גיל פרישה

גיל פרישה הוא הגיל שבו זכאי אדם לפרוש מעבודתו מחמת גילו ולקבל פנסיה וזכויות נוספות. גיל זה נקבע בחקיקה ובהסכמים קיבוציים.

בשנת 1889 נוצרה בקיסרות הגרמנית, על ידי וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ובעידודו של הקנצלר אוטו פון ביסמרק, הזכות לקצבת זקנה. גיל הזכאות נקבע ל-70 שנה, ובשנת 1916 הופחת ל-65 שנה. בעקבות קביעה זאת, במדינות רבות, וישראל בתוכן, היה גיל הפרישה במשך שנים רבות 60 שנים לאישה ו-65 שנים לגבר. עליית תוחלת החיים הביאה במדינות אחדות להעלאת גיל הפרישה, הרצון להימנע מהפליה מחמת גיל הוליך לביטול מוחלט של גיל הפרישה האחיד במספר מדינות, והחתירה לשוויון בין המינים הביאה במדינות אחדות להשוואת גיל הפרישה של האישה לזה של הגבר.

גיל הפרישה במדינות שונות
במדינות ה-OECD המערכת הפנסיונית מבוססת על מספר אמצעים:
 קצבה לתושבים בגיל זקנה שממומנת על ידי תשלומי חובה למערכת סוציאלית. (בישראל - קצבת אזרח ותיק)
 תשלומי פנסיה לעובדים שהפרישו כספים לפרישה למערכת ביטחון סוציאלי או לקרן פנסיה.
 חסכונות פרטיים לגיל זקנה, והמדינה עשויה להעניק הטבות לחוסכים

ישראל

בשנת 1987 נקבע בחוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד שעובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לעובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד. ב-1 באפריל 2004 הוחלף חוק זה בחוק גיל פרישה. חוק זה מגדיר שלושה מושגים:
 גיל פרישה: גיל הזכאות לפרוש מהעבודה בשל גיל ולקבל, בהתקיים התנאים הקבועים לכך על פי דין או הסכם, גמלה בשל פרישה מעבודה. גיל זה הוא 67 שנים לגבר ו-62 שנים לאישה.
 גיל פרישה מוקדמת: גיל הזכאות לקבל גמלה, בהתקיים התנאים הקבועים לכך, מחמת פרישה מהעבודה בשל גיל, לפני גיל פרישה. גיל זה הוא 60 שנים לגבר ולאישה.
 גיל פרישת חובה: הגיל בו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו. גיל זה הוא 67 שנים לגבר ולאישה. בבג"ץ גביש נגד הכנסת נפסק כי הוראה זו מפלה מחמת גיל אך תקפה.

לעיסוקים שונים (למשל לשופטים) ובנסיבות שונות (למשל להורה לילד שנפטר ומועסק אצל מעסיק גדול) נקבעו בחקיקה או בהסכמים קיבוציים גילאי פרישה שונים מאלה שבחוק (נמוכים או גבוהים יותר). בפסק דין של בית הדין הארצי לעבודה, נפסק שמעביד חייב לשקול באופן ענייני בקשת עובד להמשך העסקה לאחר גיל פרישה.

בנוסף לפנסיה, שהזכות לה תלויה בביטוח הפנסיוני של העובד, גיל פרישה הוא הגיל המותנה לזכאות לקצבת אזרח ותיק מהמוסד לביטוח לאומי. בגיל זה הקצבה משולמת בתנאי שההכנסה של האדם אינה עולה על תקרה הקבועה לכך והגיל המזכה לזכויות הניתנות בחוק האזרחים הוותיקים. בהתאם לחוק פיצויי פיטורים התפטרות של עובד לאחר שהגיע לגיל הפרישה דינה כפיטורים.

גיל פרישה לנשים

רקע 
גיל הפרישה לנשים הוא סוגיה הנמצאת על סדר היום במדינות רבות. מבחינה היסטורית גיל הפרישה הנמוך לנשים נוצר כי תוחלת החיים שלהן במאה ה-19 הייתה נמוכה משל הגברים, כיוון שרבות מהן מתו בלידתן. זאת, אף על פי שנשים ששרדו את גיל 40 חיו יותר מגברים.

תוחלת החיים עלתה מאז בתלילות ולכאורה, גיל הפרישה היה אמור לעלות גם הוא. אבל בינתיים גם זכויות העובדים ומדיניות הרווחה השתפרו מאוד, הפנסיה הפכה מזכות שניתנה לעובדים מעטים שהגיעו לזיקנה לזכות יסוד, ולממשלות היה נוח להשאיר את גיל הפרישה המוקדם. בדרך, הונצחו גם ההבדלים בין המינים. סיבה נוספת לפרישה המוקדמת לנשים הייתה שבעבר רוב הנשים לא עבדו, וגיל הפרישה המוקדם נועד לעודד אותן לצאת לעבודה. עוד נטען שהסבתות (ולא הסבים) צריכות לפרוש כדי שיוכלו לטפל בנכדיהן.

גיל הפרישה החל כגיל לקבלת קיצבה ממשלתית. עם השנים, הוא הפך לנורמה מחייבת גם במקומות עבודה פרטיים. בעבר גיל הפרישה לא היה אחיד ונקבע בידי המעסיק והעובד. כיום, ברוב מקומות העבודה במערב יש תוכנית חיסכון פנסיוני, והמדינה מחייבת את המעסיקים לאפשר לעובדים לצאת לפנסיה בגיל הפרישה. גיל הפרישה של האישה הישראלית נמוך מהממוצע ב-OECD ואילו גיל הפרישה של הגבר הישראלי הוא מהגבוהים בעולם.

אחת הסיבות המרכזיות לרצון להעלות את גיל הפרישה לנשים היא תוחלת החיים בישראל שעולה בשנים האחרונות בקצב מהיר, אך עיקרו של תהליך ההזדקנות עוד לפנינו. נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מעלים כי ב-2016 היוו בני ה-65 +כ-11% מהאוכלוסייה; לפי התחזית הדמוגרפית שערכה הלשכה (החלופה הבינונית), שיעור זה צפוי לגדול, ועד 2045 יהוו בני ה-65 +כ-15% מהאוכלוסייה.

תהליך ההזדקנות, לרבות התחזית שהוא יתעצם במהלך השנים, צפוי להשפיע משמעותית על הכלכלה והחברה, בין השאר דרך הגדלת ההוצאה הפיסקלית – על קצבאות זקנה ושאירים, קצבאות סיעוד, הוצאות בריאות, ושירותים חברתיים שאוכלוסיית המבוגרים משתמשת בהם במידה רבה. על רקע זה התקיים דיון ציבורי לגבי העלאת גיל הפרישה לנשים וגברים.

החוק להעלאת גיל הפרישה לנשים

העלאת גיל הפרישה לנשים נעשתה במסגרת תיקון חוק גיל הפרישה, התשס"ד 2004. מטרת החוק היא לאפשר המשך עבודה של נשים עד גיל 65, עם העלייה הניכרת בתוחלת החיים, כדי למנוע גירעונות מקרנות הפנסיה ויצירת חיסכון לביטוח הלאומי של יותר מחצי מיליארד בקצבאות הזקנה בשנה.

החוק להעלאת גיל הפרישה לנשים קובע שהחל מינואר 2022 יעלה גיל הפרישה לנשים בהדרגה מ-62 ל-65 שנים ב-11 השנים הבאות. תחילה יעלה גיל הפרישה בכל שנה ב-4 חודשים ולאחר שלוש שנים קצב העלייה יהיה של 3 חודשים בשנה. המשמעות היא שכבר בשנת 2021 נשים יעבדו בישראל עד גיל 62 וארבעה חודשים ובשנת 2032 יעבדו עד גיל 65. להלן טבלה המציגה את מתווה האוצר להעלאת גיל הפרישה לנשים כפי שנקבע בחוק ההסדרים:

טיעונים בעד ונגד העלאת גיל הפרישה לנשים

בעד העלאת גיל הפרישה לנשים
 הגדלת החיסכון הפנסיוני - אחת המטרות בהעלאת גיל הפרישה לנשים היא הארכת מספר שנות העבודה שלהן, בין היתר לאור העלייה בתוחלת החיים. צפוי שהגדלת מספר שנות העבודה תסייע להגדלת החיסכון הפנסיוני, וייתכן שתתרום בטווח הארוך לשיפור מעמדן של נשים בשוק העבודה.
 אפשרויות פיתוח קריירה לנשים - פרישת הנשים בגיל מוקדם יותר עשויה להשפיע על החלטות המעסיקים הן לעניין העסקה או פיטורים של עובדים והן לעניין קידום עובדים. כמו כן, במקרים רבים נשים מצטרפות לשוק העבודה באופן מלא בגיל מאוחר יחסית (בגין לידות וגידול ילדים), ולכן דחיית גיל הפרישה תאפשר פיתוח קריירה לתקופה ארוכה יותר וכך תתרום בסיכויי הקידום.
 התמודדות עם העלייה בתוחלת החיים - משמעותה מבחינה כלכלית מספר שנים רב יותר שבהן ההישענות הכלכלית היא על בסיס הפנסיה ולא על בסיס משכורת (ההכנסה מפנסיה נמוכה מההכנסה מהמשכורת)
 הצורך באיזון אקטוארי של קרנות הפנסיה - לצד הבטחת קצבה בסכום סביר בתקופת הפרישה. העלייה בתוחלת החיים, ללא התאמה של גיל הפרישה עשויה לגרום לכך שהיקף ההתחייבויות הפנסיוניות של הקרנות יגדל והאיזון האקטוארי ייפגע, מצב המחייב, על פי התקנונים של קרנות הפנסיה, להפחית בסכומי הקצבאות החודשיות או לחלופין להעביר סיוע מתקציב המדינה לכיסוי הגירעונות. בדומה, העלאת גיל הפרישה עשויה להוביל לצמצום גם בהוצאות המוסד לביטוח לאומי שכן גם גיל הזכאות לקצבת זקנה יעלה בהתאם.
 הגדלת ההסתברות שגברים ונשים מבוגרים ישתתפו בכוח העבודה - העלאת גיל הפרישה משפיעה על ההכנסות של גברים ונשים שכירים. מנתוני בנק ישראל לשנת 2014 בדבר העלאה קודמת של גיל הפרישה והשפעתו על ההכנסות, עולה כי ככלל שיעור השכירים בקרב גברים ונשים שעומדים לפני גיל הפרישה גדל לאחר העלאת גיל הפרישה, אולם מגמה זו אינה זהה בקרב גברים ובקרב נשים; הגידול המשמעותי ביותר התרחש בקרב גברים שכירים בעלי הכנסה גבוהה (מ-10% ל-19%) ואילו בקרב נשים שכירות בעלות הכנסה גבוהה חל הגידול המתון ביותר (מ-17% ל-20%)

טיעונים נגד העלאת גיל הפרישה לנשים:
 מחסור במקומות עבודה - העלאת גיל הפרישה מצריכה את המשך תעסוקתן של קבוצות גיל שלא בהכרח מועסקות בהינתן גיל הפרישה הקיים, ויש לבחון אם שוק העבודה ערוך להמשך תעסוקתן של קבוצות אלו ואף לקליטת מועסקות חדשות.
 קושי של נשים במציאת מקומות עבודה - נשים מבוגרות מתקשות במציאת עבודה, ולכן דחיית גיל הפרישה לא בהכרח תאפשר להן להמשיך להשתלב בשוק העבודה והן עשויות להיפגע מבחינה כלכלית מהעלאת גיל הפרישה שלהן
 העדר מדיניות תעסוקתית - החלטה על העלאת גיל הפרישה לנשים אינה יכולה לעמוד בפני עצמה. עליה להישען על מדיניות תעסוקתית המציגה הֵיעָרכוּת להתבגרות האוכלוסייה ופתרונות לעידוד תעסוקת נשים בגיל הביניים ובגילאים מבוגרים
 דחיית קצבת הזקנה לנשים - במצב הקיים נשים רבות נפלטות משוק התעסוקה באופן מלא או חלקי לפני גיל הפרישה הרשמי. העלאת גיל הפרישה תגזול מאותן נשים את המשענת הכלכלית של קצבת זקנה וזכויות נוספות הכרוכות בה, ובכך תעמיק את חוסר הביטחון הסוציאלי בו הן חיות.
 תרומה שולית לחסכונות הפנסיונים של נשים - העלאת גיל הפרישה לנשים לא תעלה באופן משמעותי את היקף החסכונות הפנסיוניים של נשים מאוכלוסיות רחבות ועל כן לא תהווה מענה לעוני של נשים לעת זקנה. זאת כיוון שהיקף העסקת הנשים בגילאים הסמוכים לגיל היציאה לגמלאות לא יעלה משמעותית בשל מגמות ההדרה והאפליה כנגד אוכלוסיות גיל הביניים ובמיוחד כנגד נשים בגילאים אלו
 פערים מגדריים בשוק העבודה – כנגד הטענות כי העלאת גיל הפרישה תיצור שוויון מהותי בשוק העבודה נשמעות הטענות כי דווקא בשל מעמדן הפחות של נשים בשוק העבודה, הזכאות לגיל פרישה מוקדם משל גברים למעשה מיטיבה עם הנשים ובכך מקדמת את עיקרון השוויון המהותי בשוק בהקשר זה נתונים שונים מלמדים כי בהשוואת תעסוקת העבודה בין גברים לנשים קיימים פערי שכר ופערים הנוגעים לאיכות העבודה (משלחי יד, תפקידי ניהול וכדומה).
 עבודה במקצועות שוחקים – חלק ניכר מהנשים עדיין מועסקות במשלחי יד המוגדרים "נשיים". על-פי נתוני הלמ"ס, בשנת 2014 כ-32% מהנשים המועסקות בישראל עסקו בשישה משלחי יד "נשיים" המתאפיינים בשכר נמוך: טיפול וסיעוד, הוראה בבתי-ספר ועוד. משלחי יד אלו הם על-פי רוב מקצועות שוחקים. לפיכך, לעיתים נשים אלו יוצאות לגמלאות בגיל מוקדם יותר, בשל השחיקה הפיזית והמקצועית הכרוכה בעבודתן.
 העדר כלים משלימים – יש צורך ליצור כלים משלימים להבטחת אפשרויות תעסוקה לנשים מבוגרות יחסית טרם העלאת גיל הפרישה. לדוגמה, ייתכן שיש מקום לתמרץ מעסיקים להמשיך ולהעסיק עובדים מבוגרים באמצעות הטבות מס וכדומה. נוסף על כך, ייתכן שיש מקום ליצירת מנגנון שיקשה את פיטוריהם של עובדים המתקרבים לגיל הפרישה.
 פגיעה בהכנסת הנשים המבוגרות – שיעור התעסוקה של נשים מבוגרות נמוך מזה של נשים בגיל צעיר יותר ולמשל גברים בגיל המקביל. דחיית גיל הזכאות לפנסיה ללא מתן מענה הולם בתחום היצע העבודה לנשים בגיל הפרישה הנוכחי עלולה לפגוע בנשים אלו, שכן גיל הפרישה משפיע גם על גיל הזכאות לפנסיה וקצבת זקנה מהמוסד לביטוח לאומי, ונשים אלו יוותרו גם בלי הכנסה מעבודה וגם בלי אפשרות להכנסה חלופית. על-פי נתוני בנק ישראל, העלאת גיל הפרישה צמצמה את הכנסותיהן של השכבות המתקשות להשתלב במעגל התעסוקה בגיל מבוגר. כך, הכנסתן משכר של נשים בעלות הכנסה נמוכה ירדה.

ראו גם
 בג"ץ נעמי נבו

קישורים חיצוניים

 
 
 
 בג"ץ 1268/09, לאה זוזל נ' נציב בתי הסוהר, ניתן ביום 27 באוגוסט 2012
 הוועדה לבחינת העלאת גיל הפרישה, באתר משרד האוצר, 2016
 
 
 איתן ששינסקי, רחל זקן, גיל פרישה ומנגנוני פרישה גמישים במערכת הפנסיה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, אוקטובר 2019

הערות שוליים

גמלאות
יחסי עבודה