את (מילת יחס)

אֶת היא מילת יחס עברית המשמשת לקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע. במקרא המילה משמשת גם כחלופה למילת היחס "עִם".

משמעויות
למילה "את" כמה משמעויות:
 עיקר תפקידה של המילה "את" הוא כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע.
 המילה "את" מופיעה במקרא גם במשמעות של "עִם".
 בלשון חכמים המילה "את" משמשת לפרקים במקום המילה "מה".

"את" כקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע
השימוש העיקרי במילת היחס "את" הוא לציון מושא ישיר מיודע, ובייחוד לקישור בין נשוא לבין מושא ישיר מיודע. השימוש במילה "את" מופיע רבות לפני מושא ישיר מיודע, אך לא תמיד.

לרוב יופיע המושא הישיר אחרי הנשוא, ועל כן תופיע מילת היחס "את" בין הנשוא למושא הישיר. , לדוגמה. לפעמים תבוא מילה נוספת בין הנשוא למושא הישיר, והיא תחצוץ בין הנשוא למושא הישיר, לדוגמה: . אם יש לפועל אחד זיקה לכמה מושאים ישירים, ייתכן שתבוא המילה "את" לפני כל אחד מהם. לדוגמה, בספר שמות בציווי על עשיית המשכן מופיעה סדרה, המשתרעת על פני תשעה פסוקים וכוללת 42 פעמים את המילה "את", בזיקה לנשוא אחד:

לפעמים המושא מופיע לפני הנשוא. במקרה זה תופיע מילת היחס "את" לפני המושא הישיר, ולא תימצא בין המושא הישיר לנשוא. דוגמה:

בתנ"ך
המילה "את" מופיעה בתנ"ך 9,510 פעמים, והיא מופיעה בכל 24 ספרי התנ"ך, מן הפסוק הראשון. בפסוקים רבים המילה מופיעה פעמיים, למשל: .

המילה "את" מופיעה בתורה 3,420 פעמים, בנביאים ראשונים 2,796 פעמים, בנביאים אחרונים 1,689 פעמים ובכתובים 1,605 פעמים. מופעי המילה "את" המרובים ביותר הם בספר בראשית (863 פעמים), ואילו בספר נחום היא מופיעה פעם אחת בלבד. הספר שבו המילה "את" שכיחה ביותר יחסית לגודלו הוא ספר יהושע — היא מופיעה בו 480 פעמים. בפרק כ"א בספר יהושע המילה "את" מופיעה יותר ממאה פעמים.

המילה "את" מופיעה בעיקר בספרי הפרוזה ואך מעט בפרקי שירה. בשיר השירים ומגילת איכה השירִיּים "את" מופיעה 26 פעמים (בשתי המגילות גם יחד), ואילו במגילת אסתר הסיפורית, שהיא בערך באורך של שתי שירות אלו יחד, המילה "את" מופיעה יותר ממאה פעמים. גם בספרים איוב, משלי ותהילים הכתובים בסגנון שירי יש יחסית מעט היקרויות של המילה.

המילה "את" מושמטת במקרא פעמים רבות, למשל בפסוק: 
לפרקים יופיע פסוק שאחד משני מופעים של "את" מושמט בו: 

המילה "את" חסרה פעמים רבות לפני שם בנטייה. למשל: , הגם שלפעמים "את" מופיעה לפני שם בנטייה, כמו למשל בפסוק .

יצחק אבינרי העריך שלפני מושא ישיר מיודע בה"א הידיעה ה"את" מושמטת רק לעיתים נדירות, להערכתו בפחות מ־5% מהמופעים במקרא.

לשון חכמים
המילה "את" מופיעה רבות במשנה, החל במשפט הפותח את מסכת ברכות:  וכלה במשנה האחרונה, המסתיימת בציטוט הפסוק: 

המילה "את" מושמטת גם במשנה, למשל בשאלה , אולם ההשמטות אינן שיטתיות שכן במשנה הבאה מופיעה שאלה דומה, בצירוף המילה "את" — 

לטענת יצחק אבינרי, בלשון חכמים התרחב השימוש במילה "את" יותר מאשר בלשון המקרא. כראיה הוא מביא את העובדה שהתלמוד מצטט את הפסוק  בנוסח

לשון ימי הביניים
פעמים רבות השמיט רש"י את המילה "את", אך ברוב הפעמים הוא עדיין משתמש בה. בציטוטים מהתלמוד רש"י מוסיף לפעמים "את" שנשמטה, ולפעמים להפך, משמיט "את" שהופיעה.

הרמב"ם, לעומת זאת, הרבה להשמיט את המילה "את". יצחק לבני העריך שהוא עשה כן בהשפעת הערבית.

בעברית החדשה
ביאליק הקפיד להשתמש במילה "את" בכתבי הפרוזה שלו, ואף דאג לתקן במהדורות מאוחרות ולהוסיף את המילה "את" לפני כל שם במקום שבו לפועל זיקה לכמה שמות. לדוגמה, במקום שכתב במהדורה ראשונה "רוחץ את פניו וידיו", תיקן במהדורה מאוחרת ל"רוחץ את פניו ואת ידיו".

ואולם היו שהעדיפו שלא להשתמש במילה "את" — זאת, לטענת יצחק אבינרי, בהשפעת הלועזית. המתנגד המפורסם ביותר לשימוש במילה "את" היה דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל. במאמר בעיתון "דבר" הסביר בן-גוריון שהמילה "את" היא רשות, נצרכת אך לעיתים נדירות להבהרת העניין, ועל כן . כחיזוק לעמדתו הביא את המסופר להלן על רבי עקיבא:  אף שלא היה בלשן, עורר מעמדו הציבורי עניין בעמדתו בסוגיה זו. ראש ממשלת ישראל השני, משה שרת, גרס לעומתו:  היו שהדביקו לעמדתו של בן-גוריון את הכינוי "אנטיאתיות". עם החולקים על בן-גוריון נמנה הבלשן יצחק אבינרי, שגרס כי "בלשון חיה יש הכרח להקפיד על ה'את' לשם בהירות ודיוק", ואף הדגיש:  אבינרי העלה את ההשערה שבן-גוריון בחר בעמדתו סתם כדי להתמיה ולמשוך תשומת לב ציבורית.

יצחק לבני הציג עמדת ביניים. הוא קבע כללים מתי יש להוסיף "את" ומתי יש להחסירו, וכן קבע שיש לגוון בין שימוש ואי שימוש במילה זו.

בשפה המדוברת, "את" מתקצרת לפעמים לפני ה"א הידיעה ובמקום "את ה" אומרים רק "תַּ", ובדרך כלל כותבים זאת: ת', בגרש. חוקרים מצאו תופעה זו כבר באיגרות בר־כוכבא, מזמן מרד בר־כוכבא במחצית הראשונה של המאה ה־2 לספירה. נכתב שם: , "תללו" במקום "את הללו", "תדקל", ועוד.

כללי השימוש ב"את"
כללי השימוש ב"את" של יצחק לבני:
 "את" תופיע לפני שם פרטי.
 "את" תופיע לפני שם מיודע בה"א הידיעה.
 "את" תושמט לפני שם נטוי. מכיוון שהשם הנטוי מתארך בגלל אותיות הנטייה, ניתן לפצות על כך בהחסרת המילה "את".
 לאחר ציווי עדיף להחסיר "את", שכן דרך המצווה לקצר לצורך זירוז.
"גרש האמה הזאת"
"תן לי הנפש"
 במקום שיש חציצה בין הפועל למושא תתווסף "את".
 לעומת .
 במשפט שבו יש "את" בגלל שם פרטי או מיודע בה"א הידיעה תבוא "את" גם לפני מושא שאינו שם פרטי ואינו מיודע. לכלל זה קורא לבני — גרר.
 במקום שהמילה "את" נדרשת כדי להבהיר מי הנושא ומי הנשוא. פרשן המקרא אברהם אבן עזרא מדגים מצב שבו השמטת "את" משבשת את בהירות המשפט: "אם אמר אומר כי 'ראובן הרג את שמעון' אז שמעון הרוג. אך באמור 'ראובן הרג שמעון' הטעם שוה, כמו 'ורב יעבד צעיר'", כלומר: השמטת "את" מהמשפט "ראובן הרג את שמעון" מאפשרת להבין את התוצאה גם במשמעות "את ראובן הרג שמעון".

בשירה נהוג להשמיט פעמים רבות את המילה "את", גם במקום שנעשה שימוש בה בפרוזה. בשיר "דני גיבור", למשל, מופיעה השורה "נורית אכלה התפוח", בשעה שבפרוזה נהוג לומר "נורית אכלה את התפוח".

דרשת המילה "את"
בכמה מקומות בתלמוד מצוינת שיטת לימוד שאומרת שבכל מקום שנאמר בתורה "את" יש ללמוד הלכה נוספת, מעבר לנאמר בפסוק במפורש. שיטה זו ניתנת להתפרש כראיית המילה "את" כמיותרת.
הסיפור הבא מדגים זאת:

רש"י מסביר את הגורם לשינוי בגישתו של שמעון העמסוני: . כלומר, מאחר שהוא סבר שבוודאי אין מישהו שצריך לירוא ממנו כמו מאלוהים, הוא סבר שאין עוד משהו נוסף בפסוק זה, והסיק שהוא טעה והמילה "את" לא נועדה בהכרח לרבות. את ההלכה שדרש רבי עקיבא מפרש רש"י: . כלומר, רבי עקיבא סבר שיש מישהו שאכן צריך לירוא ממנו כמו מאלוהים — תלמידי חכמים. לכן, לשיטתו של רבי עקיבא, גם "את" זה נועד לריבוי, ולכן לעומת שמעון העמסוני הוא סבר שאין סיבה להסיק שהמילה "את" לא נועדה תמיד לריבוי.

"אֶת" בהוראת "עִם"
במקרא מופיעה "את" בתפקיד נוסף, כחלופה למילת היחס "עם". דוגמה: . בהוראה זו המילים זהות רק בצורת היסוד, ושאר מערכת הנטיות שונה לחלוטין: אוֹתוֹ, אוֹתָהּ וכו', לעומת אִתּוֹ, אִתָּהּ בהוראת "עם". "את" זו איננה קשורה ל"את" הראשונה ומוצאה שונה.

הטיית "את" לפי כללי הכתיב המלא
אחד מכללי הכתיב המלא של האקדמיה ללשון העברית קובע: "כותבים יו"ד לציון תנועת i שאין אחריה אות בשווא נח" (למשל "גיבור", "פיקח"). עד אמצע 2017 נקבע חריג לכלל זה, ולפיו מילים שאין תנועת i בצורת היסוד שלהן, ובכלל זה המילה "את", ייכתבו בלא יו"ד גם כאשר בהטיה יש בהן תנועת i, ובהתאם לכך היה הכתיב התקני "אתי", "אתך" וכו'. באמצע 2017 פרסמה האקדמיה כללים חדשים. שם בוטלה החרגה זו, ונקבע שיש לכתוב "איתי", "איתך" וכדומה.

בעברית החדשה נטיות המילה "את" משמשות בהוראה זו לצד נטיות המילה "עם" במשלב הספרותי, ואילו במשלב הדיבורי קיימת סופלציה מלאה — "עם" משמשת בצורת היסוד, ובנטיות הבסיס משמשת "את" (אִתִּי, אִתְּךָ, אִתָּהּ). צורת היסוד "את" איננה משמשת כלל, למעט חריג אחד: מקובל להשתמש במילה "את" בשמות של שותפויות, בהוראת "וגם" או "בצוותא" (למשל: "כהן את לוי"). שימוש זה נובע מהשפעתן של שפות רומאניות, שהמילה et משמשת בהן בהוראות אלו.

"אֶת" בהוראת מה
בלשון חכמים נעשה שימוש במילה "את" כקיצור של "את מה". למשל:
.
.
.

שימוש שלא בהתאם למשמעויות שנמנו
יש במקרא פעמים שהמילה "את" מופיעה שלא במשמעויות שנמנו לעיל. למשל:
 — "בשרו" איננו מושא ישיר

יש את

בעברית ישראלית הצירוף יש את מקובל בפי הדוברים. למשל: "יש את האיש הזה", "יש לי את הספר", "יש לך אותי". מתקני הלשון פסלו שימוש זה, שכן בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא בלבד. לכן יש לומר "יש לי הספר", ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו בקרב מתקני הלשון כבר ב־1911; נראה שללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי רק בשנות ה־60 של המאה ה־20.

לקריאה נוספת
 יצחק אבינרי, יד הלשון, הוצאת יזרעאל, 1964, הערך "את חסרה", עמ' 57–61

קישורים חיצוניים

 אלי גיא, שלוש סוגיות הנוגעות למילת היחס "את"

הערות שוליים

תחביר