בניין סט. פול

בניין סט. פול (באנגלית: St. Paul Building) היה גורד שחקים ששכן בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות אן וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה 96 מטרים והיה בעל 26 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ועוצב על פי הסדר האיוני וכן 3 פסלים שעוצבו על ידי קארל ביטר .

המגרש עליו נבנה, נרכש על ידי משפחת הוומייר  בשנת 1895. בניין סט. פול נקרא על שם קפלת סט. פול , הנמצאת מעבר לרחוב ברודוויי ממערב. הוא נשאר ברשות משפחת הוומייר עד 1943, אז נמכר לוב וקנאפ  ולאחר מכן לצ'ייס בנק . בניין סט. פול נהרס ב-1958 על מנת לפנות מקום לבניין וסטרן אלקטריק . חלק מהחזית, כולל הפסלים של ביטר, הועברו להולידיי פארק באינדיאנפוליס.

עיצוב
בניין סט. פול היה בן 26 קומות וגובהו 96 מטרים. הוא גם היה בעל שני מפלסי מרתף. ג'ורג' בי פוסט היה האדריכל, רובינסון ווואלאס היו הקבלן הראשי ו- J.B. & J.M. Cornell היה ספק הפלדה. קארל ביטר עיצב את הפסלים מעל כניסת הבניין.

בניין סט. פול נבנה על מגרש בעל 5 פאות התחומות ברחובות ברודוויי ממערב, פארק רו בצפון מערב, אן מצפון, ובניינים נוספים ממזרח ומדרום. המגרש היה במידות של 8.5 מטרים לברודוויי, 12 מטרים לפארק רו, 25 מטרים לרחוב אן, 16 מטרים למזרח, ו-32 מטרים לדרום. הייתה זו הפינה הדרום-מזרחית של הצומת המחומשת של ברודוויי, פארק רו ורחוב אן, ומיד מזרחית לקפלת סט. פול, שנמצאת מעבר לברודוויי. כתובת הבניין צוינה כברודוויי 220.

חזיתות

החזית המערבית, הצפון-מערבית והצפונית היו עשויות אבן גיר. חזיתות אלו חולקו ל-3 חלקים, בהשראת מרכיבי העמודים היווניים באדריכלות הקלאסית, כלומר בסיס בן 4 קומות, חלק אמצעי בן 16 קומות, וכותרת בת 5 קומות המופרדות מהחלק אמצעי על ידי קומת מעבר. החזיתות המזרחית והדרומית היו עשויות לבנים ולא מעוטרות. החלק האחורי (המזרחי) של הבניין היה בגובה 22 קומות, ונסוג ב-6.1 מטרים מקו המגרש של רחוב אן.

4 הקומות הראשונות היוו את "בסיס" הבניין, והן נבנו מבלוקים כפריים, עם קרניזים מעל הקומות ה-1, ה-2 וה-4. מעל הקומה הראשונה בחזית הפונה רחוב ברודוויי, היו 3 פסלים של קארל ביטר , שכותרתם "אחדות הגזע". הדמויות תיארו 3 אטלנטים מאבן המחזיקים חלקים מהבניין, כלומר אדם שחור, אדם לבן ואדם סיני.

בין הקומות ה-5 וה-20, החזית פוצלה לשמונה חלקים דו-קומתיים, שכללו בין החלונות עמודים, בסגנון איוני, התומכים את הקרניזים מעל כל קומה זוגית. בקומה ה-21, שהייתה קומת מעבר, היו בין כל החלונות לוחות חרוטים. קרניז גדול יותר בלט מעל הקומה ה-21. 5 הקומות העליונות היוו את "כותרת" הבניין, כאשר הקומות ה-22 עד 25 נראו מהרחוב. אדנים מחוץ לקומה ה-22 תמכו בלוחות חרוטים בגובה של 3 קומות בפינות הבניין, או בעמודים בגובה משולש המפרידים בין החלונות בכל צד. גם הספנדרלים בבניין היו משוכללים. הקומה ה-26 הוסתרה על ידי המעקה בראש הבניין, והוארה בחלון תקרה (סקיילייט).

יסודות
שכבת הסלע מתחת לבניין סט. פול הייתה בעומק של 26.4 מטרים. הקרקע מעל הסלע הייתה מכוסה בחול דק במיוחד, דחוס ונקי, וקידוח ניסיון במקום הוכיח כי שאיבת מי התהום גרמה לנזק מינימלי לשכבת החול. במקום לחפור עד לשכבת סלע הבסיס ועליה לבנות את יסודות בניין סט. פול, כפי שהתבצע בגורדי שחקים אחרים בעיר, חפרו הבנאים רק עד לשכבת החול שבעומק 9.6 מטרים, שם היה לפי תוכניות הביצוע, מפלס רצפת קומת מרתף המשנה. בדיקת העמסה של עד 208 טון למטר מרובע (13,000 פאונד לרגל מרובע; 620 קילופסקל) בוצעה על שכבת החול ונמדדה שקיעה של 230 עד 330 מילימטרים. בזכות הבדיקה ניתן היה לקבוע כי שכבת הקרקע החולית יציבה ואין צורך לחפור עד שכבת הסלע. על שכבה זו נבנתה רפסודת בטון בגובה 300 מילימטרים, שנפרשה על פני כל שטח הבסיס כדי לפזר באופן שווה את משקל המבנה. מעל רפסודת הבטון נבנו עמודים קצרים שנשאו את הקורות התומכות את הרצפה, וזאת כדי לחזק את הקירות המשותפים עם מבנים אחרים. בזכות הקרקע החולית היציבה לא השתמשו בכלונסאות (ביסוס עמוק) יקרים לביסוס הבניין, כמו בבניין פארק רו הסמוך וברחוב נסאו 150 , מכיוון שהחול כבר היה דחוס מאוד.

התוכניות המקוריות הורו על ביצוע ברגי ג'ק הידראוליים בתחתית העמודים, שיכולים להעלות את משקל הבניין כולו ל-14,000 טון. הג'קים ההידראוליים היו אמורים להיות מותקנים מכיוון שהמתכננים והמהנדסים רצו למנוע מהבניין לשקוע. כמו כן, היו תוכניות להקמת "מסד משותף" בקיר המשותף עם הבניין מדרום. כאשר בעל הנכס הדרומי החליט שלא לפתח את האתר שלו, הקיר הדרומי חוזק במקום זאת באמצעות זיזים, וכך יסודות בניין סט. פול היו בלתי תלויים באלו של מבנים אחרים. מאחר שהג'קים כבר הוזמנו, הם הותקנו בכל מקרה.

מאפיינים
החזית הייתה זיזית ביחס למבנה העל. עמודי קופסה הוצבו מאחורי העמודים התומכים האנכיים של החזית. קירות הבנייה והחלונות בכל אחד מהמפרצים נתמכו על ידי עמודים וקורות I מאונכות מפלדה, שבתורן נתמכו בקצות הקורות הזיזיות שמתחת לרצפות. צורת קורות ה-I איפשרה זיהוי ויזואלי ותיקוני קורוזיות בהן; הן מנעו חדירת מים לחזית ופגיעה במבנה העל; בנוסף, הגנו על בניין סט. פול מפני שריפות שעלולות היו לפרוץ בבניינים אחרים ולהתפשט אליו. נעשה שימוש בחיזוק אלכסוני רוח. קורות הפלדה של המבנה נצבעו בתערובת מיוחדת 3 פעמים לפני ההתקנה: פעמיים במפעל שבהן יוצרו ופעם נוספת באתר הבנייה. הקורות מתחת לפני הקרקע צופו באספלט כדי למנוע קורוזיה העלולה להיתפתח במגע עם הקרקע. הרצפות היו עשויות קשתות אריחים.

לבניין סט. פול היו מדרגות בודדות בקצה המזרחי הרחוק שלו. בקצהו המערבי, פיר עם 6 מעליות מסודרות ברבע עיגול ממזרח לדרום, עם פיר פתוח מדרום-מזרח בו הותקנו מערכות ההרמה שלהן. 2 מעליות שירתו את כל הקומות מהלובי ועד לקומה ה-8; 2 נוספות שירתו כמעליות אקספרס מהלובי לקומה ה-8, ומשם שירתו את כל הקומות עד ה-16; וה-2 האחרונות נסעו אקספרס מהלובי לקומה ה-16, ומשם שירתו את כל הקומות עד ה-26. המשרדים פנו כלפי חוץ ממסדרון שנמתח ממערב למזרח בין המדרגות והמעליות, וכן כלפי חוץ מלובי המעלית. בכל קומה היו שני ארונות.

הקומה ה-26 שימשה כקומת שירות. קומה זו הכילה את מאגר המים של הבניין. מערכת הצנרת של הבניין תוכננה בלחץ גבוה במיוחד, ונעשה שימוש בכ-101 מטרים של צנרת אנכית. מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק הדגימה את חוזק הצינור בבדיקה משנת 1899 שבה הצינור התפוצץ לאחר 4 דקות של פעילות.

היסטוריה

בנייה ושימוש
לפני בניית בניין סט. פול, עמד על המגרש המוזיאון האמריקאי של בארנום , שנשרף בשנת 1865. האתר פותח אז בתור המטה הישן של הניו יורק הראלד, שהוצב למכירה בשנת 1894. בינואר 1895 נרכש בניין הראלד על ידי משפחת הוומייר  תמורת 950,000 דולר. בחודש מאי באותה שנה, החלה ההריסה של בניין הראלד.

פוסט נשכר על ידי חבר ממשפחת הוומייר לתכנון בניין סט. פול. הבנאים ערכו את בדיקות העמסה לקרקע בתחילת 1896, עם מהנדסי קבלני המשנה של פוסט כדי להבטיח את עקביות הקרקע. במאי 1896, במהלך הבנייה, נפלה קורה מהחזית והרגה עובר אורח. בניין סט. פול הושלם ב-1898 בעלות של 1,089,826.10 דולר (שווה ערך ל-36 מיליון דולר ב-2021). הבניין היה הגבוה בעיר ניו יורק עם השלמתו; ב-1899 הושלמה בנייתו של בניין פארק רו ועבר אותו בגובהו.

במהלך תחילת המאה ה-20, דיירים בולטים בבניין סנט פול כללו את המגזין אאוטלוק , שבו תאודור רוזוולט היה עורך-שותף לאחר שכיהן כנשיא ארצות הברית. כבר ב-1919 שקלו בני הזוג הוומייר למכור את בניין סט. פול, שהוערך באותה עת ב-1.49 מיליון דולר. עם זאת, בניין סט. פול נשאר ברשות משפחת הוומייר עד אפריל 1943, אז נרכש על ידי וב וקנאפ . באוגוסט 1943 קנה הבנק הלאומי צ'ייס  את בניין סט. פול בעסקת מזומן. באותה עת הוא הוערך ב-1.154 מיליון דולר, עם הכנסה שנתית משכר דירה של 150,000 דולר.

הריסה

בשנות ה-50, חטיבת הוסטרן אלקטריק  של AT&T צמחה ממטה AT&T בברודוויי 195 , לדרום-מערב, לאחר שהרוויחה משמעותית במהלך המלחמה הקרה . ב-1957 החלה וסטרן אלקטריק לתכנן מבנה משלה באלכסון על פני רחוב ברודוויי ופולטון, באתר של בניין סט. פול. עד שההריסה החלה ב-1959, היה זה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנהרס ביוזמת בעליו. הבניין בן 31 הקומות בברודוויי 222, שהחליף את בניין סנט פול, הושלם ב-1962. וסטרן אלקטריק העמידה את ברודוויי 222 למכירה באוקטובר 1983, והוא נרכש על ידי Swiss Bank Corporation  ב-1987.

שימור החזית
הוועדה לשימור האמנות האמריקאית הוקמה באוגוסט 1958 כדי לשמור יצירות אמנות בבניינים שתוכננו להיהרס, במיוחד בניין סט. פול. שווי של פסלי הבניין הוערך ב-150,000 דולר אמריקאי, והוועדה הציעה לשלם עבור עלות פינוי הפסלים, שעשויה הייתה להגיע ל-50,000 דולר אמריקאי. מספר ארגונים וגופים בארצות הברית - כולל אוניברסיטת קולומביה, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, האומות המאוחדות והערים אינדיאנפוליס, אינדיאנה ורוצ'סטר, ניו יורק - הגישו בקשות עבור הפסלים. הצעה אחרת קראה להעביר את הפסלים למדינת הולדתו של ביטר, אוסטריה. בגלל הביקוש הרב לפסלים, וסטרן אלקטריק הסכימה להצילם.

בסופו של דבר, בנובמבר 1958, זכתה אינדיאנפוליס בפסלים. אלמר טפלינגר, שתואר כ"הזקן הגדול של אמנות אינדיאנה", הציג תוכנית להעביר את הפסלים וחלק מהחזית התחתונה של בניין סט. פול להולידיי פארק. לפני שזכתה אינדיאנפוליס בפסלים, טפלינגר הציע להעביר אותם למרכז הרפואי של אוניברסיטת אינדיאנה  או לגשר מעל הנהר הלבן . הפסלים הוסרו בתחילת 1959. לאחר שהונחו בארגזים במשך שנתיים, הותקנו הפסלים בהולידיי פארק בשנת 1960, על גבי עמודים שנבנו במיוחד כדי לשכן אותם, כחלק מקבוצה שנקראת החורבות. עם זאת, הפסלים והחזית נהיו רעועים, ועד 1970, ווסטרן אלקטריק הביעה חרטה על ההחלטה לתת את הפסלים והחזית לאינדיאנפוליס. החזית ושאר החורבות נוקו והוקדשו רשמית בשנת 1973. לאחר תקופה נוספת של הידרדרות, שוחזרה חזית בניין סנט פול שוב בשנת 2016.

ביקורת
הביקורות על בניין סט. פול היו בעיקר שליליות. אחד המבקרים אפיין אותו כבעל "אולי העיצוב הכי פחות אטרקטיבי מכל גורדי השחקים של ניו יורק", שני רק לבניין בנק הנעליים והעור בצומת ברודוויי ורחוב צ'יימברס . מדריך וכתב הנדל"ן קבע ב-1897 כי "בביצוע יש לו מראה של שרירותיות וקפריזות שתמיד מצער בעבודת אדריכלות, ואשר, אולי, מזיק במיוחד בבניין גבוה". מבקר אחר במדריך וכתב הנדל"ן, שכתב ב-1898, אפיין את בנייני סט. פול ופארק רו כ"שני מבנים שתלטניים [שמקללים] זה את זה". המבקר האלמוני אפיין את הקומות העליונות של בניין סט. פול כמעוצב היטב, בהשוואה לכיפות של בניין פארק רו. עם זאת, המבקרים גם הטילו את "הריאליזם" הבלתי אפשרי של דמויותיו של ביטר על חזית בניין סט. פול, בניגוד לפסליו של ג'יי מאסי רינד  על חזית בניין פארק רו. המבקר ז'אן שופר  כינה את בניין סט. פול "בינוני", בהשוואה לגורדי שחקים אחרים כמו בניין פארק רו ה"מתועב" או בניין אמריקן שורטי "המעניין".

פוסט עצמו התנגד לגורדי שחקים בגובה של יותר מ-91 מטרים, כולל אפילו את בניין סט. פול, בשל חששותיו שרוח ואש יוכלו להתגבר על מבנים כה גבוהים. כפי שסיפר ל"ניו יורק טיימס", למרבה האירוניה הוא היה מעורב בשני בניינים שהציגו חידושים בגורדי שחקים: בניין אקוויטבל לייף, הראשון שהשתמש במעליות, ובניין New York Produce Exchange, הראשון שהשתמש ברצפות חסינות אש. כתב הנדל"ן ציין כי בניין סט. פול הציע לפוסט "ההזדמנות לומר 'אמרתי לך' על חשבונו".

ראו גם

 גורדי שחקים בניו יורק
 גורדי שחקים מוקדמים

ביאורים

הערות שוליים

מקורות
 Landau, Sarah; Condit, Carl W. (1996). Rise of the New York Skyscraper, 1865–1913. New Haven, CT: Yale University Press. . OCLC 32819286.
 "The Most Modern Instance" (PDF). The Real Estate Record: Real Estate Record and Builders' Guide. 59 (1025): 962–964. June 5, 1897 – via columbia.edu.
 "The St. Paul Building, New York City". Engineering News. 35: 310–312. May 7, 1896.

קישורים חיצוניים

סט. פול, בניין
מנהטן תחתית