שויתי

"שִׁוִּיתִי" (בהגייה אשכנזית: "שִׁיוִויסִי") הם לוחות המשמשים בבית הכנסת בקהילות יהודיות מסוימות ככלי עזר להגות בשם האל. על פי רוב הם ממוקמים מעל העמוד – הדוכן שמעליו מנוהלת התפילה על ידי החזן, על הפרוכת או על שטיח קיר על גבי כותל המזרח, או בעמוד מאויר מיוחד בסידור. לעיתים קרוי לוח "שיוויתי" בשם "מזרח".

רקע
בספר תהילים מופיע הפסוק:  (המילה ״שיוויתי״ משמעה ״שמתי״, וכן דימיתי)

התלמוד במסכת סנהדרין דורש את הפסוק כמקור לכך שהמלך היה עושה את ספר התורה שלו כמין קמיע ותולה אותה בזרועו. ומוסיף פה דרשה נוספת

הרמ"א מזכיר בתחילת השולחן ערוך את קטע הפסוק וכותב:

בימי הביניים, פיתחו המקובלים דימויים וטכניקות מדיטטיביות ייחודיות, המסייעים לרכז את המחשבה כראוי בשמות הקדושים, במטרה לרומם את הנפש ולהתחבר לעולמות הרוחניים. בספר "שער רוח הקודש" כותב הרב חיים ויטאל:
"גם סימן להכיר את האדם חטאו, יצייר במחשבתו צורת ארבע אותיות ההוויה מצוירת בכתיבה אשורית. כי זה סוד שויתי ה' לנגדי תמיד. ובשעה שמציירו לפניו, אם חטא באיזה חטא, הפוגם באיזה אות מארבעתם, אז אותה האות לא תוכל להצטייר בין עיניו, ועל ידי כך ידע כי יש שם פגם."

בספר קיצור שני לוחות הברית של הרב מיכל אפשטיין, מתואר מנהג לכתוב את שם הוי' על קלף ולהציג אותו בפני המתפלל בזמן התפילה:
"כתבו חכמי הקבלה בספריהם לטהר המחשבה יצייר תמיד במחשבתו כאלו כתוב לפניו שם הוי' בדיו שחור על גבי נייר לבן, בנקודת [בניקוד המילה] יִרְאָה ויש כמה וכמה שנוהגין כך, כותבין שם הוי' על קלף בנקודת [בניקוד] יִרְאָה ומשימין לפניהם בשעת התפילה ע"ד שויתי ה' לנגדי תמיד וזה גורם להביא יראה בלב האדם מן הש"י ו[בכך] לזכך הנפש הטהורה."

תיאור
אסתר יוהס כותבת שהשויתי והמנורה של מזמור ס"ז התגבשו כל אחד בנפרד ו"החל מראשית המאה ה-18 הופיעו דפים ולוחות הנושאים את צורת המנורה במילות מזמור ס"ז ואת הפסוק שויתי כשילוב שגור ומוכר.".

תיאור של המנהג מופיע בפני יהושע:
"אותן שכותבין בזמנינו איזה פסוקים על קלף קטן כגון שויתי ה' לנגדי תמיד ופסוק אש תוקד ומזמור אלקים יחננו כציור מנורה לא ידעתי רמז לדבר וקרוב הדבר לאיסור יותר מלהיתר"

יהודה אידל שרשבסקי כותב בשנת 1861:
"נהגו הקהלות להציב לפני התיבה לנוכח השליח ציבור טבלא של עץ, או גיליון מקלף ונייר, או נברשת של נחושת קלל ולכתוב עליו בדיו את המקרא "שויתי ה' לנגדי תמיד" - או לעשות את המקרא הזה בולט על הנברשת בחק תוכות ומעשה מקשה ... האומנים והציירים נהגו להוסיף על המקרא הזה עוד מאמרים ופסקאות וראשי תיבות, מסביב למקרא זה וגם ממעל לו, וגם לצייר מצדיו ולמעלה ממנו צורות משונות, אריות, נמרים, צבאים, נשרים וצפרים."

"שויתי" טיפוסי מציג את הפסוק בתהילים ט"ז, ח, ובו השם המפורש באותיות גדולות, ומסביבו פסוקים של מזמור ס"ז בתהילים ונוסחאות קבליות, הערוכים בדרך כלל באופן היוצר צורת מנורת שבעת-קנים. הלוח עשוי גם לכלול ציור של כף יד (המסמלת את ברכת הכהנים), מגן דוד, מזבח בית המקדש, אריות, ציפורים, איילים ודימויים אחרים המשמשים כסמלי הספירות השונות.

תיאור של "שויתי" מופיע בסיפורו של ש"י עגנון, "אגדת הסופר":
ועל יד הקורה מימין על כותל המזרחי מזרח מעשה רקמה אשר עשתה מרים בנעוריה בית אביה, וצורת גן שזור בו מחוטי משי מלא עצי כל פרי מאכל, וארמון בתוך הגן ושני אריות שומרים את הגן. ופני האחד מוסבים אל פני השני, אריה מול אריה ולשון מול לשון, ומלשון אל לשון נמשך והולך כתב זהב באותיות גדולות לה' הארץ ומלואה בשאגה אחת גדולה. ובכל ארבע פנות המזרח תיבה, תיבה בכל פנה, שויתי ה' לנגדי תמיד.

כתיבת "שויתי" הייתה נהוגה לא רק כקישוט לבית הכנסת, אלא גם כדף המופץ בין המתפללים ומוחזק בסידור התפילה. הפצתו נדונה בספרות ההלכה מצדדים שונים, על יתרונותיה וחסרונותיה, כפי שכתב בספר "שערי תשובה":

בהמשך כתב (בשם ר' אלכסנדר סנדר שור, בעל "תבואות שור") שיש בכך בעיה, שהדפים ובהם ה"שויתי" אינם נשמרים כראוי, ולפעמים מבלי משים הם מושלכים בביזיון, ולפיכך קרא "לאזור חייל לבטל המנהג". מסקנת בעל "שערי תשובה" היא שבאלו התלויים על קיר בית הכנסת אין בעיה.

ראו גם
 שויתי (שמעון ישראל שיין)

קישורים חיצוניים

 "שויתי" מהמאה ה-19, באתר ספריית אוניברסיטת ייל 
 "שויתי" מפרוסיה מראשית המאה ה-19, באתר המוזיאון היהודי של ניו יורק 
אוסף "שיוויתי" בספרייה הלאומית

הערות שוליים

תשמישי קדושה
בתי כנסת