יחסי אסלאם–יהדות

יחסי האסלאם והיהדות התחילו במאה ה-7 לספירה, עם הולדת האסלאם והפצתו בחצי האי הערבי. שתי הדתות חלוקות בסוגיות רבות, ובראשן בשאלה אם מוחמד הוא אחרון הנביאים, ועם זאת הן חולקות כמה ערכים דומים, עקרונות דומים וקווים מנחים דומים. האסלאם גם קיבל חלק מההיסטוריה היהודית, בגרסה המוסלמית שלה, כהיסטוריה שלו עצמו. משה, הנביא החשוב ביותר של היהדות, גם נחשב נביא ושליח באסלאם. משה מוזכר בקוראן יותר פעמים מכל דמות אחרת, וחייו מסופרים פעמים רבות יותר מכל נביא אחר. יש כ־43 אזכורים של בני ישראל בקוראן (מלבד נביאים אינדיבידואליים) ועוד אזכורים רבים בחדית'.

כיוון שהאסלאם והיהדות חולקים אב משותף במזרח התיכון - אברהם, שניהם נחשבים לדתות אברהמיות. היבטים משותפים רבים להם; האסלאם הושפע רבות מהיהדות בנקודת המבט הדתית הבסיסית שלו, במבנהו, בתורת המשפט שלו ובמנהגיו. בשל נקודות דמיון אלו, וגם דרך השפעת התרבות המוסלמית והפילוסופיה המוסלמית על הקהילה היהודית בעולם המוסלמי, מתקיימת חפיפה מתמשכת במובן הפיזי, התאולוגי והפוליטי בין שתי הדתות ב־1,400 השנים האחרונות.

יהודים בקוראן
הקוראן מכיל הן אמרות חיוביות כלפי כלל המאמינים המונותיאיסטים והן אמרות קשות כלפי לא-מוסלמים. כך למשל:

לעומת זאת כבר מספר פסוקים לאחר מכן:
 

על אף שהקוראן כולל התייחסויות שליליות גם כלפי הנוצרים, בדרך כלל הם מועדפים על פני היהודים. כך למשל:

יש פסוקים שמבחינים בין יהודים מגונים ליהודים ישרי דרך:

יהודים בחדית'
החדית' (אוסף של הלכות, סיפורים אודות מוחמד ודרך חייו), שמהווה מרכיב עיקרי נוסף במחשבה האסלאמית, כולל אמרות קשות יותר כלפי יהודים ומתייחס אליהם בהקשרים שליליים. היהודים מוצגים באור שלילי בעיקר בהקשר של היחסים בין היהודים למוסלמים והנביא מוחמד, ופחות בכל הנוגע למנהגיהם ואמונותיהם. החדית' עוסק רבות במאבקו של מוחמד ביהודי העיר אל-מדינה, ומתאר אותם לרוב כרשעים, תככנים וכמי שחוטאים כלפי נביאו של האל.
אחת הידיעות הקשות ביותר בחדית', שמצוטטת בין השאר באמנת חמאס, מייחסת לנביא מוחמד את הדברים הבאים:

ב-2019 הציע השייח' ד"ר יאסר קאדי פרשנות מרחיקת לכת לחדית' האנטישמי, לדבריו מדובר בנבואה המיוחסת לאחרית הימים, ולא בציווי מעשי כך גם לדבריו מוסלמים לא יכולים להיות אנטישמים, ואנשי דת מוסלמים לא פוסקים על פי פסקא זו

דמויות דת

העברים והערבים מסווגים באופן כללי כעמים שמיים, מונח שנלקח מהדיווחים המקראיים על מקורות התרבויות שהיו ידועות לעברים הקדמונים. אלו הקרובים אליהם ביותר מבחינה תרבותית ומבחינה לשונית נחשבו כצאצאים של האב הקדמון שם, אחד מבניו של נח. אויבים של העברים הקדמונים לרוב סווגו כצאצים של האחיין המקולל כנען, נכדו של נח, בנו של חם. היסטוריונים מודרניים מאשרים את הקרבה של העברים הקדמונים ושל הערבים על בסיס מאפיינים שלרוב מועברים מאב לבן, כמו גנים ומנהגים, כשהקריטריון אותו חקרו הכי הרבה הוא השפה. נקודות דמיון בין השפות השמיות (משפחה הכוללת את השפה העברית והערבית) וההבדלים שבין השפות השמיות לשפות שמדברים אנשים אחרים מאשרים את המוצא המשותף של העברים ושל הערבים בין האומות השמיות האחרות.

בסביבות המאה ה־16 לפני הספירה התפתחה היהדות כדת המונותאיסטית העיקרית הראשונה. לפי המסורת היהודית, ההיסטוריה היהודית מתחילה בברית בין אלוהים לבין אברהם, שנחשב עברי. (העברי הראשון הוא עבר, מאבות אבותם של אברהם). המקרא מאזכר לעיתים אנשים ״ערביים״ (או וריאנט של המילה), מהמילה ערבה. חלק מהערבים הגרים בחצי האי הערבי נחשבים לצאצאיו של ישמעאל, הבן הראשון של אברהם. בעוד שרוב ההיסטוריונים, אנשי המערב ואף חלק מהמוסלמים מאמינים שהאסלאם התפתח בעָרב במאה השביעית לספירה עם קריאות הקוראן הראשונות של מֻחמד; נקודת המבט של האסלאם דרך הקוראן היא שאדם היה המוסלמי הראשון (במובן של האמונה באלוהים ובהתמסרות לאלוהים ולפקודותיו). האסלאם מכיל מאפיינים משותפים רבים הלקוחים מן היהדות (ומכאן שגם מן הנצרות), כמו האמונה בנביאים מסוימים, כמו משה ואברהם, המשותפים לשתי הדתות.

אברהם
היהדות והאסלאם ידועים כדתות אברהמיות. הדת האברהמית הראשונה הייתה היהדות כפי שנעבדה בחצי האי סיני לאחר יציאת מצרים וכפי שהומשכה כשהיהודים נכנסו לארץ כנען, כבשוהּ והתיישבו בה. הממלכה לבסוף התפצלה לממלכת ישראל ולממלכת יהודה לפני גלות בבל בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה. בנו הבכור של אברהם, ישמעאל, נחשב בתפיסה המוסלמית להיות אב כל הערבים. בנו השני של אברהם, יצחק, נקרא אב כל העברים. במסורת האסלאמית נתפס יצחק כסב כל בני ישראל וכבן המובטח של אברהם מאשתו העקרה שרה. בחדית', מוחמד אומר שכארבעים אלף נביאים ושליחים הגיעו מזרעו של אברהם, רובם היו משל יצחק והאחרון בסדרה זו היה ישו הנוצרי. במסורת היהודית אברהם נקרא ״אברהם אבינו״. אצל המוסלמים הוא נחשב אחד מנביאי האסלאם (ראו גם ״אברהם באסלאם״) ולאב קדמון של מוחמד דרך ישמעאל. אברהם נקרא ידיד האלוהים באסלאם וכאמור הוא נחשב נביא באסלאם, יחד עם נח, ישו, מוחמד ואחרים.

מוחמד
במהלך הפצת הדת הראשונית של מוחמד במכה, הוא ראה בנוצרים וביהודים (להם הוא קרא ״עם הספר״) כבני ברית טבעיים, משום שהם חולקים אותם עקרונות יסוד וציפה לקבל תמיכתם ועזרתם. עשר שנים אחרי התגלותו הראשונית בהר חירה הגיעה אליו משלחת של נציגים מ־12 החמולות החשובות ביותר של ית'רב (היא אל־מדינה) והציעו לו הגנה פיזית, והזמינו אותו לעיר להיות מתווך ראשי של הקהילה כולה, שנלחמה אחד עם השני כמאה שנים ונזדקקה למקור סמכות.

בין הדברים שעשה מוחמד במטרה ליישב את המחלוקות ארוכות השנים בין שבטי ית'רב היה ניסוח מסמך הידוע כחוקת אל־מדינה. לקהילה שהוגדרה בחוקת אל־מדינה הייתה נקודת מבט דתית, אך גם עוצבה על ידי השיקולים הפרקטיים ושימרה באופן משמעותי את המסורות המשפטיות של השבטים הערבים הישנים. מוחמד גם אימץ כמה תכונות של עבודת האל היהודית ומנהגים כדוגמת יום כיפור. לפי אלפורד ולץ', המנהג היהודי של שלוש תפילות יומיות היה גורם לתפילת אמצע היום האסלאמית, אך המסורת שאימץ מוחמד לתפילה לכיוון צפון (הידועה כקִבְלַה – בהתחלה הייתה לירושלים ואחר כך שונתה למכה) הייתה נהוגה גם בקבוצות אחרות בחצי האי.

אנשים רבים מי'תרב המירו את אמונתם של המהגרים ממכה, ובמיוחד של שבטים פוליתאיסטים ופגניים, אך מעטים היו היהודים שהמירו את דתם. היהודים דחו את טענת הנבואה של מוחמד, וטענו כי פסוקים מן הקוראן סותרים את התורה. התנגדותם הייתה מסיבות פוליטיות ודתיות כאחד, משום שיהודים רבים בית'רב היו בעלי קשרים הדוקים עם עבדאללה אבן אוביי, שהיה לטובת היהודים והיה נהפך לנסיך ית'רב לולא הופעת מוחמד.

מארק כהן הוסיף שמוחמד הופיע ״מאות לאחר סיום הנבואה המקראית״ ו״הציג את מסרו בדרך הזרה ליהודים במבנהּ ובשפתה". הרמב"ם, מלומד יהודי, התייחס למוחמד כנביא שקר. יותר מזה, הרמב״ם טען כי עצם העובדה שמוחמד טען שהוא נביא היא מה שפוסלת אותו, כיוון שהיא סותרת את נבואתו של משה, את התורה ואת התורה שבעל־פה. טענתו גם הייתה שהעובדה שמוחמד היה אנלפבית פוסלת אותו מלהיות נביא.

היהודים קיבלו שוויון מלא למוסלמים בחוקת אל־מדינה בתמורה לנאמנות פוליטית. הם הורשו לעסוק בתרבותם ובדתם. עם זאת, ככל שמוחמד נתקל בהתנגדות רבה יותר מצד היהודים, כך אימצו המוסלמים נקודת מבט שלילית יותר כלפי היהודים. היהודים הואשמו שהפרו את חוקת אל־מדינה על ידי סיוע לאויבי הקהילה, דבר שהוביל לקרבות כדוגמת קרב בדר וקרב אֻחֻד. קרבות אלו הסתיימו בניצחון מוסלמי ובגלות בנו קינקאע ובנו נט'יר, שניים משלושת השבטים המרכזיים בית'רב.

נביאים אחרים
שתי הדתות, בניגוד לנצרות, מלמדות כי עבר, איוב ויוסף היו נביאים. עם זאת, לפי דעה אחת בתלמוד הבבלי סיפור איוב ״לא היה ולא נברא אלא משל היה״. כמו כן האסלאם מכיר בשלל נביאים נוספים שאינם מופיעים ביהדות, ישו (המכונה "עיסא") ואישים נוספים שנחשבו כנביאים על פי מסורות בחצי האי ערב.

יחסים היסטוריים

החל מכיבושי האסלאם במאה ה-7 קהילות יהודיות רבות מצאו את עצמן תחת שלטון מוסלמי של שושלות שונות. יהדות ארצות האסלאם ידעה תקופות של ביטחון יחסי תחת שלטון האסלאם ולעומת זאת תקופות של רדיפות. מעמדה המשפטי התבסס על פי רוב (עד העת המודרנית) על חוזה עומר.

ימי הביניים 
בחצי האי האיברי, תחת שלטון מוסלמי, יכולים היו היהודים להתקדם במתמטיקה, באסטרונומיה, בפילוסופיה, בכימיה ובפילולוגיה. תקופה זו ידועה כתור הזהב של יהדות ספרד. התקופה אופיינה בשגשוג תרבותי ורוחני, אך מנגד כללה לעיתים גם רדיפות כנגד יהודי ארצות האסלאם. באחד ממקרי האלימות הקשים ביותר של התקופה, פרעות גרנדה של שנת 1066, מרבית קהילת יהודי גרנדה המשגשגת נטבחה.

באופן מסורתי, תחת חוזה עומר, ידועים היהודים החיים בארצות האסלאם (יחד עם הנוצרים) כד'ימים. ככאלה הם הורשו לעסוק בדתם ולנהל את העניינים הפנימיים שלהם תחת תנאים מסוימים. היה עליהם לשלם ג'יזיה (מס גולגולת שהוטל על כל הלא־מוסלמים הבוגרים והחופשיים) לממשלה. היה על הד'ימים אסור להחזיק נשק או להעיד ברוב התיקים בבית המשפט המוסלמי, כיוון שהיו הרבה חוקי שריעה שלא חלו על הד'ימים, כדוגמת אלו שפעלו לפי ההלכה. טעות נפוצה היא לחשוב שמקור הדרישה ללבוש מְבדל הייתה נפוצה בכל ארצות האסלאם. מקורה הוא לא מהקוראן או מהחדית' אלא המצאה של השיעה בבגדאד של ימי הביניים המוקדמים, שלאחר מכן נפוצה לאזורים נוספים של עולם האסלאם. לרוב היה ליהודים חופש בבחירת מקום מגוריהם ועיסוקם, וניסיונות להמרת דתם בכפייה באופן קולקטיבי היו מעטים. הדוגמאות הבולטות ביותר לטבח ביהודים הכולל המרת דת כפויה או הריגה של יהודים בידי השליטים היו רדיפות אל־מוואחידון באל־אנדלוס במאה ה־12. הדוגמות הבולטות למקרים בהם חופש בחירת מקום המגורים נלקח מהם, כולל תחימת היהודים לרבעים מגודרים (מלאחים) הן ממרוקו של תחילת המאה ה־15 ובמיוחד בתחילת המאה ה־19. רוב המרות הדת נעשו משאיפתם של יחידים לצאת ממעמד המיעוט הנסבל ומסיבות אחרות, לא כתוצאה מכפיה ישירה. עם זאת, היו המרות דת המוניות כפויות במאה ה־12 תחת שלטון שושלת אל־מוואחידון בצפון אפריקה ובאל־אנדלוס, בפָרַס, ובמקרים אחרים מצומצמים יותר באזורים שונים של העולם המוסלמי.

התאסלמות יהודים 
האסלאם היא דת המעודדת המרת דת, ופעמים רבות מנסה לאסלם יהודים. בעת החדשה יש כמה מומרים לאסלאם מרקע יהודי נודעים כגון מוחמד אסד (נולד כלאופולד וייס), יוסף דרויש ומרים ג'מילה (נולדה כמרגרט מרקוס). למעלה מ־200 יהודים ישראלים המירו את דתם לאסלאם בין השנים 2000 ו־2008.

מבחינה היסטורית, בהתאם למסורת החוק האסלאמי, היהודים הורשו לשמור על דתם במדינות האסלאם כבני מעמד הד'ימי. עם זאת, שליטים מסוימים כן כפו המרות דת מסיבות פוליטיות ומסיבות דתיות בהתייחסם לנוער וליתומים. בתימן הונהגה גזירת היתומים שאילצה את הקהילה היהודית למסור כל יתום יהודי לרשויות שיהפכו אותו למוסלמי. בתקופת רדיפות אל-מוואחידון כמעט כל יהודי ספרד וצפון מערב אפריקה נהרגו, השורדים- נאלצו להמיר את דתם, או נמלטו לארצות אחרות. היו אוכלוסיות יהודיות שנאלצו להתאסלם, אך אלה שמרו, למרת הכל, על קשר ועניין עם המסורת היהודית. קבוצות אלו כוללות את האנוסים, את קבוצת דגתון מטימבוקטו, שהתאסלמו בשנת 1942 כשאסקיא מוחמד קיבל את השלטון בטימבוקטו וציווה על כל היהודים להמיר את דתם לאסלאם או לעזוב, וגם חלק מקהילת יהדות בוכרה שעליהם לחצו להתאסלם ומספר פעמים אף כפו עליהם להתאסלם.

באימפריה הפרסית, בתקופת שלטון השושלת הספווית במאה ה־16 ובמאה ה־17, יהודים הוכרחו להצהיר בפומבי שהם התאסלמו, וניתן להם השם "ג'דיד אל־אסלאם" (מוסלמים חדשים). בשנת 1661 יצא פסק הלכה אסלאמי המבטל את ההמרות הכפויות, והיהודים חזרו לעסוק ביהדות באופן גלוי. באופן דומה, על מנת להביא פוגרום לקצו בשנת 1839, יהודי משהד הוכרחו להמיר בהמוניהם את דתם לאסלאם. הם שמרו את מצוות היהדות בסתר למשך יותר ממאה לפני שחזרו לשמור אותן בגלוי.

בטורקיה, משיח השקר שבתאי צבי הוכרח להמיר את דתו לאסלאם בשנת 1668. רוב מאמיניו נטשו אותו, אך כמה אלפים המירו דתם לאסלאם גם כן, בעוד שהמשיכו לראות עצמם כיהודים. הם קיבלו את הכינוי "דונמה" (Dönmeh; מילה טורקית שמשמעותה ממיר דת). חלק מהדונמה עוד נשארים ככאלו, בעיקר בטורקיה.

גיור מוסלמים 
היהדות אינה מעודדת גיור, ולרוב אף מרפה ידי מתעניינים בגיור בתפיסה שלכל בני אנוש ברית עם האל, ומעודדת את הלא־יהודים לשמור את שבעת חוקי נוח מאשר להתגייר. גם האסלאם מטיל הגבלות קשות על המנסים להמיר את דתם: עזיבת האסלאם נקראת "רדה" (בערבית: ردة) ומוסלמי שמחליט להמיר את דתו מכונה מֻרְתַדּ (مـُرْتـَدّ), ואדם כזה, על פי השריעה, מתחייב מיתה. תופעות גיור, אם כך, הן לרוב נדירות, במיוחד בעולם האסלאמי. מוסלמי שהתפרסם בשל קשריו עם הרמב"ם והתגייר היה עובדיה.

רזא גב'רי, דייל איראני שחטף את טיסה 707 של קיש איר, מטהראן לאי הנופש קיש בספטמבר 1995 ונחת בישראל, התגייר לאחר שישב ארבע שנים וחצי בכלא ישראלי. הוא התיישב בין יהודי איראן באילת. מקרים נוספים הם של ברוך מזרחי, ערבי יליד צפת שהתגייר ונפל במלחמת העצמאות בפעולת אצ"ל, ואברהם סיני, פעיל חזבאללה שעבר לישראל לאחר מלחמת לבנון, התגייר והיה לאדם דתי שומר־מצוות.

בעת החדשה 
מעט מאוד יהודים חיים עדיין בארצות ערב והאסלאם. באיראן חיה היום הקהילה הגדולה ביותר של יהודים (בשנת 2012 עדיין חיו באיראן כ-8,500 יהודים). הקהילה מוכרת על ידי הממשלה כמיעוט דתי רשמי, וכמו הזורואסטרים, הם זכו למושב בפרלמנט האיראני. נציגם היה מוריס מותמד. יהודים חיים עדיין גם באוזבקיסטן וטורקיה.

בעת המודרנית, פעילות התנועה הציונית ובהמשך הסכסוך הישראלי־ערבי הגדירו מחדש והשפיעו על היחסים בין ישראל ומדינות ערב, ובתוך כך גם אופי היחסים בין האסלאם והיהדות. במהלך מלחמת העצמאות - בה תקפו את ישראל חמש מדינות ערביות: מצרים, סוריה, ירדן, לבנון ועיראק - ובעשור לאחר מכן כ-850,000 יהודים עזבו או גורשו ממדינות ערב והאסלאם.

ראו גם 
 אנטישמיות מוסלמית
 מדד האנטישמיות בעולם
 היהדות ומוחמד

לקריאה נוספת
 נפתלי רוטנברג, המורשת היהודית מוסלמית ומשמעותה לזממנו, אתר "קומון גראונד", 2010
 נסים דנה, למי שייכת הארץ הזאת?, עיון מחודש בקוראן ובמקורות אסלאמיים קלאסיים נוספים על עם ישראל, תורתו וזיקתו לירושלים וארץ הקודש, הוצאת אוניברסיטת אריאל ומוסד ביאליק, 2013

ספרים
 ניר צורף, מוחמד הקוראן והיהודים, צמרת הוצאה לאור, אוגוסט 2020.

הקוראן

מקרא

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

אסלאם
יהדות
קשרים בין-דתיים
פולמוס או דיאלוג בין-דתי