אשת מנוח

אשת מנוח היא אמו של שמשון ואשתו של מנוח. מלאך ה' מתגלה בפניה ומודיע כי תלד ילד אשר "נזיר אלוהים יהיה הנער מן הבטן". שלא כבסיפורי לידה אחרים ששמות הנשים נזכרים בהם, שמה של האישה לא נזכר. נאמר עליה רק שהיא "עקרה ולא ילדה".

סיפורה במקרא

ההתגלות הראשונה

מלאך האלוהים מתגלה אל האישה. הוא אומר לה שהיא עקרה ובן ייוולד לה. גם המספר מקדים ומספר כי היא עקרה. מצד האם אין תגובה, לא על צורת ההתעברות ואף לא על יעודו של בנה. המלאך חוזר על דברי הפתיחה בסיפור. מכאן אפשר להבין שהמלאך מצוי בידיעת הנסתר. האישה נמצאת בשדה ושם מתגלה מלאך האלוהים. ההבטחה לבן טומנת בחובה ציווים, אזהרות ובשורה על עתידו של הרך הנולד. פסוק ד' הופך להיות תנאי:וְעַתָּה הִשָּׁמְרִי נָא, וְאַל-תִּשְׁתִּי יַיִן וְשֵׁכָר; וְאַל-תֹּאכְלִי, כָּל-טָמֵא.  האישה תלד אם תשמור על ציווי הנזירות.
האישה מספרת לבעלה כי מלאך האלוהים נראה אליה, "אֲשֶׁר-בָּא בַיּוֹם אֵלָי". צמד המילים "בא אל" בתנ"ך משמש פעמים רבות לתיאור יחסים מיניים.

האישה ממהרת לתאר לבעלה כיצד נראה איש האלוהים. היא מצטדקת באומרה שאת שמו לא שאלה ואת שמו לא מסר לה. האישה משמיטה בתחילה את הגילוי "הנך עקרה וילדת בן" ומשלבת את פרשנותה שלה לדברי המלאך. האישה ממשיכה ומתחילה לדבר על בשורת הלידה: "הנך הרה". לאחר זה היא ממשיכה בהדרגה ומספרת לבעלה על עתידו של הנער אשר יהיה נזיר אלוהים. היא אינה מוסרת לבעלה כי מורה, סכין, לא יעלה על ראשו. היא מדברת בפירוט רב על האיסורים החלים עליה.

גילוח שיער הוא אחד מהאיסורים החלים על הנזיר בחוקת הנזיר המופיעים בספר . בניגוד לסיפור הלידה בספר , האיסור לא ניתן מה' או שליחו כמו בפרק זה אלא בא ביוזמת חנה אם שמואל. האיסורים חלו על אימו מפני ששמשון הוקדש טרם לידתו.

האישה מחסירה את הפרט החשוב הקשור להיותו מושיע, אך מוסיפה "עד יום מותו".

ההתגלות השנייה

מנוח מתפלל לה' ומבקש כי איש האלוהים יופיע שוב. אך איש האלוהים מתגלה שוב רק לאישה. האישה שוב ממהרת לספר לבעלה וחוזרת שוב על הצירוף "אשר בא ביום אליי". איש האלוהים פוגש במנוח ואשתו לאחר בקשה מאלוהים. איש האלוהים אינו משיב למנוח על שאלתו אלא חוזר על דברים שאמר לאישה בלבד. הסצנה מסתיימת בפחדו של מנוח מכך שראו את איש האלוהים. תפקיד המרגיע, את מי שנחרדו לאחר שראו את פני האל, עובר מאלוהים אל האישה.

דבריה מסיימים את בשורת הלידה על ידי המלאך ובכך הקורא חוזר לדברי המלאך בראשונה "והרית וילדת בן".
האישה האלמונית שאליה, מתגלה מלאך האל, נותנת לבנה את שמו, כנהוג בימים ההם (כמו אצל לאה, רחל, חנה, שכנותיה של נעמי ועוד, שקוראות לבן בשם).

זיהויה עם הצללפוני 
בסיפורי לידה אחרים בתנ"ך שמות הנשים נזכרים, ואילו בסיפור זה נפקד שמה של האישה. ניתן לשער שכוונת הסופר המקראי היא להמעיט בחשיבות המשפחה ולתת ביטוי יתר לבשורה האלוהית שקדמה ללידת שמשון.

חז"ל זיהו את אשת מנוח עם "הַצְלֶלְפּוֹנִי" הנזכרת ב בייחוסי משפחת כלב בן יפונה משבט יהודה: . אחיה של הצללפוני היו יזרעאל, ישמא וידבש. היא הוזכרה בשמה עם שאר אחיה, ככל הנראה משום חשיבותה. הרב חיים דב רבינוביץ (דעת סופרים) כותב:

משמעות השם 
במספר מדרשים מוסברת משמעות שמה של אשת מנוח:
 "לפי שראתה במלאך – נקרא שמה הצללפוני: שהיא פונה [רואה] את המלאך, ואין צ'ל'ל' אלא מלאך. ומדוע נאמר "הצלל" בשתי אותיות ל' – ולא אמר 'הצל-הצלפוני', שהרי המלאך נקרא צל ולא צלל? אלא לפי ששתי פעמים נראה לה המלאך, אחת בעיר ואחת בשדה" (במדבר רבה י, ה)
 "סדין עשתה ותמכור" זו הצללפוני, אמו של שמשון שהייתה דומה לאישה שאורגת וטווה בשוק, מפני שלא פרה ורבה. (גנזי שכטר א 761) כמו כן האזכור בָּטַח בָּהּ לֵב בַּעְלָהּ, וְשָׁלָל לֹא יֶחְסָר מרמז על צ'ל'ל' המלאך.
 "הייתה טווה ומוכרת בשוק ומגדלת את בנה, ולא עוד אלא, הייתה יושבת ודורשת עד שהצלילה התורה" (מדרש אשת חיל בתמ"ד – ב, קמט)

בקרב החולקים על זיהוי חז"ל, הוצעו הצעות שונות לתיקון הנוסח, ובייחוד הוצע לחלק את השם "הצללפוני" לשני שמות של זכרים: "יהללאל" ו"צפוני" ולזהות את "יהללאל" עם איש ששמו כך, הנזכר ב – בלא ציון ייחוס. אולם לגבי סברות אלו הועלו ספקות. יש המפרשים "הצללפוני" כלשון הצל את פניי, כלומר, תן לצילך לכסות את פניי, פרוש עליי את חסותך. לפי זה, השם מביע את בקשת העלמה המופנית אל האל.

שימושים בזיהוי 
על פי זיהוי זה, נקרא על שמה של אשת מנוח היישוב צלפון, אזור בו כמה מקומות ששמם קשור בשמשון, כמו בית שמש, צומת שמשון וכדומה.

גם זאב ז'בוטינסקי, ברומן שמשון, אימץ את השם הצללפוני כשמה של אם שמשון.

עקרותה
"ויאמר לי: "הנך הרה", אבל מה שאמר לה: "הנה את עקרה" לא גילתה לו, שלא רצתה לגלות קלקולה" (במדבר רבה י, ה). המונח 'קלקולה' מופיע פעמים רבות בתלמוד לעבירות שקשורות ביחסים שאינם כשרים כמו יחסי ניאוף ולכן מוסיף הדרשן כי "לא גילתה לו דבר עקרותה שלא רצתה לגלות דבר קילקולה".

לדעת יאירה אמית, מוטיב העקרות במקרא הוא רק אמצעי המועיד את התינוק הנולד שהולדתו באה בזכות האל ולכן המחבר המקראי ממעיט בהצגת האב.

הסיפור אצל יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מוסיף בחיבורו "קדמוניות היהודים" עוד על יופייה. הוא מספר כי האישה הייתה מפורסמת ביופייה ועלתה בכך על כל הנשים. בן מתתיהו גם מתאר את מנוח כבעל קנאי "ללא מידה" ומייחס לו את החשד שהמפגש בין אשתו למלאך לא היה טהור. בקדמוניות היהודים, האישה היא זו שמבקשת את המפגש השני עם המלאך בגלל קנאת בעלה במלאך.

לקריאה נוספת
 ג'ורג סברן, ויפגע במקום: הסיפור התיאופני במקרא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 25-2, 154-152, 175-172.
 דויד גרוסמן, דבש אריות: סיפור שמשון, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2006.
 דוד פישלוב, מחלפות שמשון: גלגולי דמותו של שמשון המקרא, תל אביב: זמורה ביתן, 2000.
 זאב ז'בוטינסקי, שמשון, מרוסית ברוך קרופניק, תל אביב: ערי ז'בוטינסקי, 1950.
 חוה שלום-גיא, אלה תולדות גדעון: מחזור סיפורים מקראי בראי מקבילותיו, תל אביב: רסלינג, 2013, עמ' 117-107.
 יאיר זקוביץ, חיי שמשון, ירושלים: מאגנס, 1982, עמ' 85-19.
 יאיר זקוביץ, על תפיסת הנס במקרא, תל אביב, משרד הביטחון, 1987, עמ' 59-50.
 יעל לוין, "העקרות באגדה", תעודה יג (תשנ"ז), עמ' 79–134.
 פנינה גלפז פלר, ויולד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: כרמל, 2006, עמ' 223-220.
 חסידא י', הצללפוני, אוצר אישי התנ"ך, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשנ"ט

קישורים חיצוניים
 
 "אמא אדמה" - גיבורי המקרא ואימותיהן בארץ הבחירה. אבירמה גולן בוחנת את התנהגותן של שרה, רבקה ואשת מנוח וטוענת שהכוח שלהן עיצב את חיי בניהן.

הערות שוליים

נשים בספרי נביאים
אישים בתנ"ך ששמם אינו מצוין
אישים בספר שופטים
שמשון
נשים בספרי הכתובים
אישים שעל שמם יישובים בישראל