אריאל בן ציון

אריאל בן-ציון (לוי) (7 במאי 1880 – 9 בנובמבר 1932) היה פילוסוף, היסטוריון, רב ומשורר בן היישוב הספרדי בירושלים. נודע כפעיל ציוני כריזמטי והיה בעל תרומה משמעותית להפצת הציונות בתפוצה הספרדית-מזרחית.

קורות חיים
אריאל בן ציון (לוי) נולד בירושלים בשנת 1880 (תר"מ), בן למשפחה ספרדית-מרוקאית המייחסת את מוצאה לר' אברהם אבן חסדאי מברצלונה. אביו היה ר' יהושע ציון הלוי ממנהיגי קהילת יהודי פאס שבמרוקו, שעלה לארץ ישראל במהלך המאה ה-19 והיה פעיל בחוגי ישיבת המקובלים בית אל.

בנעוריו קיבל בן ציון חינוך יהודי מסורתי ולמד מפי אביו בישיבות "בית אל", "חסד אל" ו"תפארת ירושלים". כבר בעודו בן 15 כתב סיפור בהמשכים בשם "הנולדה בקדושה", שיצא לאור בעיתון "היהודי" הלונדוני.

בצעירותו שהה אצל קרובים של אביו באלג'יר, ולאחר מכן המשיך ללימודי היסטוריה, ספרות ופילולוגיה שמית בחמש אוניברסיטאות בשווייץ וגרמניה. הוא השלים בהצטיינות תואר ד"ר בפילוסופיה ובשפות שמיות באוניברסיטת ברן עם דיסרטציה שעסקה בשומרונים ומסורותיהם (1912), ולאחריו חזר לארץ ישראל.

בשנים 1912–1913 שהה בא"י ועסק בהוראה ובכתיבה קבועה של מאמרים לעיתונות העברית. בשנת 1913 כיהן כרב של קהילת ביטולה (מונסטיר) בסרביה (במקדוניה של היום). בשנים 1913–1920 שהה בגרמניה, שם הוציא לאור בתרגום לגרמנית את ספרו הראשון "חופת המוות" (Die Hochzeit des Todes) ועסק בפעילות ציונית באגודות ספרדיות מקומיות כגון "אספרנסה" (וינה). לאורך תקופה זו ביקר לפרקים בארץ ישראל.

כשליח ציוני

מראשית שנת 1920 עבד בשירות ההסתדרות הציונית, ומאותה שנה עד סוף חייו שימש כשליח מגייס תרומות עבור קרן היסוד. לשם גיוס התרומות נסע בין קהילות יהודיות ברחבי העולם, ובעיקר בין קהילות ספרדיות ומזרחיות בסוריה, עיראק, הודו, סין, סינגפור, מצרים, צפון אפריקה, תימן, מקדוניה, ספרד, פורטוגל, דרום אמריקה ועוד. במהלך נסיעותיו בעולם פעל כדי לגייס יהודים לתרום ולפעול למען הציונות ובניין היישוב היהודי בארץ ישראל, וכן עבור הסברה של הרעיון הציוני ומטרות יהודיות אחרות למנהיגים ומובילי דעת קהל לא-יהודיים בארצות שבהן ביקר (כגון חברו המשורר ההודי רבינדרנת טאגור). בביקוריו בארצות המזרח התיכון הוא נפגש אף עם מדינאים ערביים, כולל עם המלך פייסל הראשון בשנת 1922.

ד"ר בן-ציון הותיר את חותמו על הקהילות היהודיות הרבות שאותן ביקר. הוא היה ראשון השליחים הציונים לקהילת יהודי עדן בתימן ובמהלך ביקורו יצר קשרים מוצלחים עם מנהיגי ועשירי הקהילה וקישר ביניהם למוסדות היישוב העברי בארץ ישראל. נאומיו בפני חברי קהילת עדן בערבית ועברית עוררו התרגשות רבה. בצפון אפריקה פעילותו ונאומיו במרוקו הספרדית היו בעלי השפעה חשובה על התפתחות הפעילות הציונית באזור בתקופה זאת, והשפעתו ניכרה גם בקרב הקהילות היהודיות במרוקו הצרפתית. בארגנטינה נאומיו הרהוטים בספרדית השפיעו על בני הקהילה הספרדית-מרוקאית להקים ארגון ציוני בשם "בני קדם" שבראשו עמדו עשירי הקהילה. ביקורו נזכר כ"ציון דרך בתולדות היהודים הספרדים בארגנטינה". בצפון אמריקה התקבל באהדה ונשא נאומים מעל במות יהודיות בערים שונות בארצות הברית וקנדה. על ביקורו של ד"ר בן-ציון בפורטוגל כתב ראש הקהילה היהודית בפורטוגל, פרופ' משה בן שבת אמזאלק, את המילים הבאות: 

בשאנגחאי, סין התקבל בחמימות בביתו של איש העסקים סאלח חרדון שמיעט בדרך כלל לתרום למטרות יהודיות, וביחד איתו יזם עמותה שגייסה כספים לקידום התרבות היהודית בארץ ישראל. בעיראק גייס סכום עתק של 140 אלף ליש"ט במונחים של 1923 מאיש העסקים יחזקאל שם טוב מבצרה. בבגדאד התקבל תחילה בהסתייגות מצד עשירי וראשי הקהילה, אך לאחר שהצליח לקבל מכתב מהמלך פייסל המאשר את פעילותו במדינה, הצליח לייסד ועד מקומי למען קרן היסוד שבראשו עמדו מנהיגי הקהילה והחכם באשי שלה. השפעה דומה הייתה לו גם בארצות הנוספות בהן ביקר.

ד"ר בן-ציון ניצל את נסיעותיו גם עבור רכישה ואיסוף של כתבי-יד נדירים מרחבי הקהילות היהודיות הספרדיות, ולאורך השנים הקים אוסף גדול ממדים של ספרים בכתבי יד, בעיקר מצפון אפריקה. האוסף שמור כיום באוניברסיטת אלברטה הקנדית. ארכיונו האישי שכולל ממאמריו, רשמי מסעותיו והתכתבויותיו עם אישים שונים מרחבי העולם היהודי מצוי גם הוא בקנדה.

הוא לקח חלק בקונגרס הציוני ה-11 בווינה כנציג מארץ ישראל, וכן נבחר למזכיר כבוד בוועד הפועל הציוני. השתתף גם בקונגרס הציוני ה-15 כנציג מטעם יהודי ארגנטינה. כמו כן היה מעורב בהקמת ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.

בהפסקות שבין נסיעותיו בעולם שב לארץ ישראל, והיה בין מייסדי ישיבת "מחזיקי תורה" בירושלים. כמו כן היה אחראי לרכישת אדמות בנתניה, ושכונת "בן ציון" בעיר קרויה על שמו.

ספריו והגותו

ד"ר בן ציון היה פוליגלוט ושלט בין היתר בשפות אנגלית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, עברית וערבית. הוא פרסם מספר רב של מאמרים מחקריים בעיתונות ובכתבי עת בשפות אלו, בהם העיתונים העבריים האור, החרות והעולם. מחקריו עסקו במיוחד בנושאי יהדות ספרד ויהדות המזרח, בלשנות שמית, קבלה ופילוסופיה. בין מאמריו בעיתונות מאמר על המיסטיקה בכתביו של מוריס מטרלינק שפורסם ב"העולם" ב-1914, מסה על תימן, מאמרים על "הד האינקוויזיציה", "החסידות הספרדית בא"י", "בית אל" משכן המקובלים בירושלים" "לשאלת הערבים והיהודים" (באנגלית) ועוד.

הוא פרסם מספר ספרים, בהם ספר שירה ופרוזה קצר שיצא לאור בעברית וגרמנית בשם "הילולה" (בגרמנית: "Die Hochzeit des Todes"; "חופת המוות"). הספר יצא לאור עם הקדמה שחיבר לכבודו המשורר הגרמני ריכרד בר הופמן, שכתב על בן ציון כי  במקור "הילולה" היה אמור לשמש מבוא לספר נרחב יותר בשם "רפאל", אך בן-ציון החליט לפרסם אותו בנפרד ולא הספיק בחייו להוציא לאור את ספרו "רפאל" שנשאר בכתב יד. ספר נוסף שבן ציון הוציא לאור הוא "שר שלום שרעבי" (בעברית ובאנגלית), העוסק ברבי שלום שרעבי וכולל שירה וסיפורי אגדות שונים שבן-ציון אסף לגביו לאורך השנים.

הספר המחקרי החשוב ביותר שפרסם הוא "הזוהר בספרד המוסלמית והנוצרית", שיצא לאור בלונדון בשנת 1932 עם הקדמה מאת אחד המזרחנים הידועים ביותר של התקופה, סר אדוארד דניסון רוס . הספר תורגם בהמשך לספרדית (עם הקדמה מאת הפילוסוף הספרדי מיגל דה אונאמונו), פורטוגזית ויצא לאור בהמשכים בעיתונות העברית. עבור ספר זה בן-ציון נבחר כחבר האקדמיה להיסטוריה במדריד.

מלבד מאמריו וספריו המחקריים פרסם גם מאמרים בעיתונות על נושאים תרבותיים, על ענייני השעה ועל הסכסוך המתעצב בין יהודים לערבים בארץ ישראל. הוא היה תומך אדוק של המפעל לתחיית הלשון העברית, והיה בקשר קרוב עם איתמר בן-אב"י (בנו של אליעזר בן-יהודה) לאורך השנים. הוא האמין שהתחייה של התרבות העברית צריכה להתבצע תוך חזרה לשורשיה הטבעיים במזרח, לאותה "ההרמוניה הנפלאה של הנשמה המזרחית התמימה, המקבלת היא את הקצב שלה מכינורו של דוד". הוא חי בתקופה בה הסכסוך בין יהודים לערבים בארץ ישראל עוד לא נראה כבלתי-נמנע, והאמין כי הסברה ניאותה לעמים הערביים על התועלות שבית לאומי ליהודים בארץ ישראל יביא למזרח התיכון, תוכל להחליש את התנגדותם למפעל הציוני. עוד האמין כי יהודי ארצות המזרח, ובמיוחד הדור הצעיר המשכיל, יכולים להיות הגשר שיסביר לעולם הערבי את מטרות הציונות, אם ההנהגה הציונית תשכיל להשתמש בהם לכך.

פטירתו והלווייתו

הוא נפטר בעודו בפריז, ב-9 בנובמבר 1932 (י' בחשון תרצ"ג) בגיל 52 בלבד והובא למנוחות בארץ ישראל. הלווייתו חלה בבוקר של 24 בנובמבר תחילה ברחובות תל אביב ולאחר מכן בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים, בו נקבר. בין הסופדים לו היו הרב עוזיאל, נחום סוקולוב, יהודה בורלא ודוד ילין. חברו המשורר היהודי-גרמני קארל וולפסקהל חיבר שיר לזכרו, שלאחר מכן תורגם גם לצרפתית על ידי חברם המשותף המשורר האמריקאי אדוארד רודיטי.

היה נשוי בצעירותו לרחל בת רחמים מזרחי, ממנה היו לו שתי בנות: מרים וחנה. אשתו רחל נפטרה בשנת 1912 ממחלה בדמי ימיה. בהמשך חייו (1925) נישא לאידה, עיתונאית ופעילה ציונית קנדית, שנסעה עמו בשליחויותיו ברחבי העולם היהודי.

ספריו
אריאל בן ציון, שר שלום שרעבי, ירושלים: זוטות, 1930 - תר"ץ.
אריאל בן ציון, הילולה, ירושלים: תרבות, 1927 - תרפ"ח.
Ariel Bension, The Zohar in Moslem and Christian Spain, London: Routledge and Sons, 1932 (Reprint: Hermon Press, New York 1974). 
Ariel Bension, Die Hochzeit des Todes, Leipzig ; Wien ; Zürich : E.P. Tal, 1920.

קטלוג אוסף כתבי היד שלו
Saul I. Aranov, A Descriptive Catalogue of the Bension Collection of Sephardic Manuscripts and Texts, University of Alberta, 1979.

ממאמריו בעיתונות
.
; חלק ב': . (פואמה)
ד"ר אריאל בן ציון, ברית אבות, החרות, 25 ביוני 1913.
 (על קהילת יהודי תטואן במרוקו).
 (פורסם לאחר מותו)
Dr. Ariel Bension, The Jewish Renaissance in Eretz Israel, The Canedian Jewish Chronicle, March 6, 1925.
Dr. Ariel Bension, Juifs et Arabes, Israël (Cairo), February 27, 1931.

לקריאה נוספת
'הלווייתו של ד"ר אריאל בן-ציון ז"ל', דואר היום, 25 בנובמבר 1932, עמ' 1 (כולל הספדו של נחום סוקולוב).
Jack Sasson Levy, Un diamante en el camino : vida y obra del Dr. Ariel Ben Zion, México : Cybergráfica, 2006. 
 Yuval Evri & Almog Behar "Between East and West: controversies over the modernization of Hebrew culture in the works of Shaul Abdallah Yosef and Ariel Bension" in Journal of Modern Jewish Studies. 2017, Vol 16 (2).
 קרן דותן, "חזונו הפואטי של אריאל בן ציון", פעמים 163-164, 2021, 171-192

קישורים חיצוניים

 
 
 
 ,(על שליחותו של אריאל בן ציון לעיראק)
 
 
 , עמ' 318–319: "אריאל בן ציון יהודה הלוי, ד"ר".
 מפרחי ציון - ד"ר בן ציון הלוי, החרות, 29 באוגוסט 1912.
 
 
 Stephen Schwartz, The Last Jewish Sufi: The Life and Writings of Ariel Bension, Center for Islamic Pluralism, 2007.

הערות שוליים

אנשי חינוך ביישוב
עיתונאים ביישוב
סופרים ביישוב
אספני ספרים
חוקרי קבלה
בוגרי אוניברסיטת ברן
היסטוריונים ביישוב
אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל
אנשי היישוב ילידי הארץ
שד"רים
ירושלים: אישים
נתניה: אישים
גואלי אדמות בארץ ישראל
אישים שעל שמם שכונות בישראל
ביטולה: רבנים
סופרים יהודים גרמנים
פעילים ציונים בגרמניה
פעילים ציונים בתימן
פעילים ציונים במרוקו
פעילים ציונים בארגנטינה
פעילים ציונים בפורטוגל
חוקרי יהדות ספרד
אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
אישים שהועלו לקבורה בארץ ישראל
יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הספרדים
רבנים מקדונים
ארץ-ישראלים שנולדו ב-1880
ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1932