ויטו קשופרו

ויטו קשו פרו (באיטלקית: Vito Cascioferro; 22 בינואר 1862 – 20 בספטמבר 1943), ידוע בכינוי "דון ויטו", היה חבר בולט במאפיה הסיציליאנית. במשך מספר שנים אף פעל בארצות הברית. לעיתים קרובות הוא מכונה "בוס הבוסים" (Capo di tutti capi), אם כי עמדה כזו אינה קיימת בהיררכיה של ארגון "קוזה נוסטרה" בסיציליה.

חייו של קשו פרו היו מלאים בסוד ובמסתורין והוא נחשב לאגדה עוד בהיותו בחיים. עד היום הוא נחשב לאחראי לרצח של ג'וזף פטרוסינו בשנת 1909, ראש מחלקת איטליה של משטרת ניו יורק. אולם, הוא מעולם לא הורשע בכך.

עם התפשטות הפשיזם באיטליה, כוחו הלך ודעך. הוא נעצר, נשפט בשנת 1930 ונשלח למאסר עולם בכלא. יום מותו אינו ודאי, אך לפי העיתון האיטלקי לה סטמפה, קשופרו נפטר ב-20 בספטמבר 1943, בכלא שנמצא על גבי האי פרוקידה.

ביוגרפיה

ראשית חייו
מחלקת האוצר של ארצות הברית השתמשה באיות "Cascioferro" בגיליון המעצר משנת 1902, אם כי רוב המקורות האחרים מאייתים את השם "Cascio Ferro".
למרות שמקורות רבים זיהו אותו כיליד העיירה הכפרית ביסאקווינו, בה גדל, הוא נולד למעשה בעיר פלרמו. הוריו, אקורסיו קשו פרו וסנטה איפוליטו היו עניים ואנאלפביתים. המשפחה עברה לביסאקווינו כשאביו הפך חייל משמר עבור בעל הבית המקומי, הברון אנטונינו אינגלס, פולש ידוע לשמצה על אדמות בבעלות המדינה. על פי מקורות אחרים, בהיותו בגיל צעיר עברה המשפחה לסמבוקה זאבות, שם התגורר כ-24 שנים לפני שעברה להתגורר בביסאקווינו, בסיס הכוח המוכר שלו במאפיה.

קשו פרו מעולם לא הלך לבית ספר כלשהו. כשהיה צעיר עדיין, התחתן עם מורה מביסקווינו, בריגידה ג'אקונה, שלימדה אותו לקרוא ולכתוב. הוא נכנס למאפיה בשנות השמונים של המאה ה-19 כשעבד כגובה הכנסות בבגרותו. הרקורד הפלילי שלו החל בתקיפה בשנת 1884 ולאחר מכן סחיטה, הצתות ואיומים, עד כדי חטיפתה של הברונית קלורינדה פריטלי די ולפטרוזה בת ה-19, ביוני 1898, עבירה בגינה נכלא לשלוש שנים מאסר.

מאפיונר מהפכני
בעודו כלוא על ניסיון סחיטה, קשו פרו שוחרר וגויס ל"פאשי סיציליאני" (ליגות סיציליאניות), תנועה פופולרית שהקים ברנרדינו ורו, נשיא הליגה בקורליאונה. ליגות הפועלים הסיציליאניות, היו תנועה פופולרית דמוקרטית וסוציאליסטית, שקמה בסיציליה בשנים 1889 - 1894.הפאשי זכו לתמיכתם של המעמדות העניים והמנוצלים ביותר באי. הדרישות המיידיות של התנועה היו דמי שכירות הוגנים על הקרקע, שכר גבוה יותר, מיסים מקומיים מופחתים וחלוקת קרקעות מחדש.
על פי מקורות מסוימים התנועה מנתה למעלה מ־300,000 איש בסוף 1893.
עם דחיית התנאים הללו פרצו שביתות שהתפשטו במהירות ברחבי האי. התנועה הגיעה לשיאה בקיץ 1893, כאשר הוצגו תנאים חדשים לבעלי האדמות ובעלי המכרות של סיציליה בנוגע לחידוש חוזי עבודה ושכירות. מנהיגי התנועה לא הצליחו למנוע מהמצב לצאת משליטה. בעלי קרקעות ביקשו מהממשלה להתערב. הליגות נזקקו לשרירים במאבקם החברתי בשנים 1893–1994. וקשו פרו הפך לנשיא הפאשי של ביסאקווינו.

דיכוי השביתות בכוח רב הביא גם לעלייה בהגירה. כמה רפורמות בכל זאת יצאו לפועל כולל פיצויים לעובדים ותוכניות פנסיה.

מעורבות המאפיה
יש היסטוריונים המדגישים כי הליגות היו במאבק בין מעמדות נגד קואליציה של בעלי אדמות ומאפיונרים ומתעלמים מהעדויות לבריתות אסטרטגיות בין הפאשי למאפיה. הליגות לא הובלו רק על ידי סוציאליסטים ואנרכיסטים; ובחלקן עמדו מאפיונרים מקומיים. הבוסים של המאפיה ויטו קשו פרו ונונציו גיאימו הובילו את הפאשי בביסאקווינו לאחר שכרתו ברית עם ורו. לעיתים היה צורך במאפיה שפעלה באלימות והפכה את השביתה ליקרה לבעלי אדמות על ידי השמדת רכושם.

ורו הפך חבר בקבוצת מאפיה בקורליאונה, "הפרטוזי" (האחים הקטנים). עם זאת, במהלך השביתה הגדולה של הפאשי בספטמבר 1893 הפרטוזי החרים אותו וסיפק את כוח האדם הדרוש לעבודה על האדמות שהאיכרים סירבו לעבד. לאחר מכן ורו עצמו התנתק מהפרטוזי והפך לפי דיווחי המשטרה לאויב המר ביותר שלהם. הוא נהרג על ידי המאפיה בשנת 1915 כשהיה ראש עיריית קורליאונה.

בינואר 1894 בהוראת ראש הממשלה פרנצ'סקו קריספי מנהיגים רבים של הפאשי הוכנסו לכלא; קשו פרו נמלט לתוניס למשך שנה. לאחר שריצה את עונשו בגין תפקידו בהתססת האיכרים, חזר קשו פרו כעת הזו בעל מעמד של מנהיג בחברה ולחץ על הרשויות בפאלרמו למנות אותו אחראי על מתן אישורי הגירה במחוז קורליאונה. לדברי היסטוריון המאפיה סלווטורה לופו, קשו פרו היה מעורב ברשתות הגירה מפוקפקות לארצות הברית.

בארצות הברית
ג'וזפה מורלו הקים והוביל את כנופיית מורלו המוכרת כמשפחת המאפיה הראשונה בניו יורק.
קשו פרו שנידון לחטיפת הברונית מוולטראוסה בשנת 1898, שוחרר בשנת 1900. כיוון שהיה במעקב תחת עינה הפקוחה של המשטרה בסיציליה, הפליג לארצות הברית והגיע לעיר ניו יורק בסוף ספטמבר 1901. הוא חי בערך שנתיים וחצי בניו יורק ופעל כיבואן של פירות ומזונות. הוא גם בילה שישה חודשים בניו אורלינס.

ב־21 במאי 1902 נעצר קשו פרו בקשר למבצע זיוף כספים גדול בהאקנסאק, ניו ג'רזי. הוא נעצר במספרה של ג'וזפה רומנו בשדרה הראשונה, שממנה הפיצו את הכסף המזויף. קשו פרו הצליח להימלט מהרשעה - האליבי שלו היה שעבד במפעל לעיבוד נייר - בעוד שאר חברי הכנופיה נשפטו ונידונו למאסר.
בניו יורק הוא התחבר לכנופיית מורלו בהארלם בראשות ג'וזפה מורלו ואיגנאציו לופו. בספטמבר 1904 הוא שב לסיציליה זמן קצר לאחר שסמל המשטרה ג'וזף פטרוסינו ממחלקת המשטרה בעיר ניו יורק הורה על מעצרו בגלל מעורבות ברצח בחבית. רצח בחבית היה שיטת "הוצאה להורג" ששימשה את המאפיונרים האמריקנים המוקדמים מאז שנות ה-70 של המאה ה-19 .הקורבנות, בדרך כלל מהגרים איטלקיים, נמצאו תחובים בתוך חבית לאחר שנורו, נדקרו או נחנקו למוות בסמטה אחורית. מעשי הרצח בחבית הביאו בסופו של דבר לתשומת ליבן של הרשויות בנוגע לקיומה של המאפיה. ולפיכך נחסמה בקשתו של פרו לאזרחות אמריקאית. פטרוסינו התחקה אחריו לניו אורלינס, לשם נסע קשו פרו אך זה כבר נס לסיציליה.

יש הרואים בקשו פרו מי שהביא את הנוהג של גביית דמי חסות לאורך זמן, תמורה לתשלום עבור "אבטחה", הגנה (פיצו) מסיציליה לארצות הברית. "צריך לסחוט את השמנת מהחלב בלי לשבור את הבקבוק, אל תביא אנשים לפשיטת רגל עם דרישות מגוחכות לכסף. הצע להם הגנה במקום זאת, עזור להם להפוך את העסק שלהם למשגשג, ולא רק שהם ישמחו לשלם אלא הם ינשקו את הידיים שלך מתוך הכרת תודה."

חזרה בסיציליה
שוב בסיציליה, קשו פרו עלה והיה הקאפו אלטור של דומניקו דה מישלה פרנטלי, ראש עיריית בורגיו וחבר הפרלמנט למחוז ביבונה, וכן היה ביחסים טובים עם הברון אינגלז. הוא הפעיל את השפעתו על כמה חמולות בעיירות Bisacquino, Burgio, Campofiorito, Chiusa Sclafani, Contessa Entellina, Corleone, Villafranca Sicula, כמו גם באזורים מסוימים בעיר פלרמו.

דיוקן חצי עובדתי ורומנטי של העיתונאי לואיג'י בארציני תרם רבות ליצירת האגדה של דון ויטו.
"דון ויטו הביא את הארגון לשלמותו הגבוהה ביותר מבלי לפנות לאלימות. מנהיג מאפיה המפזר גוויות בכל רחבי האי כדי להשיג את מטרותיו נחשב פרא כמו מדינאי שחי על מלחמות. דון ויטו השרה פחד... הופעתו מעוררת היראה עזרה לו. ... נימוסיו היו שלמים, התנהגותו צנועה אך מלכותית. הוא היה אהוב על כולם. בהיותו נדיב מאוד מטבעו, מעולם לא סירב לבקשת סיוע וחילק הלוואות, מתנות ועסק פילנתרופיה באופן כללי. הוא באופן אישי היה יוצא מגדרו לתקן עוולה. כשיצא למסע, חיכה כל רב-סרן, לבוש במיטב בגדיו, בכניסה לכפרו, נישק את ידיו והוקיר לו כבוד כאילו היה מלך. והוא היה מלך מהסוג הזה: תחת שלטונו נצפו שלום וסדר, שלום המאפיה, כמובן, וזה לא מה שהחוק הרשמי של ממלכת איטליה התיר, אבל כיבדו אותו ללא הבחנה.

דיווחי המשטרה תיארו את קשו פרו כדמות ידועה לשמצה הקשורה למאפיה ה"גבוהה", המנהלת חיי יוקרה, מבקרת בתיאטרון, בתי קפה, ומהמרת בסכומים גבוהים במתחם Circolo dei Civili - מועדון לג'נטלמנים, שמור לאנשים עם יומרות לחינוך ממעמד העילית.

רצח פטרוסינו
קשו פרו נחשב למוח מאחורי רצח שוטר ניו יורקי וראש החוליה האיטלקית בעיר, ג'וזף פטרוסינו, ב־12 במרץ 1909. הוא נורה ונהרג במרינה בפיאצה בפאלרמו; שני גברים נראו בורחים מזירת הפשע. פטרוסינו נסע לסיציליה כדי לאסוף מידע מתיקי המשטרה המקומית כדי לסייע בגירושם של גנגסטרים איטלקים מניו יורק בתור עולים בלתי חוקיים. השניים היו מודעים מאוד לסיכון שנשקף לכל אחד מפני השני. פטרוסינו נשא פתק המתאר את קשו פרו כ"פושע נורא", ואילו לקשו פרו היה תצלום של קצין המשטרה. חוקרים רבים טוענים שקשו פרו הרג את פטרוסינו באופן אישי. האגדה מספרת שקשו פרו התגנב תוך כדי מסיבה של החברה הגבוהה בביתו של פטרונו הפוליטי דה מישל פרנטלי, לקח כרכרה (זו של המארח) ונסע למרינה של פיאצה במרכז העיר של פאלרמו. הוא ופטרוסינו ניהלו שיחה קצרה, ואז קשו פרו הרג את פטרוסינו וחזר לארוחת הערב. שחזורים היסטוריים ביטלו גרסה זו ואינם יכולים לאתר את קשו פרו בזירת הפשע.
חדשות על הרצח התפשטו במהירות בעיתוני ארצות הברית. התפרצות של רגש אנטי-איטלקי פשטה ברחבי ניו יורק. קשו פרו זעק לחפותו וסיפק אליבי לשעות בהן נרצח פטרוסינו. הוא שהה בביתו של דה מישל פרנטלי בבורגיו. עם זאת, האליבי שסיפק דה מישל פרנטלי היה חשוד, בהתחשב ביחסים בין השניים. יתרה מזאת, בעודו בכלא לאחר מעצרו ולאחר שנשפט למאסר עולם בשנת 1930, ככל הנראה טען קשו פרו שהוא הרג את פטרוסינו. על פי הסופר אריגו פטאקו בספרו על ג'ו פטרוסינו משנת 1972, אמר קשו פרו: "כל חיי הרגתי רק אדם אחד, ועשיתי את זה בחוסר עניין. פטרוסינו היה יריב אמיץ, והגיע לו מוות מכובד מזה של רוצחים שכירים בבית".

דו"ח של בלדאסארה סיאולה, נציב המשטרה של פאלרמו, הגיע למסקנה כי ככל הנראה בוצע הפשע על ידי המאפיוסי קרלו קוסטנטינו ואנטונינו פאסננטי בהנחייתו של קשו פרו. עם זאת, הראיות היו קלושות, והתיק נסגר למעשה כאשר ביולי 1911 בית המשפט לערעורים בפלרמו שחרר את קשו פרו, כמו גם את קוסטנטינו ופאסננטי. הרצח של פטרוסינו מעולם לא נפתר. עם זאת, קוסטנטינו ופאסננטי זוהו כמתנקשים הסבירים ביותר. קוסטנטינו נפטר בסוף שנות השלושים ופאסאננטי במרץ 1969. בשנת 2014, יותר ממאה שנה לאחר ההתנקשות, שמעה המשטרה האיטלקית שיחת טלפון שבה טען בן משפחה של כי פאולו פאלאצ'וטו היה הרוצח בהוראתו של קשו פרו. פאלאצ'וטו נעצר לאחר הירי, אך שוחרר מחוסר ראיות.

נפילתו
בשנת 1923 הזהיר המפקח על מחוזות המשנה של קורליאונה את משרד הפנים שקשו פרו הוא "אחד העבריינים הגרועים ביותר, המסוגל בהחלט לבצע פשע כלשהו". במאי 1925 הוא נעצר בחשד לסיוע לרצח. הוא הצליח להשתחרר בערבות, כרגיל. עם זאת, עם עליית הפשיזם, המוניטין שלו וחסינותו הלכו ודעכו.

במאי 1926 פקד המפקח על המחוז סזארה מורי, בהוראת המנהיג הפשיסטי בניטו מוסוליני, להשמיד את המאפיה, לעצור את קשו פרו ואנשיו באזור שכולל את קורליאונה וביסאקווינו. יותר מ -150 בני אדם נעצרו. בתו של קשו פרו ביקשה מבעל הבית המקומי להתערב אך הוא סירב: "הזמנים השתנו, הייתה התשובה. הוגש נגדו כתב אישום על השתתפות בעשרים מעשי רצח, שמונה ניסיונות רצח, חמישה מעשי שוד באלימות, שלושים ושבע מעשי סחיטה וחמישים ושלוש עבירות נוספות, כולל אלימות פיזית ואיומים.

הוא נידון למאסר עולם ב־27 ביוני 1930, באשמת רצח ישנה. הוא שתק במהלך המשפט. קשו פרו נעצר כ-69 פעמים לפני כן ותמיד זוכה, אך הפעם זה היה שונה. לאחר שמיעת גזר הדין שאל נשיא בית המשפט את קשו פרו אם יש לו מה להגיד להגנתו. קשו פרו קם ואמר: "רבותיי, מכיוון שלא הצלחתם להשיג הוכחה לאף אחד מהפשעים הרבים שביצעתי, טפלתם עליי מקרה יחיד שמעולם לא ביצעתי." מפקח מחוז הברזל הוא מורי רצה לתת פרסום מרבי לאירוע. פוסטרים המודפסים עם תמונות של קשו פרו וטקסט של גזר הדין נתלו ברחבי האי.

מותו
קיימת אי ודאות לגבי התאריך המדויק של מותו. התיאור השכיח ביותר הוא שנפטר מסיבות טבעיות בשנת 1945 בעת שריצה את עונשו בכלא אוצ'רדונה בפאלרמו. הסופר האיטלקי פטאקו מצא עדויות לספרו על ג'ו פטרוסינו מ-1972 כי ייתכן שקשו פרו מת מהתייבשות בקיץ 1943. לפי פטאקו, קשו פרו נשאר כלוא בתאו בזמן שאסירים אחרים פונו לפני פלישת בעלות הברית לסיציליה. עם זאת, על פי ההיסטוריון ג'וזפה קרלו מרינו, קשו פרו הועבר לבית כלא אחר בפוזולי בשנת 1940, ומת בו במהלך הפצצה של בעלות הברית בשנת 1943 (מקורות אחרים מציינים 1942). על פי לה סטמפה, קשו פרו נפטר ב־20 בספטמבר 1943, בכלא באי פרוצידה.

קישורים חיצוניים

 

מאפיונרים אמריקאים
איטלקים שנולדו ב-1862
איטלקים שנפטרו ב-1942
אישים שנפטרו במעצר