קנאים פוגעים בו

קנאים פוגעים בו היא הלכה יהודית שמתירה לאדם המונע מרגשי קנאות דתית להרוג עבריינים בשלוש עבירות: מעילה וגנבת כלי שרת, קללת ה' בשם עבודה זרה, ובעילת גויה בפרהסיא. הקנאי רשאי להרוג את העבריינים בלי משפט ובלי ידיעת בית דין. בניגוד להלכה המחייבת עונש מוות על הריגת יהודי, ואפילו יהודי שחטא בחטא חמור, הקנאי פטור מכל עונש אולם עדיין לא נשללת זכותו של החוטא להגן על חייו על פי ההלכה הקובעת כי "הבא להורגך השכם להורגו". יש הקובעים שדין "קנאים פוגעים בו" אינו תקף בימינו.

פירוט העבירות
העבירות מפורטות במשנה: . 
 הגונב את הקסוה – המועל וגונב כלי שרת, על פי הפסוק () .
 המקלל בקוסם – המקלל את ה' בשם עבודה זרה.
 הבועל ארמית - יהודי המקיים יחסים עם גוייה עובדת עבודה זרה בפרהסיה, לפי תנאים מסוימים.

בועל ארמית 

הביטוי "הבועל ארמית" מובא במספר מקומות בהלכה בשינוי קל של לשון: "הבועל כותית", "הבא על גויה" וכדומה, אשר כולם מתייחסים ליחסי אישות עם נשים מכל האומות ולא רק עם ארמיות.

הרמב"ם מציין כי האיסור דווקא בעובדת עבודה זרה, אבל בבת גר תושב לא נאמר דין קנאים פוגעים בו. לדעת הרב יוסף רוזין לא רק בגר תושב לא נאמר הדין אלא בכל גוי שאינו עובד עבודה זרה. דין זה לא נזכר בשולחן ערוך אבל הובא ברמ"א, שם פסק כדעת הראב"ד שאחד מהתנאים הוא שיש להתרות בחוטא קודם.

יחסי אישות עם גויות אסורים בהלכה היהודית, מאחר שההלכה רואה ביחסים אלו התקרבות יתרה ודבקות בגוים, כזו שתגרום ליהודי לשוב מאחרי ה'.

יהודי שעושה מעשה כזה בפרהסיא, כלומר שעשרה מישראל או יותר יודעים על המעשה, אפילו שלא רואים את המעשה ממש, הוא מחלל את שם השם וגורם גם לאחרים לחטוא. כך מסביר הרמב"ם: .

מזמן קבלת התורה ועד לגיבוש ההלכה בימי בית שני, למרות חומרתו הרבה, לא נקבע למעשה זה עונש בית דין, כלומר, אם באו שני עדים והעידו כי פלוני בא על גויה, אין בית דין יכולים להעניש אותו לא בעונש מיתה ולא במלקות. לכן, בדומה לדין רודף, הותר להרוג את העובר עבירה בפרהסיה, אך רק בשעת המעשה, ומתוך רגשי קנאה לכבוד ה'.

מקור הדין 

בתורה מופיע רק מקרה אחד של "הבועל ארמית - קנאים פוגעים בו" והוא בסיפור על חטא בעל פעור. זמרי בן סלוא זנה עם כזבי בת צור בפרהסיה והשניים נהרגו על ידי פינחס בן אלעזר:

התורה משבחת את המעשה של פינחס, שבזכותו נעצרה המגפה, נצלו רבים מבני ישראל ופינחס עצמו קיבל ברית כהונה לעצמו ולצאצאיו לעולם.

מדרשי חז"ל
בתלמוד מסופר מעשה זמרי בהרחבה רבה (מובא כאן בקיצור):

התלמוד מבאר בהמשך, כי אילו משה היה זוכר את ההלכה והיה אומר אותה, לא יכול היה פינחס ליישם אותה כי אז לא היה פועל מתוך קנאות אלא הוראת בית דין. לכן השכיח אלוהים את ההלכה אצל משה ודיינים אחרים כדי שיוכל לתת שכר לקנאות של פינחס.

גדרי ההלכה

ההלכה ברמב"ם 
הרמב"ם מונה כמה כללים לפגיעה בבועל ארמית ב:
 ידיעתם של עשרה יהודים על העבירה היא תנאי למעשה קנאות.

 הקנאי יכול להרוג את עובר העבירה רק בשעת מעשה. לאחר מכן נשללת סיבת הקנאות, ואם יהרוג הקנאי את העבריין לאחר מעשה העבירה, הרי הוא ככל רוצח וחייב מיתה. כמו כן יש למנוע מן הקנאי את ביצוע ההריגה ככל דיני רודף.
 מעשה קנאה הוא ספונטני, לכן אם בא הקנאי לשאול אם מותר לו להרוג את העבריין, יורה לו מורה ההוראה לא לעשות זאת.
 הקנאי שבא להרוג יש עליו דין רודף, ואם הרג העבריין את הקנאי כדי להגן על חייו - אינו חייב על הריגתו כלום.

ההלכה בשולחן ערוך 
שולחן ערוך אינו מביא הלכה זו במפורש. הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך מביא דין זה להלכה על פי דברי הרמב"ם, אך מוסיף עליהם את חובת ההתראה:

תוקף ההלכה 
דין הקנאי הוא רק בישראל שבעל גויה, ולא בגוי שבעל ישראלית. הדין אינו נוהג בשעת מלחמה והיתר "אשת יפת תואר".

יש הקובעים שדין "קנאים פוגעים בו" אינו תקף בימינו.

לקריאה נוספת 
 ישראל מ' תא-שמע, "ההלכה של "קנאים פוגעים בו"", מחניים, גיליון 5, תשנ"ג, עמ' 130–133.
 בועל ארמית קנאים פוגעים בו, ש"ס מתיבתא, מסכת סנהדרין חלק רביעי, אוצר עיונים, מערכה מח. עמ' צו-קא.

קישורים חיצוניים
 
 קנאים פוגעים בו, באתר דעת
 הרב יהודה זולדן, פינחס - מודל לקנאים?, באתר אוניברסיטת בר-אילן
 יוסי דוד, קנאים פוגעים בו: סיכול ההליך המשפטי או אי החלתו באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.

הערות שוליים

ניבים וביטויים חז"ליים
משפט עברי: דיני נפשות
פרשת פינחס
פרשת בלק