בעל פעור

בעל פְּעוֹר הוא שמו של בעל מקומי המזוהה עם עולם המוות. במקרא הוא מקושר לאזור מואב, ובני ישראל חוטאים בעבודתם את בעל פעור לפני הכניסה לארץ ישראל ().

גזרון
בשפות שמיות משמעות המילה בעל היא אדון, בעלים. במזרח הקדום בעל מתואר כאל הפריון והסערה הכנעני, ובמקומות שונים היו "בעלים מקומיים" בעלי תכונות משלהם (כמו בעל גד, בעל חמון, בעל לבנון, בעל צור, בעל צידון, בעל צמד, בעל צפון, בעל חרן ואולי גם בעל חצור, בעל פרצים, בעל מעון, בעל חרמון ובעל תמר).

מאפייני האל
במיתולוגיה האוגריתית מופיע האל בעל הנלחם על השליטה בעולם ומפסיד אותה לאל המוות מות. מות מתואר בכתבי אוגרית כבולע אלים ואנשים: הוא מאיים על בעל שיבלעהו בנפשו (גרונו) כשיובס, ולאחר תבוסתו מתואר בעל כשהוא יורד אל פיו של מות לשאול ("בפה ירד"). תיאורי הנפש והגרון הפעורים של המות מתאימים למתואר בתנ"ך: , . בעל פעור הוא, ככל הנראה, אלוה בעל מקומי המקביל לאל מות, שפיו פעור לבלוע את המתים.

ברשימת המנחות בעל מופיע כאחד מן האלים הנמצאים בעולם התחתון המזוהה עם עולם המוות ואמור לקבל את מנחות האדם דרך חור הפעור בקרקע.

ב מוזכרת עבודת בעל פעור ככרוכה באכילת זבח המת, דבר המתקשר להיותו אל המוות.

בפרשנות המונותאיסטית 
על פי רש"י שמו של האל ניתן לו "על שם שפוערין לפניו פי הטבעת ומוציאין רעי, וזו היא עבודתו", כלומר עבודת בעל פעור היא לעשות עליו את צורכי האדם. כמו כן מובא ב "הפוער עצמו לבעל פעור הרי זה עבודתו" וב מסופר: "מעשה בסבטא בן אלס שהשכיר חמורו לנכרית אחת, כיוון שהגיעה לפעור אמרה לו המתן עד שאכנס ואצא, לאחר שיצאה אמר לה אף את המתיני עד שאכנס ואצא, אמרה לו ולא יהודי אתה, אמר לה ומאי אכפת ליך, נכנס פער בפניו וקינח בחוטמו והיו כומרין מקלסין לו ואומרים מעולם לא היה אדם שעבדו לזו בכך". ניכר מקילוס הכמרים כי עבודה זו נחשבה ביותר אצל פעור.
מסורות יהודיות מאוחרות השוו בין אכילת הזבח לבעל לבין הטקס הפולחני הקדום הידוע בשם "מרזח" (כך בספרי על ). בספרי הנביאים מרזח מאוזכר כמקום התכנסות בעת אבלות, ובעת מאורעות חגיגיים ונהנתניים.

בעל פעור במקרא

במקרא, בעל פעור מופיע בהקשר של מואב. הופעתו הראשונה היא ב, כאשר לאחר שבלעם ברך את ישראל פעמיים, בלק לוקח אותו ל'ראש הפעור' (כנראה הר מקודש לבעל פעור): .

ב, בעל פעור מופיע שוב: בני ישראל מתפתים לבנות מואב, והן קוראות להם להשתתף בפולחן אלוהיהן. בשל ה"היצמדות" לבעל פעור (זה הפועל המקראי לעבודת פעור), האל כועס על ישראל, וחמתו שוככת לאחר שפנחס דוקר את כזבי בת צור ואת זמרי בן סלוא ראש שבט שמעון. החטא מוזכר עוד פעמים רבות במקרא.

בית פעור מוזכר כמקום מול הגיא בו נואם משה את ספר דברים, ובסופו הוא גם נקבר בו. בית פעור מוזכר גם בגבול שבט ראובן.

בנצרות
בדומה לאלילים רבים המוזכרים בתנ"ך, גם בעל פעור הפך במסורת הנוצרית לאחר משדי השאול וקיבל את השם "בלפגור" (Belphegor).

תיאולוגים נוצריים זיהו את בעל פעור עם חטא העצלות, שהוא אחד משבעת החטאים החמורים ביותר בנצרות, ובדמונולוגיה הנוצרית הוא מתואר כשד האחראי על פיתוי בני האדם לחטוא באותו חטא קטלני.

בהשפעת המסורת הנוצרית, הופיע בעל פעור גם ביצירתו של ג'ון מילטון "גן העדן האבוד", ובמדריכי דמונולוגיה שונים שיצאו לאור במהלך המאות הבאות.

על פי מדריך הדמונולוגיה Dictionnaire Infernal מאת המיסטיקן הצרפתי ז'אק קולן דה פלנסי שיצא לאור ב-1818, בעל פעור מתואר כיצור מכוער בעל קרניים היושב על אסלה, והוא השגריר שנשלח מטעם הגיהנום אל צרפת.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אלים כנעניים
אלים בתנ"ך
מואב
סיפורי ספר במדבר
פרשת בלק
שדים בנצרות