טרן אאוט

טרן אאוט הוא שם לפעולה המשלבת קבוצות שרירים באזור האגן והגפיים התחתונות, המחללת רוטציה כלפי חוץ של ראש עצם הירך במכתש המפרק. מידת הרוטציה תלויה, בין השאר, בנתונים מולדים של מבנה השלד והרצועות, לרבות גמישות מסוימת של פרקי הברך והקרסול, המאפשרים כ-20-30 מעלות נוספות של סיבוב. טרן אאוט היא יכולת חיונית לטכניקת הבלט הקלאסי והיא הבסיס לכל תנועת הבלט.

אופי וטווח הטרן אאוט
טרן אאוט נמדד במעלות, כאשר הטרן אאוט המושלם הוא 180 מעלות. הזווית הנמדדת היא זו שבין כפות הרגליים כשהעקבים נוגעים זה בזה בתנוחה הראשונה. טרן אאוט מושלם ניתן להשיג בניסיון הראשון במקרים נדירים. ישנם תרגילים שונים המשמשים לשיפור הטרן אאוט, באמצעות הגברת הגמישות במפרק הירך וחיזוק שרירי הישבן.

רקע והשפעה
בתחילת המאה ה-17, הגדירו את חוקי הבלט תוך התייחסות אסתטית רצינית. בושאמפ - מנהל האקדמיה למחול בפריז ב-1661 - ניסח מערכת כללים לאומנות הבלט וביסודה: חמש פוזיציות הרגליים. חמש הפוזיציות הן חמש צורות שונות לחלוקת משקל הגוף בין שתי הרגליים כשהעיקרון המשותף ביניהם הוא עיקרון הפתיחה- הטרן אאוט. 
חמש הפוזיציות שימשו תמריץ להגדלת זווית הפתיחה ולהרחבת טווח התנועה של הפנים התחתונות. כתוצאה מכך ניתן לייחס את התפתחות הטכניקה המתוחכמת של הבלט הקלאסי במידה רבה להתפתחות הטרן אאוט ולחלקו במעבר ההדרגתי מן הדרישות של ריקודי העם וריקודי החצר של הרנסאנס המוקדם, שהתמקדו בעיקר בתוואי הקרקע. בנוסף להשפעתו על טווח התנועות באמצעות חופש התנועה של פרק הירך, הקל הטרן אאוט גם על העברת המשקל לאחור ומצד לצד, ובכך איפשר תזוזה נוחה וזריזה יותר שהיא הכרחית להתקדמות בבלט הקלאסי. התפתחות הטכניקה והאסתטיקה של הבלט התמידה בלעודד את הגדלת זווית הטרן אאוט מ-45 מעלות, בימיו של בושאמפ, עד למימוש הפוטנציאל האנטומי המרבי שלו, כלומר 180 מעלות, בשלהי המאה ה-18. כמו כן, אלמלא התפתחותו של הטרן אאוט לא ניתן היה לממש את גולת הכותרת של עיקרון הוורטיקליות בבלט, העלייה על הבהונות.

בלט