מאסטרס וג'ונסון

ויליאם מאסטרס ווירג'יניה ג'ונסון (אנגלית: Masters and Johnson) היו זוג נשוי של חוקרים שהתפרסמו בשל מחקרם החלוצי בתחום מיניות האדם, ההתנהגות המינית האנושית והפרעות בתפקוד המיני.

המחקר של מאסטרס וג'ונסון, שנערך החל משנת 1957, תחילה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ולאחר מכן במכון עצמאי שהקימו, נערך בראשיתו באמצעות תצפיות בתנאי מעבדה בתהליכים ותגובות מיניות של 382 נשים ו-312 גברים, באמצעותן הוגדרו כ-10,000 מעגלים מלאים של תגובה מינית. ממצאיהם, בפרט בתחום של ההתעוררות המינית והאורגזמה הנשית, הובילו להפרכת תפיסות רבות שהיו מקובלות עד לאותה העת בנוגע למיניות הנשית.

מאסטרס וג'ונסון כתבו שני חיבורים שהפכו לקלאסיקה בתחום: "התגובה המינית האנושית" (1966) ו"חוסר ההתאמה המינית האנושית" (1970). ספריהם הפכו לרבי מכר ותורגמו לעשרות שפות. בשנת 1978 הם יסדו את "מכון מאסטרס וג'ונסון".

מחקרם בנושא המיניות בגיל הזקנה
מאסטרס וג'ונסון היו הראשונים שחקרו את התגובות המיניות של זקנים. הם גילו שכאשר בריאותם של אלה תקינה וכאשר יש להם בן או בת זוג בעלי עניין בנושא, לא קיים גיל מוחלט שבו נעלמות היכולות המיניות. אמנם הם ציינו שברבות השנים חל שינוי בתבנית התגובות המיניות אצל גברים ונשים - לדוגמה, לגברים מבוגרים לוקח זמן רב יותר להיות מגורים והם זקוקים בדרך כלל למגע ישיר יותר באברי המין, וגם בווגינה יש ירידה במהירות ובכמות של הסיכוך - אולם הם ציינו שגברים ונשים רבים מסוגלים בהחלט להגיע לעוררות מינית ולאורגזמה גם בשלהי שנות ה-70 לחייהם ומעבר לכך.

טיפולי המרה להומוסקסואלים
בין השנים 1968 ל-1977 הפעיל המכון של מאסטרס וג'ונסון תוכנית טיפול המרה של הומוסקסואלים להטרוסקסואליות. התוכנית דיווחה על 71.6 אחוזי הצלחה במהלך שש שנות טיפול. בתקופת המחקר שלהם הוגדרה הומוסקסואליות על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כהפרעה פסיכולוגית. הגדרה זו בוטלה בשנת 1973, ופרסום תוצאות המחקר שש שנים מאוחר יותר ספג ביקורת על רקע זה. בשנת 2009, תומאס מאייר  פרסם ביוגרפיה על הזוג, בה כתב שוויריג'יניה ג'ונסון הסתייגה קשות מתאוריית ההמרה של מאסטרס וחשדה אף שמאסטרס פברק את תוצאות המחקר, ושעמית נוסף של מאסטרס חלק אף הוא על אמיתות הממצאים הללו וטען שמאסטרס לא שמר את נתוני המחקר שפורסם בספרו.

ביקורות על מחקריהם
לטענת שייר הייט, שחקרה גם היא את המיניות הנשית, מחקריהם של מאסטרס וג'ונסון התמקדו בהבנה כיצד יחידים מתייחסים לחוויה המינית והמשמעות שלה בעבורם. הייט ביקרה את מחקריהם של מאסטרס וג'ונסון על כך שלא לקחו בחשבון גישות תרבותיות. הייט גם קובעת ש-70% מהנשים שאינן מגיעות לאורגזמה באמצעות יחסי מין מלאים עם גבר, אך יכולות להגיע בקלות לאורגזמה באמצעות אוננות. חוקרת נוספת, אליזבת לויד, חלקה על הטענה של מאסטרס וג'ונסון שגירוי מספיק של הדגדגן בזמן המשגל יביא אישה לאורגזמה ושהיעדר תגובה כזו מהווה "כשל תפקודי מיני". לויד אינה חולקת על כך שקינסי ומאסטרס וג'ונסון תרמו רבות למחקר המיני, אולם לדעתה יש להבין את המבנה התרבותי והאישי של החוויה המינית, על מנת שהמחקר יהיה רלוונטי מחוץ לכותלי המעבדה.

מעבר לכך, חוקרים ביקרו גם את המתודולגיה המחקרית של מאסטרס וג'ונסון. פול רובינסון טען שמאחר שרבים ממשתתפי המחקר היו עובדים בתעשיית המין, סביר מאוד להניח שהיה להם ניסיון מיני עשיר יותר ושבאופן כללי גישתם כלפי המין הייתה נינוחה יותר. לטענתו, יש להתייחס לממצאיהם של מאסטרס וג'ונסון בזהירות משום שהמשתתפים אינם מהווים מדגם מייצג של האוכלוסייה הכללית. חוקרים אחרים טענו שמאסטרס וג'ונסון התעלמו ממשיכה בין בני אותו מין, עובדה המגבילה אף היא את הכלליות של המחקר שלהם. ביקורות נוספות התייחסו לעובדה שמאסטרס וג'ונסון ביצעו את מחקריהם בתנאי מעבדה, לאחר ש"הכינו" מראש את המשתתפים ויצרו עבורם אווירה נינוחה. גישה זו שונה מיחסי מין המתקיימים בפרטיות ובבית הפרטי של הנבדקים.

ביקורת נוספת שהושמעה תכופות נגד וירג'יניה ג'ונסון הייתה על כך שלמרות שמעולם לא השלימה את השכלתה האקדמית, היא לא תיקנה אנשים או עיתונאים שפנו אליה בתואר "ד"ר ג'ונסון".

בתרבות הפופולרית
בשנת 2013 עלתה סדרת טלוויזיה בשם "הסקס של מאסטרס" המתארת את מחקרם של הזוג מאסטרס וג'ונסון. הסדרה שודרה במשך 4 עונות עד 2016, בכיכובם של מייקל שין וליזי קפלן.

תרגום לעברית 
 ויליאם מאסטרס, וירג'יניה ג'ונסון בשיתוף עם רוברט לוין, קשר ההנאה, תרגם יגאל קמחי, הוצאת עם עובד, 1977.
 ויליאם מאסטרס, וירג'יניה ג'ונסון, רוברט קולודני, מין ואהבה, תרגמה דורית לנדס, מינוח וייעוץ רפואי - אריאל אוקסהורן, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

חוקרי טבע
חוקרים במדעי החברה
מיניות
סגל אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס