אלינור קרוצ'י

אלינור קרוצ'י (נולדה ב-11 ביוני 1971) היא צלמת ישראלית-אמריקאית היא נולדה וגדלה בירושלים, למשפחה ממוצא מרוקאי ובוכרי. צילומיה חושפים רגעים אינטימיים מהחיים המשפחתיים.

ביוגרפיה
אלינור קרוצ'י נולדה וגדלה בירושלים. כילדה וכנערה ניגנה על פסנתר, למדה משחק אצל ניסן נתיב ולמדה מוזיקה קלאסית בבית הספר התיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. החלה להתנסות לראשונה בצילום בגיל 15, כשנרשמה לחוג צילום בבית הספר מוסררה בירושלים ולמדה אצל מייסד בית הספר, אבי סבג.

לאחר שירות צבאי במשרד הביטחון החלה ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל. בין השאר למדה בבצלאל אצל שמחה שירמן ויגאל שם טוב. בשנת 1995, מיד עם תום הלימודים בבצלאל, עזבה קרוצ'י את ישראל ועברה לניו יורק. תערוכתה הראשונה הייתה בגלריית "ריקו-מארסקה" (Ricco-Maresca), חמישה חודשים בלבד לאחר שסיימה את בצלאל.

מאז שנת 2000 מלמדת במחלקה לתואר שני לצילום בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, מאז 2001 משמשת כמרצה אורחת במרכז הבינלאומי לצילום (The International Center of Photography) בניו יורק ומאז 2004 משמשת כמרצה אורחת באוניברסיטת הרווארד.

בשנת 2001 זכתה בפרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבין-לאומי לצילום. ב-2002 קיבלה את אחד הפרסים המכובדים ביותר בעולם האמנות, מלגת גוגנהיים, המוענק על ידי אחוות גוגנהיים. בשנת 2004 בתערוכת "פוטו" (Photo NY), תערוכת הצילום הבינלאומית בניו יורק, נבחרה קרוצ'י להיות אורחת הכבוד בערב הפתיחה של התערוכה.

צילומיה מצויים באוספים הקבועים של מוסדות אומנות רבים, בכללם המוזיאון לאומנות מודרנית (MoMa), מוזיאון ברוקלין לאומנות, ו"המוזיאון לפיין ארט", יוסטון. הייתה הצלמת הראשונה שהציגה צילום עירום במוזיאון היהודי של ניו יורק, אחרי שעבודתה "ערן ואני 1998" נרכשה לאוסף הקבוע של המוזיאון. צילומיה פורסמו במגזינים שונים כגון "הניו יורקר", "מגזין ניו יורק", "ווי אפרטור" ו"ארט ניוז".

מאז עזיבתה את ישראל, הצליחה קרוצ׳י לבסס את מעמדה כאחת האמניות הישראליות המצליחות ביותר, ועם זאת לא זכתה להכרה דומה בישראל, בה הציגה תערוכות במספר גלריות קטנות. קרוצ'י התייחסה לקשר לישראל ואמרה: "אני רואה בעבודות שלי קשר ישיר לישראליות. הן אמנם לא עוסקות בפוליטיקה, שלרוב נחשבת כקשר הישראלי, אבל הן תוצאה ישירה לכך שישראל היא מקום כל כך משפחתי ולעובדה שאנחנו אנשים כל כך דרמטיים".

במרץ 2016 הציגה קרוצ'י תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה בישראל, "The Family of (Wo)man", בגלריה החדשה של בית הספר לאמנות וחברה מוסררה על שם נגר, באוצרות של מנהל בית הספר - אבי סבג, שלימד אותה צילום בהיותה נערה.

מאז 1998 נשואה לערן בנדהיים אותו הכירה בבצלאל, נכדם של חלוצי הצילום הירושלמים חנה ואפרים דגני.

על יצירתה 
מאז ומעולם היו מושאי הצילום של קרוצ'י האנשים בסביבתה הקרובה. תחילה צילמה בעיקר את הוריה ובהמשך גם את בן זוגה וילדיה. צילומיה אישיים ואינטימיים מאוד, אך עוסקים בדברים שהם גם אוניברסליים, כמו המורכבות של אימהות וגידול ילדים. קרוצ'י מקפידה על האינטימיות הזו על מנת להציף דברים שכואבים לה, מטרידים אותה, מעוררים בה מבוכה או רגשות, שהחשיפה עוזרת לה להתמודד אתם.

כשנשאלה על כך, אמרה קרוצ'י: "אני מצלמת דווקא דברים שאני לא ממש מרגישה בנוח אתם, כדי לשתף בזה אחרים, את כל מי שרואה את התמונות שלי, ולשים את הדברים ככה, בגלוי על השולחן. אחרי שאני מראה לזרים את כל מה שאני לא שלמה אתו, פתאום יותר קל לי, כאילו אין צורך להסתיר יותר".

עוצמת העשייה של קרוצ'י טמונה בטווח התנועה מהאישי לקולקטיבי- הצופים בצילומיה נחשפים לסודותיה, למקומות ורגעים אינטימיים הטעונים בקונפליקט בין המותר לבין האסור וחווים את הסיפור האישי שלהם דרך הסיפור הפרטי שלה.

טכניקה ואופן עבודה 
השאלה האם מדובר בצילומים מבוימים או בתיעוד אותנטי, מתבקשת ביחס לצילומיה של קרוצ'י. היא נעה בין שני הקצוות האלו- לפעמים משתמשת בתאורה מלאכותית המפוזרת דרך קבע בחדרי הבית (פלאשים, פנסי תאורה חמה ועוד), ולפעמים משתמשת בתאורה הטבעית שבבית ומצלמת סיטואציה בלי הכנה מראש. על טכניקת הצילום שלה, העידה קרוצ'י: "חלק גדול של הצילומים קרובים ל'סנאפ שוט' בחשיבה, חלק הם סיטואציות שאני רואה ואחרי חמש דקות אני מבקשת לשחזר אותם בשביל המצלמה. אני לא ממציאה מצבים אבל לפעמים אני משחזרת תוך שאני לא מביימת את הסיטואציה באופן חריג מזו המקורית. לפעמים המצלמה היא תירוץ להיווצרותם של מצבים ואז מישהו אומר: בואו נשב יחד, בואי תתני לי נשיקה. אז יוצא שאני פועלת בשלושה מצבים, אני מתעדת, אני משחזרת ואני יוזמת מצבים".

צילום מסחרי 
לצד האמנות, קרוצ'י גם מצלמת עבור מגזינים שונים, ומצלמת בקביעות לניו יורק טיימס מגזין, ניו-יורק מגזין, והניו יורקר. אחד מהצילומים המסחריים הידועים ביותר שלה הוא הצילום שליווה את הסיפור הקצר "טיפוס של חתולים"  מאת קריסטן רופניאן
, שהתפרסם במגזין "הניו יורקר" בדצמבר 2017. הסיפור שיצא לאור בתקופת קמפיין Me Too, הפך במהרה לאחת התופעות האינטרנטיות החשובות והכתבות הנקראות ביותר במגזין באותה שנה. הצילום שהוזמן על ידי מחלקת הצילום של המגזין גרם גם הוא לוויכוחים, כמעט כמו הסיפור עצמו.

ספרים 
קרוצ'י פרסמה ארבע מונוגרפיות צילום:

1.Closer (2002)

הספר מכיל 90 דיוקנאות בהם מופיעים שלושה דורות מאותה משפחה (אלינור עצמה, הוריה וסבה וסבתה) המצולמים ברגעים אינטימיים בחיי היומיום. הנושאים בספר הם רבים: החל בזהות הנשית במשפחה ועד הפגיעות שבהזדקנות.

2.Diary of a Dancer (2005)

קרוצ׳י החלה לרקוד ריקודי בטן במקביל לשירותה הצבאי והצטרפה ללהקת המחול הירושלמית "ערבסק". כשעברה להתגורר בניו-יורק המשיכה ללמוד ריקוד בטן ובהמשך אף יוצגה על ידי סוכנות, התפרנסה כרקדנית והופיעה במועדונים מקומיים. הספר מתעד את הופעותיה של קרוצ'י בארצות הברית כרקדנית בטן מקצועית.

3.Mother (2013)

הספר בן 144 העמודים מאגד עשור של צילומי משפחתה וילדיה של קרוצ'י. יש בו צילומים מתקופת ההריון, צילומים של הגוף אחרי הלידה, סימני מתיחה, תפרים מהניתוח הקיסרי, הנקה, סיטואציות הוריות, סצנות המתארות את המורכבות בלהיות אמא ויחסי זוגיות ומשבר. קרוצ'י בחרה להראות גם את הרגעים הפחות יפים שבאימהות, אלו שלרוב בוחרים להסתיר- העייפות, העצבנות, המתח וקריעת העור שנגרמת בלידה. הספר זכה להיכלל ברשימת 10 ספרי הצילום הטובים ביותר ב-2013 של ה"ניו יורק טיימס" והושק באוקטובר 2013 במסגרת התערוכה הקבוצתית "צילום, אימהות וזהות" בחלל הלונדוני “גלריית הצלמים” (The Photographers’ Gallery).

4.Midlife (2019)
הספר עוסק בתקופה של אמצע החיים, ההתבגרות הגוף, אובדן הפוריות, הזדקנות ההורים והילדים המתבגרים ונישואים. הספר הושק בפורטפוליו במגזין ה"ניו יורקר".

פרסים ומלגות 
 פרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבינלאומי לצילום בניו יורק (2001).
 מלגת גוגנהיים (2002).
 מלגת קרן האומנות של ניו יורק (2012).

תערוכות יחיד נבחרות

קישורים חיצוניים

 
 אלינור קרוצ'י, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל

הערות שוליים 

מהגרות מישראל לארצות הברית
מהגרים מישראל לארצות הברית
זוכות מלגת גוגנהיים
זוכי מלגת גוגנהיים
רקדניות בטן
צלמות ישראליות
צלמים ישראלים
ישראליות זוכות פרסים: אמנות
ניו יורק: אישים
בוגרות האקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים
בוגרי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
בוגרות בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
ישראליות שנולדו ב-1971
ישראלים שנולדו ב-1971