דיור ציבורי בישראל

דיור ציבורי הוא מדיניות דיור שמטרתה לספק פתרון דיור למשקי בית שאינם מסוגלים לרכוש או לשכור דירה בשוק הפרטי. בישראל התבצעה בנייה ציבורית נרחבת בעשור הראשון לקיומה לשם הקלת מצוקתם של העולים החדשים. הדירות הציבוריות בישראל מיועדות למשקי בית השרויים במצוקה כלכלית, לנכים ולעולים חדשים. מאז שנות השמונים, כחלק ממגמת ההפרטה בישראל יורד בהתמדה מלאי הדירות הציבוריות ותחזוקתן ירודה.

היסטוריה

ראשית הדיור הציבורי
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות החמישים. דוד בן-גוריון הצהיר כי:

בהתאם לכך התבצעה בניה נרחבת של שיכוני דיור ציבורי למפוני המעברות. בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ.

בין תחילת שנת 1949 לאמצע 1958 נבנו בארץ כ-200,000 דירות לדיור ציבורי בנוסף לכ-60,000 דירות ארעיות. הבניה הציבורית בשנות החמישים הקיפה 57.5% מסך שטח הבנייה למגורים ו-72% מכלל חדרי המגורים שנבנו. בניה מואצת זו התאפשרה בכח תקנות התכנון המנדטוריות שהיו בתוקף עד לחקיקת חוק התכנון והבנייה בשנת 1965 ושלא חייבו אישור של ועדות תכנון ונתנו יד חופשית למתכננים הממשלתיים. בשנת 1959 היו 23% ממלאי הדיור בישראל בבעלות ציבורית. אחוז זה של דיור ציבורי נשמר בעשור הבא ובסוף שנות השישים היו 206,000 דירות מושכרות בדיור ציבורי בניהול עמידר. הבניה הציבורית נעשתה בעיקר בפריפריה בעוד במרכזים העירוניים הייתה רוב הבניה פרטית. בראש מנהל התכנון באגף השיכון (שפעל אז במסגרת משרד העבודה) עמד אריה שרון, אדריכל שהיה מקורב לצמרת מפא"י. סגנון הבניה המודרני שאפיין את השיכונים עיצב במידה רבה את המרחב שנתפש במלחמת העצמאות בהתאם לאידאולוגיה הציונית-סוציאליסטית של יצירת תרבות עברית חדשה;

.
בשונה ממיזמי דיור ציבורי בעולם, שימש הדיור הציבורי בישראל, פרט לאספקת דיור לנזקקים, ככלי להשגת יעדים לאומיים ומיקומו נקבע בהתאם לשאיפה לרצף התיישבות יהודית ולא על פי צורכי הדיירים. דוד טנה, ראש אגף הדיור ולימים המנכ"ל הראשון של משרד השיכון, קבע את מרכזיות השיקול ההתיישבותי בתכנון:  80% מהבניה הציבורית בעשור הראשון למדינה יועדה לעולים חדשים ולא נבנתה אף דירה ציבורית לציבור הערבי.

שנות ה-60 - מעבר לבעלות פרטית 
כבר בתקופת השיא של הבניה הציבורית בשנות החמישים העדיפה המדינה למכור את הדירות הציבוריות לדיירים ועודדה בעלות פרטית באמצעות הנחות וסבסוד משכנתאות. מגמה זו נבעה מהרצון להקל על העומס התקציבי שבהקמת השיכונים ותחזוקת המבנים. דוד טנה קבע כבר בשנת 1959, 3 עשורים לפני פריחת מדיניות ההפרטה במערב כי . מגמה זו התאימה להעדפת הציבור לבעלות פרטית על הדירות. מדיניות זו הביאה לשיעור בעלות פרטית על דירות מהגבוהים בעולם. בשנות השישים עברו לבעלות הדיירים כמחצית מהדירות הציבוריות שנבנו. הדירות שנותרו בבעלות ציבורית הושכרו לעולים במחיר של כ-50% משכר הדירה בשוק הפרטי. תחזוקת הדירות עברה למעשה לאחריות הדיירים שבמקרים רבים חסרו את המשאבים, הידע והמוטיבציה לשמירה על המבנים - ההזנחה שנבעה מכך תרמה למוניטין השלילי ולסטיגמה על הדיור הציבורי. בשנות השישים ובפרט בעקבות המיתון עלה חלקה של הבניה הפרטית למגורים וירד חלקה היחסי של הבניה לדיור ציבורי.

דעיכת הדיור הציבורי
בתחילת שנות השבעים ניכרה ירידה בביקוש לדיור ציבורי בשל הסטיגמה שדבקה בו כ"דיור לעניים", מאידך גבר הביקוש לדירות לרכישה. הממשלה הגיבה במעבר מסיוע בצד ההיצע (בניה ציבורית) להתערבות בצד הביקוש (סיוע לרוכשי דירות ולקבלנים). מגמת הירידה במלאי הדירות הואצה לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, בין 1977 לתחילת גל העלייה מברית המועצות בשנת 1989 הלכה וקטנה מעורבות הממשלה ביוזמת הבנייה. כך למשל בעוד שבשנים 1978–1979 כ-40% מהדירות שנבנו ביוזמה ציבורית (באזורי עדיפות) היו במימון ממשלתי הרי שבשנת 1980 רק 12% מהדירות מומנו על ידי הממשלה. הפסקת הבניה הציבורית הייתה חלק ממגמה כוללת של הפרטת שירותים חברתיים שהואצה בעקבות המשבר הכלכלי בתחילת שנות השמונים. יש הרואים בתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 נקודת מפנה מכרעת בהאצת מגמות ההפרטה בשל הכח הרב שניתן במסגרתה למשרד האוצר לפקוח וקביעת מדיניות בתחומים שהיו בשליטתם הבלעדית של משרדים אחרים כך שגברה יכולתו לעודד ולהעמיק מגמות הפרטה התואמות את ההשקפה הנאו-ליברלית ובכלל זה בתחום הדיור. על פי גישה זו עדיפה בעלות פרטית על דירות בשל:
 התמריץ לחיסכון
 הסטטוס החברתי המשופר של בעל נכס
 דירה היא מעין מניה בעושר הלאומי, צמיחה כלכלית גורמת לעליית מחירי הנכסים כך שבעלי הדירות הופכים שותפים בהצלחה הכלכלית הלאומית.
 התחזוקה המשופרת של דירות בבעלות הדייר.
 לבעלי דירות אינטרס לשפר את מצב הקהילה בה הם חיים שכן ערך דירותיהם מגלם את איכות הסביבה הפיזית והחברתית.
 חוסר היעילות של מערכות אספקת שירותים ציבוריות כך שמערכות פרטיות יספקו יותר רווחה. השקפה זו היא מרכיב יסודי באידאולוגיה הליברלית.

בשונה משירותים חברתיים כחינוך או בריאות מגמת ההפרטה בתחום הדיור הציבורי זכתה לרוב לתמיכה ציבורית רחבה משום שבתחום זה ההפרטה לא נתפסה כשינוי אלא כהמשך של מדיניות עידוד רכישת דירות ושל מעבר מעורבות הממשלה מתחום ההיצע לתחום הביקוש כבר מתחילת שנות השבעים. המדינה המשיכה לפעול בתחום הדיור בעיקר על ידי סבסוד משכנתאות והקצאת קרקע לקבלנים. המענק הממשלתי הגלום בהטבות המשכנתא לזכאים הועלה בשנת 1979 מרמה מרבית של 27% מערך הדירה ל-50%, במקביל התרחב מעגל הזוגות הצעירים שנהנו מסיוע זה (מ-9,600 ב-1978 ל-13,400 ב-1984). בנוסף פוצו השכבות הנזקקות בפרויקט שיקום השכונות והמעמד הבינוני בבניה נרחבת מעבר לקו הירוק וביישובי הכוכבים. הממשלה חזרה לפעול בתחום ההיצע כתגובה למצוקת הדיור בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 אלא שדירות אלה יועדו למכירה ולא למאגר הדירות הציבוריות. מלאי הדירות הפנויות של עמידר ועמיגור טיפס מכ-1,000 בשנת 1991 ל-7,000 בשנת 1994 אלא שדירות אלו נרכשו במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 ויצאו מהמלאי הציבורי. ועדה בראשות יעקב גדיש החליטה . המעבר מדיור ציבורי לבעלות על דירות לא היה ייחודי לישראל ותאם מגמות הפרטה בעולם אלא שבשונה ממדינות אירופה בהם המשיכה בניית דירות ציבוריות לצורך שימור מלאי חיוני הרי שבישראל הייתה הפסקת הבניה לדיור ציבורי מוחלטת
בשנת 2013 אמר מנכ"ל משרד השיכון שלמה בן אליהו כי עמדת המשרד היא שדיור ציבורי צריך להיות מוגבל "אך ורק לאנשים שהם נכים רתוקים ואנשים שהם במצבים קשים" וכי הפתרון לזכאי הדיור הציבורי הוא בסיוע בשכר דירה בשוק הפרטי

בעקבות חוק הדיור הציבורי ומבצעי המכירה
מאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998, תחת ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד בהתמדה. על פי משרד הבינוי והשיכון, משנת 1999 בה נמנו 108,000 דירות ציבוריות ועד אוגוסט 2011 נמכרו כ-37,500 דירות – מתוכן 33,400 במבצעי מכירה לדיירים. מאז 1999 נערכו ארבעה מבצעי מכר כאלו בהם הוצע לדיירי הדיור הציבורי לרכוש את דירותיהם בהנחה.

רוב רוכשי הדירות במבצעי המכירה היו דיירים ותיקים - כמחציתם בעלי ותק של 30 שנים ויותר, שני שלישים מהדירות שנמכרו שוכנות במרכז הארץ. מחקר העלה כי המניע העיקרי לרכישה היה הרצון להוריש נכס לדור הבנים, מתוך הדירות שלא נמכרו במבצעים אלו כ-2,160 נמכרו בשוק החופשי, באותן שנים נוספו רק 1,000 דירות לזכאי דיור ציבורי ו-4,000 דירות לעולים חדשים כך שלאחר מבצעי המכר ב-2011 נותרו 75,500 דירות ציבוריות. נתונים אלו משקפים ירידה של 30% במלאי הזמין לזכאי הדיור הציבורי. בשל המחסור בדירות הופסקה מכירת דירות ציבוריות מינואר 2011. בשנת 2012, על פי נתוני מבקר המדינה, נותרו 63,000 דירות ו-2,000 דירות נוספות אינן מאוכלסות אלא הופנו לשימושים אחרים כדוגמת מוסדות ציבור. בספטמבר 2013 הודיע שר השיכון אורי אריאל כי דירות ציבוריות יוקצו ל"גרעינים משימתיים ותורניים" בפריפריה. ביולי 2015 דיווח משרד השיכון בתשובה לשאילתא כי ברשות חברות הדיור הציבורי 823 דירות ריקות מהן 556 פנויות מעל 3 חודשים. רוב הדירות הריקות מצויות בפריפריה (למשל דימונה בה נמנו 162 דירות ריקות) משום שמספר הנזקקים שם העומדים בקריטריונים לזכאות קטן ממספר הדירות.

הכנסות המדינה ממכירת נכסי הדיור הציבורי
בדצמבר 1999 החליטה הממשלה כי הכספים ממכירת הדירות הציבוריות יופקדו ב"קרן הדיור הציבורי". מטרת הקרן הייתה, בין היתר, מימון רכישת דירות לאוכלוסייה הנזקקת. בשנת 2003 מסר השר מאיר שיטרית לוועדת הכלכלה של הכנסת כי אין קרן כזו. לפי ממצאי מבקר המדינה עד מרץ 2008 מכרה המדינה כ-26,000 דירות; ההכנסות ממכירת הדירות הסתכמו בשני מיליארד ש"ח בערך, אך מכספי הקרן לא הוספה למלאי הדיור הציבורי אף לא דירה אחת. על פי נתוני משרד השיכון היו ההכנסות 2.75 מיליארד שקלים שהתחלקו:
56% למשרד השיכון (1.54 מיליארד שקלים)
40% לסוכנות היהודית (1.08 מיליארד שקלים)
4% עמלות ושומות
חלקו של משרד השיכון בהכנסות התפלג:

בפברואר 2012 טען ראש ענף שיכון ומקרקעין באגף החשב הכללי במשרד האוצר כי 200 מיליון שקלים שהתקבלו ממכירת נכסי חברת הדיור חלמיש בתל אביב ושהיו אמורים לעבור לאוצר לצורך רכישת דיור ציבורי חדש נשארו בקופת החברה. לטענת חלמיש הכסף נועד לתחזוקת המבנים. על פי דיווחי משרד האוצר נקנו בשנת 2011 200 דירות ציבוריות בעלות של כמיליון שקלים לדירה.

המחסור בדיור ציבורי
בשנת 2010 הוגשו למשרד כ-8,000 בקשות לדיור ציבורי. 2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להימשך 6–7 שנים. בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, גובה הסיוע לא התעדכן משנת 2002 על אף עלייה חדה במחירי שכר הדירה בשוק החופשי. בשנת 2011 היה הסיוע המוצע ליחיד 1,044 ש"ח בחודש, משפחה (עד שלושה ילדים) – 1,250 ש"ח ומשפחה עם ארבעה ילדים ויותר – 1,550 ש"ח.

בשנת 2012 הציע חבר הכנסת דוד אזולאי כי 5% מהדירות הנבנות על קרקע שמשווק מינהל מקרקעי ישראל יוקצו לדיור ציבורי, משרד האוצר התנגד להצעה והציע במקום בניה ציבורית הגדלה של הסיוע בשכר דירה עד ל-3,000 שקלים בחודש. במרץ 2012 דחתה ועדת השרים לחקיקה את ההצעה. שר האוצר יובל שטייניץ נימק את התנגדות האוצר בעלות הבניה המוצעת - 1.5 מיליארד שקלים ובכך שמינהל מקרקעי ישראל משווק קרקעות בעיקר בפריפריה ואילו רוב הביקוש לדיור ציבורי הוא במרכז הארץ.

באוגוסט 2012, במסגרת הסכם בין הליכוד לש"ס הוחלט על העברת 260 מיליוני שקלים לרכישת דירות ולשיפוץ דירות קיימות בדיור הציבורי. כספים אלו התקבלו ממכירת נכסים של חברות הדיור הציבורי חלמיש בתל אביב, פרזות בירושלים ושקמונה בחיפה והם שולמו לאוצר כהחזר הלוואה שניתנה לחברות אלו. מתוך הסכום הכולל - 130 מיליון שקלים מקורם בחברת פרזות הירושלמית שהייתה באותה תקופה בהליכי פירוק ואילו חלקה של חברת חלמיש - 100 מיליון שקלים הועבר במסגרת הסדר גישור שקבע שופט בית המשפט העליון בדימוס תיאודור אור בשנת 2010.

מנתונים שפרסם משרד הבינוי והשיכון, עולה כי שנת 2014 נרכשו 6 דירות בלבד לדיור הציבורי, בשנת 2015 נרכשו 270 דירות, בשנת 2016 625 דירות ובשנת 2017 411 דירות. עם זאת בין השנים 2013 ועד מחצית 2017 נמכרו לדיירים 6,200 דירות כך שתור הממתינים לדיור ציבורי גדל ב-21% בין 2016 לשנת 2017.

בפברואר 2017 הודיעו שר האוצר משה כחלון ושר השיכון יואב גלנט על תוכנית חדשה להרחבת מלאי דירות הדיור הציבורי, בתוכנית שלפיה 3%-5% מהדירות בפרויקט מחיר למשתכן יוקצו לרכישת דירות עבור זכאי הדיור הציבורי. בשנת 2018 בכספים שגויסו בהנפקת איגרות חוב של עמידר (כמיליארד שקלים) נרכשו כ-800 דירות למאגר הדיור הציבורי, באותה שנה קיבלו 172,000 משקי בית סיוע בשכר דירה. בשנת 2021 פורסם כי 1,500 דירות דיור ציבורי מושכרות לעמותות ומשמשות כמועדוני נוער, בתי כנסת וגני ילדים

המלצות הוועדה למלחמה בעוני
הוועדה למלחמה בעוני בישראל (ועדת אלאלוף) קבעה כי המדינה "אינה ממלאת בצורה מספיקה את חובתה להבטיח לאזרחיה העניים דיור נאות
בעלות סבירה" וכתוצאה מכך ההוצאה על דיור של משפחות עניות באזור המרכז הגיע לכ-60% מהכנסתן. המליצה  וציינה כי אחוז זה עדיין נמוך ביחס למקובל במדינות ה-OECD. הוועדה המליצה על תוספת של 700-1,000 דירות ציבוריות בשנה במשך 15 שנים, 15-20% מגידול זה יופנה לבתי אבות לחסרי דיור קשישים. הומלץ על מגוון דרכי רכישה שימנעו ריכוז עוני למשל ייעוד ארבעה אחוזים מכלל יחידות הדיור שייבנו במסגרת כל מכרזי קרקע לטובת דיור ציבורי. הוועדה ציינה כי מאות דירות ציבוריות משמשות כמשרדים או עומדות לרשות עמותות, בתי כנסת ומוסדות אחרים. הומלץ לשלב את רשימות הזכאים של משרד העלייה והקליטה ומשרד הבינוי והשיכון ולהתאים את גודל הדירה המוצעת לגודל המשפחה. עלות ההצעות לשיקום הדיור הציבורי - כ-450 מיליון שקלים בשנה.
כהשלמה לדיור ציבורי בבעלות המדינה המליצה הוועדה על פתרון של שכירות ארוכת טווח (10 שנים) במימון כמעט מלא של המדינה כך שיינתן ביטחון בדיור לזכאי דיור ציבורי באזור מגוריהם. למרות המלצות אלו בתקציב שנת 2015 הוקצבו פחות מ–5% מתקציב ההמלצות בתחום הדיור הציבורי. לא יושמה ההמלצה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות, והסיוע בשכירות ארוכת טווח. ההמלצה להגדלת הסיוע בשכר דירה יושמה ב-60 מיליון שקלים לעומת 950 מיליון על פי המלצת הוועדה.

זכאות לדיור ציבורי בישראל
עקב המחסור בדירות ציבוריות הקריטריונים לזכאות הוקשחו ובשנת 2012 זכאים לדיור ציבורי רק משפחות (ובכלל זה משפחות חד-הוריות) שיש בהן שלושה ילדים לפחות אשר ממצות את כושר ההשתכרות ומקבלות קצבת הבטחת הכנסה או שהכנסתן אינה עולה על "הכנסה מזכה", המתעדכנת מעת לעת או נכים רתוקים לכיסאות גלגלים ששכרם אינו עולה על השכר הממוצע במשק. כדי לקבל אישור זכאות לדירה ציבורית צריכה משפחה לעמוד בכל ארבעת התנאים:
 מחוסרי דירה.
 שלושה ילדים ומעלה.
 זכאות להבטחת הכנסה במשך שנתיים או קבלת השלמת הכנסה במשך שנה.
 הכנסה כוללת שאינה עולה על ההכנסה המזכה.
ככלל מי שעובד ולא זכאי לקצבאות אינו זכאי לדיור ציבורי וכמוהו אם חד הורית שזכאית למזונות ללא השלמת הכנסה. עם זאת, גם משהוכרה הזכאות קבלת הדירה בפועל עשויה להידחות לתקופה ארוכה בשל מספרם הרב של הזכאים הממתינים.
בינואר 2012 התקבל תיקון לחוק זכויות הדייר בדיור הציבורי הנוגע להעברת הזכאות במקרה גירושים. על פי התיקון, שהוצע בידי חברת הכנסת רוחמה אברהם השאלה מי מבני הזוג זכאי להחזיק בזכאות לדירה תקבע על פי הקריטריונים סוציאליים ולא כחלק מחלוקת הרכוש המשותף. . מטרת החוק, למנוע לחץ על בן זוג לוותר על זכאותו בתמורה לגט או לוויתור על נכסים אחרים.

דייר ממשיך
על פי חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי משנפטר דייר מוגן בדירה ציבורית או עבר למוסד סיעודי זכאי בן זוגו, בנו או נכדו להמשיך להתגורר באותה דירה ובאותם תנאים בהם התגורר הדייר הקודם. שכר הדירה שישלם הדייר הממשיך בשנתיים הראשונות יהיה זהה לזה ששולם על ידי קודמו. כדי לקבל מעמד דייר ממשיך צריכים להתקיים שני תנאים:
קרוב המשפחה התגורר בדירה יחד עם הדייר המקורי לפחות ב-3 השנים לפני שהדייר מת או עבר למוסד.
אין בבעלותו דירה אחרת.

זכאותם של דיירים ממשיכים להתגורר בדירת דיור ציבורי הייתה מוקד למחלוקות משפטיות בין החברות המשכנות המעוניינות, בשל המחסור בדירות פנויות, בפרשנות מצמצמת לזכאות הדייר הממשיך כדי לפנות דירות לזכאים לבין הדיירים עצמם, כך למשל נקבע כי מעבר לדירת קרוב משפחה מטפל אינה נחשבת "מעבר למוסד סיעודי" לצורך חישוב משך המגורים המשותף. בפסק דין בו קבע בית המשפט העליון כי תקופת מאסר (בניגוד להפסקת שהיה בדירה בשל אשפוז או שרות צבאי למשל) אינה נכללת בחישוב משך המגורים המשותף הנדרש להכרה כ"דייר ממשיך" ניתן משקל למחסור החריף בדיור ציבורי כשיקול לפרשנות המצמצמת מספר הזכאים .
בשנת 2009, במסגרת חוק ההסדרים תוקן החוק ושלל את זכות הדייר הממשיך למגורים בנכס אם אינו עומד בעצמו בתנאי הזכאות
.

ביקורי מעגל
לשם אימות נתוני הדיירים והשימוש בדירה הציבורית נערכים ביקורים בדירות הציבוריות על ידי החברות המשכנות בתדירות של לפחות פעם בשנה, ביקורים אלו מכונים "ביקורי מעגל". משרד השיכון מגדיר ביקורי מעגל כ ביקור המעגל בודק:
 אם השימוש בדירה נעשה למגורים בלבד.
 אם הדירה משמשת את החתומים על חוזה השכירות ובני ביתם בלבד.
 מספר הנפשות המתגוררות בדירה.
אי שיתוף פעולה של הדייר עם המבקר (רכז השטח של החברה המשכנת) עשוי להוביל לשלילת זכויות כגון הנחה בשכר דירה. טופס ביקור המעגל הוא הקובע את מספר הדיירים הנחשבים כמתגוררים בדירה והכרה בבן משפחה כ"דייר ממשיך" נקבעת מנתוני ביקור המעגל בשלוש השנים שלפני פטירת הדייר הראשוני. זכותו של הדייר לקבל עותק של דו"ח ביקור המעגל וכן להכליל בדו"ח הביקור את טענותיהם על מצב הדירה.

תחזוקת הדיור הציבורי
חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי מחייב את המדינה . בנוסף על פי סעיף 8 לחוק על המדינה לקבוע "מפרט לאחזקה שוטפת של דירות ציבוריות". המפרט מציין רשימת פריטים שיש לתקן או להחליף במידת הצורך: צנרת מים וביוב, מערכת חשמל, דוד חימום, נגרות, מרצפות ותיקון סדקים. בפועל מצבן הפיזי של רוב הדירות הציבוריות ירוד. מבקר המדינה בדק בשנת 2009 מדגם של 35 דירות (27 של עמידר והיתר של חברות חלמיש וחל"ד) וכן 9 בניינים. על מצב הדירות נקבע: 

מבין 9 הבניינים שנבדקו נמצאו ב-4 ליקויים המסכנים חיי אדם וב-4 נוספים ליקויים חמורים, ורק בניין אחד מה-9 נמצא תקין. המפרט לאחזקה שוטפת המעוגן בחוק אינו כולל פריטים כדוגמת דלתות חדרים, אביזרים סניטריים וברזים, ארונות מטבח או כיור מטבח. דייר המבקש שיפוץ או התקנת פריט שאינו כלול במפרט מופנה לוועדת חריגים הדנה בבקשתו. על פי בדיקת מבקר המדינה הטיפול בבקשות אלו איטי, הוועדות מתכנסות בתדירות נמוכה מהנדרש וחלק ממהחלטות אינן ברורות או מנומקות. על אף מצבן הירוד של הדירות הציבוריות לא ניצל משרד השיכון בשנים 2007 ו-2008 את מלוא התקציב שיועד לוועדות החריגים. בשנת 2012 התריע שר השיכון כי . משרד השיכון העריך את עלות התחזוקה הנדרשת ב-90 מיליוני שקלים בשנה.

מאבק ציבורי

במחאת האוהלים הושמעה קריאה לשיקום הדיור הציבורי בפרט במאהלים בפריפריה, דו"ח ועדת טרכטנברג הצביע על ירידת היצע הדירות הציבוריות ועל מצוקת הזכאים הממתינים וציינה כי  אך נמנעה מהמלצות קונקרטיות הנוגעות לדיור הציבורי. צוות המומחים האלטרנטיבי בראשות פרופ' אביה ספיבק ופרופ' יוסי יונה המליץ על הכרה בזכות לדיור כחלק מחוק יסוד: זכויות חברתיות .
דיור ציבורי הוא תביעה מרכזית של "מאהלי האין ברירה" של מחוסרי דיור שנותרו לאחר פינוי מאהלי המחאה בסתיו 2011. בחורף 2011–2012 התקיימו פעילויות מחאה נגד פינוי דיירים מדירותיהם ובדרישה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות. במסגרת זו התקיימו מספר הפגנות ופעילים מנעו בכוח פינוי דיירים ופלשו לדירות ריקות. בין אוקטובר 2011 למרץ 2012 נמנו 14 התנגדויות מאורגנות לפינוי דיירים, 5 פלישות לדירות של החברות המשכנות ו-20 הפגנות. בין הקבוצות המעורבות במחאה זו:
פורום גוש הפריפריות - קואליציה של פעילים במאהלים בפריפריה.
התחברות-תראבוט - תנועת שמאל ערבית-יהודית, פועלת במסגרת חד"ש
באר שבע המשוחררת: תנועת מחאה חברתית של תושבי הנגב
המעברה: קבוצת מחאה רדיקלית בירושלים.
התנועה לחיים בכבוד - תנועה המסייעת לדיירים המאוימים בפינוי מדירות ציבוריות.

שדולת הדיור הציבורי
בשנת 2012 הוקמה בכנסת שדולה לקידום הדיור הציבורי בראשות חברי הכנסת דב חנין, אורלי לוי ומירי רגב. מטרותיה היו:
 הגדלת מלאי הדירות הציבוריות
 שקיפות המידע על חשבונות הדיירים
 קריטריונים ברורים לזכאות על פי מצב הנזקקים ולא לפי מספר הדירות
 הקמת הקרן עליה הוחלט ב-1999 אשר תרכז את כל תקבולי הדירות שנמכרו ושיימכרו, בערכים ריאליים, וליעדם לפתרונות דיור ציבורי.
באירוע ההשקה של השדולה אמר דב חנין כי .

חברות דיור ציבורי בישראל

מקבצי דיור

לפתרון בעיית הדיור של עולים מחוסרי אמצעים, בעיקר קשישים שוכרת המדינה החל מתחילת שנות ה-90 מיזמים פרטיים מבנים המכילים יחידות דיור קטנות לתקופה ארוכה (5 עד 15 שנים). בשנת 2008 הפעיל משרד הקליטה באמצעות עמידר 74 מקבצי דיור ובהם כ-11,000 יחידות דיור. גודל דירה במקבץ דיור אמור להיות 25 מ"ר לדירת חדר ו-32 מ"ר לדירת שני חדרים, בפועל הדירות המוצעות לעולים במקבצים אלו עשויות להיות קטנות מכך, כך למשל נשכרו דירות בשטח של 10–15 מ"ר תמורת כ-3,200 שקל באשקלון ובירושלים. במלון דיפלומט בירושלים, שילמה המדינה כ-4,500 שקל ליחידת דיור בשטח של כ-15 מ"ר. התשואה ליזמים במקבצי דירות מגיעה ל-8–9 אחוזים בשנה בדומה לתשואה מנכס עסקי. דמי השכירות למקבצי הדיור נקבעים על בסיס שומה, אשר מוזמנת על ידי משרד הקליטה. ביקורת של השמאי הממשלתי העלתה כי קיימים הבדלי גישה בין השמאים שיצרו פערים בין השומות עד להפרש של כ-40% בין שני שמאים לגבי אותו נכס. כתוצאה מכך נקבעו בשנת 2008 כללים אחידים לקביעת דמי השכירות. בדיקה של מבקר המדינה בשנת 2008 העלתה כי חוזים לשכירת בתי מלון הוארכו "לתקופה בלתי מסוימת" בלי שבוצעה הערכה כלכלית וכן שמקבצי דיור רבים הופעלו ללא חוזה תקף. נמצא גם כי מקבצים נמסרו לאכלוס באיחור רב (עד ארבע שנים) ממה שנקבע בחוזה בלי ששולם פיצוי או בפיצוי נמוך מהקבוע בחוזה עם היזם. עקב תכנון לקוי עמדו מאות דירות שכורות ריקות .

ראו גם
 דיור ציבורי
 מדיניות דיור
 הזכות לדיור
 דיור בר השגה
 עמידר
 מינהל לסיוע בדיור

קישורים חיצוניים 
 הדיור הציבורי – המחדל והמאבק, ביטחון סוציאלי 94, יולי 2014
 הכנסת השמונה עשרה, פרוטוקול מישיבת ועדת הכספים יום ראשון, ו' בתמוז התשס"ט (28 ביוני 2009) הצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010), התשס"ט-2009: דיון על ביטול זכויות הדייר הממשיך בדיור הציבורי במסגרת חוק ההסדרים
 
 יעל הבסי וערן חכים, לאן נעלם הדיור הציבורי?, העוקץ
 
 
 
 גל אמיר, על הזכאות לדיור ציבורי בתקופה של משאבים מוגבלים, אתר הטרקלין

 עדויות נפגעות דיור ציבורי, יולי 2012 בעריכת מיכל ורשבסקי
 
 
 
 
 
 
 
 
 אשר מאיר ויונתן סורוצקין, דיור ציבורי בישראל, פורום קהלת, 2 בפברואר 2020

הערות שוליים

עוני
ישראל: רווחה