בניין ניו יורק טריביון

בניין ניו יורק טריביון (באנגלית: New York Tribune Building), המוכר גם בשם בניין נסאו-טריבון, היה גורד שחקים ברובע הפיננסי של מנהטן בעיר ניו יורק, מול בניין העירייה והמרכז האזרחי . הבניין שכן בצומת הרחובות נסאו וספרוס, בכיכר בית הדפוס 154 והיה חלק מ"שדרת העיתונות" לשעבר במנהטן תחתית. הוא שימש כמטה המשרדים הראשי של עיתון הניו יורק טריביון  משנת 1875 ועד 1923.

חזיתותיו של בניין הניו יורק טריביון הדגישו את לבני הבנייה ובראשו מוקם מגדל שעון. הבניין נבנה במקור לגובה של עשר קומות, כולל גג מנסארד, וגובהו הכולל היה 79 מטרים. הוא הורחב בעשור הראשון של המאה העשרים ל-19 קומות, עם גג מנסארד מוגדל וגובה כולל של 102 מטרים. בניין טריביון היה אחד מגורדי השחקים הראשונים שהותקנה בהם מעלית. עיצובו זכה בעיקר לביקורות שליליות במהלך תקופת קיומו.

בניין הניו יורק טריביון נבנה במקום בו נבנו שני בנייני טריביון הקודמים. המיזם להקמתו הוכרז ב-1873 ובנייתו הושלמה ב-1875 לפי תכנונו של האדריכל ריצ'רד מוריס האנט . היה זה בניין בן עשר קומות כשנפתח, מה שהפך אותו לבניין השני בגובהו בניו יורק באותה תקופה. הביצוע לתכנון המקורי של האנט הושלם רק בשנת 1882, כאשר הבניין הורחב. בין השנים 1905 ו-1907 הוסר גג המנסארד ונבנו עשר קומות נוספות על ידי האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול. טיויארד (L. Thouyard). בניין הטריביון שימש כמטה הטריביון עד 1923, אך שימש גם עבור דיירים נוספים, וכן לכיתות הלימוד המוקדמות של אוניברסיטת פייס. הוא נהרס ב-1966 כדי לפנות מקום לבניין פייס פלאזה 1 , וקיימים תיעודים היסטוריים מועטים לקיומו של הטריביון.

אתר
בניין ניו יורק טריביון היה ממוקם בכיכר בית הדפוס (הידוע גם בשם רחוב נסאו 154), בפינה הצפון-מזרחית של צומת הרחובות נסאו וספרוס ברובע הפיננסי של מנהטן. צורת המגרש עליו נבנה הייתה כצורת "L", עם זרוע ברחוב ספרוס העוברת מזרחה מרחוב נסאו ולאחר מכן צפונה לרחוב פרנקפורט. כשהושלם, הייתה לו חזית של כ-27 מטרים ברחוב נסאו ממערב, כ-30 מטרים ברחוב ספרוס מדרום, ו-26 מטרים ברחוב פרנקפורט לכיוון צפון, ובעומק של 51 מטרים בין הרחובות פרנקפורט וספרוס. אתר טריביון היה מורכב בעבר משלושה מגרשי קרקע נפרדים, אשר אוחדו למגרש אחד בבעלות טריביון.

בניין ניו יורק העולמי, המטה של הניו יורק וורלד , היה ממוקם בלוק אחד צפונה. צמוד לבניין מדרום שכן בניין הניו יורק טיימס ובניין אמריקן טרקט סוסייטי . בנוסף, הבניין היה ממוקם מול בניין העירייה וממערב למרכז האזרחי .

אדריכלות
בניין ניו יורק טריביון, במקור בן 10 קומות, תוכנן על ידי ריצ'רד מוריס האנט , נבנה מלבנים ונפתח ב-1875 כמטה של עיתון הניו יורק טריביון . במקור, הבניין התנשא לגובה של 79 מטרים, שכללו את מגדל השעון בראשו, והפכו את בניין טריביון לשני בגובהו בעיר ניו יורק, אחרי כנסיית טריניטי. אדוארד א' רהט פיקח על בניית החלק המקורי של הבניין עבור האנט, וכן היה רשום כאדריכל של התוספת לבניין משנת 1882, שהייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט.

בניין טריביון הגיע לגודלו המקסימלי בשנת 1907, לאחר שד'אונץ' ויוסט ול. ת'וארד הסירו את גג המנסארד, הוסיפו 10 קומות לבניין הקיים ובנו אגף נספח בן 19 קומות בסגנון דומה ברחוב פרנקפורט. המבנה המורחב הכיל פיר אור מלבנים מזוגגות בצד המזרחי, בגודל 11 מטרים רבועיים. עם השלמתו, גובהו של הבניין הגיע ל-102 מטרים עד לקצה המגדל.

קבלנים וספקים רבים סיפקו את החומר הן למבנה המקורי והן לתוספותיו. יסודות הגרניט, לבנים, בטון, זכוכית, עבודות גבס, ריצוף ושיש, ברזל, צפחה, תריסי חלונות ועבודות עץ, כולם סופקו על ידי חברות שונות. קבלנים אחרים נשכרו להתקנת מערכות חימום קיטור, מעליות, אינסטלציה, גז, אור, צינורות פניאומטיים וצינורות דיבור.

חזית

כפי שנבנה במקור, חזיתותיו הדגישו והבליטו את עמודיו התומכים ההיקפיים, שהיו עשויים מלבני "מרצפות קרוטון" שהונחו בצמנט פורטלנד, בעוד שהקירות הפנימיים היו עשויים מלבני Haverstraw שהונחו בצמנט רוזנדייל. העמודים התומכים הבולטים, חילקו למעשה את החזית לכל גובהה למעיין "מפרצים" שקועים. בכל חזית ברחובות פרנקפורט, ספרוס ונאסאו היו למעשה ארבעה "מפרצים" שקועים, וכל "מפרץ" הכיל בדרך כלל שלושה חלונות בכל קומה. ברחוב נסאו, רוחב ה"מפרץ" השני מדרום היה ברוחב שני חלונות בלבד, במידה מוערכת של 0.91 מטרים לכל חלון, ובראשו מגדל שעון דמוי מגדל פעמונים בגודל 5.2 מטרים רבועיים. בנוסף, בשל צורת המגרש עליו נבנה, החזית של רחוב נסאו הורחבה מעט כלפי חוץ: שני ה"מפרצים" הצפוניים באותה חזית, מצפון למגדל השעון, כיוונם נטה יותר לצפון-מערב בהשוואה לשני ה"מפרצים" הדרומיים. בחזית רחוב נסאו היה גם לוח מודעות, שהציג כותרות מרכזיות להמונים בפארק העירייה.

המרתף המוגבה ממפלס הרחוב והקומה הראשונה חופו באבני גרניט מסותתות. הכניסה הראשית ברחוב נסאו, בבסיס מגדל השעון, הייתה מוקפת בעמודי גרניט קווינסי גדולים ומלוטשים. נדבכים אופקיים מובלטים "כרכו" את המבנה מעל הקומה הראשונה והשנייה. הקומה השניה עד השמינית, כפי שנבנו במקור, הורכבו ברובן מלבני בולטימור מלט שחור בעלות תבליטים חזותיים; גרניט נסורה הורכבה סביב חלונות, כרכובים ומגדלים. החזית הכילה גם עיצובים גיאומטריים בלבנים, שחורות ולבנים אדומות. הקומה השנייה עד הרביעית, והקומה החמישית עד השביעית, הודגשו כקבוצה אחת, עם נדבכים אופקיים מעל הקומות הרביעית והשביעית. בראש הקומה הרביעית קשתות שטוחות והקומה השביעית הוקפה בעמודי גרניט מלוטשים קטנים יותר. אלה חילקו את החזית לסדרה של ארקדות עם קשתות שטוחות. כרכוב גרניט בולט עבר מעל הקומה השביעית, בעוד שבקומה השמינית היו עמודוני גרניט בין כל רצף של חלונות.

הקומות התשיעית והעשירית המקוריות היו מקורות בגג מנסארד, עם חלון קוקיה. הקומה העשירית הייתה עליית גג, בגובה שלא עלה על 2.10 מטרים, ושימשה כחלל טכני לציוד האוורור המקורי, מכונות המעלית ומיכלי המים. למגדל השעון המקורי הייתה מרפסת גרניט בגובה 46 מטרים מעל המדרכה במפלס הרחוב, וארבעה לוחות שעון בקוטר 4.6 מטרים. בתוך מגדל השעון, היו שלוש קומות נוספות מעל הקומה השמינית, אך הן שימשו לאחסון. הגג הראשי התנשא לגובה של 47 מטרים מעל פני הקרקע. מגדל השעון התנשא לגובה של 79 מטרים, כולל גג פירמידלי של 4.9 מטרים וקצה מברזל.

לאחר הרחבתו ב-1907, הבניין היה בן תשע-עשרה קומות. העיצוב של שמונה הקומות הנמוכות ביותר נשמר ברובו ללא פגע, והמשיך כלפי מעלה עם שינויים לקומה השש עשרה, ובחלק העליון היה גג מנסארד בן שלוש קומות. עיטורי חלונות גרניט היו רק בתשע הקומות הראשונות. גג המבנה המורחב הוקף במסילות נחושת בראשו. גג מגדל השעון נבנה מחדש בדיוק כפי שהיה בבנייה המקורית. הגג השטוח מעל רוב הבניין היה במפלס 70 מטרים מעל המדרכה, בעוד מגדל השעון היה 83 מטרים מעל המדרכה. הקצה של מגדל השעון החדש התנשא לגובה של 102 מטרים, והכיל שבשבת רוח מנחושת.

יסודות
היסודות של הבניין המקורי ותוספתו משנת 1881 נחו על שכבה חולית יציבה בעומק 9.1 מטרים מתחת לפני הרחוב, כאשר שכבת הסלע הבסיסית הייתה בעומק 26.4 מטרים. קירות היסוד נשענו על מצע בטון ברוחב 3.0 מטרים ובעובי 46 סנטימטרים, שהיה ממוקם 7.6 מטרים מתחת לפני הקרקע. מצע הבטון היה עשוי מתערובת של מלט, חול, חצץ ואבן; זו הייתה שיטה חדשה יחסית בהנדסת יסודות בעיר באותה תקופה, שכן היא הייתה גם מהירת התקשות וגם מוצקה במיוחד לאחר שהתקשתה. מעל מצע הבטון היה נדבך של לוחות גרניט בעובי 46 בנטימטרים וברוחב בין 2.0 ל-3.0 מטרים. קירות היסוד עצמם היו בעובי של 2 מטרים ועשויים מלבנים עדינות של צמנט פורטלנד מיד מעל מיטת היסוד היה מרתף ובו קמרון למכונות דפוס.

ביסודות של התוספת משנת 1907 ברחוב פרנקפורט נעשה שימוש בכלונסאות פלדה. משקל הכלונסאות היה 170 קילוגרמים למטר מרובע והוחדרו קרוב מאוד לקירות היסוד המקוריים, כאשר ראשי הכלונסאות בוצעו בגובה של 30 סנטימטרים מעל תחתית הביסוס של הבניין המקורי.

מאפיינים

מאפיינים מבניים
הקירות החיצוניים של הבניין המקורי היו נושאי עומס. לפיכך, הם היו עבים יחסית בבסיסם, ונעשו צרים יותר בשיעור של 10 סנטימטרים בכל קומה וקומה מעל פני הקרקע. עוביים של קירות מגדל השעון נמדדו מעובי של 1.8 מטרים בבסיסם ועד לעובי של 1.01 מטרים מתחת לפני השעון. עובי קירות החזית הראשית נע בין 1.58 עד 0.81 מטרים, ועובי הקירות האחוריים והצפוניים נע בין 1.52 עד 0.91 מטרים. לקיר המחיצה הדרומי של מגדל השעון היה עובי של 1.42 מטרים בבסיסו ו-0.91 מטרים בחלקו העליון. החלונות הותקנו בסמוך לפני השטח החיצוניים של הקירות הנושאים, ולכן נראו לאדם שעמד בתוך הבניין כשקועים עמוק פנימה, במיוחד בקומות התחתונות. התוספת המאוחרת של עשר הקומות העליונות נבנתה בשיטת מסגרת שלד פלדה, וכך גם התוספת משנת 1907 לאורך רחוב פרנקפורט. הבנייה של הבניין המקורי נחשבה חזקה מספיק כדי לתמוך בשלד הפלדה של הקומות הנוספות.

החלק הפנימי תוכנן להיות חסין אש והכיל קורות ברזל לתמיכת הרצפות שבדרך כלל היו מרוחקות 1.8 מטרים זו מזו. בין כל מספר קורות הוצבו קשתות שטוחות, עשויות מגושי בטון חלולים, שנוצקו לקוביות זוויתיות כדי להידמות לאבני קשת. התומכות האנכיות היו עשויות מלבנים, ולא מברזל, בגלל סכנת הרגישות לאש של עמודי ברזל. הרצפות כוסו באריחים, ואילו מחיצות הפנים היו עשויות מאריחים או גבס. גרמי המדרגות היו עשויים מאבן ומעקותיהם מברזל יצוק. עץ שימש רק כאלמנט דקורטיבי במשרדים, צעד שנתפס בזמנו כדי להקטין או למנוע סכנת שריפה. מאפיינים מבניים אלו נכללו גם בהרחבה משנת 1882 של הבניין לרחוב פרנקפורט.

פנים

כאשר נפתח הבניין בשנת 1875, ההגעה אל הקומה הראשונה הייתה באמצעות מהלך של תשע מדרגות בתוך פרוזדור ממש בתוך הכניסה הראשית. מסדרון הכניסה הראשי היה בעל תקרת לבנים עם צלעות קמורות צולבות משיש. את החלל בקומה הראשונה שהיה בפינת הרחובות ספרוטס ונסאו תפס חדר הספירה  של הטריבון; בחלל היה דלפק שיש שהשתרע על פני כל אורך החדר. כשהושלם ב-1882, הציע הבניין 150 חדרים זמינים להשכרה במרתף ובקומה השנייה עד השמינית. המסדרונות הראשיים בכל קומה רוצפו באריחים וחופו בשיש כחול-אפור על הקירות. גבהי הקומות קטנו בדרך כלל בקומות הגבוהות יותר: תקרת המרתף הייתה בגובה של 5.43 מטרים, לקומה הראשונה הייתה תקרה בגובה של 4.75 מטרים והתקרה בקומה השמינית הייתה בגובה של 3.7 מטרים. בקומה התשיעית המקורית מתחת לגג המנסארד, גובה התקרה היה 7.0 מטרים, והיו בה חדרי העריכה, התחביר, ההגהה והשבלונות של הטריבון.

שלוש מעליות שירתו את הבניין בתכנון המקורי. שתיים ברחוב נסאו נכללו בקטע הראשוני שנפתח ב-1875, והשלישית התווספה כחלק מהרחבת 1882 לרחוב פרנקפורט. כמו כן הותקנה מערכת שפופרות אוויר כדי שניתן יהיה לשלוח מסמכים בין הקומות, והותקנו רדיאטורים בכל חדר.

בהרחבה של 1907 הועברו מתקני הטריבון לקומה הראשונה והשנייה, כדי להיות קרובים יותר לאולמות העיתונות במרתף. חדר הספירה בקומה הראשונה נשאר כמעט ללא שינוי. בקומות העליונות היו 535 חדרים שהועמדו להשכרה. נוספו שני גרמי מדרגות ושמונה מעליות הידראוליות, בעוד ששתי המעליות המקוריות ברחוב נסאו הוסרו והפכו לחצרות אור. המדרגות בפרוזדור הכניסה הוסרו כדי לספק חיבור ישיר לשמונה המעליות החדשות. ארבע מתוך שמונה המעליות החדשות שירתו את כל הקומות; שלושה חיברו את הלובי עם הקומות האחת-עשרה עד התשע-עשרה; והמעלית האחרונה רצה רק לקומה השתים עשרה. המעלית ברחוב פרנקפורט נשמרה כמעלית משא.

היסטוריה
בתקופה שבין תחילת המאה ה-19 לשנות ה-20 של המאה ה-20, התפתח האזור ל"שדרת העיתונים" של העיר ניו יורק. מספר בניינים ששימשו כמטות המשרדים הראשיים של עיתונים נבנו לאורך רחוב פארק רו , ממש מערבית לרחוב נסאו, וכללו בין היתר את בניין פוטר , בניין פארק רו, בניין הניו יורק טיימס ובניין ניו יורק העולמי. מערכת העיתון הניו-יורק טריביון ועיתונים אחרים היו בין הראשונים שבנו גורדי שחקים מוקדמים עבור המטה הראשי שלהם. הבניין מראשוני גורדי השחקים להם היו מעליות. במקביל, בית הדפוס הוקם ברחוב ביקמן, בלוק אחד דרומית לבניין טריביון.

עיתון הניו יורק טריביון נוסד בשנת 1841 על ידי הוראס גרילי. לפני בניית בניין ניו יורק טריביון, אכלס הטריביון שני מבנים על מגרש בצומת הרחובות ספרוס ונסאו. הבניין הראשון נהרס בשריפה בפברואר 1845 ומבנה לבנים חדש בן חמש קומות הושלם באותו מקום שלושה חודשים לאחר מכן. ב-1857 נבנה אגף ברחוב ספרוס, בגודל 15x15 מטרים.

תכנון ובנייה

בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, הטריביון הפך לשם לאומי ידוע, וגרילי התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1872 כמועמד המפלגה הרפובליקנית הליברלית  והדמוקרטית. המטה בן חמש הקומות, שנודע אז בשם "רוקרי", נחשב למיושן מבחינה תפקודית וקטן מדי לפעילות הטריבון. במקביל לקמפיין הנשיאותי של גרילי, הטריביון חיפש לבנות מטה חדש במגרש עליו עמד. תוך פחות מחודש לאחר תבוסתו בבחירות בנובמבר 1872 מת גרילי, אך התוכניות לבניין החדש נמשכו תחת העורך הראשי של טריביון, וייטלואו ריד , שדחף להקמת מטה משרדים מרווח וחסין אש.

קיימות ראיות לכך שהתקיימה כנראה תחרות עיצוב אדריכלי עבור הבניין. קיים תיעוד של עיצוב שלא זכה מאת יאשיהו קליבלנד קיידי , שפורסם לראשונה ב-1874 וכלל מספר שכבות של ארקדות קשתיות-עגולות על החזית וכן מגדל פעמונים פינתי. ריד בחר בסופו של דבר בריצ'רד מוריס האנט לאדריכל, והאנט הגיש תוכניות לבניין בן שמונה קומות למחלקת הבניינים של העיר ניו יורק ביוני 1873.

בתחילת 1873 נרכש נדל"ן ברחובות נסאו ופרנקפורט עבור המבנה החדש. הריסת בניין הטריביון השני הושלמה במאי 1873 בפרק זמן של שבועיים, והעבודה על היסודות החלה בתחילת יוני. חלקו המערבי של הבניין החדש, שפנה לרחוב נסאו, אמור היה להסתיים תחילה, ואילו החלק המזרחי ברחובות ספרוס ופרנקפורט היה מתוכנן להיבנות מאוחר יותר, לאחר שפג תוקפם של חוזי החכירה הקיימים באתרים. אבן הפינה הונחה ב-24 בינואר 1874. בשלב מסוים לאחר תחילת הבנייה, גובה הבניין הוגדל משמונה לעשר קומות, כך גובהו התנשא ל-79 מטרים והוא עלה על גובהו של בניין וסטרן יוניון טלגרף (70 מטרים). ה"ניו יורק סאן" , אשר אכלס בניין סמוך ברחובות נסאו ופרנקפורט, הגיש תביעה בתחילת 1874 נגד הבעלים של הטריבון, וקבע כי בניית בניין הטריבון פלשה לנכס של הסאן. בנוסף, בן נגר וקבלן ברזל נהרגו בתקריות נפרדות במהלך בניית הבניין.

השלמה וסוף המאה ה-19
ב-10 באפריל 1875 הודיע הטריביון כי החל להוציא לאור מהבניין החדש. לחלק הראשוני של הבניין הייתה חזית של 27 מטרים לאורך רחוב נסאו ו-15 מטרים ברחוב ספרוס; שאר החזית ברחוב ספרוס הייתה שייכת לבית הדפוס של הטריביון באותה עת. שטח הקומות המקוריות של 34.98 מטרים רבועיים לכל קומה, היה קטן דיו כך, שכל המשרדים הוארו ישירות על ידי החלונות, וקירות הבנייה העבים תפסו מחצית משטח הקומה הראשונה. בהתחלה, חדרי העריכה היו בקומה השמינית ואילו חדר התחביר בקומה התשיעית. עיתון בפילדלפיה קבע, "אין עורך ראשי בעיר שתנאיו שווים לכתב הזוטר ביותר ב"טריביון".

העבודות על האגף הנוסף של הבניין, שהשתרע עד לרחוב פרנקפורט, החלו ב-12 ביולי 1881 והסתיימו ב-1882. התוספת ברחוב פרנקפורט הייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט, אם כי רהט היה רשום כאדריכל האחראי. לאחר השלמת ההאגף הנוסף, אורכי החזיתות הכלליות שנמדדו היו 30 מטרים לאורך רחוב ספרוס ו-8.8 מטרים לאורך רחוב פרנקפורט, בעוד שחזית רחוב נסאו נותרה ללא שינוי. פסל הוראס גרילי  מאת ג'ון קווינסי אדמס וורד  נחשף מול אחד מחלונות קומת הקרקע של הבניין ב-1890.

לפי המגזין הבריטי The Building News, המבנה נחשב במקור "כפיסת איוולת" ללא דיירים "שיסתכנו לשכור בו", בגלל האופי החדש יחסית של גורד השחקים המוקדם. עם זאת, "מדריך ומרשם הנדל"ן" קבע ב-1882 כי בנייני טריביון, טיימס, מורס  וטמפל קורט  היו קרובים לבתי המשפט של המרכז האזרחי, מה שהפך את הבניינים הללו לאידיאליים עבור עורכי דין. עד פברואר, מרשם הנדל"ן דיווח שמשרדים רבים בבניין טריביון, ובבנייני קלי , מילס  ומרקאנד הסמוכים כבר היו "מושכרים, ובמחירים הוגנים מאוד". היה זה חלק ממגמת העלייה הכללית בביקושים לחללי משרדים במנהטן תחתית. The Building News כתב ב-1883 שהקמת הבניין עלתה 200,000 ליש"ט (כ-25.85 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2020) לא כולל עלויות קרקע, אך הוא בעל הכנסה שנתית של 15,000 ליש"ט (כ-1.93 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2020). זה העניק לבניין החזר השקעה בשיעור של 6%–7% בשנה, לא כולל שטח משרדי הטריבון, שלא הכניס דמי שכירות. הקומות האחרות הכילו דיירים מסחריים, כולל חברת הומר לי בנק נוט (Homer Lee Bank Note Company), עיתון בשם The Morning Journal, ומשרדיו של איש העסקים והממציא צ'ארלס א. צ'יבר . המרתף הושכר לטובת סלון, עובדה שהעיתון המתחרה, הניו יורק טיימס, לעג לה לאור התנגדותו של גרילי לשתייה חריפה.

בניין ניו יורק טריביון חווה מספר שריפות בהיסטוריה המוקדמת שלו. ההשקעה בחומרים מעכבי בעירה בזמן הקמתו, הוכיחו עצמם והגבילו את התפשטות האש במבנה. בשריפה של 1888 ניזוקה תכולת משרדי הטריבון במידה רבה, אם כי נגרם נזק מבני מועט לבניין עצמו. בשריפה של 1890 שפרצה במרתף הבניין, נגרם נזק רק לשני חדרים במרתף בלבד. בזמנו דיווח ה"טריביון" כי בעבר התרחשו שם שתי שריפות: השריפה של 1888 ושריפה נוספת ב-1881. שריפה נוספת בבניין בשנת 1900 גרמה לנזקים בצנרות המים.

הרחבה נוספת ותחילת המאה ה-20

באוגוסט 1903 הודיעה אגודת טריביון שהבניין יורחב מעשר לתשע-עשרה קומות, לפי התכנון של האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול. טיויארד (L. Thouyard). גג המנסארד המקורי יוסר כדי לפנות מקום לבניית הקומות החדשות, מגדל השעון יוסר וייבנה מחדש על גבי הבניין החדש, ואגף בן 19 קומות ייבנה ברחוב פרנקפורט כך שיתאים לבניין בעל הקומות הנוספות. הטריביון יעבור לקומה הראשונה והשנייה, ויבוצעו שינויים במעליות ובכניסה. באוקטובר 1903, הטריביון רכש את הקרקע ברחוב פרנקפורט, כולל בניין שבו שכן עיתון הניו יורק אמריקן . חוזה כללי לבנייה נחתם עם D.C. Weeks & Son, שהחל לעבוד במאי 1905. העבודה הסתיימה ב-1907.

אוניברסיטת פייס, שנוסדה בשנת 1906, שכרה את כיתת הלימוד הראשונה שלה בבניין בשנת הקמתה וב-1907 שכרה כיתות לימוד נוספות. בבניין המורחב שכן גם מטה נציבות השירות הציבורי של ניו יורק , שעבר לבניין בשנת 1907. משרדיה הראשיים של הנציבות היו בקומה ה-14, היה לה גם חדר דוודים בקומה ה-3 ומחלקת הנדסה בקומה 19 ועליית הגג. עד 1914, הטריביון חיפש להעביר את המטה שלו למרכז העיר מנהטן. במקביל, ה"ניו יורק סאן" הודיע על כוונתו לעזוב את הבניין הסמוך ברחובות נסאו ופרנקפורט, והצעת הטריבון לרכישת בניין הסאן נדחתה. פסל גרילי בחזית הבניין הועבר לפארק בניין העירייה ב-1916.

הטריביון חיפש לבנות מטה חדש בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים, ובדצמבר 1921 קנה שני מגרשים ברחוב 40 במידטאון מנהטן. באותה תקופה חתם הטריביון על חוזה למכירת הבניין שלו ברחוב נסאו ל-S.M. Banner ו-H.E. Mitler, שנכנס לתוקף במאי 1923. הסוחר בדימוס ויקטור וולצ'מן, יחד עם שותפו אלווין ס. הארטה, חכרו ב-1922 את הבניין ל-21 שנים, בשכר דירה נטו של 5 מיליון דולר. בין שאר הדיירים בבניין באותה תקופה היו סינדיקט של סופרים ואמנים, תאגידי נייר, עורכי דין ומפרסמים. לפני כניסת התוקף למכירת הבניין, תבעו וולצ'מן והארט את החברה של באנר ומיטלר, תאגיד הבניין אקול (Akul), בטענה שאקול הציג את ערכו של הבניין במרמה. אקול סירב אפוא לשלם את יתרת מחיר הרכישה לטריבון, והמכירה בוטלה, כאשר העיתון המשיך להחזיק בנכס. הטריביון עצמו עבר למעלה העיר לרחוב 40 באפריל 1923.

שימוש מאוחר יותר והריסה
בסוף 1925 התכוון פרנק מאנסי , הבעלים של ה"סאן", לרכוש את בניין טריביון. לאחר מותו של מאנסי באותה שנה, המשיכה חברת פרנק א. מאנסי את הליכי הרכישה והיא הושלמה במאי 1926, מתוך כוונה להחזיק בנכס כהשקעה. בשנת 1928 העבירה חברת מאנסי את הבעלות על הבניין, יחד עם מספר בניינים נוספים באותו בלוק, למוזיאון אסטייטס בע"מ (Museum Estates Inc.), חברה המייצגת את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בשנת 1935 חלק מחלל הקומה הראשונה והשנייה הוסב לאולם קולנוע קטן. העבודה כללה שבירת חלקים מהקומה השנייה, ובמהלך ההסבה נתמכו שבע עשרה הקומות העליונות של הבניין על מַגְבֵּהַּים הידראוליים עד להצבת המסבכים החדשים לתיאטרון. חלק אחר של המרתף, הקומה הראשונה והקומה השנייה הפכו למסעדה ב-1936.

בשנת 1942 מכר מוזיאון אסטייטס בע"מ את בניין טריביון לסינדיקט השקעות אשר קנה גם מספר נכסים נוספים באותו בלוק. שלוש שנים מאוחר יותר, עברה הבעלות לסינדיקט אחר בשם נסאו קורפ 154 (154 Nassau Corp) ובשנת 1946, הבניין עבר לבעלות של Borrock, Steingart & Borrock. בשנות ה-50 של המאה העשרים, הבניין היה מוכר בשם בניין נסאו-טריבון, והוא נמכר ב-1956 לסינדיקט השקעות בראשות פרדריק וו. גהלה הסינדיקט תכנן לשדרג את הבניין באמצעות תוספות של ציוד ושירותים כגון מיזוג אוויר. שנתיים לאחר מכן, ויליאם גרינברג ורוברט גרין חכרו את הבניין ל-21 שנים תמורת מחיר שכירות מצטבר העולה על 9 מיליון דולר.

במאי 1966, הודיעה אוניברסיטת פייס כי תהרוס את בניין ניו יורק טריביון כדי לפנות מקום לפייס פלאזה 1 , כחלק מפיתוח רחב היקף של האזור כולו. ביולי 1966, הפקיעה העירייה את הבניין, ופייס לקחה את הבעלות על המגרש שישה חודשים לאחר מכן. "חברת ג'יי הריסות" (Jay Demolition Company) נשכרה לבצע את עבודות הריסת הבניין. האבק הרב שנוצר בשלב ההריסה גרר הוצאת מספר זימונים לקבלן בגין זיהום על ידי משרד המבנים. על זימונים אלה ערער משרד הנדל"ן בעיר, שטען כי הזימון מעכב את פיתוח האתר. אתר בניין טריביון היה "גוש הריסות" עד שהחלה הבנייה בפייס פלאזה 1 בדצמבר 1966.

פייס פלאזה 1 נפתח בסופו של דבר ב-1970. קיימים מעט תיעודים לקיומו של בניין הטריבון וכאשר מוזיאון גורדי השחקים לא הצליח למצוא מספיק חומרים על הבניין עבור תערוכת גורדי שחקים משנת 2012, כתב כריסטופר גריי מהניו יורק טיימס כי הבניין "נעלם כמעט ללא עקבות".

מורשת
עם השלמתו קיבל הבניין ביקורות שליליות ברובן. לפי היסטוריוני האדריכליות שרה לנדאו וקרל וו. קונדיט, "לאף אחד מעולם לא היה הרבה מה לומר על המאפיינים האדריכליים של הבניין". עיתון הבולאטין  בנורוויץ', קונטיקט, התייחס למבנה כ"מסבאה נהדרת" ו"הסאן" השווה את המבנה לבית זיקוק לסוכר. קטע היתולי של הניו יורק טיימס משנת 1879 התחיל בהלצה "תעלומת בניין טריביון מבלבלת באופן ממושך את חקירותיהם של הארכיאולוגים המלומדים ביותר שלנו" והמשיך לבהמצאה של מספר היסטוריות דמיוניות עבור המבנה, שהמאמר ראה בו "אנדרטה אצילית של משכנתאות שעלו על רכושם של בעלי המניות של טריביון." מונטגומרי סולייר , שכתב עבור "העולם" (The World), התייחס לבניין כ"אוסף בוהק של אדום ולבן ושחור, שהזמן לעולם לא יכול לרכך". אלפרד ג'יי בלור, בן זמנו של האנט, תיאר את ניגודיות הצבעים בחזיתות כ"אלימה מדי" ואת הצורה הכללית כ"ראוותנית במיוחד" בגלל השינוי בגובה ברחוב נסאו. גם גג המנסארד של הבניין המקורי נתפס כגדול מדי בהשוואה לשאר הקומות. מדריך ומרשם הנדל"ן כתב עליו שהוא "דוגמה יפה לשימוש מיותר [של המנסארד] היא בניין טריביון החדש, שבו הגג הוא רק קומה נוספת ומרחיקת לכת."

מנגד, היו גם מעט ביקורות חיוביות על עיצובו. בלור הצהיר שלמרות הניגודיות של החזית והפרופורציות, בניין טריביון היה אחר "אחת הדוגמאות החינניות ביותר שקיימות... שבאמצעותן הושרשו קווים נאו-קלאסיים עם סנטימנט גותי". אף על פי שהריסת בניין טריביון לא סוקרה במידה רבה, מנהל מוזיאון ברוקלין באותה תקופה, תומס ס. בוכנר , כינה את ההריסה "קורעת לב" וכי הבניין היה "קונצרן ויקטוריאני מפואר בצבע רוסקיני מפואר".

המבנה המקורי של האנט תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין וסטרן יוניון טלגרף. בנייני ניו יורק טריביון ווסטרן יוניון טלגרף מצוטטים באופן שונה בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בזכות הזינוק המשמעותי שלהם בבניה לגובה. המבקר וינסטון וייסמן קבע כי בניין ניו יורק טריביון מתויג כגורד שחקים חלוצי, ואמר: "האפקט הכולל של העיצוב אינו אלגנטי. הוא מבני."

ראו גם
 גורדי שחקים בניו יורק
 גורדי שחקים מוקדמים

קישורים חיצוניים

 בניין ניו יורק טריביון באתר nyc-architecture.com
 בניין ניו יורק טריביון באתר Emporis
 The Lost Skyscrapers of Bygone New York

ביאורים

הערות שוליים

ניו יורק טריביון, בניין
מנהטן תחתית