מצוות הענקה

מצוות הענקה היא מצווה המחייבת את האדון להעניק לעבדו העברי מרכושו כאשר העבד משתחרר. הענקה כוללת מצוות עשה להעניק, ולאו הניתק לעשה שלא לשלח את העבד ריקם.

מקור המצווה
מקור המצווה הוא בספר דברים בפרשת ראה:

הלכות המצווה מופיעות בפרק הראשון של מסכת קידושין.

מדיני המצווה
מצוות הענקה קיימת רק בעבד או שפחה עבריים שיצאו חפשי כלומר לאחר שש שנים או ביובל או בשאר הדרכים הדומות לכך. לעומת זאת, עבד הפודה את עצמו בכסף, או עבד הבורח (אפילו אם מיד לאחר שברח נשלמו שש שנים) אדונו אינו מחויב במצווה. לדעת הרמב"ם מצווה זו אינה חלה על מי שמוכר את עצמו לעבד אלא רק במי שנמכר על ידי בית דין, אך דעת בעלי התוספות היא שישנו חיוב להעניק גם לעבד שמכר עצמו. ישנן דעות הסוברות שחיוב המצווה חל רק אם האדון מסר לעבדו שפחה כנענית כדי שתוליד ממנו ילדים.

בגמרא () שלוש דעות בנוגע לגובה ההענקה המינימלי המחייב את האדון:
 דעת רבי מאיר – 15 סלעים
 דעת רבי יהודה – 30 סלעים, וכך פסק להלכה הרמב"ם
 דעת רבי שמעון – 50 סלעים
לדעת הרמב"ם, הסכום המינימלי של ההענקה הוא שלושים סלעים. יש להעניק לעבד מכל מיני הנכסים שיש לאדון מלבד בגדים וכסף.

טעם המצווה
לפי בעל ספר החינוך, הטעם למצווה הוא כדי להקנות לאדם רגש של חסד ורחמים כלפי מי שעבד עבורו, וכדי לחנך את האדם לתת למי שעשה עבורו אפילו יותר ממה שסיכם עמו.

קישורים חיצוניים
 
 הרבי מליובאוויטש מצוות הענקה לקוטי שיחות חלק כ"ד לקוטי שיחות חלק י"ט
 מצוות הענקה באתר אספקלריא
 הרב עזריאל אריאל, מצוות הענקה ושיקום עבריינים בימינו

הערות שוליים

הלכה

מצוות שבין אדם לחברו
עבד עברי
פרשת ראה
קידושין: סוגיות תלמודיות
תרי"ג מצוות
מצוות שאינן נוהגות בזמן הזה