מאיר הלר

הרב מאיר הלר (סמניצר, תרל"ח, 1878 – ז' באלול תרצ"ט, אוגוסט 1939) היה רב הונגרי-ירושלמי. נודע בשל קנאותו ובשל מלחמתו ברב קוק.

ביוגרפיה
מאיר הלר נולד למלכה ולרב משה שכיהן ברבנות בעיירה סמניץ, על גבול הונגריה-צ'כיה. בשנות התר"נ עלה עם שלושת ילדיו והיה לתלמידו של המהרי"ל דיסקין. הרב משה ייסד את ועד "משמרת הקודש" על עירובין, מעשרות והחינוך, בנשיאות המהרי"ל דיסקין, הרב שמואל סלנט והרב שניאור זלמן מלובלין. לפני שתוקן עירוב בירושלים החדשה היה עומד בשבתות בשערי העיר העתיקה עם שוטר טורקי, ובודק שאין בכיסי היוצאים חפצים. הרב משה הלר נפטר בשנת תרפ"ח.

בצעירותו היה הלר, עם הרבנים יעקב משה חרל"פ ועקיבא פרוש, תלמידו של הרב הערש מיכל שפירא, ולמד ממנו את דרכי הפרישות. הרב ותלמידיו שהו במשך השבוע במחסנים בהם אחסנו תושבים דפנות סוכה. הוא שימש כבעל תוקע אצל המהרי"ל דיסקין. לפי עדות, הרב חיים ברלין רצה למנותו לרבה של שערי חסד אך הוא סירב.

הלר נהג להסתגר כל השבוע בגבעת שאול שהייתה שכונה מרוחקת, ובהמשך בחצר שטרויס. מדי מוצאי שבת לקח שתי חלות למאכלו במשך השבוע. בשנת תר"צ עבר לבתי אונגרין עקב פרעות תרפ"ט, וקבע את מקום לימודו בבתי נייטין. הוא נהג להתענות בעשרת ימי תשובה, בבה"ב, בשובבי"ם, בערב ראש חודש ובתענית צדיקים. לא ישן על מיטה אלא על דרגש עץ שהיה מכוסה בסדין. הוא נהג לערוך תענית דיבור מראש חודש אלול ועד לאחר יום כיפור. ביום כיפור עצמו נהג לעמוד על רגליו במשך כל היממה. בשמחת תורה רקד במשך כל היום. מסופר שכשביקר הרבי מסאטמאר בארץ ישראל בשנת תרצ"ב, רצה לפוגשו. נאמר לו שחייב למהר לפני ראש חודש אלול, כי לא יוכל לדבר עמו לאחר מכן.

במכתב לאחד ששלח לו פיצוי כספי על רדיפותיו נגדו הוא כותב שהוא מוחל מיד לכל מנאציו כדין תורה, כפי שהתחנך על ידי הרב שפירא, ואינו מסכים לקבל את הכסף. בצוואתו ביקש שלא לכתוב על מצבתו תוארי כבוד. הגהותיו והערותיו על ארבעה טורים נדפסו במהדורת "שירת דבורה".

משפחתו 
הלר נישא ללאה בת בנימין רבינוביץ משכונת "קריית משה". להם נולדו בן אחד וארבע בנות.

 הרב רפאל צבי מיכל - נישא למרים בת הרב בן ציון ידלר. היה מגיד מישרים, מו"צ וראש ישיבת קרלין. 
 באשה - נישאה לרב אליהו דוד סלוטקי בנו של הרב אהרן סלוטקי, מקובל ומחבר הספר "יד דוד". 
 רבקה - נישאה לרב אברהם יעקב טורנהיים. 
 חיה איטה מלכה - נישאה לרב אברהם בן ציון שרלין.

נכדו הרב משה הלר היה מו"צ בולט בירושלים והתמחה במיוחד בהלכות ארבעת המינים. בנו הוא הרב מאיר הלר, מרבני קהילת תפארת ירושלים ורב קריית חסידים בבית שמש. נכד נוסף, חתנו של הרב צבי מיכל, היה הרב מנדל כהן, אף הוא מו"צ בעדה החרדית. נכד נוסף היה הרב מאיר ברנשטיין מחבר ספרי "פירוש לפירושו" על הש"ס.

פרשות הקנאות
הלר נודע בקנאותו הגדולה עוד מימיו ב"אגודת הקודש", ובעיקר במעשיו נגד הרב קוק. יש לציין שאת דרכו זו ירש מאביו ר' משה. קודם בוא הראי"ה לירושלים וקל וחומר לאחר מכן, הלך והתעצם מאבק קנאי העיר כנגד הרבנות בירושלים. עם עליית הרב קוק ארצה באלול תרע"ט, במהלך טקס "קבלת פנים" בהשתתפות מאות אנשים ונכבדי ציבור בתחנת הרכבת בלוד, הגיעו למקום הרב פנחס אפשטיין ואביו ר' משה סמניצר. האחרון מסר לידי הראי"ה כתב מחאה בשם "אגודת הקודש" לפיו קנאי ירושלים מתנגדים לרבנותו בעיר. 

עם זאת, באותו פרק נמנע הלר מליטול חלק במאבקים, ואף ביקש לייסד "ועד חשאיים" להתכתבות עם הרב קוק "בדרך הכבוד והנימוס". לדבריו, המהפך בגישתו אירע לאחר פרסום ספר אורות בשלהי שנת תרפ"א (1921). יצוין כי בשנים שקודם לכן תמכו כלכלית בהלר שלמה זלמן קוק ושמואל קוק, אביו ואחיו של הראי"ה קוק. מאז והלאה סירב הלר להנות מכספי הצדקה שהוענקו לו. באותה עת שלח מכתב חריף אל חברו לשעבר הרב יעקב משה חרל"פ, תלמידו של הראי"ה.

הרב שמואל אבידור הכהן ציין כי הלר הבן מנע פגישות בין הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין לרב קוק בתחבולות שונות.

כרוז "קול גדול" 
הלר נהג להדפיס פשקווילים חתומים בשמו בנושאים שונים. בחודש אייר של שנת תרפ"ב הדפיס חוברת בשם "קול גדול" יחד עם הרב יוסף הופמן כנגד הרב קוק. בחוברת דברים קשים כנגד הראי"ה קוק, חברי מועצת הרבנות הראשית (המכונה בחוברת, בעיוות מכוון, "הרבנות הרשות" - כלומר "רבנות מטעם") וחברי בתי הדין בירושלים. דייני העיר הרב צבי פסח פרנק והרב פישל ברנשטיין זוכים אף הם לקיתונות בוז ונאצות, בשל תמיכתם ברב קוק. לצד זאת החוברת מעתירה שבחים על הרב יוסף חיים זוננפלד, שהוא בעיני הכותבים רבה האמיתי של העיר, וחברי בית הדין שלו הרב משה נחום ולנשטיין והרב יצחק פרנקל, "שלא הטו אחר הבצע ולא נפלו בעצת המרגלים", וכן הרב מרדכי לייב רובין. בחוברת נדפסו בין השאר ציטוטים מקוטעים מכתבי הראי"ה קוק, המוכיחים לכאורה כי אמונתו פסולה, וכן מכתבי רבנים שונים אודותיו.

קצין המשטרה דוד תדהר הצליח למנוע חלקית את הדפסת הכרוז, והוא לא הושלם מעולם והופץ חלקית. בצעד נדיר אסר אף בית הדין של הרב זוננפלד על הפצת הקונטרס וקרא לגנוז אותו. הלר נקרא עם הרב יוסף הופמן לדין תורה ברבנות הראשית, ומשלא הגיעו נערכה אספת רבנים בירושלים בה הוחלט לנדותם. בהמשך נאסרו השניים על ידי המשטרה, הועמדו לדין, הורשעו ונידונו למאסר או לקנס. ערעורם בפני ערכאה נוספת נדחה, והשניים בחרו במאסר. עיתון אגודת ישראל בירושלים "קול ישראל" יצא במחאה על כך, ורבני העדה החרדית פרסמו מכתב לתפילה לשחרורם וקראו לבטל את העונש שהושת עליהם.  

לאחר פסק הדין, בתיווכו של הראשון לציון הרב יעקב מאיר, הוצע בפני השניים להצהיר שלא ישובו על מעשיהם ועונשם יבוטל. סמניצר ניאות לכך אולם הופמן סירב. בהמשך שילם אחד מחבריהם הקנאים חלק מן הקנס והשניים שוחררו מבית הכלא. אביו של האסיר, הרב משה סמניצר, פרסם כרוז תמיכה בבנו היושב בבית הכלא. בהמשך ניסו הראי"ה קוק ועמיתו הראשון לציון הרב מאיר להשלים את תשלום החוב של שני משמיציהם, והראשון אף התיר להשלים את הסכום מכספים שנמסרו לכתחילה לצדקה לעניים.

הכרוז נגד האדמו"ר מגור והרב קוק 
הפרשה המפורסמת ביותר שנקשרה בשמו היא פרשת הפשקוויל נגד האדמו"ר מגור, ה"אמרי אמת". בקיץ של שנת תרפ"ז הגיע האדמו"ר מגור לביקור בארץ ישראל, בין השאר כדי לנסות לפייס בין הרב קוק לעדה החרדית. לקראת בואו ניסו קנאי ירושלים למנוע מפגש ידידותי בין האדמו"ר והראי"ה קוק, והרב ישעיה אשר זליג מרגליות כתב אף הוא מכתב חריף לאדמו"ר מגור, אולם ללא הועיל. ה"אמרי אמת" ביקר אצל הרב קוק ואצל הרב יוסף חיים זוננפלד ולמעשה לא הצליח להשכין שלום בין הצדדים. לאחר פגישת האדמו"ר והראי"ה הדפיס הלר פשקוויל מבזה במיוחד כנגד שניהם.  

על פי המסופר בקרב חוגי הקנאים, ביום הדפסת הפשקוויל התענה סמניצר והלך לטבול במקווה. אגודת ישראל בירושלים התנערה מסמניצר. במקביל אגודת הרבנים בפולין, בה היו חברים יותר משש מאות נושאי משרה רבנית, נידתה את סמניצר כדין "מבזה תלמידי חכמים". חסידי גור תבעו מהרב זוננפלד ובית הדין של העדה החרדית להחרים את השניים ולהוציאם מוועד העיר האשכנזי. בתגובה הוציא בית הדין מכתב התנערות חריף יחסית, אולם הוא לא סיפק את חסידי גור. בשל מאורעות אלו חל נתק בין חסידות גור לעדה החרדית. בהמשך הגיע הלר לבקש את מחילת ה"אמרי אמת", אולם בנו הרב ישראל (בעל "בית ישראל"), שפתח את הדלת - גירשו מן הבית.

פעילויות נוספות 
בקיץ של שנת תרצ"ה פרסם הלר פשקוויל בו כתב כי ראשי אגודת ישראל בירושלים אשר ערכו משא ומתן עם הוועד הלאומי, עשו זאת על דעת עצמם ופועלם הוא "נגד תורתנו הקדושה". בדצמבר 1935 פרסם הלר פשקוויל נגד "הרבנים הפורצים שפרצו גדרן של חכמים ונכנסו לועד הלאומי בעד אגורת כסף". לדבריו, רבנים אלה "דינם כדין כהני הבמות ואין עומדין מפניהם ואין קורין אותם רבי ומכ"ש [=ומכל שכן] שאין לסמוך על הוראתם - ובפרט בענייני שחיטות ובדיקות". כשלוש שנים לאחר מכן פרסם פרסם פשקוויל נוסף תחת הכותרת "לאפרושי מאיסורא", בו כתב כי הצורך בשר בכשרות הרבנות "מתחבר ומחזיק ידי עוברי עבירה".

לקריאה נוספת
מנדל גרליץ, מרא דארעא ישראל, כרך ב, עמ' שב-שי
צבי ויהודה משי זהב, יעקב ישראל דה האן, ירושלים תשמ"ו, עמ' 139-145
מנחם פרידמן, חברה ודת: האורתודוקסיה הלא-ציונית בארץ-ישראל: תרע"ח-תרצ"ו 1936-1918, יד יצחק בן-צבי 1978, עמ' 277 ואילך
מנחם פרידמן וניצה בהרוזי ברעוז, פשקווילים - מודעות קיר וכרזות פולמוס ברחוב החרדי, יד יצחק בן-צבי ומוזיאון ארץ ישראל, 2005
נתן אנשין, שביבים ירושלמים, קהילות המבשר מס' 281, כ"ג בטבת תשע"ה
אוריאל ברק, 'על יחסי הרב יעקב משה חרל״פ וקנאי ירושלים: איגרת לא ידועה מאת ר' מאיר הלר', עלי ספר, כ"ד-כ"ה, אלול תשע"ה, עמ' 285-295

קישורים חיצוניים
הקונטרס קול גדול, מתוך האתר ילקוט השבעתי אתכם
מאמר לזכרו בביטאון "מורשה" מס' 183 של קהל פרושים
כתבה לזכרו בביטאון הקנאי "האמת", גיליון מ', תשרי תש"ע
לקט מכתביו אצל: צבי הירש פרידמן, צבי חמד, קונטרסים לח-לט-מ, ברוקלין תש"ך, עמ' מז-עא
פשקוויל נגד הוועד הלאומי, באתר הספרייה הלאומית

הרב איתם הנקין, קובץ 'בית ועד לחכמים' סאטמר: גלגוליו של כתב-עת קנאי על רקע מאבקי הדור, המעין 209 [נד,ג], ניסן תשע"ד, עמ' 88-89

הערות שוליים

נטורי קרתא: אישים
ירושלים: רבנים
אנשי העלייה הראשונה
יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הפרושים
ארץ-ישראלים שנולדו ב-1878
ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1939