חוק איסור אפיית לילה

חוק איסור אפיית לילה נכלל בספר החוקים של מדינת ישראל משנת 1951 עד 1998 במסגרת דיני העבודה בישראל, ואסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00, בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד. לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל.

רקע
ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, יעד מרכזי של ארגוני אופים במקומות שונים בעולם במהלך המאה ה-19. ביוני 1925 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי את אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925, שנכנס לתוקף במאי 1928.

בשנות ה-30 עמדה הדרישה לחוק שיאסור עבודה בלילה במאפיות במרכז פעילות אגודת פועלי האפייה בארץ ישראל. בין הדוברים נגד אפיית לילה היה ד"ר אביגדור מנדלברג, שהתריע על הנזקים שבעבודה בלילה. במהלך מלחמת העולם השנייה הושגה הסכמה בין המאפיות הגדולות על ביטול אפיית הלילה, אולם היו מאפיות קטנות שניצלו את ההזדמנות להרחבת עסקיהן. בשנת 1945 כונסה ועדה יהודית-ערבית לדון בחקיקת איסור אפייה בלילה, אולם הנציג הערבי התנגד לחוק כזה בטענה שהוא יפגע ביכולת התחרות של הפועל הערבי, ועל כן איסור אפייה בלילה לא נחקק. לאחר הקמת המדינה הושגו הסכמים למניעת אפייה בלילה.

חקיקת החוק
הצעת חוק איסור אפיית לילה הוצגה בידי שר העבודה בפני מועצת המדינה הזמנית בדצמבר 1948. החוק נתקבל בקריאה ראשונה בכנסת בנובמבר 1950, ללא התנגדות. החוק נתקבל בקריאה שנייה וסופית בפברואר 1951, זמן קצר לפני פיזור הכנסת הראשונה, שוב ללא מתנגדים. הדיונים העיקריים סביב החוק בעת ההצבעה היו לגבי הכינוי למעסיק ("מעביד" כמופיע בחוק או "נותן עבודה" כדרישת יעקב גיל) ולגבי ייצוג העובדים בידי ארגון העובדים הגדול ביותר כלשון החוק, בלא מתן ייצוג לארגונים אחרים. החוק היה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת.

באוגוסט 1954 אישרה הממשלה תיקון לחוק המתיר גם במאפיות קטנות לשני אנשים לבצע עבודות הכנה במהלך הלילה. התיקון עבר בקריאה ראשונה בדצמבר 1954 ושוב בכנסת השלישית באוקטובר 1955. התיקון נתקבל לבסוף בסוף 1957 וכלל בנוסף להתרת עבודת שני אנשים בהכנות בלילה גם הסמכת השר להתיר אפייה מ-5:00 בבוקר והגדלת הקנס על הפרת החוק. ביולי 1973 תוקן החוק שוב באופן שהתיר לשר העבודה, בהסכמת ארגון העובדים להתיר אפייה מ-4:00 בבוקר.

ביולי 1998 בוטל החוק. בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.

פסיקה
בשנת 1956 פסק בית המשפט המחוזי כי שקילת בצק בלילה מותרת. לעומת זאת, קבע בית המשפט העליון שחלוקת בצק לגושים קטנים אסורה.

הפעלת החוק
החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1951 ובעקבות זאת פורסם שהלחם יסופק רק החל משעה 9:00 בבוקר יום ראשון. מיד עם כניסת החוק לתוקפו קבעה שרת העבודה שעבודות הכנה, כהסקת התנור והכנת הבצק יותרו מ-4 בבוקר ובמוצאי שבתות וחגים מ-3 בבוקר. במקביל נתנו היתרי עבודה זמניים במקרים מסוימים לצורך אספקת לחם לצבא ולמעברות. אולם לא תמיד הסכימו העובדים לעבוד בלילה ועל כן הלחם שסופק לחיילים היה ישן. באותה שנה התירה שרת העבודה אפיית לילה לפני ראש השנה ולאחריו. כן הותרה אפיית לילה בגלל יום העצמאות ויום הבחירות.

בשנים הראשונות לכניסת החוק לתוקף נעשו ביקורות במאפיות ונתנו התראות למפירי החוק. בהמשך הוטלו קנסות על מאפיות שהפרו את החוק. אולם הקנסות היו נמוכים והפרות החוק היו נפוצות. היו מאפיות שנקנסו שוב ושוב ואף מי שנידון למאסר לאחר עבירות חוזרות. בעוד בשיווק הלחם הונהגה חלוקה של השוק בין המאפיות, בתחום הלחמניות והכעכים הייתה תחרות חופשית ועל כן המאפיות אפו בלילה כדי להקדים להביא את תוצרתם לשוק. בסוף שנות ה-60 עלו תלונות שבאזורים מסוימים החוק אינו נאכף כלל.

דרישות לשינוי החוק
בסוף 1955 החלו להישמע קולות להתרת אפיית לילה על מנת להוזיל את מחיר הלחם, אולם החוק לא בוטל. בתחילת 1957 הפגינו אופים בדרישה לתיקון החוק כך שיותר להתחיל באפיית לחמניות כבר מ-5 בבוקר, כפי שנהוג בפועל. דרישות לביטול החוק, שהופר בקביעות, חזרו שוב ושוב במהלך השנים, אך נתקלו בהתנגדות ההסתדרות.

בתחילת 1977 ביקש שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, משר העבודה, משה ברעם להסכים לביטול החוק.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

מגדנאות
איסור אפיית לילה
הכנסת הראשונה: חקיקה
ישראל: חוקים שבוטלו
1951 בישראל