צרעת מרים

צרעת מרים היא סיפור מקראי המופיע בפרשת בהעלתך, ובו מסופר כי מרים הנביאה דיברה עם אהרן דברים רעים (לשון הרע) על אחיהם משה, ובשל כך נענשה בצרעת לשבעה ימים.

הסיפור המקראי

דיבור מרים ואהרן על משה ואשתו 
על פי המסופר במקרא, מרים ואהרן, אחי משה, דיברו ביניהם אודות האשה הכושית שלקח, והתלוננו על כך שמשה מתנהג כאילו הוא חשוב מהם, למרות שגם הם נביאים כמותו:

תוכחת ה' למרים ואהרן 
ה' מורה לשלושת האחים: משה, אהרן ומרים לצאת אל אוהל מועד, ולאחר שהם יוצאים, הוא קורא שנית לאהרן ולמרים ומוכיח אותם על שהשוו בין נבואתם לנבואת משה אחיהם:

אף שבדרך כלל אוהל מועד הוא שמו של המשכן, יש אומרים שאוהל מועד הנזכר בסיפור זה הוא האוהל שהוציא משה אל מחוץ למחנה ישראל לאחר חטא העגל.

צרעת מרים והסגרה 
בעקבות כעס ה' על מרים ואהרן, נענשה מרים בצרעת. אהרן ביקש ממשה שיתפלל לרפואתה, והוא עשה כן. ה' ענה לו שרק לאחר שמרים תיסגר שבעה ימים מחוץ למחנה כדינו של מצורע מוסגר, הצרעת תירפא והיא תוכל לשוב למחנה:

סיפור מקראי זה, עוסק בגדולת משה כנביא. בסיפור זה מדברים אהרן ומרים סרה על נישואיו של משה עם אשתו הכושית ועל ייחודיות נבואתו. משה אינו מגיב לטענותיהם ובפסוק ג', ה' מגיב על הטענה ואף מנמק זאת כי: הָאִישׁ מֹשֶׁה, עָנָו מְאֹד--מִכֹּל, הָאָדָם, אֲשֶׁר, עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה. טענת ה' מפורטת ובסופה ה' מעניש את מרים בצרעת. 

בסיפור זה מדגישה התורה כמה עניינים:

 ה' מבחין בין משה לבין כל נביא (פסוקים ו'-ז'). 
 ה' מעניש את מרים בצרעת (פסוקים ט'-י'). 
 אהרן מתוודה על חטאו וחטאה של אחותו בפני משה, ומבקש רחמים עליה (פסוקים י"א-י"ב). 
 משה מתפלל לה' (פסוק י"ג) שמסביר למשה שאילו אביה היה מענישה ביריקה בפנים היא הייתה מסתגרת מבושה שבעה ימים, ולכן עליה להיות מורחקת ממחנה ישראל לשבעה ימים. 
 בכל אותם שבעת הימים עם ישראל ממתין למשה. לאחר שבעת ימי ההסגר, חוזרת מרים למחנה ובני ישראל ממשיכים במסעם לארץ המובטחת.

מהות החטא

אהרן ומרים דיברו סרה באישה הכושית שמשה נשא לאישה, והתלוננו על כך שמשה מתנהג בצורה מתנשאת. מהכתוב לא ברור מיהי האישה הכושית שלקח משה, ומה הפריע למרים ואהרן.

לדעת ראב"ע, ועל פי התלמוד הבבלי, מדובר בציפורה, ולדעת רש"י, הטענה הייתה על שפרש מיחסי אישות עם אשתו. הרשב"ם, על פי דברי הימים של משה רבנו, מבאר כי הכוונה לאישה מכוש, שמשה נשא אותה (בלא לדעת שלא מימש את נישואים אלו). הכתוב אינו מסביר גם מדוע לא ראו מרים ואהרן בעין יפה את התקשרותו של משה לאישה הכושית, אך ברור כי התנגדותם קשורה לתפקידו של משה בהנהגת העם.

הסיבות לעונש

חז"ל כורכים את הסיבות לעונש הצרעת בלשון הרע כך: אמר רבי חנינא: 

רש"י מסביר שמרים נענשה ולא אהרן כיוון שהיא דיברה ראשונה, על פי הכתוב וַתְּדַבֵּר מִרְיָם וְאַהֲרֹן בְּמֹשֶׁה - הפועל "וַתְּדַבֵּר" מעיד על כך, שמרים היא יוזמת השיחה, והיא המובילה אותה. לשיטתו, כל פעם שנוקט המקרא בלשון דיבר, כוונת הדברים ללשון קשה כאמור בבראשית מ"ב ל: 

רבי אברהם אבן עזרא מבין את הכתוב בכך שהיא הייתה הדוברת: ואהרן הסכים או החריש.

עונש הצרעת

הצרעת פגעה בעור החיצוני, עורה של מרים הלבין כשלג וכך בפסוק: וְהִנֵּה מִרְיָם, מְצֹרַעַת כַּשָּׁלֶג. הצרעת במקרא אינה המחלה הידועה בתקופה המודרנית כמחלת הנסן. סימניה של מחלת הנסן הן: התעבות העור (FACIES LEONTINA), פני אריה, אובדן כושר תחושתי ונשירת איברים. סימנים אלו אינם מופיעים במקרא. הסימנים המופיעים ב אינם מאפיינים את מחלת ההאנסן, אך ב בפרק זה מצוי רמז להרס הרקמות הקיים בגופו של המצורע:  לזיהוי הצרעת הועלו מספר אפשרויות. בספרו הרפואה במקרא ובתלמוד מזהה ד"ר יצחק פרויס שלא מדובר בצרעת אלא מדובר בפסוריאזיס בהתחשב בעובדה כי מרים החלימה לאחר שבוע. עונשה היה פתאומי והכתוב בפרק מבהיר זאת. הכתוב: וַיִּפֶן אַהֲרֹן אֶל-מִרְיָם, וְהִנֵּה מְצֹרָעַת ממחיש את מורכבות המעמד.

מרים מורחקת מהקהילה לאחר שהיא נענשת. מכך אפשר להבין כי תגובת החברה היא מיידית והיא הרחקת החולים. תקופת ההרחקה נמשכת כל עוד החולה לא נרפא. המילה טומאה אינה מופיעה בפרק זה אך במופעיה במקרא היא באה לצד הביטוים: שִׁבְעַת יָמִים, המופיעים ב. לדעת פרשנים, פסוק י"ב, מכוון בכתוב בפועל תְהִי למרים: אל נא תהיה מרים כמת, שכן המצורע בימי קדם משול למת, ועל כך רש"י: ששניהם מטמאים בביאה.לעומתו הפרשן רבי עובדיה ספורנו מסב את הפועל: תְהִי למשה: אל נא תהיה אתה כמת, שתניח חצי בשרך במדבר. מפסוק י"ד מובן כי פגע מרים בצרעת משול ליריקת אביה בפניה. היריקה נחשבת במקרא כעונש שיש עמו קלון, שלא ימחה במשך זמן רב ועל כך גם עומד בעל : וְנִגְּשָׁה יְבִמְתּוֹ אֵלָיו, לְעֵינֵי הַזְּקֵנִים, וְחָלְצָה נַעֲלוֹ מֵעַל רַגְלוֹ, וְיָרְקָה בְּפָנָיו.

הצרעת במקרא

החולים במחלת הצרעת הורחקו מהקהילה, מחברת בני האדם. החולים במחלה היו משולים למתים, וחיו בבידוד ובנידוי.

מחלת הצרעת קיבלה משמעות דתית-פולחנית, והיא קשורה בדיני טהרה וטומאה, ככתוב ב-י"ד. המחלה נחשבה כעונש אלוהי על חטאים שונים: כמו מרים אשר נענשה בצרעת על שדיברה סרה במשה (); עוזיהו מלך יהודה היה מצורע, כאשר ניסה להקטיר על המזבח, וישב בבידוד בבית החופשית (); צרעת נעמן דבקה בנערו של אלישע, גיחזי לאחר שאלישע מקלל אותו שצרעת נעמן תעבור אליו וזרעו. (). בסיפור מצור שומרון, ב, מסופר על מצורעים אשר חיו מחוץ לעיר שומרון, חייהם היו הפקר וכניסתם הייתה אסורה בימי שלום ומלחמה. ריפוי החולים בצרעת נחשב לנס, והריפוי נעשה בעזרת ה'.

סיפורי המקרא מדגישים כי המחלה והרפואה הם בידי האל. המחלה נתפסה כעונש ואילו הריפוי מהמחלה הוא חסד שעשה האל עם האדם וזהו אחד מסימני תפיסת הגמול במקרא.

צרעת בספרות המסופוטמית

תפיסת הצרעת במקרא הייתה חלק בלתי נפרד מתפיסת המחלה במזרח הקדום. באיפוסים של המזרח הקדום נתפסה הצרעת כקללת האלים. המצורע נודה מהמחנה, סיפור עלילות גילגמש מבהיר זאת:

תפילתו של משה והיענות ה'
סיפור על הנביא המתפלל בעד יחידים בתנ"ך קיימים בכמה סיפורים. תפילתו של משה לה' כדי שירפא את מרים מצטיינת בקיצורה. בהשוואה לתפילות אחרות, ארוכות ומנומקות שנושא משה, תפילה זו היא בת מילה אחת רְפָא, שכן שאר המילים בפסוק הן מילות זירוז ופנייה. ייתכן כי קיצורה של פנייה זו היא, שמדובר בעיניין פנימי משפחתי ואילו תפילות למען העם הן ארוכות ומנומקות היטב. בתשובת ה' בפסוק י"ד, אפשר לראות, שסליחתו אינה שלמה.

חזרתה של מרים
הפועל תֵּאָסֵף בפסוק י"ד מתאר תהליך קליטת אדם נטוש. קשר לשוני נמצא גם ב שם חוזרת המילה צרעת בזיקה למילה אסף ארבע פעמים. פועל זה מתאר מונח משפטי, שהוא ניגוד לפועל השלך. הפועל אסף בא לתאר קליטתו של אדם מחדש, של מי שהושלך. הקשר בין סיפורי המקרא בהם נעזבו מצורעים לפועל אסף אינו מקרי. המצורע נתפס כיצור נטוש, עזוב ונחשב למת בחברה המקראית. רפואתו ושובו של החולה בצרעת לחברה, נתפסים כלידה מחדש.

ראו גם
 פרשת בהעלותך
 צרעת

לקריאה נוספת
 אילנה פרדס, הבריאה לפי חווה גישה ספרותית פמיניסטית למקרא, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 1996, עמ' 13–16.
 יעקב ליכט, פירוש על ספר במדבר יא-כא, ירושלים, מאגנס, תשנ"א.
 נחום אברהם, אנשי שוליים במקרא, ירושלים, מוסד ביאליק, 2011.
 רחל רייך, האישה אשר נתתה עמדי, נשים כעילה לסכסוך ולמלחמה במקרא,הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 91–100.
 שרה קמין, רש"י: פשוטו של מקרא ומדרשו של מקרא, ירושלים, מאגנס, תשס"ז, עמ' 217–222.

קישורים חיצוניים
 על צרעת מצורעים והיחס ל"אחר" "בדד ישב מחוץ למחנה מושבו"? מאת: אביעד הכהן אתר דעת.
 משה אהרן ומרים - אחים, מנהיגים ומתחרים | מחברת: לאה מזור  אתר הפתיליה.
 תלונת מרים ואהרון מאת: מנחם בן ישר אוניברסיטת בר-אילן הפקולטה למדעי היהדות.
 עיון מחודש בפרשת דיבורה של מרים במשה מאת נתן קלר, הדף השבועי אוניברסיטת בר-אילן.

הערות שוליים

סיפורי ספר במדבר
נדודי בני ישראל במדבר
חטאים במקרא
פרשת בהעלותך
פרשת כי תצא