גונונג פדאנג

גונונג פדאנג (באינדונזית: Gunung Padang) הוא אתר מגליתי פרהיסטורי, שנמצא באי ג'אווה באינדונזיה, 120 ק"מ מג'קרטה הבירה. זהו האתר הגדול מסוגו בדרום מזרח אסיה, המשתרע על שטח של כ־3 קמ"ר. האתר מוכר לתושבים המקומיים כמקום קדוש, ולטענתם שימש כאתר למדיטציה מאז ומעולם ולשם כך הוא משמש גם כיום. השם גונונג פדאנג פירושו בסונדנזית, שפת המקום, "הר האור" או "הר ההארה". האתר טרם נחשף ולא נחקר כראוי והדעות לגביו חלוקות הן בקשר לזמן בו הוקם והן לגבי תפקידו.

האתר נחשב לאתר מורשת תרבות, משמש כאטרקציה תיירותית ומקור הכנסה לתושבי המקום. בגלל ריבוי המבקרים הרשויות חוששות לפגיעה באתר ומנסים להגביל את מספרם. כמו כן, יש בכוונתם להקים מוזיאון במקום שיאזן בין הגנה על אתר, יקדם מחקר ארכאולוגי וישמור על היתרונות הכלכליים עבור המקומיים.

מיקום 
האתר ממוקם בגובה 885 מטר מעל פני הים, בסמוך לכפר קריאמוקטי (Karyamukti) במרחק של 50 ק"מ דרומית מערבית מעיר המחוז סיאנג'ור (Cianjur), כשהוא פונה לעבר הר הגעש גדה (Gede) המתנשא מעל צפונית מערבית לאתר.

תיאור כללי
גונונג פדאנג הוא תל דמוי פירמידה מדורגת ומוארכת, שמשתרע על שטח של 3,094 מ"ר ומתנשא לגובה של 100 מ' ובתוכו מבנה. התושבים המקומיים מספרים שהמבנה הוקם על ידי המלך סיליוואני (Siliwangi) שניסה לבנות ארמון בלילה אחד. בראש הפירמידה חמש טרסות, נתמכות בקירות אבן, וניתן להגיע אליהן ב-400 מדרגות אבן. פרט לטרסה העליונה שאר הטרסות קבורות מתחת לפני האדמה והצמחייה ובשטח פזורים לוחות אבן מלבניים מסיביים עשויים אבן אנדזיט (סוג של בזלת), חלקם סדורים במלבנים גדולים או כריצוף של מבנה שקרס.

תולדות חקר האתר 
האתר הוזכר לראשונה בשנת 1891 בדוח של הגאולוג ההולנדי רוז׳ה ורביק (אנ'), שתיאר את המקום. בשנת 1914, הארכאולוג ההולנדי נ. י. קרום (N. J. Krom) דווח על הר שבראשו מבנה מלפני 2,500 שנים וטען כי העמודים בגונונג פדאנג דומים לממצאים שנמצאו במקדשים הינדיים אחרים בארכיפלג וכי האתר הוא ככל הנראה אתר קבורה.

בשנת 1979, צוותים מהמנהלה להגנה וניהול המורשת ומהמרכז הלאומי לארכאולוגיה, החלו לחקור את האתר והתמקדו במיפוי ותיעוד המאפיינים האדריכליים, והבנת ההקשר והתפקוד של האתר. ב-1981 התגלתה הטרסה החמישית. מחקרים פטרוגרפיים של מפרקי העמודים שבוצעו על ידי המרכז הארכאולוגי של מערב ג'אווה בשנות ה-90 גילו שעמודי האבן היו ככל הנראה מקומיים ונחצבו ממחצבה געשית מצפון לגונונג פדאנג. חפירות נוספות, שנערכו בשנת 2002 כדי לבחון את התיאוריה של קרום לגבי תפקודו של האתר כאתר קבורה, לא הניבו ראיות התומכות בטענה. במקום זאת, החוקרים טענו כי גונונג פדאנג הוא צורה מוקדמת של פירמידה מדורגת, סגנון אדריכלי הדומה לפירמידת מדרגה שהייתה אופיינית לכמה אתרים שנמצאו במערב ג'אווה.

למרת שגונונג פאדנג הוכר כאתר מורשת לאומי בשנת 1998 על ידי משרד החינוך והתרבות האינדונזי, האתר זכה לתשומת לב לאומית נרחבת רק בשנת 2011. צוות מיוחד של הנשיא סוסיליו באמבאנג יודהויונו למקרי אסון וסיוע חברתי, התבקש לבצע חפירות באתר. הצוות, שהורכב מגאולוגים מהמכון האינדונזי למדע, ארכאולוגים מאוניברסיטת אינדונזיה, כמו גם אנשים אחרים, כולל קציני צבא, העלו את הטענה השנויה במחלוקת כי גונונג פאדנג הוא למעשה, פירמידה מסיבית שיכולה להיות בת עד 28,000 שנים.

הארכאולוג הראשי של הצוות המשולב היה ד"ר דני הילמן נטאווידג'ג'ה (Dr. Danny Hilman Natawidjaja), מהמרכז למחקר גאולוגי, טוען כי, בדיקות תיארוך של דגמי קרקע שנחצבו ממעמקי התל, באמצעות פחמן 14, מראות שהאתר הוא מלפני 9,000 שנים וחלקו ייתכן גם לפני 24,000 שנים. הסקר מצביע על כך שהאתר נבנה בארבע תקופות שונות שהאחרונה מהן הייתה לפני 5,200 שנים. כמו כן, באמצעי הדמיה גאולוגיים שונים, נמצאה מערכת חללים שטרם נחשפה של אולמות, שערים, מדרגות ומסדרונות מעשה ידי אדם המעידה על ציוויליזציה מתקדמת ואינטליגנטית מאד.

המחקר של הצוות המיוחד של הנשיא זכה להתנגדות נחרצת מצד ארכאולוגים ממגזרים רבים, כולל האקדמיה וכמה מוסדות מדינה. הביקורות נמתחו בעיקר על רקע מתודולוגי, בטענה כי החקירה חסרה שיטות ארכאולוגיות סטנדרטיות. זה כולל: 1) חוסר תיעוד בעת הסרת מפרקי עמודים מההקשר הארכאולוגי שלו. 2) חוסר תשומת לב לסטרטיגרפיה, 3) הרס אתרים ו-4) התקציב המוגזם שקיבל הצוות בהשוואה לחוסר מימון מוסדות מדינה אחרים.

בשנת 2013 ניסה הצוות המשולב לגייס 500 מתנדבים להשתתף בחפירה המונית, שנקראה, באופן מופגן, "מבצע לכבוד האדום והלבן" (צבעי הדגל האינדונזי). הניסיון, זכה למחאה קשה על ידי חברים שונים בקהילה הארכאולוגית. כדי להתמודד עם הביקורת, הם ניסו לשלב את חברי הקהילה הארכאולוגית במחקר, ובמקביל מיתנו את טענותיהם לגבי גונונג פאדנג. בסופו של דבר, המחקר הופסק ב-2014, בעקבות חילופי שלטון.

המחלוקת סביב האתר 
יש חוקרים שסבורים שהאתר שימש לפולחן אנימיזתי, שהיה נהוג בקהילות מגליתיות וכמקום מפגש של מנהיגים לדיונים חשובים. סוטיקנו ברונטו (Sutikno Bronto), חוקר הרי געש, טוען שהחלל שנגלה בתוך התל הוא לוע של הר געש קדום.

באוקטובר 2014 פנו 34 ארכאולוגים וגאולוגים אינדונזיים לנשיא יודהויונו בעצומה בה הביעו התנגדות קשה לשיטות העבודה של הצוות המיוחד שיש בהן כדי לסכן את האתר החשוב ביותר באינדונזיה ואפילו בכל דרום מזרח אסיה. ואכן הסקר בסופו של עניין הופסק בסוף 2014 ממספר סיבות אך גם בעקבות הביקורת הקשה על שיטות העבודה במקום. הקשיים בחקירת המקום כרוכים בעניינים פוליטיים, דתיים, תקציביים וגאווה לאומית. האתר נקלע למחלוקת פוליטית לגבי הנרטיב הלאומי של אינדונזיה, מדינה המורכבת משבטים רבים, הדוברים שפות רבות ומתקשה לעצב נרטיב לאומי משותף.

רוב הממסד האקדמי לא מקבל את הדעה שהאתר הוא כה עתיק בטענה שלקדמונים לא היה את הידע ההנדסי והכלים המתאימים לבנות מבנים כה מורכבים ואורח החיים של ציידים ולקטים לא פיתח עדין מסורת של פולחן ואתרי קבורה. ביקורת נוספת הוטחה כלפי התאוריה של ד"ר הילמן מצוות מחקר אחר, שמצא במערה סמוכה כלים עשויים מעצמות בני 9,500 שנים. לטענתם אם זו הייתה היכולת הטכנולוגית של בני האדם לפני 9,500 שנים, לא סביר שהייתה ציוויליזציה מתקדמת יותר לפני 20,000 שנים שבנתה אתר כה מתקדם.

ד"ר נטאווידג'ג'ה דבק בעמדתו ובמאמרו משנת 2018 הוא טוען כי "מחקרינו מוכיחים שהמבנה אינו מכסה רק את החלק העליון אלא גם עוטף את המדרונות המשתרעים על שטח של כ־150 דונם לפחות. סקרים גיאופיזיים מקיפים המשלבים מכ"ם חודר קרקע (GPR) ושיטות התנגדות רב-ערוצית, טומוגרפיה סיסמית המתוגברת על ידי נתוני קידוחי עומק וחפירות ארכאולוגיות, מראים עוד כי המבנים אינם רק על פני השטח אלא טמונים בעומק רב יותר. המבנים לא נבנו באותה תקופה אלא מורכבים מכמה שכבות מתקופות עוקבות. השכבה העליונה על פני השטח מורכבת מערימות אופקיות של סלעי עמודים בזלתיים היוצרים טרסות בעלות מדרגות ומעוטרות בסידורים אקזוטיים של עמודי סלע היוצרים קירות, שבילים וחללים. השכבה השנייה, שבעבר נחשבה בטעות כמבנה סלע טבעי, קבורה מטר עד שלושה מתחת לפני הקרקע, היא מילוי בעובי של כמה מטרים המורכב מעמודי סלע דומים המסודרים במערך צפוף. השכבה השלישית היא גם סידור מלאכותי של שברי סלע מסוגים שונים המשתרעים עד לעומק של כ־15 מטר. השכבה השלישית יושבת על לשון לבה בזלתית שבורה ומסיבית. הסקר חושף גם עדויות לחללים תת-קרקעיים גדולים או תאים. תוצאות תיארוכים ראשוניים של פחמן 14 מצביעות על כך שהשכבה הראשונה נבנתה סביב 3,000 - 3,500 שנים לפני זמננו. השכבה השנייה נבנתה בסביבות כ־7,500 – 8,300 שנים לפני זמננו. השכבה השלישית נבנתה לפני כ־9,500 לפני זמננו, וייתכן אף קודם לכן - 28,000 לפני זמננו".

על כן, אם אכן ממצאי הסקר של ד"ר נטאווידג'ג'ה נכונים, הרי זה המבנה הקדום ביותר מעשה ידי אדם שנגלה לנו, שנבנה בשיאו של עידן הקרח האחרון, תקופה בה הארכיפלג האינדונזי היה מחובר ליבשת אסיה אזור שנקרא סונדאלנד בפי הגאולוגים וכך משנה את פני ההיסטוריה הידועה על ראשית הציוויליזציה באזור הסהר הפורה באלף ה-4 לפנה"ס. ממצא זה אף קודם לגילויים המרעישים בגבּקליטפּה (Göbeklitepe) האתר הארכאולוגי הפרהיסטורי שהוא בן כ-11,500 שנים, (נמצא בדרום מזרח טורקיה ושימש כמקום מפגש ופולחן בראשית התקופה הנאוליתית טרום חקלאית, כשבני האדם היו עדין נוודים ולקטים) ובכך מעלה את האפשרות שהיו ציוויליזציות קדומות שלא ידועות לנו, שנכחדו לחלוטין עם הידע שלהן ועליהן.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אסיה: אתרים ארכאולוגיים
אינדונזיה: תרבות
ג'אווה