טומאת יולדת

טומאת יולדת בהלכה היהודית היא טומאה החלה על אישה לאחר הלידה. דינה של היולדת הוא כנידה: מטמאת את הנוגע בה, וכן היא ובעלה אסורים בקיום יחסי אישות כבימי הנידה.

מקור המצוה
מדין התורה, אישה שילדה זכר נטמאת לשבוע, לאחר מכן טובלת וכל דם שתראה לאחר מכן בתוך שלושים ושלושה ימים יהיה דם טהור ולא יאסור אותה על בעלה. ביולדת נקבה היא נטמאת למשך שבועיים ולאחר שטובלת, כל דם שתראה בתוך שישים ושישה ימים יהיה טהור. הלכות אלו כתובות בפרשת תזריע:
הרמב"ם, רבי משה מקוצי, וספר החינוך כללו את טומאת היולדת במניין תרי"ג מצוות. הרמב"ן לעומתם סבור שלא נכון למנות את טומאת היולדת כאחת מהמצוות, כמו שאר דיני טומאה וטהרה, .

טעמי המצוה 

ככלל, הטומאה ביהדות קשורה למוות ולאובדן. לדעת הרב אליעזר מלמד היולדת טמאה משום שבלידה יש צער מהצטמצמות השאיפות והחלומות לעולם המעשה, צער הדומה לאובדן חיים.

בספר היובלים (ג', 14-8), מובא שהטעם לכך שאישה טמאה בלידת נקבה שבוע יותר מבלידת זכר, משום שחוה נוצרה מאדם שבוע אחרי בריאתו. הסבר זה מובא גם במדרש תדשא.

השלב בו האישה נטמאת 
השלב הקובע את טומאת הלידה הוא רגע יציאת רוב ראש התינוק, ובתלמוד הבבלי הוגדר שהכוונה ליציאת המצח (פדחתו). וכך נפסק בשולחן ערוך.

נחלקו התנאים האם 'אי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם'. כלומר האם כאשר צוואר הרחם (הקרוי בפי חז"ל 'קבר') נפתח בלידה, הפלה, או יציאת חתיכה של עובר - יוצא בהכרח דם מהרחם: לפי רבי יהושע ורבי יהודה אי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם, בעוד לדעת רבי מאיר, סומכוס, רבי שמעון בר יוחאי, רבי אחא, רבי אליעזר ושאר החכמים אפשר לפתיחה הקבר בלא דם. בתלמוד הבבלי קיימת סתירה לגבי פסיקתו של האמורא רבא בנושא: במסכת כריתות פסק רבא שיש פתיחת הקבר בלא דם. ואילו במסכת נידה מסופר שרבא דרש שאין פתיחת הקבר בלא דם. המחלוקת נמשכה גם בין הראשונים: לדעת הרמב"ן, הרא"ש וראשונים נוספים אין פתיחת הקבר בלא דם, ואילו לדעת הרמב"ם ורבי וידאל די טולוזא יש פתיחת הקבר בלא דם. להלכה נפסק בשולחן ערוך שאין פתיחת הקבר בלא דם.

לאור זאת נחלקו האחרונים לגבי השלב בו נאסרת האישה בעת הלידה: יש סוברים שהאישה נטמאת בשלב בו ישנה פתיחה משמעותית של צוואר הרחם; יש סוברים שרק מעת שהאישה חווה צירים משמעותיים ונצרכת לשבת על המשבר היא נטמאת; ויש סוברים שהכלל 'אי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם' עוסק במקרה בו יצא דבר מהרחם, כדוגמת נפל או תינוק, אבל עצם פתיחת הרחם אינה מטמאה, ורק כאשר תראה דם מהרחם תאסר.

יציאת הפקק הרירי 

מחלוקת נוספת ישנה, האם יציאת הפקק הרירי מטמאת. יש סוברים שיציאתו מטמאת משום "פתיחת הקבר", או משום שמעורב בו מראה דמי. ומנגד, יש סוברים שעל פי הידע המדעי ברור שמיקומו של הפקק הרירי הוא בצוואר הרחם, ולכן אין ביציאתו פתיחה של הרחם, וגם אם יש בו דם - מקורו בצוואר הרחם ולא ברחם ולכן הוא אינו מטמא.

דימום בעקבות סטריפינג 

יש סוברים שדם שמופיע לאחר סטריפינג אינו מטמא, משום שהוא דם מכה. ודם שמופיע לאחר בדיקת פתיחה אם ברור למיילדת שמקורו בחיכוך צוואר הרחם טהור מאותה הסיבה.

ניתוח קיסרי 
בלידה בניתוח קיסרי הנקרא בתלמוד 'יוצא דופן', אין האישה נטמאת בטומאת לידה. אמנם אם יצא דם מהנרתיק, הוא מטמא אותה על פי הדין הרגיל של נידה וזבה, ולכן למעשה כיום עליה לספור שבעה נקיים כדי להיטהר.

תהליך הטהרה 
על פי דין התורה, יכולה היולדת להיטהר על ידי טבילה רק בלילה שלאחר שבוע או שבועיים מהלידה, ולהיטהר מטומאת הלידה אף אם עדיין יש דימום פעיל, וכל דם שתראה לאחר הטבילה יחשב לדם טוהר שלא יטמא אותה לבעלה.

אם ילדה בזוב, כלומר ילדה כאשר הייתה טמאה טומאת זיבה, תוכל להיטהר לבעלה רק כאשר תשלים שני תהליכי ההיטהרות - ספירת שבעה נקיים לטומאת זיבה והשלמת ימי טומאת לידה.  

כיום - בעקבות חומרת רבי זירא - נחשבות כל היולדות ליולדות בזוב מפני שמתייחסים לכל דם שיוצא מגוף האישה כדם זיבה, וממילא כדי להשלים את תהליך ההיטהרות לבעלה לאחר הלידה, צריכה האישה להמתין עד תום הדימום ולאחריו תוכל להתחיל לספור שבעה נקיים ולטבול. לרוב מדובר בדימום שאורך כארבעה עד שישה שבועות לאחר הלידה. תקופה ארוכה זו מעוררת לעיתים קשיים בקרב בני זוג השומרים על הלכות טהרת המשפחה.

ימי טוהר 

לאחר תקופת הטומאה הראשונית מתחילה תקופה הנקראת "ימי טוהר", שנמשכת שלושים ושלושה ימים בלידת בן (מהיום השמיני ללידתה, עד היום הארבעים) וששים ושישה ימים בלידת בת (מהיום החמישה עשר ועד היום השמונים). בתאומים בן ובת, הטומאה נמשכת שבועיים לפי הבת ואילו ימי הטוהר נמשכים עד ארבעים ימים מהלידה, לפי הבן. במשך תקופה זו היולדת אינה "אב הטומאה", אלא יש לה טומאה קלה בדרגת "שני לטומאה" כמו טבול יום: היא לא מטמאת אדם וכלים שבהם היא נוגעת, וגם לא אוכל ומשקה שאין בו קדושה ("חולין"), אלא היא מטמאת רק תרומה וקדשים שהיא נוגעת בהם. לכן היא נקראת בלשון חז"ל: "טבולת יום ארוך".

חומרת דמי טוהר 
מתקופת הגאונים החלה להתפשט חומרת דמי טוהר, לפיה ראיית דם בימי הטוהר מטמאה את האישה לבעלה, אך עדיין רבים נהגו לטהר דמי טוהר כדין התורה. עם השנים המנהג הלך והתפשט, הרמב"ם כתב שדין זה תלוי במנהג ולכן אינו מחייב את יהודי אשכנז וצרפת שלא נהגו להחמיר בזה, ואילו הרמב"ן החזיק בדעה שמנהג זה מחייב בכל ישראל מתוקף חומרת ר' זירא ואין מקום לטהר דמי טוהר כלל. בסוף תקופת הראשונים כבר התפשט המנהג בכל ישראל.

קורבנות היולדת

בתום ימי הטוהר - ביום הארבעים ואחד ללידת בן או שמונים ואחד ללידת בת, על היולדת להביא קורבן לבית המקדש:

עד הבאת הקורבנות היא מנועה מלהיכנס לבית המקדש ומלאכול מבשר קורבנות, ככל "מחוסר כיפורים".

קישורים חיצוניים 
 איסור נגיעה בלידה, הרב ד"ר מרדכי הלפרין
מאימתי היולדת נטמאת, הרב אליעזר מלמד
 ממתי נאסרים בלידה, הרב אודי רט
 קביעת רגע הטומאה הלידה, הרב דוד שץ

הערות שוליים

טומאות היוצאות מהגוף
היריון ולידה בהלכה
טהרת המשפחה
פרשת תזריע