יהדות סודאן

יהדות סודאן נוסדה בסוף המאה ה-19, והייתה מרוכזת ברובה בבירה ח'רטום. בשיאה מנתה כאלף איש. באמצע המאה ה-20 הקהילה כללה כ-350 יהודים, בעיקר ממוצא ספרדי שבנו בה בית כנסת ובית ספר יהודי. בין השנים 1948 ו-1956, חלק מחברי הקהילה עזבו את סודאן. הקהילה חדלה להתקיים סופית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.

תולדות הקהילה
היהודים הראשונים שהתיישבו בסודאן הגיעו אליה ממצרים במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר מצרים שלטה בה בחסות עות'מאנית. המשפחות הראשונות התיישבו בערים אומדורמאן וח'רטום, השוכנות במקום המפגש של הנילוס הכחול והנילוס הלבן, מקום מפגש הידוע בכינוי "הנשיקה הגדולה ביותר בעולם". שתי הערים ישבו על דרך שיירות קדומה אשר שימשה למסחר, וכמו סוחרים רבים, גם המשפחות היהודיות מצאו בהן פוטנציאל עסקי וכן חופש פולחן דתי.

ב-1881, פרץ בסודאן מרד עממי נגד השלטון, ומנהיג המרד, מוחמד אחמד אבן עבדאללה, הכריז על עצמו כ"מַהְדִי", וראה בשלטון העת'מאני־מצרי כופר שהתרחק ממצוות האסלאם. בסדרה של קרבות גבר צבאו על החיל המצרי וכבש שטחים נרחבים מחבל ארץ זה. ב-1885, הביס צבאו גם את כוחות הצבא הבריטי וכבש את ח'רטום. ראשו של המושל הבריטי צ'ארלס גורדון נערף והובא לידי המהדי, ובכך ביסס המהדי את אזור שליטתו, למעשה על רוב שטחי סודאן, כמדינה עצמאית. הוא נפטר מספר חודשים לאחר מכן, ואולם יורשו הח'ליפה עבדאללה א־תַעַאיֻשִי, המשיך בדרכו. סך הכל התקיימה המהדיה רק 13 שנה, שבסופן, ב-1898, גברו כוחות הצבא הבריטי על צבאו של הח'ליפה וכוננו בסודאן שלטון אנגלו־מצרי. אלא ששמונה המשפחות היהודיות שחיו בסודאן באותה עת, בדומה ליתר הלא־מוסלמים, נאלצו להתאסלם בתקופת המהדיה, והגברים, ראשי המשפחות, נאלצו לשאת נשים שניות, מקומיות ומוסלמיות. נציג היהודים האנוסים בחצרו של הח'ליפה, בסיוני (במקור "בן ציון קושטי"), נהג להניח תפילין בכל בוקר ולהתפלל שחרית, גם לפני שיצא לתפילת יום השישי במסגד. עם כינון השלטון האנגלו־מצרי יכלו האנוסים לחזור בגלוי ליהדותם. אשתו הסודאנית־קופטית של בסיוני וארבעת ילדיהם גוירו ב-1908 על ידי הרב הראשי של אלכסנדריה.

בראשית המאה ה-20, ובמיוחד בשנות ה-20 של אותה מאה, גבר זרם המהגרים היהודים לסודאן, מרביתם ממצרים. הקהילה היהודית המצרית הייתה מורכבת גם מיהודים מכל קצוות העולם, וכך גם הפכה הקהילה היהודית-סודאנית למגוון של עדות. רוב יהודי סודאן ישבו בשתי הערים הגדולות והסמוכות זו לזו, אומדורמאן וח'רטום, וכן בואד מדני. מיעוטם ישבו בפורט סודאן שלחופי ים סוף, ומשפחות ספורות חיו באזורים מרוחקים יותר. בשל מיעוטם היחסי הם קיימו יחסים הדוקים עם הקהילה היהודית בקהיר ובאלכסנדריה, באו איתן בקשרי חיתון והיו נתונים לסמכותם של הרבנים במצרים. באין רב מקומי הובא מארץ ישראל הרב שלמה מלכה, שכיהן כרב הראשי של הקהילה בין השנים 1906-1949. על אף מוצאן השונה של המשפחות, וככל הנראה בשל מיעוטם, היהודים בסודאן התפללו באותו בית כנסת ומרביתם גם סיגלו אורח חיים אירופי ומודרני, כמו רבים מבין הזרים ובני המיעוטים באותה העת.

מלחמת העולם השנייה ועליית כוחו של הרעיון הלאומי, ציוני וערבי כאחד, העלו בסודאן קולות נגד היהודים. נקודת רתיחה נוספת הייתה ב-1956 עם מבצע קדש, קבלת העצמאות של סודאן והצטרפותה לליגה הערבית. מרבית היהודים עזבו את סודאן עד שנת 1967, והמעטים שנותרו עזבו עד 1970, ובכך נעלמה לחלוטין הקהילה היהודית מסודאן. רבים עזבו לארצות הברית, לאירופה וכן לניגריה, וככל הנראה כמחצית מהם היגרו לישראל.

בנובמבר 2019 קרא השר הסודני לענייני דתות, נאסר א-דין מופרח, ליהודי סודאן לשוב אליה ולסייע בבנייתה מחדש אחרי הפלת הרודן עומר אל-בשיר.

ראו גם
הרב שלמה מלכה, רבה הראשי של קהילת יהדות סודאן

לקריאה נוספת
נחם אילן, פנקס הקהילה של יהודי סודאן, הוצאת יד בן צבי, 2007.
 Eli S. Malka, Jacob’s Children in the Land of the Mahdi: Jews of the Sudan (Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 1997).

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

סודאן
יהדות מצרים
סודאן
סודאן: קבוצות אתניות