דבורה דיין

דבורה דיין (לבית זטולובסקי; 23 בספטמבר 1890 – 28 ביולי 1956) הייתה חלוצה אשת העלייה השנייה, מחברות קיבוץ דגניה א' וממייסדות מושב נהלל, פעילה חברתית סופרת, פובליציסטית, וחברת מערכת כתב העת "דבר הפועלת". אשתו של חבר הכנסת מטעם מפא"י, שמואל דיין, אמו של משה דיין, אביבה גפן וזוהר דיין וסבתם של יעל דיין, אסי דיין, אודי דיין , עוזי דיין ויהונתן גפן. השחקנית דבורה קידר גילמה את דמותה בדמות סבתא טוניה בהצגה "נומה עמק" מאת יהונתן גפן בבימוי של אלדד זיו.

ביוגרפיה

ילדותה ולימודיה 
דבורה לבית זטולובסקי נולדה ב-23 בספטמבר 1890 בכפר פרוחורובקה (Прохоровка) שבפלך פולטבה, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). בכפר הייתה משפחתה המשפחה היהודית היחידה. אביה, שעשה חיל בעסקי עצים, היה אדם רחב אופקים, ציוני ושלח ידו בכתיבה בעברית וברוסית. עד גיל שמונה למדה דבורה בביתה עם מורה פרטי, ולאחר מכן למדה בבית הספר הכפרי, בגימנסיה רוסית בעיר קרמנצ'וג ובמחלקה לפדגוגיה באוניברסיטת קייב. קשריה ליהדות היו רופפים, והיא הזדהתה עם העם הרוסי, שפתו וספרותו. במהפכת 1905, בהיותה כבת 15 בלבד, הצטרפה לתנועת שחרור העם, לתנועה הנרודניקית, ופעלה בפרברי מגוריהם של פועלי בתי החרושת.

בתקופת לימודיה באוניברסיטה הצטרפה לסיעת הסטודנטים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ופעלה מטעמה בקווקז ובקרים. בשנת 1910 השתתפה במסע הלווייתו ההמוני של הסופר האהוד עליה ביותר, לב טולסטוי. השתתפותה במסע הייתה בעבורה ביטוי לאהבתה את הספרות הרוסית ולתחושת ההשתתפות בחיי העם הרוסי, וגם כעבור שנות דור זכרה את תחושתה באותם ימים: "בחיי כל איש יש רגע כזה בו הוא רוצה להגיד לשמש דום. רגע כזה היה אז בחיי" (1935).

בשנת 1911, בימי מלחמת הבלקן הראשונה, זנחה את לימודיה באוניברסיטה והתנדבה כאחות בחזית הבולגרית. דווקא שם התעורר בה ספק לגבי השתייכותה לעם הרוסי, ולאחר הפצרות חוזרות ונשנות של הוריה חזרה מסופיה לרוסיה. היא שבה ללימודיה באוניברסיטה ועבדה במשרה חלקית במחלקה הסטטיסטית בשלטון המקומי בקייב (זֶמסטבוֹ ). אולם הספקות המשיכו לקנן בלבה ותחושת הניכור, שחשה בקרב חבריה הרוסים, הלכה והתעצמה והיא תרה אחרי דרך חדשה. ממרחק שנים רבות כתבה על כך: "משגה הוא, משגה נפל בחיי. העם אשר לו אני רוצה לתת את כוחותי, לא עמי הוא ואני נכריה לו. את עמי שלי – לא ידעתי. לא ידעתי את חייו ואת שפתו."

התלבטותה בדבר זהותה הביאה אותה לנטוש את לימודיה לשוב לבית הוריה. התלבטות זו, שנמשכה כשנה ויותר, הסתיימה בהחלטתה הנחושה לעלות לארץ ישראל. משפחתה הציונית קיבלה את החלטתה בהסתייגות רבה; מסע נדודים וקליטה בארץ זרה ושוממה צפנו סכנות רבות, בעיקר לבנות שעלו בגפּן. אך היא הייתה איתנה בהחלטתה.

העלייה לארץ ישראל 
בינואר 1913 הפליגה זטולובסקי מאודסה לארץ ישראל. היא הייתה בודדה במסע, שארך שבוע, וכך אף עם רדתה לחוף. בהגיעה לארץ מצאה עצמה האישה הצעירה לבדה, אך לאחר מספר ימים הוליך אותה המקרה לקבוצת דגניה.

אי-ידיעת השפה העברית, המשך הקשר לספרות הרוסית והקושי האישי בעבודת כפיים, כמו גם הספקות ביחס ליכולתה לעבוד – הן מצד חברי קבוצת דגניה והן מצד המנהל מטעם יק"א בחוות סג'רה, שם ביקשה לרכוש הכשרה חקלאית – היקשו על קליטתה בקבוצה. עם זאת, אירוסיה לחלוץ הוותיק שמואל דיין, אותו הכירה בדגניה, הכריעו את הכף, והיא התקבלה לקבוצה.

בדצמבר 1913 עזב הזוג את הארץ לצורכי מרפא, ושב אליה (למורת רוחם של הוריה) באוגוסט 1914. בספטמבר 1914 נישאו השניים, ובמאי 1915 נולד בנם הבכור, משה, שהיה הילד השני שנולד בדגניה. עם תום מלחמת העולם הראשונה עזבה המשפחה את דגניה, במטרה להקים צורת התיישבות חדשה – מושב. לאחר שנתיים וחצי של נדודים הם היו בין מייסדי מושב העובדים הראשון, נהלל שבעמק יזרעאל.

בתקופת ההמתנה להקמת המושב החל שמואל את פעילותו הציבורית שנמשכה שנים רבות. בתחילה תמכה דיין בפעילותו זו: עם הקמת המושב העמיסה על כתפיה את עול המשק, תוך שהיא נעזרת מפעם לפעם בפועלים שכירים, וזאת, על אף העומס, המחסור ובריאותה המתרופפת. אולם, משנתמשכה בדידותה זו, היא גילתה התמרמרות על שאין היא יכולה לממש את שאיפותיה לפעילות ציבורית ולכתיבה.

בשנת 1922 נולדה בתם אביבה (לימים אמו של יהונתן גפן). את בנה השלישי, זוהר (זוריק), לימים אביו של עוזי דיין, ילדה בשנת 1926 בהיעדרו של שמואל, וחגגה את ברית המילה בלעדיו.

פעילות ציבורית ועיתונאית 

לראשונה התפרסמה רשימתה "עלייתי" בקובץ "דברי פועלות" שבעריכת ידידתה רחל כצנלסון. זו הייתה ראשיתה של כתיבה ארוכת שנים, בתחילה ברוסית ומאוחר יותר בעברית. מרבית כתיבתה התפרסמה ב"דבר הפועלת", כתב העת של תנועת הפועלות. היו אלה רשימות קצרות, רובן אינפורמטיביות אך היו בהן גם תיאורים של רחשי לב וביקורות ספרותיות. החל משנת קיומו הראשונה של "דבר הפועלת" עד יום מותה נמנתה עם מערכת העיתון.

דיין הייתה גם חברת מועצת הפועלות, חברת מועצת ההסתדרות ופעלה במפלגה ("הפועל הצעיר" ואחר כך במפא"י) ובקליטת עלייה. אולם פעילותה תמיד הוגבלה בשל הידיעה שאין באפשרותה להיעדר ממושכות מן הבית ומהמשק.

גם הישיבות של מערכת "דבר הפועלת" נערכו רק אחת לחודש ומרבית ההתייעצויות וההחלטות נעשו בהתכתבות. בכל שנות פעילותה היה הבית בנהלל מקום מגוריה הקבוע ועיקר עיסוקיה. תמיד נעה בין מוסר כליות על היעדרות מהעבודה לתסכול ואכזבה על אי מימוש שאיפותיה.

מאז נפילתו של בנה הצעיר, זוריק, במלחמת העצמאות, השקיעה עצמה בעבודה למען העלייה החדשה שלאחר הקמת המדינה, בעיקר בהדרכת נשים בנות עדות המזרח במושבים צעירים. דיין נפטרה מסרטן ב־28 ביולי 1956.

רחל כצנלסון-שזר ספדה לה במילים:

אילן יוחסין

ספריה
 אֲסַפֵּר, תל אביב: עם עובד ('כתבי תנועת העבודה'), תשי"ב.
 באושר וביגון; ערוך בידי ברכה חבס, תל אביב: מסדה, תשי"ז. (מהדורה ב: תל אביב: מסדה; ותנועת המושבים, תשי"ח) (זיכרונות, מעזבונה, ממכתביה) (הופיע ב-1959 בפריז בתרגום לצרפתית מאת ארנולד מנדל בשם Une mère en Israël; בתשכ"א בתל אביב ביידיש: "אין גליק און אין טרויער"; וב-1968 בתל אביב בתרגום לאנגלית: Pioneer)

לקריאה נוספת

 יהונתן גפן, אשה יקרה; עורך: יגאל שוורץ, תל אביב: דביר, תשנ"ט 1999, עמ' 80–94.
 שמואל דיין, על גדות ירדן וכנרת, תל אביב: מסדה, תשי"ט.
 שבתאי טבת, משה דיין: ביוגרפיה, ירושלים ותל אביב, שוקן, תשל"ב 1971.
 רחל כצנלסון-שזר, "דבורה דיין", בספרה שליווני ואינן, תל אביב: תרבות וחינוך, 1969, עמ' 27–30.
 תמר שכטר, לכבוש את הלב: סיפורה של רחל כצנלסון שזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; בית ברל, תשע"ב 2011.

קישורים חיצוניים

 תמר שכטר, "דבורה דיין", בפרויקט "נשים על המפה", האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר
  (עם הופעת ספרה "אספר")
 ,  (נקרולוג והספד מאת חיים שורר)
 
 , 
  (הספדים מאת יעקב אורי (נהלל) ודוד גלעד (דגניה), ודברי הספד מאת אישים נוספים בשלושים למותה)
  (על "באושר וביגון")
 

מפרי עטה:
  (מתוך "באושר וביגון")

הערות שוליים

חברי הפועל הצעיר
דבר (עיתון)
עורכי דבר הפועלת
משפחת דיין
דגניה א': אישים
נהלל: אישים
מייסדות מושבים
מייסדי מושבים
סופרות כותבות עברית
סופרים כותבי עברית
בני זוג של חברי הכנסת
אישים הקבורים בבית הקברות בנהלל
פעילות חברתיות ישראליות
פעילים חברתיים ישראלים
נשות העלייה השנייה
אנשי העלייה השנייה
אמהות שכולות: חללי צה"ל
ישראליות שנולדו ב-1890
ישראלים שנולדו ב-1890
ישראליות שנפטרו ב-1956
ישראלים שנפטרו ב-1956