חרבת ב"ק

חרבת ב"ק (או חרבת רום) הם שרידי חווה חקלאית, שהוקמה על ידי ישראל ב"ק באדמות הכפר ג'רמק שעל הר מירון, ופעלה בשנים 1834-1840. התיישבות זו נתפסת לעיתים באופן חלוצי, כראשית ההתיישבות החקלאית היהודית בעת החדשה, וישראל ב"ק יודע בגלל טענתו ש"הקדים בכך את אם המושבות, פתח תקווה, כמעט ביובל שנים".

כיצד קיבל ב"ק את שטח החווה
ישראל ב"ק עלה לארץ ישראל בשנת 1831 מברדיצ'ב שברוסיה (אוקראינה), והתיישב בצפת. ראשיתה של התיישבותו החקלאית קשורה בחילופי השלטון שעברו על הארץ באותו עשור: בסוף שנת 1831 נכבשה ארץ ישראל על ידי צבא מצרי בפיקודו של איבראהים פאשא, כיבוש שהחזיק עד שנת 1840. השלטון המצרי ניסה ליצור סדרי ממשל חדשים בתחומים רבים, דבר ששיפר את מעמדו של היישוב היהודי, אך הרע לערבים. 

בשנת 1834 התקוממו הערבים נגד השלטון המצרי שחייב אותם לראשונה בגיוס לצבא, וכחלק ממרד זה התחולל טבח ביהודי הערים הגדולות – ירושלים, צפת, חברון וטבריה. גם ישראל ב"ק נפגע מהמהומות – בית הדפוס שהקים בצפת נהרס, ואותו "הכו מאוד מאוד, על כן חלה את רגליו" – הוא נשאר צולע לכל ימיו. איברהים פאשא הצליח לדכא את המרד, וכפיצוי על הנזק, העניק לישראל ב"ק את שטחי הכפר ג'רמק, על הר מירון. הדעות חלוקות לגבי הנסיבות המדויקות שהובילו לפיצוי זה: דעה אחת גורסת כי איברהים פאשא הציע ליהודים נוספים אחוזות וכפרים במתנה, אך כולם סירבו לקבל הצעה זו מפני שחששו מהערבים. דעה שנייה, אגדית באופיה, מספרת כי כשחלה איברהים פאשא בקדחת ולא נמצאה לו רפואה, ריפא אותו ישראל ב"ק. בתמורה, קיבל ב"ק את התואר "חכים באשא" (רופא הפחה) וכן הבטחה ש"ימולאו כל משאלותיו". הבטחה זו מומשה זמן מה לאחר מכן, כשב"ק סייע לתושבי הכפר ג'רמק מול הפחה, והם בתמורה העניקו לו מחצית מכפרם. 

לפי עדותו של ב"ק עצמו:

החווה החקלאית ופעילותה
בשנתיים הראשונות (1834–1836) לפעילות המשק החקלאי ניהל אותו ב"ק מרחוק, כמו בעלי אדמות יהודים אחרים. אמנם נבנו בתים אחדים בכפר ג'רמק, ומשפחות יהודיות מעטות התיישבו שם, אך השדות עובדו על ידי אריסים. ישראל ב"ק המשיך לעסוק בדפוס, והפקיד את בנו, ניסן ב"ק, על ניהול המשק. בשנת 1837 שוב פקד אסון את העיר צפת, הפעם בדמות רעידת אדמה קשה, שהחריבה את העיר כמעט כליל. כאלפיים יהודים נהרגו, רבים נפצעו, ומפעל הדפוס של ישראל ב"ק חרב שנית. בעקבות החורבן, עבר ישראל ב"ק לחיות בג'רמק והחל בעבודה חקלאית. יצחק בן צבי מתאר אותו באור חלוצי-ציוני: 

מקור אחר מציין כי: "במקום הוקמה חווה חקלאית שגידלו בה צאן ועיבדו את אדמתה". זכרונותיו של ב"ק עצמו מספקים את התיאור המפורט ביותר של החווה:

בשנת 1839 ביקר מונטיפיורי בג'רמק, כחלק מניסיונו להחיות את היישוב החקלאי בארץ ישראל. אשתו יהודית תיארה ביקור זה ביומנה: "באנו אל בית הרב ר' ישראל, ובני ביתו, צאצאיו וצאצאי צאצאיו, שלושה דורות, יצאו לקראתנו לברכנו...". נראה כי השר מונטיפיורי התרשם מהמפעל החקלאי היהודי והתחזקה אמונתו ביכולתו לפתח חקלאות יהודית:

תושבי הכפר הגישו למונטיפיורי תזכיר בנוגע לכפר, שמעיד כי בית ב"ק מנה כ-20 נפשות. עדויות נוספות של מיסיונרים שביקרו בג'רמק באותה שנה, מספרות כי בביתו של ב"ק מצאו כ-15 איש. 

למרות התוכניות הגדולות, זמן מועט אחרי ביקורו של מונטיפיורי נאלצה משפחת ב"ק לעזוב את הכפר. בשנת 1840 איברהים פאשא נמלט עם צבאו מהארץ, והשלטון העות'מאני חזר אליה. תחת השלטון החדש-ישן, ובלחץ ערביי האזור שלא אהדו את ההתיישבות היהודית במקום, אולצו ב"ק ומשפחתו לנטוש את המשק החקלאי ולעבור לירושלים:

מעמדה החלוצי של ההתיישבות בג'רמק
למרות תיאורו החלוצי של ב"ק ומפעלו, חשוב לראות את פעילותו החקלאית בהקשרה:

התיישבותו של ישראל ב"ק בג'רמק הייתה קצרה יחסית, ונבעה בעיקר מחוסר הברירה שהותירה רעידת האדמה. ידוע על רכישת אדמות על ידי יהודים כבר מראשית המאה ה-19 – אך יש כאלה המנסים להטיל דופי בכך וטוענים כי אין לבלבל רכישת אדמות עם פעילות חקלאית – לדבריהם, היהודים רק השתלבו במגמה הכללית של מעבר אדמות לידי העירוניים. לטענתם, לולא רעידת האדמה, ייתכן והמשק של ב"ק היה מצטרף לרשימה זו של אדמות המוחזקות בידי יהודים. תיאור נוסף של החווה תומך בגישה הסקפטית, שאינה רואה בה חידוש כלשהו: "חווה זו, שבה עבדו אריסים יהודים, מהווה דוגמה של חקלאות פרברית על ידי עירוניים ולא של התיישבות חקלאית ממשית".

מצד שני, חשוב לציין שבאותה תקופה עיסוק חקלאי מובהק היה נדיר. בין היתר מפני שהחוק העות'מאני אסר על מכירת אדמות ליהודים בארץ. במפקד האוכלוסין של צפת בשנת 1839 מוזכרים שני עובדי אדמה בלבד (לא ברור האם מדובר במשפחת ב"ק). לכך אפשר לצרף את עדותו של כומר שביקר בארץ ב-1840, והופתע מהמאמץ לעודד התיישבות חקלאית יהודית, מפני שחשב שהיא חסרת סיכוי. ראיות אלה מצטרפות לכדי הבנה שהתיישבותו החקלאית של ב"ק, גם אם לא הייתה דוגמת מופת למשק חקלאי, כן הייתה מיוחדת, והיוותה את הסימן הראשון להתעוררות החקלאות היהודית. לכן יש הקובעים כי הזיקה היהודית לחקלאות "נמשכה משנות השלושים של המאה ה-19 ועד ראשית המאה העשרים".

ראו גם
 ישראל ב"ק
 היישוב הישן
 אבראהים פאשא

לקריאה נוספת 
 בן-צבי, יצחק. ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני. ירושלים: ביאליק, 1955.
 ברטל, ישראל ובן-אריה, יהושע (עורכים). ההיסטוריה של ארץ-ישראל: שלהי התקופה העות'מאנית (1799 - 1917). ירושלים: כתר, 1983.
 טריואקס, יצחק, ושטינמן, אליעזר (עורכים). ספר מאה שנה. תל אביב: יצחק טריואקס, 1938.
 יערי, אברהם (קיבץ וביאר). זכרונות ארץ ישראל: מאה ועשרים פרקי-זכרונות מחיי היישוב בארץ מהמאה השבע-עשרה ועד ימינו. ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, תש"ז.
 מלאכי, אליעזר רפאל. פרקים בתולדות היישוב הישן. תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1971.
 ענר, זאב (עורך). סיפורי משפחות: סיפורן של חמישים משפחות בתולדות היישוב. תל אביב: משרד הביטחון, 1990.
 קרגילה, צבי. היישוב היהודי בארץ-ישראל בתקופת הכיבוש המצרי (1840-1831). תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 1989.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

היישוב הישן
מירון
ארץ ישראל: חוות
יישובים בארץ ישראל טרם קום המדינה
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל שנחרבו בתקופה העות'מאנית