אדם לאדם זאב

אדם לאדם זאב (בלטינית: Homo homini lupus est) הוא פתגם בלטינית שמשמעותו הוא שאדם מתנהג לאדם אחר כזאב מטבעו - הוא חשדן כלפי רעהו ושואף לפגוע בו. הביטוי נטבע בידי המחזאי הרומאי פלאוטוס במחזהו "החמורים" ב-195 לפנה"ס. לעיתים הביטוי מתורגם כ"אדם הוא זאב לרעהו", משמע האדם הוא הטורף של מינו עצמו. שימוש שגור בביטוי הוא בנושא הזוועות שלהן מסוגלים בני האדם.

הפילוסוף והמחזאי הרומאי סנקה כתב, כטענת נגד לביטוי, ש"לעיתים, אדם לאדם מקודש". הפילוסוף האנגלי תומאס הובס עסק בשני הביטויים האלה. בספרו De Cive כתב הובס: אבחנתו של הובס מהדהדת בקו לטענתו של פלאוטוס על פיה האדם הוא אנוכי מטבעו.

הפילוסוף הקנדי סרג' בושארד אמר כי "אדם לאדם זאב, עליך להסכים, אינו מחמיא במיוחד לזאב". במשפט זה טוען בושארד כי טבע האדם אכזרי ובוגדני אף יותר משנהוג לייחס לזאב.

אזכורים בולטים 
 ארסמוס מרוטרדם דן במשפט של פלאוטוס בחיבור הביאורים הלטיניים ויווניים שלו, אדאגיה (1500)
 וולטר עשה שימוש אירוני במשפט בספרו קנדיד (1759), כדי לטעון נגד הפילוסופיה של האופטימיות
 "אדם לאדם זאב" היא הנחת הבסיס בספרו של זיגמונד פרויד, תרבות בלא נחת (1929)

ראו גם 
 ציניות
 מיזנתרופיה
 אגואיזם אתי

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

מילים וביטויים בלטינית