חגורת החלודה

חגורת החלודה (באנגלית: The Rust Belt; על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית: רצועת החלודה) היא הגדרה כלכלית-חברתית לא רשמית לאזור שהיה מרכז התעשייה הכבדה של ארצות הברית, וכולל את מדינות המערב התיכון השוכנות לחופי הימות הגדולות, וצפון-מזרח ארצות הברית: ניו יורק, פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי וויסקונסין, ויש הכוללים בו גם את מיזורי. ההגדרה מתייחסת לתהליכי אי-תיעוש  ודעיכה שהתחילו במחצית השנייה של המאה ה-20, בעקבות הידלדלות תעשיות הפלדה, הפחם, הברזל והרכב; אבטלה גואה; הגירה שלילית ובליה עירונית. בין הסיבות לתהליכים אלה מונים את הגלובליזציה, ליברליזציה כלכלית וחשיפת משק התעשייה לתחרות, רכישת מפעלים אמריקאיים על ידי חברות זרות, מיקור חוץ של משרות בתעשייה והוצאת מקומות עבודה אל מחוץ לארצות הברית, אוטומציה שהביאה לצמצום מספר המועסקים בתעשיות הפחם והפלדה, דרישות מחמירות למיומנויות מקצועיות ועלויות שכר גבוהות, וכן שינויים במקורות האנרגיה, עם צמצום השימוש בפחם, ומעבר לנפט וגז.

בעקבות שגשוג התעשייה הכבדה, משלהי המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 הוכר האזור כ"חגורת הפלדה" (Steel Belt), כינוי שהבדיל אותו ממדינות המערב התיכון הנכללות בחגורת התירס (Corn Belt), ומהמישורים הגדולים, המכונים "סלסלת הלחם של צפון אמריקה" (). כן נודע האזור בכינויים "המרכז התעשייתי" (Industrial Heartland), "חגורת החרושת" (Factory Belt) ו"חגורת הייצור" (Manufacturing Belt).

מקור המושג
מטבע הלשון "חגורת החלודה" מיוחסת במידה רבה לוולטר מונדייל, אשר במהלך מסע הבחירות לנשיאות בשנת 1984 נאם באוזני פועלי פלדה בקליבלנד, ותקף את החלטת הנשיא רונלד רייגן לבטל את הגבלת מכסות יבוא הפלדה לארצות הברית, באמרו:  (Rust Bowl). מונדייל התכוון להדהד אצל הבוחרים המבוגרים, בני דורו, את זכרונות האסון הכלכלי שזכה לכינוי אגן האבק (Dust Bowl) בעקבות סערות האבק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העיתונות החליפה את המילה "אגן" (Bowl) ב"חגורה", כהנגדה לאזור חגורת השמש  המשתרע מדרום מזרח ארצות הברית עד דרום מערבה. יש הרואים במטבע הלשון הזו כינוי גנאי, והוצעו רעיונות לכינויים חיוביים, כגון: "חגורת האמון" (Trust Belt), או "אזור המים המתוקים" (Freshwater Region).

המושג אומץ כהגדרה אוניברסלית לאזורים ותהליכים דומים במדינות מתועשות אחרות, כגון: צרפת, הממלכה המאוחדת, משולש הגבולות בלגיה-הולנד-גרמניה, יפן, סין ורוסיה.

גאוגרפיה
מכיוון שהמושג "חגורת חלודה" הומצא על ידי אישיות פוליטית והתקשורת, ומתייחס לתנאים כלכליים וחברתיים, אין לאזור גבולות טבעיים ברורים ולא מאפיינים טופוגרפיים ייחודיים. שיוכה של עיר לחגורת החלודה תלוי בעיקר בהשוואת תרומתה לכלכלת הייצור המקומית ורמת החיים בה בעבר ובהווה, ועל כך אין תמימות דעים בין המומחים, כולל על השאלה אם אונטריו שבקנדה נחשבת חלק מהחגורה. יש המבחינים בין ליבת חגורת החלודה הכוללת את פנסילבניה, אוהיו, מישיגן, אילינוי ואינדיאנה, ופריפריה הכוללת חלקים מניו יורק, ויסקונסין, קנטקי, וירג'יניה המערבית ואונטריו.

מרכזי התעשייה הכבדה המושבתים בערים השוכנות לחופי הימות הגדולות בצפון החוף המזרחי והמערב התיכון, נודעים כיום כחלק מאזורים המכונים חגורת שלג  וכוללים את רוב ערי המערב התיכון שעל תוואי נהר המיסיסיפי, רבות מערי ניו אינגלנד, ואת מדינות צפון אזור המיד-אטלנטיק.

היסטוריה

תקופת הפריחה

המאה ה-19: התפתחות הייצור התעשייתי
התעשייה בערי חגורת החלודה החלה להתפתח בעת תור הזהב של כריית הפחם בהרי האפלצ'ים במחצית השנייה של המאה ה-19, אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית. האזור עשיר בדרכי תחבורה, נתיבי תובלה בימות הגדולות ובתעלות מים, ורשת מסילות ברזל שחיברו את מכרות הפחם באפלצ'ים עם עפרות הברזל שהתגלו במינסוטה, בוויסקונסין ובצפונה של מישיגן. נתיבים אלה אפשרו הובלת פחם אל מפעלי הפלדה בערים כגון פיטסבורג ושיקגו, אל המפעלים לייצור כלי רכב בדטרויט ומפעלי ייצור אחרים, ואל תחנות הכוח שסיפקו חשמל לאזור. בין שדות הפחם למפעלי התעשייה הכבדה נוצרו קשרי גומלין: המפעלים סיפקו ציוד כרייה ומתכות באיכות גבוהה, והמכרות באפלצ'ים סיפקו פחם לקיטור לתעשייה.

הגירה לאזור
בין השנים 1930-1890 נהרו למרכז התעשייתי המתפתח מיליוני מהגרים מאירופה, בעיקר מפולין, איטליה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה, וכן מאירלנד, יוון, סלובקיה, סלובניה וליטא. יחד עם גלי הגירה פנימית של אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום שחיפשו הזדמנויות לתעסוקה, המהגרים החדשים הצטרפו לאוכלוסיית מהגרים ממוצא גרמני, סקוטי ואירי, שהתיישבו באזור בתקופות קודמות, וסיפקו כוח עבודה זול למפעלי התעשייה והייצור.

מלחמת העולם השנייה
כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה אחרי שנות השפל הגדול, הביאה לצמיחה כלכלית מהירה. בעקבות חורבן מרכזי התעשייה הכבדה במערב אירופה וביפן בשל הפצצות עזות, נשא העולם את עיניו אל עבר "חגורת הפלדה". הייצור המאסיבי של פלדה ופחם באזור זה סייע בשיקום נזקי המלחמה בכל רחבי העולם, ותעשיות כבדות כמו תעשיות הרכב והצמיגים, שגשגו ויצרו מקומות עבודה רבים. ערי הצפון התעשייתי נהנו משיא בגידול האוכלוסייה ובתפוקת התעשייה, וערים גדולות באזור (פיטסבורג, קליבלנד, דטרויט ועוד) הלכו וגדלו. אחרי המלחמה, ארצות הברית הייתה המעצמה היחידה שכושר הייצור שלה הקנה לה יכולת לספק מוצרי תעשייה לכל העולם, ובנוסף לכך, במסגרת תוכנית מרשל, מדינות אירופה חויבו לרכוש מוצרי תעשייה אמריקאיים, תנאי שהעניק תנופה נוספת למרכז התעשייתי של ארצות הברית.

תקופת הדעיכה

שנות ה-50 של המאה ה-20

רמת תחרותיות נמוכה
דעיכת חגורת החלודה התחילה בשנות ה-50, כאשר רמת התחרותיות בין התעשיות החשובות באזור הייתה אפסית, ולמעסיקים לא היה תמריץ להכניס חידושים או להיות יותר יצרניים. להיעדר התחרותיות בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה חברו מספר גורמים:
 בשוק העבודה שלטו איגודי פועלים חזקים, ובמיוחד איגוד פועלי הפלדה (United Steel Workers) ואיגוד פועלי תעשיית הרכב (United Auto Workers). ארבע מחמש המדינות שבהן הייתה השפעת האיגודים חזקה ביותר, היו בחגורת החלודה: מישיגן, וירג'יניה המערבית, ניו יורק ופנסילבניה. האיגודים גרמו לייקור מלאכותי של עלויות העבודה והייצור, ותחת איומי שביתה, הם השיגו רמת שכר שהייתה גבוהה ב-40% מהשכר הממוצע בכל ארצות הברית.
 חוקים שנחקקו בארצות הברית במסגרת מדיניות הניו דיל בשנות ה-30 של המאה ה-20, כגון החוק להבראת התעשייה הלאומית (National Industrial Recovery Act), אפשרו למגזרים החזקים לשתף פעולה ביניהם ולנצל את השוק לרעה. על אף שהתנהגות קונספירטיבית זו הוצאה מחוץ לחוק, היא נמשכה שנים רבות אחר כך.
 במקביל, כלכלת המלחמה תוכננה באופן שדיכא את כוחות התחרות בשוק התעשייה.

שינויים במקורות האנרגיה
בשנות ה-50 החלו חברות האנרגיה לנטוש את מכרות הפחם לטובת שימוש בנפט. משלוחי פחם ברכבות הצטמצמו, ותושבים עברו משימוש ברכבות צורכות פחם למכוניות פרטיות צורכות נפט. בסקרנטון, פנסילבניה, חברת הרכבות המקומית אף פשטה רגל, ומכרות נטושים היו ברבות השנים למפגע סביבתי ותרמו לבליה העירונית. מכרות שנחפרו מתחת לעיר ולא נסגרו כראוי, התמוטטו והביאו לקריסת בתים ואף רחובות.

שנות ה-60: תחילת תחרות פנימית וחיצונית
ברמה הפנים-מדינתית, מעשור זה ולאורך העשורים הבאים, "המרכז התעשייתי" התקשה להתחרות בתעשיות שקמו באזור "חגורת השמש" בדרום ארצות הברית, שם השכר היה נמוך יותר לאור רמות השכלה והכשרה מקצועית נמוכות. קשיים אחרים נבעו מתקנות הגנת הסביבה ותקנות תעסוקה חדשות, שגרמו לייקור נוסף של עלויות הייצור במרכז התעשייתי.

ברמת יחסי החוץ, דווקא "תוכנית מרשל" לשיקום כלכלת אירופה, שהוביל הנשיא הארי טרומן, זרעה את הזרעים לצמצום הייצור במרכז התעשייתי. שיקום התעשייה והגברת צריכת מוצרים אירופאיים באו על חשבון דרישה למוצרים אמריקאיים, ובנוסף לכך, מדינות אירופה התחילו לייצא לאפריקה ולאסיה, ורקמו קשרי מסחר ביניהן במטרה למנוע מלחמה נוספת באירופה, והדרישה למוצרים אמריקאיים פחתה באופן ניכר.

תעשיות רבות באירופה ובמזרח אסיה, יפן בפרט, החלו להתחרות בחגורת הפלדה ולייצר באופן יעיל ממנה, וייבוא מכוניות מיפן החל לדחוק את רגליהם של פועלי תעשיית הרכב האמריקאים. בעקבות ירידה בהיקף הייצור ועדיפות היצרנים היפנים, העתיקו שלוש יצרניות הרכב הגדולות (ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר, המכונות "Three Big") את פסי הייצור שלהן לדרום ארצות הברית, שם שכר העבודה היה נמוך יותר. מגמה זו נמשכה גם בשני העשורים הבאים, ובאמצע שנות ה-80 התחילו יצרניות הרכב היפניות (הונדה, טויוטה וניסאן מוטורס) להקים מפעלים להרכבת כלי רכב בארצות הברית, אך העדיפו להתמקם דרומית לערי חגורת החלודה, רחוק מהישג ידו של איגוד פועלי תעשיית הרכב. מאוחר יותר הגיעו לאזור החברות הגרמניות ב.מ.וו ומרצדס-בנץ. מבחינה גאוגרפית, תעשיית הרכב בארצות הברית עברה בהדרגה לקו מייסון-דיקסון ודרומה ממנו.

שנות ה-70: חרם הנפט, מיתון ואינפלציה

בשנות ה-70 של המאה ה-20 גאתה האינפלציה בארצות הברית והגיעה לשיא שנתי של 13.5% בסוף העשור. הגורם המרכזי לאינפלציה היה חרם האנרגיה של ארגון אופ"ק, שבעטיו הואטה הצמיחה הכלכלית ונרשמו רמות אבטלה גבוהות. כתגובה על הסיוע הצבאי שהושיט ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון לישראל במלחמת יום הכיפורים, הטילו יצואניות הנפט בהובלת סעודיה אמברגו על מכירת נפט לארצות הברית, דבר שגרם לעליית מחירי הדלק בשיעור של 75% ופגע בתעשיית הרכב המקומית שהמשיכה לייצר מכוניות עם נפח מנוע גדול וצריכת דלק גבוהה, בעוד האזרחים התחילו להעדיף מכוניות חסכוניות, כגון הונדה, פיאט וחיפושית. דוגמה בולטת של תופעה זו הייתה המכה האנושה שספג מותג הרכב אולדסמוביל שייצרה ג'נרל מוטורס בלאנסינג, מישיגן, עד להפסקת ייצור המותג בשנת 2004. על מנת לבלום את האינפלציה והמיתון, העלה הבנק הפדרלי את הריבית בארצות הברית, צעד שפגע בתעשיות המקומיות פעמיים: מצד אחד, הקשה עליהן ללוות כספים למימון פעולתן, ומצד שני, חיזק את ערך הדולר, ובכך הפך את התוצרת התעשייתית האמריקאית ליקרה באופן יחסי למדינות העולם.

שנות ה-80 וה-90: השפעת הגלובליזציה
בשני עשורים אלה, מגמות הגלובליזציה הביאו איתן לארצות הברית ליברליזציה של מדיניות סחר החוץ והרחבה של הסכמי הסחר, ובראשם - הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (N.A.F.T.Aׂ). כתוצאה, תעשיות הפלדה האמריקאיות איבדו את ההגנה שסיפקו להן הממשלים הקודמים באמצעות חומות מכס, ונותרו חסרות סיכוי בתחרות מול יריביהן ברחבי העולם. חברות אמריקאיות רבות, אשר רצו להפחית את עלויות הייצור שלהן, החלו לגלות את "סדנאות היזע" של העולם השלישי, מפעלים רבים הועתקו לסין, הודו, וייטנאם ומקסיקו, ומיליונים איבדו את עבודתם.

אוטומציה של הייצור
עקב האצת האוטומציה של תהליכי ייצור, פחתה הדרישה לכוח אדם בעיקר בתעשיית הפלדה, גם לעובדים בעלי מיומנויות מתקדמות, ומספר מקומות העבודה החדשים לא פיצה על קצב הפיטורים. כתוצאה מכך, נמשכה הפגיעה בהכנסות מעמד הביניים במדינות חגורת החלודה.

השלכות

התלות הכלכלית בתעשיות הרכב, הפלדה והברזל הגולמי ששגשגו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה לרועץ לאזורי הימות הגדולות, המערב התיכון ואונטריו, כאשר אמריקה נכנסה לעידן הפוסט-תעשייתי. רק בתשעה מתוך 40 מטרופולינים באזורים אלה, התוצר המקומי הגולמי לנפש היה גבוה מהממוצע הארצי, עובדה ששיקפה את אובדן מקומות העבודה בתעשייה, מבלי שתחומי תעסוקה אחרים פיצו על כך.

במהלך עשורים של דעיכת המגזר התעשייתי ואובדן מקומות עבודה והכנסה, רבות ממשפחות מעמד הביניים והמעמד הגבוה עזבו את ערי המרכז התעשייתי ועברו בעיקר לאזורי "חגורת השמש" והחוף המערבי. מבין 79 ערים בעלות יותר מ-50,000 תושבים, אשר סבלו מנטישת אוכלוסין, 45 ערים נמצאות בחגורת החלודה. במדד הגידול בתעסוקה של 70 ריכוזים עירוניים בארצות הברית, חגורת החלודה נמצאת בתחתית הרשימה, עם הערים מילווקי; דטרויט; אולבני; קליבלנד; פיטסבורג; באפלו; ובמקום האחרון - רוצ'סטר, שהייתה פעם מופת לחדשנות תעשייתית, והפכה לחלק מאזור מוכה אסון. מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עד אמצע העשור שאחריו, איבדו ערי החגורה עוד כשני מיליון מקומות עבודה.

שיעור האבטלה הגבוה אילץ תושבים בני מעמד הביניים והמעמד הגבוה לעבור ממרכזי הערים אל הפרוורים, תהליך שהביא ליצירת שכונות רפאים, עוני נרחב, בריחת מוחות, פשיעה אלימה במרחב הציבורי, רמת חינוך עלובה, ודיור ותשתית ירודים. חלק ניכר מנטישת האוכלוסייה מיוחס לתופעת בריחת לבנים, הכוללת לבנים, בדרך כלל ממוצא בריטי, שאינם מוגבלים על ידי פרקטיקות גזעניות, והם חסרי סובלנות ביחס לקרבתם של אפרו-אמריקאים. כמה מערי חגורת החלודה סובלות ממספר גבוה של מקרי רצח, יחסית לממוצע בכלל ארצות הברית: אם בעשור האחרון של המאה ה-20 ניכרה מגמת ירידה כלל-ארצית, אזי בערים הקטנות של חגורת החלודה נמשכה מגמת העלייה בשיעור מעשי הרצח. מספר ערים נחשבות במסוכנות שבערי ארצות הברית: דטרויט ופלינט במישיגן; שיקגו ורוקפורד באילינוי; גארי, אינדיאנה.

המשבר הכלכלי המתמשך העמיק והרחיב את המעמד הסוציולוגי המכונה "תת-מעמד" , שנמצא מתחת להיררכיה של המעמדות העובדים. העיתונאי והסופר קן אולטה הכליל בהגדרה הזו מובטלים כרוניים, אימהות נתמכות סעד, אלכוהוליסטים, סוחרי סמים, פושעי רחוב וסכיזופרנים שאינם בטיפול.

דטרויט, בעבר בירת תעשיית הרכב של ארצות הברית, הפכה לסמל הקריסה התעשייתית, הכלכלית והחברתית, עליית שיעורי האבטלה, ושם נרדף לחורבן עירוני. העיר, אשר בשנת 1950 מנתה 1,849,568 תושבים, איבדה מאז 63.6% מאוכלוסייתה. בחודש יולי 2016 נאמד מספר תושבי העיר ב-672,795, ולפי מרשם האוכלוסין האמריקאי, משנת 2010 עד אותו מועד עזבו את העיר עוד 41,404 תושבים, שהם 5.8%. בשנת 2013 הוכרזה דטרויט פושטת רגל, והאוטונומיה הפיננסית הוחזרה לה שנה לאחר מכן, לאחר שהושקעו בה סכומי עתק בניסיון להחיות את מרכז העיר ולמשוך תושבים חדשים.

העיר פלינט, שהייתה שנייה לדטרויט בתעשיית הרכב במישיגן, איבדה כ-30,000 מקומות עבודה משנות ה-80, לאחר שמפעלי מכוניות נסגרו בה בזה אחר זה. העברת מפעל הרכבת המכוניות הראשי של ג'נרל מוטורס מפלינט למקסיקו, המיטה אסון כלכלי על העיר. באפריל 2014, כאשר עיריית פלינט הייתה על סף קריסה פיננסית, ובניסיון לחסוך בהוצאות, התנתקה העיר ממערכת אספקת המים של דטרויט, והחלה לשאוב מים מנהר פלינט. כשנה לאחר מכן, התברר שבמי השתייה של העיר יש ריכוז גבוה של עופרת עקב בלאי של צינורות מים ישנים, ותושבים לקו בהרעלת עופרת. מאחר שרוב תושבי פלינט הם אפרו-אמריקאים, עלו טענות בדבר הזנחה על רקע גזעני. בעקבות הזיהום הייתה נטישה המונית, וביולי 2016 ירד מספר תושבי העיר ל-97,386 (לעומת 102,434 באפריל 2010, ירידה של 5% בקירוב). בפברואר 2016 עמד שיעור הבתים הפנויים בעיר על 7.5%, השיעור הגבוה ביותר בכל ארצות הברית.

אוכלוסיית העיר גארי, אינדיאנה, אשר בשיאה בשנת 1960 מנתה 178,320 נפש, איבדה כ-57% עד 2016, עת מספר התושבים נאמד ב-76,424. בגלל עלייה בשיעור הפשיעה בעיר, בשנת 2013 שקלה העירייה לנקוט צעדים קיצוניים: למכור כ-6,500 נכסים ציבוריים נטושים במכירה פומבית ובמחיר התחלתי של דולר אחד משום שלא נמצא התקציב הדרוש להריסתם, להפסיק מתן שירותים חברתיים לכ-40% משטח העיר ולהעביר תושבים לאזורים בני-קיימא בה.

מגמות התאוששות ושיקום
על מנת להתמודד עם המשבר, ערים רבות פנו במהלך השנים לתחומי כלכלה חליפיים כמקורות תעסוקה וצמיחה, ועברו מתעשייה לשירותים: כלכלת מידע וטכנולוגיית מידע; מוסדות להשכלה גבוהה, מחקר ופיתוח; שירותים רפואיים; מרכזי כנסים, נופש, בילויים ובתי קזינו, וטיפוח מה שמכונה "המעמד היוצר", או "המגזר היוצר" (Creative Class), הכולל אמנים מתחומים שונים, אטרקציות אמנותיות ומוזיאונים. עם זאת, מומחים מצביעים על כך שצעדים אלה לא בלמו את מגמות הדעיכה, וסבורים כי על מנת למשוך צעירים מתחת לגיל 30, יש לפתותם באמצעות מחירי דיור נמוכים, אווירת עסקים וסימנים לתחילת התאוששות בתעשייה.

שוק התעסוקה התייצב במידה מסוימת עם כניסת ההיי-טק לערי חגורת החלודה: חברות טכנולוגיית מידע כמו גוגל וטוויטר הקימו מטות בערים שונות: דטרויט, סינסינטי, ניו יורק ופאלו אלטו, ותעשייה ענפה של חברות הזנק קמה בשיקגו, קליבלנד ואינדיאנפוליס.

במדינת ניו יורק, אתרים מוזנחים הוסבו למרכזי בילוי ואירועים: בבאפלו, מפעל פלדה נטוש פותח באמצעות אנרגיה סולארית, דבר שסיפק לעיר אלפי מקומות עבודה; האתר ההיסטורי של תעלת אירי הוסב למוקד הופעות מוזיקליות, מסעדות והחלקה בעונות החורף, ובשטח נמל תעלת אירי העתיקה הוקם מתחם הכולל מגרש הוקי, בית מלון, מסעדות, חניון ומשטחי החלקה על הקרח.

בעיר בית לחם (Bethlehem) בפנסילבניה הוקם מתחם נופש, קניות וקזינו "סאנדס" (Sands) בשטח מפעל יציקת הפלדה Bethlehem Steel, תוך יוזמה לשימור מבנים של המפעל המושבת.

פיטסבורג, פנסילבניה, נחשבה בעשור השני של המאה ה-21 לאחת הערים הטובות בעולם להשקעה בנדל"ן, וקליבלנד, אוהיו, הפכה מעיר תעשייה לעיר של יזמות, מחקר ופיתוח, והאוניברסיטאות מושכות לעיר צעירים משכילים.

תחייתן של כמה מערי המטרופולין בחגורת החלודה במאה ה-21 עדיין לא הביאה למגמה של צמיחה תעשייתית, אך נראו שלבים ראשונים של יצירת מקומות עבודה בתעשייה על רקע הפריחה המחודשת של שוק האנרגיה בארצות הברית, במיוחד מהפקת גז מפצלי סלע. כיום, צפון אמריקה מפיקה גז טבעי יותר מכל יבשת אחרת, ובגלל אנרגיית הגז הזולה, יחד עם היחלשות הדולר והשכר הקפוא, חברות אמריקאיות חזרו לייצר על אדמת ארצות הברית. בגלל עלויות הקרקעות באסיה, גם חברות זרות מגלות עניין בייצור במפעלים בארצות הברית, ובהן: סמסונג, טויוטה ואיירבוס.

לאור יצירת מקומות עבודה חדשים שאינם בתעשייה, האזור הפך אטרקטיבי, בעיקר עבור משפחות צעירות. אחרי עשורים רבים, שיעור ההגירה השלילית בערי חגורת החלודה השתווה לממוצע הארצי, ואף נמוך מזה. לצד זאת, השינויים הדמוגרפיים והכלכליים הביאו לשינוי במעמדן הכלכלי של ערי האזור. אם בתחילת המאה ה-20, ערי תעשייה כמו אקרון, דטרויט, קליבלנד ושיקגו נהנו מעליונות, הן נדחקו על ידי ערים אטרקטיביות המספקות דיור בר-השגה, ערים שבהן פועלים אוניברסיטאות חשובות ומכוני מחקר בולטים, וערי בירה.

פעילות החברה האזרחית 
במאה ה-21 קם בכמה מערי חגורת החלודה דור של יזמים צעירים שביכרו שיתוף פעולה ורעיונות על פני תחרות, במטרה "להמציא מחדש" את תפקיד האזור בכלכלת ארצות הברית. תופעה זו תועדה בסרט Red, White and Blueprints שהפיק וביים בשנת 2013 צלם הקולנוע ג'ק סטורי.

במספר ערי מטרופולין קמו ארגוני חברה אזרחית הדוגלים בשימור ושיקום מבני תעשייה נטושים כאתרי מורשת, כולל עשיית שימוש חוזר בהם ליצירת מקורות תעסוקה והכנסה. בסוף השבוע של 9–10 באפריל 2016 התקיים בפיטסבורג כנס היסוד של "הקואליציה של משמרים צעירים בחגורת החלודה" (Rust Belt Coalition of Young Preservationists - RBCoYP) המאגדת ארגונים כאלה.

הבחירות לנשיאות ארצות הברית
משנות ה-80 של המאה ה-20, מקדישים המועמדים לנשיאות זמן ניכר לכלכלת מדינות חגורת החלודה שחלק מהן נחשבות "מתנדנדות", ולכן יש בכוחן להכריע את הבחירות. אולם ברמה הפוליטית, עובדה זו לא סיפקה מזור אידיאלי. בעוד ששתי המפלגות, הדמוקרטית והרפובליקנית, הפנו את גבן לתעשיות בחגורת החלודה, למעט תעשיית הרכב, נאבקה המפלגה הדמוקרטית להענקת רשת הגנה סוציאלית לאלה אשר איבדו את עבודתם, תשלום דמי אבטלה, העלאת שכר המינימום, והגנה על התנאים המוענקים בתוכניות הביטוח הלאומי ובביטוחי הבריאות לקשישים ולעניים. כל אלו עמדו בבסיס האג'נדה הדמוקרטית אל מול הרפובליקנים, ובשנות כהונתו של אובמה הצטרף אליהם גם חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("Obamacare"). עמדות אלו סייעו לדמוקרטים בבחירות לנשיאות, ומאז שנות ה-90, רוב מדינות החגורה תמכו בדרך כלל במועמדים הדמוקרטים, פרט לווירג'יניה המערבית ואינדיאנה השמרניות, התומכות מסורתית במועמדים הרפובליקנים. אבל בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, אפילו אינדיאנה העניקה את תמיכתה למועמד הדמוקרטים, ברק אובמה.

מגמת התמיכה במועמדים הדמוקרטים השתנתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. למדינות חגורת החלודה יש 113 אלקטורים, 21% מכלל 538 האלקטורים. המנצח, מועמד הרפובליקנים דונלד טראמפ זכה בתמיכת 64 מהם (פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, אינדיאנה, מישיגן וויסקונסין), ואילו המפסידה, מועמדת הדמוקרטים הילרי קלינטון קיבלה רק את תמיכת 49 האלקטורים של ניו יורק ואילינוי, שהן מדינות ליברליות בעלות מסורת ארוכת שנים של תמיכה במועמדים מן המפלגה הדמוקרטית.
הסבר אפשרי לשינוי במגמות ההצבעה במדינות מפתח בחגורת החלודה הוא, שטראמפ הבטיח להחזיר מקומות עבודה בייצור, ורבים מתומכי קלינטון הסכימו עם טענתו שמשרות רבות אבדו בגלל הסכמי הסחר הבין-לאומיים, ובראשם הסכם NAFTA. טענה נוספת הייתה שבקרב תושבי חגורת החלודה, טראמפ נתפס כמי שאינו שייך לממסד השנוא בוושינגטון.

בחירות 2020 הוכרעו לטובת ג'ו ביידן בחגורת החלודה, כאשר ביידן ניצח בפנסילבניה, מישיגן וויסקונסין, שלוש מדינות שנחשבות מסורתית כחלק מ"החומה הכחולה", אך נשמטו מידי קלינטון בבחירות 2016. מדינות אלה השלימו עבור ביידן את 270 האלקטורים, המינימום הנחוץ לזכייה בנשיאות. ניצחונו בהן מוסבר בכך שהוא הצליח לזכות בקולות בני המעמד העובד הלבנים ובקולות נשים תושבות הפרוורים, אוכלוסיות שהיו עקב אכילס של טראמפ בבחירות אלה, ואילו טראמפ לא עמד בהבטחתו "לעשות את חגורת החלודה גדולה שנית", כאשר שיעור התעסוקה ורמת השכר במגזר הייצור פחת בתקופת כהונתו, ובמדינות המערב התיכון חל קיפאון יחסי במצב הכלכלי והחברתי.

ייצוגים באמנות
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה בארצות הברית עשייה אמנותית ענפה סביב המצב החברתי-כלכלי המתמשך והבליה העירונית בערי חגורת החלודה, בתחומי הקולנוע, צילום, ספרות עיונית, סיפורת, ושירה. במאה ה-21 התפתחה סוגה של אמנות אפלה (מצרפתית: Art Noir), המכונה Rust Belt Noir, ולחלופין מוגדרת כ"גותיקה של חגורת החלודה" (Rust Belt Gothic). חוקרת השפה, המשוררת והמבקרת האמריקאית ג'ויאל מק'סוויני (Joyelle McSweeney) תיארה סוגה זו כקטגוריה אסתטית-פוליטית חדשה שמעניקה לניכור של המרכז התעשייתי הנטוש "כוח של זומבי" בסגנון הרפאים של אדגר אלן פו. בקולנוע, מלבד סרטים העוסקים באופן ישיר בסוגיות חברתיות ופוליטיות, נופי בליה עירונית ומבני תעשייה ומגורים נטושים בערי חגורת החלודה הפכו ברבות השנים לאתרי צילום ולחלק מהאיקונוגרפיה של תעשיית הסרטים ההוליוודית.

קולנוע וטלוויזיה
"רוג'ר ואני" (1989, באנגלית: Roger & Me) – סרטו הראשון של הסופר והבמאי מייקל מור, המתעד את הפגיעה הכלכלית והחברתית האנושה בתושבי פלינט, בעקבות העברת מפעל ג'נרל מוטורס למקסיקו. במרכז הסרט – ניסיונותיו של מור, בעצמו יליד פלינט, להשיג ריאיון עם רוג'ר סמית, נשיא ומנכ"ל החברה, ולהתעמת איתו. בשנת 2013 נבחר הסרט לשימור בספריית הקונגרס האמריקאי.
"מבוך של שקרים" (1991, שם מקורי באנגלית: Iron Maze) – דרמה שבמרכזה איש עסקים יפני הרוכש מפעל פלדה בעיירה הדמיונית קורינת' (Corinth) בפנסילבניה, בכוונה להרוס את המפעל ולהקים במקומו פארק שעשועים. קופרודוקציה יפנית-אמריקאית בבימויו של הירואקי יושידה, שגם השתתף בכתיבת התסריט, ובכיכובם של הירואקי מורקאמי, ג'ף פאהי וברידג'ט פונדה.
בסרט "ארץ קרה" (2005), בעל מכרה עפרות ברזל במינסוטה מאיים בפיטוריה של אחת הנשים העובדות במכרה, ומתרץ זאת בכך שהנשיא (רונלד רייגן) מציף את ארצות הברית בפלדה מיובאת וגורם לצמצום מקומות העבודה בתעשיית הפלדה המקומית.

 עלילת סרט הפעולה "אלכס קרוס" (2012) מתרחשת ברובה בדטרויט. האנטגוניסט הוא מיליארדר צרפתי המשקיע הון עתק בהחייאת העיר והפיכתה למרכז של חידושים. סצנת הפתיחה מתרחשת במפעל הנטוש שבו יוצרו מכוניות היוקרה "פקארד", וסצנת השיא לקראת סיום הסרט צולמה בהיכל הקולנוע שנמצא ב"בניין מישיגן", ובו פועל כיום חניון למכוניות.
"בראדוק, אמריקה" (2013, באנגלית: Braddock, America) - סרט תיעודי על מאבק ההישרדות של העיירה בראדוק, פנסילבניה, בעקבות קריסת תעשיית הפלדה במקום. קופרודוקציה אמריקאית-צרפתית בהפקת חברת Program 33 הצרפתית, בבימויים של גבריאלה קסלר (Gabriella Kessler) וז'אן-לואיק פורטרון (Jean-Loïc Portron) שגם כתב את התסריט.
"אחים בדם" (2013, שם מקורי באנגלית: Out of the Furnace)  – סרט פשע שהביקורת משייכת אותו לסוגת ה-Rust Belt Noir, ועוסק בפוליטיקה של גזע, מעמד חברתי ומגדר בעיירה צפון-בראדוק, פנסילבניה, על רקע המרוץ של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית 2008. במרכז העלילה פועל פלדה שהמפעל שעבד בו נסגר, ואחיו שחזר ממלחמת עיראק. את הסרט הפיקו רידלי סקוט ולאונרדו דיקפריו, וביים סקוט קופר. מככבים: כריסטיאן בייל, קייסי אפלק, וודי הרלסון, זואי סלדנה, פורסט ויטאקר, וילם דפו וסם שפרד. "Traficant: The Congressman of Crimetown" (מילולית: "טראפיקאנט – חבר הקונגרס של עיר הפשע") (2015). סרט תיעודי על ג'יימס "ג'ים" טראפיקאנט , שהיה השריף של ינגסטאון, אוהיו, ואחר כך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-17 של אוהיו, מטעם המפלגה הדמוקרטית. טראפיקאנט נודע כלוחם בפשע המאורגן בינגסטאון, והפך לגיבור בעיר כאשר התנגד לפינוי אנשי צווארון כחול מבתיהם, הואשם בביזוי בית המשפט ובסחיטה באיומים, הגן על עצמו במשפט, וניצח.
סרט האימה "לא לנשום" משנת 2016 עושה הומאז' למצב הכלכלי-חברתי ולבליה העירונית בדטרויט. העלילה, העוסקת בשלושה עבריינים צעירים ששודדים בתי עשירים, מתרחשת ומצולמת בחלקה ברובע נטוש בדטרויט, כשבמרכזה - בית מגורים אמיתי ברחוב בּוּאֶנָה וִיסְטָה, רחוב נטוש שבתיו העזובים מוזנחים ומעלים צמחיית פרא וטחב. הגיבורים מדברים על כך שמדובר ב"אזור רפאים", ואילו רוקי, הדמות הנשית בחבורה, שואפת לעבור לקליפורניה ולעזוב את דטרויט משום ש"כולם עוזבים". הבמאי פדה אלווארז ראה בגיבורי הסרט השתקפויות של הקשיים שדטרויט מתמודדת איתם.
"Rust Belt" – סרט תיעודי קצר משנת 2016 שצילמו והפיקו צ'ארלס קאדקין ורוב האנט, וכולו מורכב מצילומים סטטיים ממושכים של מפעלים נטושים וציוד תעשייתי חלוד ורקוב באפסטייט ניו יורק. קאדקין, צלם וקולנוען מקצועי, השתמש במכוון בסרט 16 מ"מ מיושן ופג-תוקף, כביטוי לאובדן החומריות והתעשייה. בנוגע לסגנון "צילום הריסות", ראו להלן בפסקה צילום.
 "The Corporate Coup D'État" (בתרגום חופשי: "ההפיכה השלטונית של התאגידים"), הוא סרט תיעודי משנת 2018, בבימויו של פרד פיבודי. הסרט מציג תאוריה שלפיה, התאגידים מנהלים "הפיכה שלטונית בהילוך איטי", והקורפורטיזם מחליש את הדמוקרטיה. זאת, תוך בחינת חוויותיהם של אזרחי חגורת החלודה תושבי המערב התיכון, מנקודת מבט פילוסופית ועיתונאית.
 "Working Man"  – סרטו של רוברט ג'ורי (בימוי ותסריט) משנת 2019. כאשר נסגר המפעל האחרון בעיירה קטנה בחגורת החלודה, פועל פשוט בשם אלרי פארקס, שעבד במפעל כל חייו, מסרב להשלים עם חיי בטלה, ופועל להחיות את המפעל. כאשר הקהילה מתאחדת מאחוריו כנגד כל הסיכויים, ובעוד בעלי התאגיד לשעבר מתארגנים להכשיל את מאמציו, הוא מוצא את עצמו מנהיג תנועת פועלים.
 "חלודה אמריקאית"  – סדרת טלוויזיה שבמרכזה שני צעירים תושבי עיירת פלדה מוכת אבטלה בפנסילבניה, המסתבכים בפרשת רצח. הסדרה, אשר עונתה הראשונה שודרה בשנת 2021, מבוססת על רומן באותו שם מאת פיליפ מייר. ביוני 2022 נמסר שהסדרה תחודש לעונה שנייה.
 "Rust Belt News" (בעברית: "חדשות חגורת החלודה") – סדרת דרמה קומית עתידית של CBS: כאשר העיתון המקומי בעיירה קטנה באוהיו נסגר, היחידים שנשארים לסקר שערוריות ומעשי שחיתות הם כתביו הצעירים של עיתון בית הספר התיכון של העיירה.

 צילום 
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 פרחה אסכולה בצילום האמנותי, המכונה צילום הריסות , ועל דרך הגנאי - "פורנוגרפיה של הריסות", "פורנו הריסות" (Ruins Porn). צלמי אסכולה זו מתמקדים בנושאים הקשורים בבליה עירונית בעולם הפוסט-תעשייתי. אף שהאסכולה איננה ייחודית למאה ה-21 בכלל ולארצות הברית בפרט, פריחתה מיוחסת בעיקרה לשני צלמים שתיעדו בליה עירונית בדטרויט: ג'יימס גריפיין (James Griffioen) שפרסם בשנת 2009 סדרת צילומים מבתי ספר ציבוריים נטושים בעיר, ואנדרו מור (Andrew Moore) שפרסם בשנת 2010 ספר בשם Detroit Disassembled (בתרגום חופשי לעברית: "מפרקים את דטרויט"), הכולל תצלומים של מבנים עזובים ורעועים שצמחיית פרא השתלטה עליהם. צילומי הריסות מאופיינים בתקריבים תוך שימת לב לפרטים, ולעיתים כרוכים בעבירות פליליות של הסגת גבול. על רקע ריבוי בניינים נטושים ומטים ליפול, במשך שנים רבות נחשבה דטרויט ל"בירת הפורנוגפיה של הריסות", בטרם בניינים רבים נהרסו או נמכרו כפרויקטים לפיתוח מחדש.

שני צלמי האדריכלות הצרפתים, איב מרשון ורומן מפרה, ביקרו בדטרויט מספר פעמים בין השנים 2005–2009, והוציאו ספר בשם "הריסות דטרויט", המספר את סיפורה של אמריקה הפוסט-תעשייתית, ובו צילומים של בניינים ואתרים נטושים בדטרויט רבתי. בכלל זה, תחנת משטרה בעיר היילנד פארק , שננטשה בשנת 2001 על תכולתה, כולל ריהוט, מדים, תיקים פליליים ותצלומי פושעים וקורבנות.

באוגוסט 2010 פרסמו המחבר דן אוסטין והצלם שון דור, ספר צילומים מ-12 בניינים נטושים מפוארים בדטרויט. שם הספר, בתרגום חופשי: "דטרויט האבודה: סיפורים מאחורי ההריסות המפוארות של עיר המכונית".

ספרי קריאה ועיון
 "חלודה אמריקאית'''"  – רומן משנת 2009 מאת פיליפ מייר  אודות שני צעירים שבורחים מעיירת פלדה מוכת אבטלה בפנסילבניה. בדרכם, הם מוצאים מחסה במפעל נטוש, שם הם מסתבכים בתגרה עם חסרי בית, ובעקבותיה – בפרשת רצח. הספר ראה אור בעברית בשנת 2010 בהוצאת מודן, בתרגומו של גיא הרלינג.
ראו רשימת ספרים באנגלית הכוללת סיפורת ועיון באתר GoodReads.
ראו סקירת ספרים באנגלית מאת הסופר והעיתונאי אדוארד מק'קללנד, באתר Belt Magazine. מק'קללנד, יליד לאנסינג, מישיגן (מתגורר בשיקגו, אילינוי), הוא מחבר הספר Nothin' but Blue Skies - The Heyday, Hard Times, and Hopes of America's Industrial Heartland שאליו מפנה הערת שוליים 5 בערך זה.

שירה
רוב משוררי חגורת החלודה הם צעירים בני הדור השני לקריסה הכלכלית. בולטת בהם רושל הרט (Rochelle Hurt) שספרה משנת 2014, The Rusted City ("העיר החלודה"), הוא רומן כתוב בשירה המתאר את קורותיה של משפחה המתגוררת בעיר בדיונית בחגורת החלודה, מנקודת ראותה של בת הזקונים. הרט עצמה היא ילידת דייטון, גדלה בינגסטאון, אוהיו, ומתגוררת בפיטסבורג, פנסילבניה.

בנוסף לאתרי אינטרנט המזמינים את משוררי חגורת החלודה לפרסם משיריהם, מתקיימים מדי פעם אירועי פואטרי סלאם בנושא.

בית ההוצאה Belt Publishing מדפיס אנתולוגיות סיפורת ושירה של יוצרים תושבי ערי חגורת החלודה.

ראו גם
 משבר האנרגיה העולמי
 כלכלת ארצות הברית
 היסטוריה של ארצות הברית

קישורים חיצוניים

 , (צילום באמצעות רחפן)
 , כולל כתוביות סקירה היסטורית 
 . סרט תיעודי באורך מלא 
 
 
 טל שניידר. 'פשיעה, עוני וייאוש בעיר המוזנחת שעל האגם'. הפלוג – הבלוג הפוליטי של טל שניידר, אוחזר בתאריך 23 בספטמבר 2019
 אלי קוק. 'הדרך לטראמפ: מסע עירוני אל קריסה אמריקאית'. שפת רחוב – מגזין לחדשנות עירונית, 13 בדצמבר 2016

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ארצות הברית: אזורים
ארצות הברית: כלכלה
ארצות הברית: תעשייה
ארצות הברית: היסטוריה כלכלית
ארצות הברית: תרבות
ארצות הברית: אמנות