מעשה בארבע מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון

מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון הוא מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד. וזו לשון האגדה במסכת גיטין (הסוגריים המרובעים - פירוש רש"י):

סיפור דומה מופיע בילקוט שמעוני למגילת איכה:

בהלכה קיים איסור על התאבדות. במסגרת הדיון ההלכתי בנסיבות החריגות שבהן רשאי אדם להתאבד עולה
המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, ומובאים דברי רבנו תם, המסתמך על מעשה זה: "דהיכא שיראים פן יעבירום עובדי כוכבים לעבירה, כגון על ידי יסורין שלא יוכל לעמוד בהם, אז הוא מצווה לחבל בעצמו". השולחן ערוך, ברוח זו, פוסק שאין להחשיב אדם שהתאבד בנסיבות כאלו לרשע: "גדול המאבד עצמו לדעת, והוא אנוס כשאול המלך, אין מונעין ממנו כל דבר".

בספרות העברית החדשה

המעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון שימש השראה פעמים אחדות בספרות העברית החדשה:
 הרעיון לפיו מוות בטביעה עדיף על הקלון שבחיי שפחת מין מופיע בפואמה "במצולות ים" מאת י"ל גורדון. כאשר מתברר לפנינה, המפליגה באונייה עם אמהּ, שרב החובל חושק בה, אומרת האם לפנינה: , ופנינה עונה: .
 בפואמה "מגילת האש" מתאר ח"נ ביאליק: , אך בפואמה גורלם שונה מאשר בסיפור התלמודי.
 בסיפור "בלבב ימים" מתאר ש"י עגנון את מסעה של קבוצת חסידים מגליציה לארץ ישראל. במסעם בים שמעו החסידים קולותיהם של ילדים שהשליכו עצמם לים על מנת שלא להכעיס את הקב"ה, וה' הביאם לאי מופלא בו הם מבלים בנעימים. זהו שילוב אגדות - האגדה היהודית היא ממסכת גיטין על ילדים שהתאבדו על קידוש השם בטביעה, אולם קולות הילדים המקלסים את השם בקולם הערב והמלחים שמתפתים לקפוץ לים בשל כך מאפיינים דווקא את שירת הסירנות מהאודיסיאה. עגנון מדגיש זאת גם באמצעות תיאור קשירת המלחים באבנטיהם על מנת שלא יקפצו. על שילוב זה העירה זיוה שמיר: "בעשותו כן שילב עגנון הֶבּראיזם והֶלניזם, מיזג את העולם היהודי עם עולמם של מבקשי נפשו, ויצר אֶפּיקה עברית מקורית, הֶבּראיסטית והֶלניסטית, אֶתית ואֶסתטית, בעת ובעונה אחת".

ראו גם
 התשעים ושלוש

קישורים חיצוניים
 שי נוה, גדול הוא כאב הבדידות, נפלאה היא האחריות, באתר "נשמת"

הערות שוליים

אגדות החורבן
התאבדות בתרבות ובאמנות