הסיגוף ביהדות

הסיגוף ביהדות הוא שם כולל למגוון פעולות שהמכנה המשותף להם הוא הפגיעה בגוף ובצרכיו. הסיגוף ביהדות משמש או כדי לכפר על עבירה, או כדי לעלות לדרגה גבוהה יותר. באסכולות שונות, הסיגוף מהווה מטרה כשלעצמו, להגביל את הגוף ומשיכתו אל החומר.

מרכיב מרכזי בסיגוף הוא התענית, המשמשת ביהדות בתפקידים שונים, לא כולם במובן של סיגוף, אלא לעיתים כזיכרון למאורעות קשים בתולדות עם ישראל. אך גם אז, מהווה הסיגוף מרכיב חשוב בתוכנה של התענית.

חיוב ושלילה באסכולות שונות
היחס ביהדות לסיגופים הוא מעורב. התורה עצמה מצווה על דיני יום הכיפורים:

אם כן, ניכר כי הצום ועינוי הנפש הוא מרכיב מרכזי בתהליך הטהרה מן החטא.

מאידך, חז"ל דרשו על כך שהנזיר מביא קרבן חטאת, כי בקבלת הנזירות יש מרכיב של חטא, שאין לאדם לאסור על עצמו איסורים כשהתורה מתירה אותם. את דעה זו מייצג הרמב"ם בספרו משנה תורה שכותב:

אך בספר הזוהר (חלק ג, דף קסח, א) נאמר:

חסידי אשכנז הם החוג הבולט ביותר בהיסטוריה היהודית שצידד באופן גורף בסיגופים, בעוד שהחסידות התנגדה לסגופים ותעניות הגורמים להחלשת השמחה{{הערה| "טוב יותר לעבוד את ה' יתברך בשמחה, בלי סיגופים, כי הם גורמים עצבות" (צוואת הריב"ש ע' 10). "הבכיה היא רעה מאד, שצריך לעבוד את ה' בשמחה"(צוואת הריב"ש, פורת יוסף פ' תולדות). ובעל "מאור ושמש" אף אומר: "אילו היו לי עוד שנים להצטרף עמי לבטל התעניתים הייתי מבטל אותם"(מאור ושמש, שבת תשובה). תורת הבעל שם טוב על הפסוק "כי תראה חמור שונאך רובץ תחת משאו, וחדלת מעזוב לו, עזוב תעזוב עמו" (פרשת משפטים כג, ה): "''כי תראה חמור – כאשר תסתכל בעיון טוב בהחומר שלך שהוא הגוף, תראה – שונאך – שהוא שונא את הנשמה המתגעגעת לאלקות ורוחניות, ועוד תראה שהוא – רובץ תחת משאו – שנתן הקב"ה להגוף שיזדכך על ידי תורה ומצות והגוף מתעצל בקיומם. ואולי יעלה בלבבך – וחדלת מעזוב לו – שיוכל לקיים שליחותו, כי אם תתחיל בסיגופים לשבור את החומריות, הנה לא בזו הדרך ישכון אור התורה, כי אם – עזוב תעזוב עמו – לברר את הגוף ולזככו ולא לשברו בסיגופים" (מתוך כתר שם טוב (הוצאת קה"ת) הוספות סי' כא).}}

הרב יחזקאל לנדא כתב על הצומות שבספרי חסידי אשכנז:

"שלא אוכל למצוא שורש בדברי הגמ' והפוסקים, כי לא מצינו בכל התלמוד מספר התעניות ימים חרוצים וקצובים לכל חטא ואשמה כפי חומר העון. הן אמת שצום כתיב בפסוק בנביאים לצורך התשובה שובו עדי בצום וגו'. אמנם הגבלת מספר התעניתים לא נתפרש לא בכתוב ולא בגמרא רק שספרי המוסר והתשובה האריכו בזה ורוב דבריהם בנוים על סברות כרסיות בלי שורש''' וספר אחד נשען על חבירו בלי יסוד כלל." [נודע ביהודה אורח חיים סימן לה מהדורא קמא].

כחלק ממצות התשובה
לעיתים קרובות, הסיגוף נחשב כהשלמה, אמצעי עזר או אף חלק הכרחי בהליך התשובה. את מקורה של גישה זו, ניתן למצוא בכתביהם של חסידי אשכנז, בין השאר ב"ספר חסידים", שהציעו רשימה מסודרת של סיגופים ספציפיים עבור עוונות מסוימים. כגון:

דעה מתונה יותר מציג רבי שניאור זלמן מלאדי בספרו "איגרת התשובה" (חלק מספרו העיקרי, ספר התניא), שמצד אחד מדגיש כי אין הסיגופים והתעניות חלק ממצות התשובה, ואף אוסר על מי שחלש והתענית מזיקה לו להתענות. אך מצד שני נותן מערכת שלמה של כללים והדרכות כיצד על מי שבכוחו להתענות להשלים ולמלא את תעניותיו.

אישים וסיפורי סיגופים במקורות
בספרות חז"ל ניתן למצוא סיפורים רבים על צומות וסיגופים שונים למטרות שונות. לרוב, ההתייחסות לכך היא בנימה חיובית ובהערכה, ורק לעיתים נדירות מתוך ביקורת ושלילה.

בין השאר ניתן למנות:
על בנו של רבינא מסופר () כי נהג לצום כל השנה, חוץ מערב יום הכיפורים וחגי ישראל.
רבי זירא צם תעניות רבות (ארבעים או מאה ימים) כדי לשכוח את התלמוד בבלי על מנת ללמוד את התלמוד ירושלמי ()
רבי יהושע בן חנניה בעקבות התבטאות בלתי מכובדת על תלמידי בית שמאי הרבה בצומות עד "שהושחרו שיניו" ()
רב הונא התהפכה לו רצועה של תפילין וצם בגין זה ארבעים יום (תלמוד בבלי מועד קטן, כה עמוד א).

ראו גם
פרישות
נזיר

קישורים חיצוניים
 תגית מאמרים אודות סיגופים זמינים לצפייה באתר ספריית אסיף.

הערות שוליים

פילוסופיה יהודית