זרנוגה

זרנוגה (בערבית: زرنوقة; מילולית: "זרנוק") היה יישוב ערבי. בתקופת המנדט שכן במקום כפר ערבי בנפת רמלה, בשם זרנוגה, כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית לרמלה (כיום בתחום שכונת קריית משה, הנמצאת במערב רחובות).

הכפר נכבש במהלך מלחמת העצמאות, במאי 1948, פונה וננטש.

היסטוריה 
ייתכן שהיישוב נקרא על שם ערוץ הנחל העובר במקום ונשפך אל ואדי דוראן סמוך לכפר אל קוביבה (כיום כפר גבירול).

הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר נמצאו בסמוך למסגד הכפר ומדרום מערב אליו ומעידים על קיומו של יישוב יהודי מן התקופה הפרסית (המאות 6–4 לפנה"ס).
כמו כן, התגלו במקום שרידי יישוב מהתקופה הביזנטית (המאות 4–7).
ייתכן כי זהו מקום מוצאו של התנא רבי חייא בר זרנוקי.

הכפר הערבי הופיע ללא שם במפה שהכין הצרפתי פייר ז'אקוטן ב-1799.
חלק מתושבי הכפר היו מצרים שהגיעו לארץ ישראל עם צבאו של אבראהים פאשא ב-1831.
לפי דו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1882 היה זרנוגה כפר גדול מוקף שוחות צבר, רוב בתיו היו עשויים לבני טיט ובגנים היו בארות מים. מסגד הכפר, בעל כיפה ונטול מינרט, הוקם ב-1890.

ב-20 באפריל 1891 התעוררה מחלוקת בין כפריים לתושבי המושבה הסמוכה רחובות על זכויות מרעה. המחלוקת, המכונה "תקרית זרנוגה הראשונה", התבררה לבסוף בבית המשפט.

ב-23 ביולי 1913 התחוללה "תקרית זרנוקא" (או תקרית זרנוגה השנייה) שבה תפסו אנשי "השומר" שני כפריים מזרנוגה בעודם גונבים ענבים מכרם בראשון לציון. התפתחה קטטה המונית שבמהלכה נהרגו שני יהודים וערבי ואחרים נפצעו. התקרית נחשבת לנקודת מפנה בתולדות יחסי היהודים והערבים בארץ ישראל. בעקבות האירוע הגישו עשרות מוח'תארים בסוף יולי 1913 עצומה משותפת לסולטאן מהמט החמישי. ככל הנראה הייתה העצומה ביוזמתו של פעיל פוליטי מיפו בשם סולימאן אל-תאג'י.
משה סמילנסקי הואשם, יחד עם אחדים מבני רחובות, בהרג הערבי; לאחר משפט ממושך, זוכו כל הנאשמים.

רבים מתושבי הכפר עבדו במושבה הסמוכה רחובות.
בשנת 1924 הוקם בכפר בית ספר יסודי לבנים וב-1943 גם לבנות. בשנת 1945 למדו בהם 252 תלמידים ו-52 תלמידות.
לפי סקר הכפרים בארץ ישראל שנערך ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר בכ-2,380 איש והוא השתרע על שטח של 5,977 דונמים, מתוכם 327 דונמים של שטחים ציבוריים.

באפריל 1948 נכנסו לכפר לוחמים בלתי-סדירים. חמולת דאר שורבג'י רצתה למסור את הנשק לכוחות "ההגנה" ולבקש ממנה את הגנת הכפר, אולם אחרים התנגדו. באותו החודש הוחלט בכפר לפנות את כל התושבים הבלתי-לוחמים לעיירה הסמוכה יבנא.
ב-28 במאי 1948 נכבש הכפר במבצע ברק, במהלך מלחמת העצמאות, על ידי גדוד 55 של חטיבת גבעתי. מספר ערבים נהרגו וכ-20 נפלו בשבי.
לדברי בני מוריס, בעת הכיבוש היה הכפר נטוש רק למחצה, בשל יחסי הידידות שהיו לו בעבר עם היישוב העברי. מספר ימים לאחר הכיבוש, הגיע ליומון "על המשמר" מכתב שכתב חבר מפלגת מפ"ם על סמך מה שסיפר לו אחד מאנשי ה"הגנה" שהשתתף בכיבוש. לדבריו כל תושבי הכפר גורשו לעבר יבנא. התושבים מחו על כך שמאלצים אותם לעקור אל אויביהם האנטי-ציוניים, שהם עצמם לא התירו להם בעבר להיכנס לכפרם, ולמחרת חזרו וסיפרו כי תושבי יבנא גירשו אותם כ"בוגדים". לבסוף נדרשו הפליטים לעזוב את כפרם בשנית. ההיסטוריון מרדכי בר-און, לעומת זאת, שהשתתף כמפקד מחלקה בכיבוש הכפר זרנוגה, העיד: "לא היה שם כל גירוש והכפר היה ריק לחלוטין כאשר הגענו אליו".
ביוני 1948 נהרסו בתי הכפר.

לאחר מלחמת העצמאות 
באוגוסט 1948 ביקשה קבוצת שילר מן המוסדות המיישבים, שיחכירו לה את אדמות זרנוגה, וכמה מאות דונמים מן השטחים החקלאיים של הכפר נמסרו לידיה.
בבתים הנטושים וסביבם הוקמו מעברות זרנוגה א' וב', שאליהן הגיעו בשנות ה-50 עולים מצפון אפריקה.
המעברות צורפו לרחובות בשנת 1957.
בשנות השישים חוסלו המעברות ובמקומן הוקמה שכונת קריית משה.

מסגד הכפר ובית עלמין (שאיננו תחום ואיננו מסומן) מדרום למסגד הם השרידים היחידים שנותרו מן הכפר. 

השטח הפתוח בין קריית משה לשכונת וייסגל (שכונת רחובות הצעירה) קיבל אישורי בנייה בשנת 1991, אולם תכנון מפורט לבניית שכונה החל רק בשנת 2003. אז החליטה העירייה להקים פארק ציבורי בשטח בית הקברות והמסגד ולהסיט מעט את בתי השכונה.
בשנת 2009 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד עיריית רחובות, במטרה למנוע בנייה על שרידי בית העלמין.
בסוף 2012 נדחתה העתירה, כיוון שלטענת בג"ץ העותרים לא הצליחו להוכיח שבשטח הספיציפי עליו הוגשה העתירה אכן התקיים בית קברות.
במקביל, התחייבה העירייה לשמר את מבנה המסגד ולהעתיק ממקומם קברים, אם יימצאו כאלה בשטח הפארק, בהתאם לחוקי רשות העתיקות ובתיאום עם גורמי הדת המוסלמים.

קישורים חיצוניים 

 יוסי שטייניג, המסגד של זרנוגה, באתר קבוצת שילר
 פרטים על תקריות זרנוגה הראשונה והשנייה, באתר לתולדות רחובות

הערות שוליים 

קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות
יישובים עתיקים בשפלת יהודה
רחובות: היסטוריה
קבוצת שילר
יישובים שהוקמו ב-1799