיזם גנוסטי (לפיו יש לטעון לידיעה כי לא קיימות ישויות אלוהיות).

ביקורות נונתאיסטיות אודות מהות האתאיזם
ביקורות אלה מגיעות משלל גישות נונתאיסטיות (גישות שאינן תאיסטיות אך לפי רוב גם אינן אתאיסטיות). להלן חלק מביקורות אלה.

יש הרואים באתאיזם החזק תפיסה פונדמנטליסטית. גם הצגת האתאיזם כידיעה או עובדה שאין עליה עוררין (אתאיזם גנוסטי) ספגה ביקורת.

יש מבקרים אשר הקבילו את המושג "דת חילונית", עם התנועה האתאיסטית. הכותב האתאיסט גראהם לאוטון ביצע הקבלה דומה גם הוא.

ביקורת אגנוסטית
אַגְנוֹסְטִיוּת, או אגנוסטיציזם, היא השקפה פילוסופית לפיה אין להניח דבר לגבי דברים שקיומם עדיין לא אושש בצורה מספקת, כך שאין להאמין שהם קיימים או לא קיימים.

האגנוסטים מבקרים את האתאיזם בטענה שאין סיבה מספקת לדחות את הטענה לקיום אלוהים או לפחות את רעיון האלוהות בכללותו, באופן נחרץ.

בקרב האגנוסטיות אף עלתה השוואה של האתאיזם החזק לדוגמה דתית. בהשוואה זו עסק האגנוסטיקן רוד לידל, עיתונאי אנגלי הטוען בסרטו "הבעיה עם אתאיזם", כי אתאיזם אבסולוטי הוא דוגמטי בדיוק כמו עמדות אבסולוטיות אחרות (אודות רעיון האלוהות), ומכאן הבעיה עמו.

הלוגיקן המודאלי הנוצרי אלווין פלנטינגה טוען כי אם הטיעונים בעד קיום אלוהים כושלים (להבדיל מטיעונים נגד קיום אלוהים), אין זה מוכיח אתאיזם חזק, אלא אגנוסטיות. פלנטינגה משווה זאת לכך שאם אין הוכחה לכך שמספר הפלנטות ביקום זוגי, אין זה מצריך להניח שמספר הפלנטות ביקום אינו זוגי; כך למשל, אם אין ראיות טובות לקיום אלוהות, אין זה מצריך להניח כי אין אלוהות, אלא כי אולי ישנה אלוהות, בסבירות מה.

ביקורת פוסיביליאנית
ההשקפה הפוסיביליאנית  מהווה סוג של אגנוסטיות. לפי השקפה זו, הן המונותאיזם האברהמי והן האתאיזם אינם סבירים ודווקא חוסר הידיעה המוחלטת בשאלה אם קיימת אלוהות מסוימת ומה טבעה, מצדיק השערת השערות מגוונות אודות קיומן האפשרי (הפוסיבילי) של ישויות אלוהיות שונות, כמו גם בחינה פילוסופית רצינית של הסבירות של רעיונות אלה.

ההבדל בין אגנוסטיות קלאסית לפוסיבליאניזם נעוץ בכך שאגנוסטיות זו רק מציבה סימן שאלה ומניחה את חוסר היכולת של בני האדם לחקור קיום אלוהות באופן יעיל באמצעים פילוסופיים ולוגיים. הפוסיבליאניזם מציב סימן שאלה גם הוא, אך כן מקדם חקירה כזו (או לפחות מציג אותה כלגיטימית).

ביקורות אגנוסטיות לעומת ביקורת מן האתאיזם האגנוסטי

ביקורת אגנוסטית רכה יותר על מושג האתאיזם בכללותו, מגיעה מאלו המגדירים עצמם "אתאיסטים אגנוסטיים", כלומר מי שמבחינה השקפתית אינם מגדירים עצמם כאתאיסטים גרידא אלא משלבים כביכול אגנוסטיות עם אתאיזם ואשר לדעתם, מצד אחד, ככל הנראה אין אלוהות, אך מצד שני, יש לדחות את הטענה המוחלטת כי בוודאי אין אלוהות. עם השקפה זו מזוהים ההוגים ברטראנד ראסל וריצ'רד דוקינס.

אקטיביסט האתאיזם ריצ'רד דוקינס טען כי הוא פונדמנטליסטי בעמדתו האתאיסטית כמעט כמו שכל נוצרי אוונגליסטי פונדמנטליסטי בעמדתו הנוצרית וכי ישנו הבדל בין דוגמטיות שמבוססת על אמונה מסוג דתי לבין אמונה שבסיסה ראיות מדעיות והוא שאדם דתי לא ישנה את דעתו גם אם ייחשף לראיות הסותרות אותה באופן מוחלט, בעוד שהחושב באופן מדעי כן ישנה את דעתו. בהזדמנויות מסוימות הגדיר דוקינס את עצמו כאגנוסטי. בספרו משנת 2006 "The GOD Delusion", הציע דוקינס להתייחס לשאלת קיום האל כאל היפותזה מדעית וטען כי הוא אגנוסטי כלפי אלוהים כמו שהוא אגנוסטי לגבי קיומן של פיות אם כי לא סיפק הגדרה למונח "אלוהים" בפסקה זו ואף התייחס מעט אחרת לקונספט האל הדאיסטי כמה דפים לפניכן ולאחר פרסום הספר.

ביקורת איגנוסטית

חסידי האיגנוסטיות דוגלים באי קוגניטיביות תאולוגית, לפיה דיון על קיום האלוהות או על מהותה הוא בעייתי כיוון שלשיטתם המונח תמיד אינו מוגדר היטב ולא ניתן לתפישה במסגרת הקוגניציה האנושית. חסידי הזרם מבקרים את האתאיסטים (כמו גם את התאיסטים) בדיון על מושג עמום כמו "אלוהות" כאשר אף צד בוויכוח אינו מקדים את טיעוניו בניתוח מושגי ראוי למונח זה ואף לחלק מהמונחים הקשורים בו.

ביקורת דאיסטית

דֶאִיזְם היא גישה הדוגלת בכך שהעולם נוצר כמערכת מכניסטית בכללותה על ידי ישות מטאפיזית, אולם ישות זו איננה מעורבת במציאות היום יומית ואינה אל אישי. בכך יש דמיון רב בין היחס המעשי של הדאיסטים והאתאיסטים לדת והשלכותיה על העולם. בדומה לאתאיזם, גם הדאיזם מתחלק לחלש וחזק (כלומר דוגל בגישה השערתית לעומת גישה אמונית). דאיסטים חזקים מאמינים כי קיימת מציאות מטאפיזית שטבעה אינו ברור ואשר ממנה נבעה המציאות הפיזיקלית המוכרת לפחות במצבה הראשוני וכי אין סיבות טובות להניח כי אותה מציאות מטאפיזית קדמונית היא למעשה אל אישי המתערב תדיר או בכלל במציאותנו. גרסה מתונה יותר של דאיזם היא דאיזם אגנוסטי אשר אינו קובע נחרצות קיום "אלוהות" כזו אלא מציע שאם קיימת אלוהות, סביר שהיא כזו, ומעצם היותה אפאתית לכאורה, אין זה סביר שבני האדם יוכלו להכיר את טבעה והיא לעד תישאר "מסתורין שבבסיס היקום".

לפי חלק מהדאיסטים, השימוש של כלל האתאיסטים במונח "אלוהים" כוללני מדי ואתאיזם אינו בהכרח סותר את הטענה לקיום מציאות ראשונית-נצחית שבראה את היקום אך איננה מתערבת בנעשה בו, לפחות לא באופן המפר את חוקי הפיזיקה והלוגיקה המדויקים ובפרט כאשר התערבות כזו איננה גלויה, ולכן אין טעם לדחות מראש כל רעיון אלוהי, גם כזה שהאתאיסט טרם נחשף אליו.

הגות כללית
אדמונד ברק טען כי "האדם בהרכבו הוא חיה דתית" וכי האתאיזם (כאשר הכוונה לאתאיזם אנטיתאיסטי) הולך נגד האינסטינקט האנושי הזה. לפי דעה, ביקורת זו משתמשת בפנייה אל הטבע. יצוין גם כי אתאיזם אינו בהכרח כולל חוסר דת וייתכנו גם אתאיסטים הנמנים עם דתות שאינן מחייבות אמונה באל אישי או "אלוהות" כל שהיא. טענתו של ברק קיבלה אישוש במחקרי האוניברסליות האנושית, שמצאו שלא קיימת ולו תרבות אנושית אחת שאין בה דת. כמו כן, חוקרים מתחום הפסיכולוגיה החיובית דיווחו על מתאם חיובי בין אמונות רוחניות שונות לבין אושרו של הפרט בתרבות המערב. על פי גישה זו, האתאיזם פסול מפני שהוא מביא סבל לאוחזים בו.

האפולוגט הנוצרי מאט סליק ביקר טענתם של אתאיסטים מסוימים לפיה יש לסווג תינוקות אשר לראשונה חווים תודעה כ"אתאיסטים". לפי סליק, תינוקות אלה שרויים במצב של אגנוסטיות כלפי המציאות אותה הם חווים ואינם בעלי עמדה אתאיסטית מגובשת (כלומר, בעלת הגדרה ואי אילו מאפיינים משניים). סליק מוסיף לטעון כי אין בסיס לטענה שאמונה באלוהים חייבת להיות מודעת וכי אפילו אם בני אדם היו מחווטים (hard wired) או מיועדים להאמין שאין (או שיש) אלוהות, לא היה זה משנה ולו בזעיר אנפין בשאלה אם קיימת אלוהות או לאו.

הפילוסוף משה רט נתן ביקורת על שימושם של אתאיסטים מסוימים בכלי ניתוח המידע תער אוקאם, להצדקת אתאיזם. לפי רט, העקרונות שבבסיס הכלי כגון "אין להרבות ישויות שלא לצורך" או "כל ישות היא בחזקת בלתי קיימת עד שלא יוכח אחרת" אינם מהווים עקרונות לוגיים ואינם ניתנים להנמקה, אלא מבטאים אינטואיציות ושיקולים פרגמטיים בלבד כאשר השאלה מה נחשב “שלא לצורך” היא עניין של נקודת מוצא סובייקטיבית, ושאם הולכים איתה עד הסוף המסקנה המתבקשת היא לא אתאיזם אלא סוליפסיזם. רט הוסיף כי האלגנטיות אליה חותר הכלי, איננה תמיד רלוונטית שכן בפועל לא כל תהליך או מערכת שניתן לייצג בשפה יהיו אלגנטיים. רט גורס את התער ככלי פילוסופי יעיל אך מוגבל, אשר כוחו יפה לתאר רק את מה שבהכרח קיים, להבדיל ממה שלא בהכרח קיים (אבל עשוי להיות קיים); קרי, אם אפשר להסביר תופעה גם ב-4 ישויות אך גם ב-3 ישויות, זה מעיד כי לפחות 3 הישויות הראשונות וודאי הכרחיות, כאשר הרביעית עדיין עשויה להיות קיימת, ויש להותיר אותה לפחות במעמד של ספק, ולא להניח שברירת המחדל היא אי-קיומה רק משום שהיא אינה הכרחית.

ביקורות תאיסטיות אודות מהות האתאיזם

כותבים תאיסטיים מסוימים טענו כי העמדה האתאיסטית (בפרט בצורתה האמונית של אתאיזם חזק) היא פונדמנטליסטית בעצמה, או בבחינת "דת חדשה".

ביקורות תאיסטיות אברהמיות
לאורך רוב ההיסטוריה של הדתות האברהמיות (יהדות, נצרות, ואסלאם) שלילת האלוהים הוגדרה ככפירה ואתאיזם מוצהר גרר רדיפה. רעיונות אתאיסטים נתפשו כבלתי לגיטימיים מיסודם ולכן הסמכויות הדתיות לא הרבו לכתוב עליהם או להתווכח איתם עד עידן הנאורות. אם הייתה ביקורת, סביר שלא כללה את המונח "אתאיזם". הרמב"ם, למשל, הכליל את הטוענים לאי קיום אלוהים כ"מינים", ופסק ש"אין להן חלק לעולם הבא, אלא נכרתין ואובדין, ונידונין על גודל רשעם וחטאתם, לעולם ולעולמי עולמים".

במיעוט מזרמי הנצרות, ברוב זרמי האסלאם וכן ביהדות הקדומה, כפירה באלוהי ישראל בצורה של עבודת אלוהים אחרים הוגדרה כחטא חמור שדינו מוות (כמו למשל בסקילה). במאות ה-16 וה-17 באירופה, המילה 'אתאיסט' עדיין הייתה כינוי גנאי בפולמוסים דתיים, ואף אדם לא כינה כך את עצמו. בעיקר החל מן המאה ה-18, הפכו זרמים מודרניים נפוצים של הדתות האברהמיות (בפרט של היהדות והנצרות ובפרט הרפורמיים) לבעלי גישה מתונה יותר והם מקיימים שיח אקטיבי עם התנועה האתאיסטית, למשל בצורה של דיבייטים.

בספר תהלים מופיע המשפט "לַמְנַצֵּחַ לְדָוִד אָמַר נָבָל בְּלִבּוֹ אֵין אֱלֹהִים" אך פסוק זה אינו נחשב לביקורת שכן המחבר המקראי אינו מסביר מדוע לדעתו אתאיזם קשור בנבלות.

ישעיהו ליבוביץ טען כי פסוק א' בספר בראשית מהווה שלילה של האתאיזם. לפי מיכה גודמן, הרב קוק ראה בתפיסותיה החילוניות (אתאיסטיות) של הציונות חלק באבולוציה הרעיונית של היהדות, כזה שאמור דווקא לחשל את הדת.

המתמטיקאי והפילוסוף בלז פסקל הציג את העמדה האתאיסטית כמאפשרת חשיבה פורייה, אך ככזו שלא מאפשרת ביקורת-עצמית אודותה, באומרו: "האתאיזם מביא עמו חשיבה איתנה, אך עד לנקודה מסוימת". פסקל טען כי ניתן להתייחס לשאלת קיום האלוהים (כפי שהוא מוצג בנצרות) גם כבעיית ניתוח סיכון-תועלת רציונלי. פסקל הציע להעמיד את ההסתברות לקיום האל לעומת התגמול או העונש שיקבל האדם אם ההימור יצליח. פסקל טוען כי גם אם ההסתברות לקיום האל היא נמוכה עדיין כדאי להאמין באל (ולהיות נוצרי), מכיוון שהתגמול או העונש הם לנצח. זאת לעומת העדר תגמול, לטוב ולרע אם אין אלוהים. כלומר, תחת תוחלת אינסופית האמונה באלוהים משתלמת. ההימור של פסקל כפוף לתורת הגמול, ולכן, גם לא-נוצרים (כגון יהודים, מוסלמים, בני דתות אחרות או בעלי השקפות פילוסופיות שונות) שעמדותיהם בנושא התגמול דומות, עשויים לעשות שימוש בגרסה מסוימת של טיעון זה. יש לכך מספר דוגמאות, בסופיזם, באסלאם ועוד. וולטר, שהיה דאיסט, ביקר את הטענה כי ההימור מוכיח קיום אלוהים באומרו "האינטרס להאמין בקיומו של דבר מה אינו מוכיח את קיומו".

ביקורת תאיסטיות אחרות
המלתאיזם הוא גישה פילוסופיות המציעה כי אם ישנה אלוהות שתכננה את היקום וחוקיותו, אלוהות זו היא רעה במובן האנושי של המושג "רוע" והיא בראה את היקום, את המין האנושי ואולי גם צורות חיים אחרות בפלנטות אחרות, לשם שעשוע אכזרי. גישה זו מבקרת האתאיזם בטענה שאין צורך באתאיזם דווקא להסביר את בעיית הרוע (בה מצדדים פילוסופים אתאיסטיים ואחרים) והיא דוגמה נוספת לתרץ את הבעיה מתוך התאיזם עצמו (לצד הסברים תאיסטיים ואחרים המדברים למשל על תורת הגמול).

אין לבלבל גישת המלתאיזם עם גישת ה"אלוהות מועטת יכולות" (impotent god) לפיה ישנה אלוהות שהביאה להיווצרות יקום ראשוני שהתפתח ליקום הנצפה כיום אך מסיבה אחת או יותר איננה יכולה לשלוט על היקום הנוכחי ולמנוע בו סבל.

מדען המוח והפילוסוף סם האריס הציג את שתי הגישות כהסבר חלופי אפשרי אך בלתי סביר לשיטתו כאתאיסט, לסבל הרב בעולם.

ביקורות העוסקות בהשלכות האתאיזם
ביקורות אלה מציגות את העמדה האתאיסטית כלא סבירה מעצם השפעותיה כביכול על הפרט או הקבוצה הנמצאים בה.

אתאיזם וכאוס מוסרי
יש מבקרים אשר זיהו את העמדות האתאיסטיות השונות כמקדמות כאוס או אנרכיה מוסרית ולפיכך מוסריות פחותה מזו של חלק ניכר מהתאיסטים.
 היעדרו של מוסר תקף: לפי טיעון זה, מערכות מוסר אתאיסטיות הן חסרות כל תוקף או לחלופין, בסיס רציונלי. הביולוג ריצ'רד דוקינס ביקר טענה זו באומרו כי קיים מוסר אוניברסלי שמקורו טבעי ואבולוציוני (לדוגמה, כל תרבות אוסרת לגנוב ולרצוח וסביר שמוסכמות אלה הן לפחות במידה חלקית, תוצאה של עיצוב אבולוציוני).
 היעדרו של מוסר אמיתי: לפי טיעון זה, רק קוד מוסרי שמקורו אלוהי אכן תקף או אמיתי ולכן כל מערכת מוסר אתאיסטית איננה בהכרח תקפה או אמיתית, גם אם מקורה אבולוציוני. עמדה דומה הביע הביולוג קנת' מילר, לפיו בסיס אבולוציוני למערכת מוסרית, אינו מוכיח את היותה כטובה או רעה מבחינה מוסרית.
 היעדר עקביות מוסרית: יש הטעונים שללא אמונה באלוהות המשגיחה על המתרחש בעולם וככלל מענישה חוטאים וגומלת למוסריים (או לפחות ללא שקילה רצינית של רעיון קיומה האפשרי), לאתאיסטים אין סיבה או יש פחות סיבות להיות מוסריים, והם ייטו או יעדיפו לפגוע באחרים למען רווחתם האישית (למשל במסגרת תפקיד מקצועי), כאשר אינם חשים שהם עלולים להיתפס ולתת על כך את הדין בחיים אלה או בחיים שלאחר המוות שאת אפשרות קיומם לא ניתן לשלול לחלוטין מסיבות אפיסטמולוגיות.

הוגה הדעות השמרן היהודי דניס פרגר, טוען שרק קיום האלוהים מבטיח קיום של טוב ורע אובייקטיביים שאינם בגדר דעה ושאתאיזם משמע גם רלטיביזם מוסרי. פרגר מבסס את אמירתו על כך שכל פילוסוף אתאיסט שהוא קרא או ערך עמו עימות מודה בכך שאם אין אלוהים, אין מוסר אובייקטיבי. זאת למרות, שבסקר גדול נמצא ש-59.2% מהפילוסופים האתאיסטים תומכים בריאליזם מוסרי, גישה לפיה קיימות אמיתות מוסריות אובייקטיביות.

אחת הביקורות המוקדמות על אתאיזם נוגעת במושג ההחלטה המוסרית. קבלת החלטה מוסרית (או אחרת) יכולה להיות במסגרת אישית (אדם המחליט משהו לגבי עצמו) או במסגרת הסכם בין שני צדדים או יותר והדבר מתבטא למשל בהבטחות, שבועות וחוזים. הפילוסוף ג'ון לוק טען כי ניתוק הקשר בין שלושת המושגים הללו לאלוהים, מבטל את ערכם. מערכת המשפט בארצות הברית, נקטה בעבר בעמדה קרובה ואסרה על אתאיסטים להעיד בבתי משפט, בטענה ש"אין לאתאיסט שום סיבה להגיד את האמת". דעה זו של מערכת המשפט האמריקנית הקדומה נחשבת לאנכרוניסטית ועל פי רוב גם לאתאופובית.

אתאיזם ופוליטיקה
לאורך העת החדשה עלתה ביקורת כנגד משטרים אתאיסטים מוצהרים (אתאיזם מדיני) ומשטרים אשר צמרת השלטון בהם הייתה ברובה אתאיסטית או אנטי דתית, כי משטרים אלה מעטי רסן, יחסית למשטרים אחרים, ביצירת מלחמה ורצח עם, מהיותם חסרי מוסריות דתית אשר נוטה לקדש יותר כביכול, חיי אדם.

טענות אלה הועלו בעיקר בהקשר הממשל בברית המועצות, וסין הקומוניסטית. בין הפרסומים הביקורתיים בתחום זה, בולטת עבודתו של היסטוריון ברית המועצות אלכסנדר סולז'ניצין.

מנגד, עלתה ביקורת על דתות תאיסטיות מסוימות, או לפחות על זרמים מסוימים שלהן, אשר נוטים להמעיט בחיי אדם (ראו למשל: ארבע מיתות בית דין, קורבן אדם, מסעות הצלב, וטרור אסלאמי).

ביקורות העוסקות באטיולוגיה לאתאיזם
המונח אטיולוגיה מתאר את התהליך ממצב אחד למצב אחר. בהקשר זה, מה גרם לאדם לאמץ עמדה אתאיסטית ובהתאם לכך גם להכריז על עצמו אתאיסט. לפי חלק מהביקורות, לא תמיד התהליך הזה כרוך בלוגיקה פרטית וייתכנו לו גם גורמים נוספים, כגון גורמים רגשיים, חברתיים וחינוכיים, שהם לעיתים בלעדיים.

ביקורות מן הפסיכולוגיה
בספרו "Faith of the fatherless", הציע הפסיכולוג הנוצרי פול ויץ , בחינה פסיכואנליטית לאטיולוגיה לאתאיזם המוצהר של מספר הוגים אתאיסטים. לפי ויץ, מלבד נקיטת עמדה אתאיסטית מוצהרת בהיעזר בלוגיקה פרטית, גורם אפשרי נוסף לאמצה הוא קשר גרוע עם האב, שאתאיסטים מסוימים מזהים באופן לא מודע, עם אלוהים המקראי הנחשב ל"אבהי", וזאת משום הסלידה החזקה מדמויות אב שהאדם פיתח בעקבות יחסיו עם אביו האנושי לאורך חייו. הספר מזכיר 20 הוגים, חלקם אתאיסטים מוצהרים וחלקם אגנוסטים או דאיסטים שהוכללו כאתאיסטים על ידי וייץ, אשר דיווחו על קשרים גרועים עם אביהם, דוגמת זיגמונד פרויד או לודוויג פוירבאך. בהמשך הספר הציע ויץ כי מנגנון דומה עשוי להסביר מדוע הוגות רבות מן הפמיניזם הרדיקלי מזדהות, או לפחות מזוהות על ידי אחרים כ"אתאיסטיות"; לפי ויץ, סביר כי פמיניסטיות אלה מזהות את קונספט האל המקראי כמסמן עיקרי לגבריות, ומכאן כאבן יסוד של מה שחלקן מגדירות כהגמוניה גברית, או תרבות דיכוי פטריארכלית ועל כן דוחות קונספט זה, דרך מושג האתאיזם. מנגד, ישנן פמיניסטיות שמלבד שאינן אתאיסטיות, מזוהות עם השקפות חילוניות אחרות או פמיניסטיות דתיות הפועלות לרפורמיזם דתי או כמנהיגות של תנועות רוחניות שונות שאינן אתאיסטיות.

ביקורות תרבותיות, חברתיות וחינוכיות

ויליאם ג'יי מארי, בנה של מדלין מארי אוהייר, אקטיביסטית אתאיזם ומייסדת ארגון אתאיסטים אמריקנים, מספר כי חונך על ידי אימו לאתאיזם באופן נלהב. בהיותו נער פעלה אימו רבות לביטול תפילות המוניות של ילדים בבתי ספר והוא רואיין לתקשורת כנער, אז תמך במוצהר בפעולות אימו. עם זאת, עם השנים, לדבריו, החל למאוס במה שהגדיר כ"סגנון החיים האתאיסטי" אותו תיאר כ"הרסני" וכמקדם אנוכיות וחומרניות. תקופה לאחר מכן, בגיל 34, התנצר אוהייר, מה שגרם לקרע בינו לבין אימו ובידולו מן המשפחה. אוהייר פרסם את קורותיו בספרו "My life without god" (My life without god).

הפיזיקאי אלברט איינשטיין סלד מהניסיונות לשייכו למחנה מסוים בנושאים שבאמונה, תאיסטי, או אתאיסטי: "לדעתי הרעיון של אלוהים אישי הוא ילדותי. יכולים לכנותי אגנוסטיקן, אך אינני שותף לרוח הלוחמת של האתאיסטים, שהתלהבותם נובעת בעיקר מהפעולה הכואבת של שחרור כבלי ההטפה הדתית שקיבלו בנעוריהם", וכן תקף: "יש עדיין אנשים שאומרים שאין אלוהים, אך מה שבאמת מכעיס אותי הוא שאותם אנשים מצטטים אותי על מנת לתמוך בעמדתם", אך גם לא חסך שבטו מאלו המאמינים שניסו לגייס את דבריו למטרותיהם: "מה שקראת על אמונתי הדתית היה, כמובן, שקר – שקר שחוזרים עליו באופן שיטתי. אינני מאמין בהשגחה פרטית ומעולם לא הכחשתי זאת אלא הבעתי זאת בבהירות. אם יש בי משהו שניתן לכנותו דתי, זוהי הערצה בלתי מוגבלת למבנה העולם ככל שהמדע שלנו יכול לגלותו."

ביקורות אחרות

ביקורת אלה עוסקות בעיקר בפנייה למדע להצדקת אתאיזם, או בפעילותם האקטיביסטית של גופים ויחידים אתאיסטים.

הפיזיקאי ניל דה-גראס טייסון מגדיר עצמו כאגנוסטיקן ומתעקש שלא ישייכו אותו לקהילה האתאיסטית, אשר לטענתו פעילים שונים בה הרבו לטעון שהוא חלק ממנה. הוא מסביר שמוזר שהמושג "אתאיסט" בכלל קיים בהתחשב בכך שהדבר המשותף היחיד בין אתאיסטים הוא חוסר האמונה באלוהים. לדבריו:

פנייה למדע להצדקת אתאיזם
הביולוג ג'ורג' ואלד טען בשנת 1958 כי ישנן שתי דרכים אפשריות להיווצרות החיים, היווצרות תא חי מחומר דומם ללא התערבות אדם (אביוגנזה ספונטנית) או היווצרות חיים ישירות על ידי אלוהים. לטענתו, מצד אחד היווצרות תא מחומר דומם הופרכה אמפירית באופן מוחלט ומצד שני, הוא עצמו אינו רוצה להאמין באלוהים ולכן לטענתו, הוא בוחר להאמין באי קיום אלוהים, מה שהוא עצמו מגדיר כבלתי אפשרי.

כיום ישנם אתאיסטים הטוענים כי אביוגנזה (כולל אביוגנזה בה נוצרו צורות חיים הפשוטות יותר מתא חי) מפריכה קיום אלוהות, אך ישנם מבקרים לטענה זו (תאיסטים ונונתאיסטים כאחת) אשר מבחינתם אין בהכרח סתירה בין אביוגנזה לקיום אלוהות, בפרט כשמדובר באלוהות אפאתית כמו אלוהות דאיסטית. בהקשר דומה, ראו גם אבולוציה תאיסטית.

לפי הפיזיקאי והרב מיכאל אברהם, ללא אמונה באל שיצר את המציאות הפיזיקלית באופן רציונלי, אין כל תוקף למושג הרציונליות. בספרו אלוהים משחק בקוביות טען אברהם כי הסינתזה האבולוציונית המודרנית (כולל אביוגנזה, אותה הוא מכליל בסינתזה זו), אשר נדחית על ידי תאיסטים רבים, אינה סותרת בפועל את האמונה באל בורא, וגם לא פוגעת בראיות לקיומו.

ביקורת על האתאיזם החדש
אקטיביסטים אתאיסטים מתנועת האתאיזם החדש דוגמת פיטר אטקינס הואשמו בהכללת הציבור הדתי כאנטי מדעי וכפונדמנטליסטי וכן בשימוש בטכניקה הרטורית של "קטילה" (הגחכה) של טענות דתיות להבדיל מהדגשת חשיבה ביקורתית על הדת המסורתית, כפי הרווח בתנועה הסקפטיציסטית. בפועל ישנם מדענים דתיים וכן דתיים אגנוסטיים (ראו תאיזם אגנוסטי וכן רפורמיזם דתי המהווה אנטיתזה לפונדמנטליזם). ביקורת על תנועת האתאיזם החדש עלתה גם מן הביולוג והפילוסוף מסימו פיגליוצ'י לפיו רבים מן האקטיביסטים בתנועה זו מעלים טענות פילוסופיות רעועות ושגויות, לכאורה מבלי שקראו אפילו מאמר מקצועי אחד בתחום זה. לפי הפילוסוף והרב הבריטי יונתן זקס, האתאיזם החדש מבקר את הדת מבלי להתעמק ברעיונותיה ומסית נגדה. הרב זקס טען:

המתמטיקאי הנוצרי ג'ון לנוקס טען כי דווקא אמונתם הנוצרית של אבות המדע (דוגמת ניוטון), הביאם לעשות מדע בלהט. לנוקס הוסיף כי אמונתו הנוצרית איננה עוצרת אותו מלעשות מדע אלא דווקא דוחפת אותו להמשיך ולגלות את חוקיות היקום אשר לטענתו כתובה בשפת המתמטיקה. הפיזיקאי הדאיסט פאול דייוויס (Paul Davies) טען דברים דומים באומרו כי התפיסה של "חוק פיזיקלי" היא תפיסה "תאולוגית בבסיסה". דייוויס הציע כי ניוטון קיבל את תפיסתו כי היקום מושלם ומתוקנן דווקא מהדוקטרינה הנוצרית לפיה אלוהים ברא את היקום וחוקיותו בצורה רציונלית.

ביקורת ניתנה גם מן הביופיזיקאי הבריטי והכומר הנוצרי אנגליקני אליסטר מקגרת' (Alister McGrath), אותה פרסם בספרו "דילוזיית דוקינס" המביא תגובה בין היתר לטענותיו של דוקינס בספר "יש אלוהים?" ומציג אותן כחלשות מבחינה תאולוגית ואת טענותיו על הדת ועל השפעותיה השונות על האדם כמכלילניות או מוגזמות.

סיינטיזם
המונח סיינטיזם מתאר מצב בו נעשה ניסיון ליישם את עקרונות השיטה המדעית לחקר טענות פילוסופיות שאינן ניתנות לבחינה מדעית, או להתעלם מהן כיוון שאינן בנות-בחינה בשיטה הזו.

הכותב הדאיסט פיטר מרפי טוען כי אימוץ השקפה אתאיסטית דוגמטית נובע מהבנה לקויה של השיטה המדעית כך שהפרט בוחן את הטיעונים לקיום אלוהות בקריטריונים מדעיים, במקום פילוסופיים.

המתמטיקאי הנוצרי ג'ון לנוקס מבקר פילוסופים אתאיסטים המשיבים בסיינטיזם לטענות פילוסופיות ולוגיות לקיום אלוהות, בטענה כי פעולתם זו מקדמת בורות וחוטאת למיזם המדעי עצמו.

ביקורת עלתה כלפי אתאיסטים מסוימים על סטנדרט כפול כביכול בהתמודדות עם השאלה מדוע בכלל קיימת מציאות, כאשר מצד אחד אלה טוענים לחוסר ידיעה ומצד שני, טוענים שההסבר חייב להיות פיזיקלי ואבולוציוני.

ביקורת פנים אתאיסטית

קיימת ביקורת מצד יחידים וקבוצות באתאיזם על שימושים שונים של יחידים וקבוצות אחרים במונח "אתאיזם" וכן ביקורת של יחידים וקבוצות כאלה על התנהלות התנועה בכללותה.

האתאיסטים האגנוסטים על האתאיסטים הגנוסטים

בשנות האלפיים, רוב האתאיסטים משתייכים לזרם פנים-אתאיסטי, המשלב כביכול אתאיזם עם אגנוסטיות ונקרא אתאיזם אגנוסטי. זרם זה מבקר זרם אחר של האתאיזם - אתאיזם חזק לפיו אין טעם באגנוסטיות ויש להאמין כי ישויות אלוהיות אינן קיימות. האתאיסטים האגנוסטים טוענים בדרך כלל כי האתאיזם החזק משולל בסיס אפיסטמולוגי ולכן יש לדחותו ולהעדיף את האתאיזם האגנוסטי שאינו דוגמטי.

הגדרת האתאיזם
המדען והפילוסוף קרל סייגן אשר הוחשב לא אחת כאתאיסט, ביקר את האתאיזם תוך שהוא מגדיר אותו כשונה מאגנוסטיות באופן בלתי מתפשר. לטענתו "אתאיסט צריך לדעת הרבה יותר ממה שאני יודע. אתאיסט הוא אדם שיודע שאלוהים לא קיים. בהגדרות מסוימות אתאיזם הוא נורא טיפשי". בתשובה לשאלה על דעותיו התאולוגיות ענה "אני אגנוסטי". דעותיו פורשו לעיתים כצורה של פאנתאיזם, והן הושוו לדעותיהם של איינשטיין ושל שפינוזה. מסיבות אלה ואחרות יש המחשיבים אותו לאתאיסט ויש שלא, בהתאם להגדרות שבהן נעשה שימוש.

ביקורת על האנטי תאיזם

הסופר האתאיסט אלן דה בוטון מגנה את האתאיזם האנטיתאיסטי ומציגו כמונע מהאדם לגדול מבחינה מוסרית, אתית, חברתית, או "רוחנית". הוא גורס כי הגישה האנטיתאיסטית אשר לטענתו רווחת באתאיזם, מונעת מהאתאיסט לברור באופן רציונלי את הטוב והמועיל בדתות מסוימות. בוטון מדגיש את הצורך באיכויות טרנסצנדנטליות, בריטואל, וב"חיבור אנושי", הקשורים לרוב בדתות, וקורא לאתאיסט המודרני לא לזלזל בערכים אלה ואף לברור ולאמץ אותם. בוטון מכנה השקפתו "אתאיזם 2.0".

סוגיות נוספות
חברי תנועת האתאיסטים בעד חיים (Pro life atheists) המתנגדים להפלות, טענו לא אחת לחוסר פתיחות עבור רעיונותיהם בתנועה האתאיסטית הכללית.

ראו גם
 אגנוסטיות
 רוחניות
 נשמה
 פילוסופיה של הנפש
 ביקורת הדת

לקריאה נוספת 
נכון לשנת 2017 ספרות עברית העוסקת בביקורת האתאיזם היא מעטה ביותר וכתובה בעיקר מנקודת מבט דתית תאיסטית, להבדיל מנקודת מבט פילוסופית נונתאיסטית או תאיסטית אחרת. הספרות הביקורתית הפילוסופית הנונתאיסטית או האחרת זמינה בעיקר באנגלית. נפוצים גם בשפות סלאביות ובאנגלית, כתביהם של סופרים יוצאי הגוש הקומוניסטי, המבקרים במידה רבה את האתאיזם המדיני בו נקטו המשטר הסוציאליסטי בברית המועצות ומדינות שהלכו בעקבותיו.

ספרות עברית
 מיכאל אברהם, אלוהים משחק בקוביות, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
 יובל שטייניץ, טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה, הוצאת זמורה-ביתן, 1998.
 בנימין פיין, דלות הכפירה, הוצאת מוסד הרב קוק, 2011.
 משה רט, פשוט להאמין, הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
יקיר שושני, בקשר לאלוהים, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, 2011.
ריצ'רד טיילור, מטאפיזיקה, הוצאת אדם, 1983.

ספרות אנגלית

ספרות ביקורתית אודות מהות האתאיזם

 Carl Sagan (writer) & Ann Druyan (editor), The Varieties of Scientific Experience: A Personal View of the Search for God, 1985 Gifford lectures, Penguin Press HC, November 2006, 
 Anthony Flew, with Roy Abraham Varghese, There is a God: How the World's Most Notorious Atheist Changed His Mind (2007) ()

ספרות ביקורתית אודות השלכות האתאיזם

 Robert Anton Wilson, The New Inquisition: Irrational Rationalism and the Citadel of Science. 1994. 256 pages.

ספרות ביקורתית אודות האטיולוגיה לאתאיזם

 
 R. C. Sproul, If there is a God, why are there atheists?: A surprising look at the psychology of atheism, Bethany Fellowship 1978 ()
 Vitz, Paul C. (2000). Faith of the fatherless : the psychology of atheism. Dallas: Spence Pub. Co. .

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

ביאורים

מקורות

ביקורת
פילוסופיה
תאולוגיה
חילוניות