דין מרומה

דין מרומה הוא מונח הלקוח מהמשפט עברי, המתאר מצב שבו חש הדיין שיש רמאות בדיון העומד בפניו. קיים קשר בין מונח זה לבין המונח דין אמת לאמיתו.

תיאור המונח
לעיתים מתנהל הדיון המשפטי כדת וכדין על פי טענות הצדדים ועדות העדים, אלא שקיים מצב שבו חש הדיין שישנה רמאות שאין בכוחו או ביכולתו להוכיחה, אם בטענות בעלי הדין ואם בעדות העדים, או שנראה לו שהדברים אמת אך לא כל האמת, והוסתרו ממנו פרטים העשויים לשפוך אור נוסף על המקרה שלפניו. מקרה זה נחשב בתלמוד כדין מרומה. דין אמת הוא ההפך מדין מרומה. קיימת מחלוקת ראשונים כיצד להבין את הביטוי "דין אמת לאמיתו", שאותו יש לדון, על פי דברי רבי שמואל בר נחמני בשם רבי יונתן בגמרא: חלק סוברים שמדובר בדין שקשה להוציא ממנו את האמת, וחלק סוברים שמדובר בכל דין שהוא אינו דין מרומה. למחלוקת זו יש השפעה רבה בעניין דינו של הדין המרומה, ועל כך בהמשך.

ההכרעה בדין מרומה

הדין הכללי

מקורות תלמודיים
בתלמוד מוזכרות כמה הנחיות למצב הסבוך של דין מרומה:

התלמוד הבבלי מגיע למסקנה הישירה שאין לדון "דין מרומה" מהפסוק בפרשת משפטים, הדורש להתרחק מהשקר. מקבילו הירושלמי מראה סתירה לכאורה בין שני פסוקים בפרשת ראה. להלן הסברו של הרב משה מרגלית:

על פי ה"פני משה" הירושלמי טוען שבמקרה שהדין יכול לצאת לאמיתו, לא להיות "מרומה" - כלומר, ישנה רמאות שניתן לגלות ולהגיע למיצוי הדין בדרכים לא קונבנציונליות או מקובלות בהקשרים המשפטיים הספציפיים, כדרישה וחקירה - שם יש לחקור עוד יותר. על כן באה הוראת המקרא "ודרשת וחקרת ושאלת היטב". במקרה שהצדק יכול לצאת לאור בלי להשתמש בכלים קיצוניים, יש לדבוק בפתרון שאליו פשוט להגיע - "צדק צדק תרדוף".

ישנו עוד דיון בדין המרומה בתלמוד הבבלי, במסכת סנהדרין:

פסיקת ההלכה
לאור כל האמור, נפסק בשו"ע שבמקרה של דין מרומה מוטל על הדיין לחקור ולדרוש בעניין עד תומו. אם הדיין עדיין סבור שהדין מרומה, ושלו אין דרך להכריע בדין זה כלל, כותב ונותן ביד הנתבע "שאין לשום דיין להשתדל בדין זה". את עיקר דינו של הדין המרומה פוסק השו"ע על פי הרמב"ם, שמקבל את העמדת רב פפא בגמרא בסנהדרין ל"ב. בנוסף, חלק מדיני החלת הפסק לקוח מהרא"ש. זה האחרון דן באריכות בספר השו"ת שלו במקרה מסובך שהובא לפניו:

הרא"ש מראה סתירה בין שני כללים שמוזכרים בתלמוד הבבלי - הראשון הוא זה המובא לעיל ממסכת שבועות, שעל פיו אין להתעסק בדין מרומה, כאשר מולו קיים כלל אחר:

הרא"ש מסביר בפשטות את הגמרא בסנהדרין כך: . על כן מתעוררת סתירה בין שני המקורות האמוראיים. הרא"ש מביא תירוץ בשם המהר"ם מרוטנבורג, שמחלק בין שני מקרים אפשריים עליהם נסובות סוגיות התלמוד. המקרה שעליו מדברת הגמרא בשבועות הוא דין מרומה מצד התובע, כלומר מדובר בתביעה שקרית מעיקרה, ושם אכן אין לדיין לדון במקרה כזה אלא "לנפנף" את התביעה ולא לחפור בה, כיוון שהוא רואה שהיא שקרית מעיקרה. המקרה שעליו מדברת הגמרא בסנהדרין הוא מקרה בו הנתבע משקר ומרמה, ובמקרה כזה אכן יש לדיין להשתדל ולחקור, ולהוציא  כדי שלא נגיע למצב בו כאשר הנתבע משקר הוא נפטר מהתביעה, . להלן פסיקת ההלכה המקוצרת של הרא"ש:

תוספות, לעומת הרא"ש, ששיטתם מבוססת על השוואת המקורות התלמודיים ומציאת עמק השווה ביניהם, בפירושם לגמרא בסנהדרין מבינים הפוך מקריאת רבינו אשר, וטוענים ש. כך הם פותרים את הסתירה האפשרית עליה כתבו הרא"ש והמהר"ם.

קישורים חיצוניים
 נחום רקובר, סדנאות במשפט העברי - דין אמת לאמתו, באתר מורשת המשפט בישראל, תשס"א
 ציון אילוז, דין מרומה, התיישנות ושיהוי, באתר דעת, תשס"ד
 יובל סיני, כוחו של דיין בדין מרומה וב'קים לי בגווה' במשנת הגאונים וברמב"ם, באתר ספריית אסיף, מעליות כה, תשס"ה
 הרב ד"ר עדו רכניץ, דין אמת לאמיתה, באתר ארגון רבני צהר

הערות שוליים

משפט עברי
משפט עברי: הכרעת הדין
משפט עברי: דיני ראיות
משפט עברי: סדרי הדין