הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות

הַלֵּב יוֹדֵע אִם לעֵקֶל אִם לעֲקַלְקַלּוֹת הוא פתגם המובא אצל חז"ל, שמקורו ככל הנראה במאות הראשונות לפני הספירה, ומשמעו במקורו: לגבי מעשה המשתמע לשני פנים, רק לבו של האדם יודע האם מדובר בכוונה לטובה, כוונה זכה (כמו שמן זית זך. בלשון הפתגם, הכוונה לעקלים של בית הבד - הסלים בהם היו מניחים את הזיתים המרוסקים לצורך כבישת השמן. ראו בהמשך את הפתגם בהקשרו בסיפור עם ריש לקיש), או לרעה (לעקלקלות=לעיקום).

מקור הפתגם 
הפתגם מתועד לראשונה בתוספתא לגבי הלכות שביעית, והוא נשנה במעשה עם האמורא ריש לקיש המופיע בתלמוד הבבלי והירושלמי, ובמעשה עם רבי יוחנן בן זכאי המופיע במדרש. 

התוספתא, בה מתועד המונח לראשונה, עוסקת בענייני שמיטה, ובתקנה - שבה, בסופו של דבר, הדבר מסור ללב ולכוונתו של האדם. ועל כן סיימה התוספתא בפתגם האמור. נראה כי הן המקור עם ריש לקיש (חי במאה ה-3 לספירה) והן המקור עם רבי יוחנן בן זכאי (חי במאה הראשונה לספירה) - שאבו שניהם את הפתגם מהמקור בתוספתא.

במעשה עם ריש לקיש מופיע מהן "משחק מילים" בין המונח "עקלקלות" לבין המונח "עקל". עקל היה סל שבו היו מניחים את הזיתים שעברו ריסוק (על ידי גילגול אבן מעגילה) בבית הבד. העקל הונח בשקע חצוב בסלע (בודידה), ועליו שמו משקולות אשר סחטו את השמן מתוך רסק הזיתים.

ניתוח לשוני של הפתגם מראה, כי ה"א הידיעה הבאה במילים "הלב יודע" מקורה בלשון חז"ל. תבנית משפט כזו בה משמשים המילים "אם... אם..." כהוראת ברירה - מתועדת לראשונה בספר בן סירא (מאה 3 לפנה"ס), וכך גם מילת היחס "ל" הבאה לפני גרעין שמני ("לעקל" ... "לעקלקלות"). כל אלו מלמדים שפתגם זה מקורו בתקופה זו של המאות הראשונות שלפני הספירה.

לקריאה נוספת
 יצחק גוטליב, "הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות", סידרא ה (תשמ"ט), (כתב עת לחקר ספרות התורה שבעל פה), אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 41–45.

הערות שוליים 

אמרות חז"ל