ציורי הסלע בוואל קמוניקה

ציורי הסלע בוואל קמוניקה (באיטלקית: Incisioni rupestri della Val Camonica) הם אוסף פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים הפזורים לאורך עמק ואל קמוניקה שבצפון איטליה. זהו אחד האוספים הגדולים בעולם מסוגו, והוא הוכרז על ידי אונסק"ו ב-1979 כאתר המורשת העולמית הראשון באיטליה. על פי ארגון אונסק"ו, יש בעמק 140,000 דמויות וסמלים, אך בעקבות תגליות חדשות גדל מספרם הכולל של הציורים הידועים לכ-300,000. פטרוגליפים חקוקים בכ-2,000 סלעים במעל ל-180 אתרים לכל אורך העמק, אך הריכוזים העיקריים שלהם מצויים בסביבות היישובים קאפו די פונטה, דרפו בואריו טרמה (Darfo Boario Terme), צ'טו (Ceto), נדרו (Nadro), צ'ימברגו (Cimbergo), סלרו (Sellero), אוסימו (Ossimo) ופספרדו (Paspardo), כשלאורך העמק ישנם שמונה פארקים שהוכנו לצפייה בפטרוגליפים.

תולדות גילוי הציורים
ה תושבי העמק ידעו מאז ומעולם על ציורי הסלע, שאותם כינו, בניב הקמוני המיוחד, "פִּיטוֹטִי" (Pitoti), כלומר "בובות". העולם שמחוץ לעמק שמע עליהם לראשונה כאשר ב-1908 או ב-1909 הובילו רועים מהעיירה קאפו די פונטה את ולטר לאנג (Walter Laeng), גאוגרף צעיר מברשה, ל"פיאן דל גרפה" (Pian del Greppe), אתר בסמוך לכפר צ'מו (Cemmo), דרומית-מערבית לקאפו די פונטה, ומעבר לנהר האוליו. הרועים הראו ללאנג שני גושי סלע המכונים "Preda dei Pitoti" ("סלע הבובות"), שעליהם חרוטות דמויות איילים ופגיונות, נוף חריש, דמויות עזים, יעלים, שועלים וחיות אחרות וגם דוגמאות גאומטריות. לאנג דיווח על התגלית לוועדה הלאומית להגנה על מונומנטים (Comitato Nazionale per la Protezione dei Monumenti), וכמו כן פרסם את התגלית ב-1914 בגיליון הראשון של כתב העת "Guida d'Italia" ("מדריך לאיטליה") שפורסם מטעם אגודת המטיילים של איטליה. סלעים אלו נמנים כיום עם המונומנטים החשובים ביותר מתקופת הנחושת המצויים באיטליה.

במלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותה שנה, הייתה ואל קמוניקה בקו החזית בין איטליה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו מלומדים לגלות עניין בתופעה. החלו בכך הקלאסיקן ג'וזפה בונפיני (Giuseppe Bonafini), שהיה גם ראש עיריית צ'יוודטה קמונו (בירת ואל קמוניקה בתקופת האימפריה הרומית) בעמק, והגאולוג סנופונטה סקוואינבול (Senofonte Squinabol). בונפיני פרסם תיאור של סדרת חותמות חימר הנושאות אותיות באלף-בית האטרוסקי הצפוני. התברר שהם של קמונים קדומים בתקופה קצרה שקדמה או הייתה עכשווית להגעת הלגיונות של פובליוס סיליוס נרווה לעמק בשנת 16 לפנה"ס. מחקר משמעותי יותר החל ב-1929, שעה שהאנתרופולוג ג'ובאני מארו (Giovanni Marro) מאוניברסיטת טורינו, הארכאולוג פאולו גרציוזי (Paolo Graziosi) מאוניברסיטת פירנצה והארכאולוג רפאלו באטאליה (Raffaello Battaglia), שחקר את הציורים מטעם הממונה על חקר העתיקות של פדובה, שוואל קמוניקה הייתה בתחום אחריותו, זיהו את האתרים העיקריים במרכז העמק ושרטטו חלק מהאיורים.

באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בגרמניה הנאצית התעניינות בפטרוגליפים של ואל קמוניקה, כדוגמה לתרבות פרהיסטורית שהתפתחה באירופה. בתמיכה כספית ואידאולוגית של היינריך הימלר וארגון אננארבה נשלחו פרנץ אלטהיים (Franz Altheim), אז פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת האלה (ואחר כך באוניברסיטה החופשית בברלין), ועוזרתו אריקה טראוטמן (Erika Trautmann), לוואל קמוניקה, כחלק מהמטרה המוצהרת של ארגון אננארבה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של אבות המורשת הגרמנית המודרנית" ולמצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי. השניים ביקרו באזור מספר פעמים בין 1935 ל-1937. השניים פרסמו את מחקרם בכמה ספרים, בהם "אומנות סלע קלטית של ואל קמוניקה" (Keltische Felsbilder der Val Camonica), ו"מוצא הרונות" (Vom Ursprung der Runen) שבהקדמה שלו יש ברכה אישית של הימלר. מלבד התועלת בפרסומם של סצנות ודמויות שאותם העתיקו, לא היה למחקרם, שנועד להוכיח את העליונות הפרהיסטורית של העמים ההודו-גרמניים, כל ערך מדעי. גם ג'ובאני מארו, שהיה עד אז החוקר האיטלקי החשוב ביותר בנושא, אבל הושפע מהאידאולוגיה הפשיסטית, החרה החזיק אחריהם ופרסם מחקר שעל פיו הציורים נעשו בידי גזע ארי. הפרסומים השונים הביאו חובבים לחפש פטרוגליפים נוספים ולפרסם את תגליותיהם בכתבי עת, תהליך שכונה "חיפוש אחר בובות" (Andare per pitoti).

המחקר על אודות הציורים התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה; בשנות החמישים של המאה ה-20 המשיך הרקלי ברטוג (Hercli Bertogg), מנהל המוזיאון של העיר כור בשווייץ את המחקר של הפטרוגליפים כשהוא הסתייע בוולטר לאנג, המגלה המקורי של הציורים, ואמנואלה זיס (Emanuele Süss). זיס צייר מפה של תפוצת של הסלעים עם חריטות באזור נקוואנה. מפה זו ייצגה את הסקר הראשון של אתר ספציפי של אמנות הסלע בוואל קמוניקה. המפה כללה 100 סלעים, ומאז נתגלו רק שישה סלעים חדשים מאותו האזור. החשוב בין החוקרים מתקופה זו היה הארכאולוג היהודי עמנואל ענתי. ענתי, יליד פירנצה וניצול שואה, שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית והתפרסם גם בשל מחקריו על הר כרכום, הגיע לעמק ב-1956, והחל במיזם המכונה "משימת ענתי". ענתי היה אז עדיין סטודנט בסורבון בפריז, שביצע מחקר של אמנות הסלע במערב אירופה מטעם CNRS, מרכז המחקר המדעי הלאומי של צרפת. בשנה שלאחר מכן הגיע ענתי עם קבוצת סטודנטים ומתנדבים. סרט תיעודי נעשה על גילוי אתר נקוואנה, ועל החפירות המתמשכות למציאת סלעים שעליהם נחרטו פטרוגליפים. בשנת 1957 החלה המדידה השיטתית הראשונה יחד עם חיפושים נרחבים של שטחי סלע. העבודות כללו שטיפה וניקיון של כ-600 סלעים, צביעה של משטחי הסלעים בתמיסת גואש מדוללת והעברת כל ציור לנייר משובץ. בנוסף צולם כל ציור, מיקומו נרשם במדויק והוא קוטלג לפי נושאו – "דמויות אנוש", "חיות", "מבנים", "מחרשות", "נולים", "כלים וכלי נשק" וכו'. ב-1960 העלה ענתי על הכתב את רשמיו מהציורים שבעמק בספר "התרבות של ואל קמוניקה" (במקור בצרפתית - La civilization du Val Camonica), שתורגם לאנגלית והורחב ב-1960 כ-Camonica Valley, ויצא לאור באיטלקית ב-1964 כ-Civiltà preistorica della Valcamonica. בשנת 1964 הקים ענתי בקאפו די פונטה שבמרכז העמק, שסביבה יש ריכוז גדול של ציורי סלע, את "מרכז קאמונו ללימודי הפרהיסטוריה" (Centro Camuno di Studi Preistorici) – מוסד לימודי ייחודי המתמחה באמנות פרהיסטורית, שענתי משמש כמנהלו הפעיל. קיטלוג, תעתוק וסיווג הדמויות מאלפי משטחי הסלע הוא מיזם גדול ומתמשך המתבצע עד היום.

ב-1955 הגשים המפקח על הארכאולוגיה בלומברדיה (Soprintendenza Archeologica della Lombardia) חלום ישן של לאנג וחוקרים נוספים כדוגמת בונאפיני, והקים בנקוואנה (Naquane), בצמוד לקאפו די פונטה, את "הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של נקוואנה" ("Parco nazionale delle incisioni rupestri di Naquane"), והחלה עבודת שימור הסלעים והפטרוגליפים שעליהם.

משנות ה-60 של המאה ה-20 התחילה תקופה של חפירות ארכאולוגיות בוואל קמוניקה שנמשכת ללא הפסקה. ענתי חפר באזור גושי הסלע שנתלגו בצ'מו ובדוס דל'ארקה (Dos dell’Arca), אתר שהתגלה ככפר מבוצר מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל. סלעים עם פטרוגליפים כוסו בשכבות, שכללו קמינים וכלים, כגון כלי חרס, כלי צור ופריטים אחרים של תרבות חומרית. הסטרטיגרפיה הארכאולוגית תמכה בכרונולוגיה המשוערת של אמנות הסלע שהוצעה על בסיס הציורים החופפים (ראו בהמשך). חפירות נוספות נערכות ברחבי העמק תוך שיתוף פעולה בין חוקרים ממדינות שונות, ובהם יגאל שילה מישראל.

ב-1968 נערך "סימפוזיון ואלקמוניקה", התכנסות של כמאה חוקרים ומומחים לאמנות פרהיסטורית מעשרים מדינות, הראשון בסדרה ארוכה של כנסים, שריכזו בוואל קמוניקה חוקרים רבים של אורח החיים, התרבות והאמנות הפרהיסטוריים.

ב-1979 הכריז ארגון אונסק"ו על העמק כאתר מורשת עולמית, והדוגמאות שקוטלגו בו צורפו לרשימת "מורשת אמנות האבן העולמית".

מאפיינים
מתחילת הרביעון, לפני שני מיליון שנה, היה העמק מכוסה שוב ושוב בקרח, שלעיתים הגיע לגבהים של כאלף מטרים. באותה תקופה נראו העמק וסביבתו כמו מדבר קפוא, עם פסגות הרים כהות וסלעיות הבולטות מתוך המרחבים הלבנים. הנוף היה דומה לזה שנראה בימינו בגרינלנד ובאנטארקטיקה. שברי הסלעים שנגררו בהחלקה איטית של קרחונים, שמשקלם נדחס אל המדרונות הצדדיים, ליטשו אפילו את הסלעים הקשים ביותר. באופן זה שויפו צידי העמק, עוצבו רכסים וקירות סלעיים מלוטשים ומחורצים, מה שיצר צורות מיוחדות של תוואי נוף בולטים. בני האדם שהגיעו מאוחר יותר, ונמשכו על ידי צורות כאלה שהעניקו להם השראה לחרוט את ביטויי היצירתיות הדמיונית והאמנותית שלהם. קרחוני הפליסטוקן נסוגו מהמישורים והעמקים של צפון איטליה לפני 15,000 עד 10,000 שנה (13,000-8,000 לפני הספירה). התקדמות ונסיגה קלים יותר של קרחונים התרחשו מאוחר יותר.

הציורים נחרטו בסלע על ידי תושבי העמק, המכונים "קמונים", במשך תקופה ארוכה, החל מ-8,000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי. מסורת חריטת הפטרוגליפים לא הסתיימה בחטף. כמות קטנה של ציורי סלע זוהו כשייכים לתקופת הקיסרות הרומית, ימי הביניים וייתכן שאפילו מהתקופה המודרנית עד המאה ה-19. רוב הפטרוגליפים באמנות הסלע של ואל קמוניקה נוצרו באמצעות כלי אבן, אך כמה תחריטים נעשו באמצעות חודי מתכת בעלי צורות שונות. רוב התחריטים נעשו בטכניקת הניקור, עם זאת יש תחריטים שנעשו בסגרפיטו, אחרים נוצרו על ידי ליטוש הסלע ויש מקרים בהם נעשה שימוש בשתי טכניקות או יותר לצורך ביצוע אותה דמות. עומק החריתה משתנה בין שבריר מילימטר לכמה סנטימטרים. לכל תקופה היו הטכניקות המועדפות עליה, וניתן להשתמש בחקר הטכניקות גם לצורך זיהוי כרונולוגי של המכלול הנבדק.

אמנות הסלע בוואל קמוניקה כוללת כמה סוגים של דמויות, וטכניקת יצירתן משתנה במידה ניכרת. גרפמות מסוימות מיוצגות על ידי קו המתחקה אחר קווי המתאר שלהן, ואחרות כל המשטח שלהם נחרט, אחרות מציגות את הדמות באופן סכמתי מבלי לטרוח לגבי פרטים פנימיים. יש דמויות המתוארות בצורה מדויקת ונחרצת, אחרות פחות מוגדרות. כל זה משקף את רוחם ומצבם הנפשי של מי שעשו דמויות אלו. על אותו סלע מתקיימים לרוב מכלולים ודמויות המיוצרים בסגנונות שונים, בעוד שבאלפי מקרים תחריטים מסוימים מונחים זה על זה בסבך של דמויות קודמות או מאוחרות יותר. הדמויות בחלקן חקוקות על גבי הסלע בלא סדר או ארגון; אחרות מסודרות כך שנראה כי יש קשר ביניהן, כך כשבחלק מהמקומות הן משתלבות לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן. משום כך טוען פיירו אדורנו (Piero Adorno) בספרו "התקופה המזוליתית והנאוליתית" (Mesolitico e Neolitico) שהציורים הם אידאוגרמות, שאינן מייצגות חפץ אמיתי אלא את "הרעיון" שהוא מייצג. מטרתם קשורה לפולחנים של חגיגות, הנצחות, פיוס וטקסי חניכה – תחילה במשמעות דתית, ואחר כך אפילו חילונית, שנערכו במקרים מיוחדים או באופן קבוע. תופעה אופיינית לכל הציורים המציגים דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד.

חוקר אמריקאי בשם סטיוארט האריס (Stuart Harris) טוען שהדמויות בפטרוגליפים הם בעצם כתב ציורים שאותו הוא פענח והוא מבוסס על שפה אירופאית קדומה (Old European) שהשתמרה כיום בשפה הפינית. לדבריו הטקסטים מתארים את חייהם, ומלחמותיהם של תושבי העמק, והטרגדיות של החברה שבעבר אכלסה את מרבית אירופה.

הציור המפורסם ביותר, ש-92 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" ("Rosa camuna"). הסמל מופיע בצורת צלב שווה-צלעות או צלב קרס סימטרי או אסימטרי, תוצר של התפתחותו לאורך אלפי שנים. בשנת 1975 עוצב דגל עבור מחוז לומברדיה, שבמרכזו הוורד הקמוני בצבע לבן, על-גבי רקע ירוק המייצג את עמק הפו. הדגל נמצא בשימוש המחוז אף שלא אומץ באופן רשמי.

תיארוך ציורי הסלע
הסלע ששימש כלוח ציור לפטרוגליפים עשוי מאבן חול צורנית קשה, דקת גרגיר, המתוארכת לתקופת הפרם, שפניה הוחלקו מאוד על ידי פעולת הקרחונים. בניגוד לציורים על גבי סלעים (כדוגמת ציורי המערות) שצוירו בצבעים העשויים מחומרים אורגניים, שאותם ניתן לתארך בעזרת שיטות כדוגמת תיארוך פחמן-14, תיארוך ציורים החרוטים על סלע הוא משימה מורכבת. עד שהגיע עמנואל ענתי ב-1957 לחקור את הציורים, ההנחה הרווחת הייתה שכל הפטרוגליפים נוצרו בתקופת הברזל. ענתי היה הראשון שזיהה כי התקופה שבה נעשו הציורים ארוכה בהרבה ממה שסברו בעבר, וכי חלק מהציורים נעשו בתקופה הנאוליתית, בתקופה הכלקוליתית, בתקופת הברונזה ואפילו בתקופה האפיפלאוליתית.

שיטות תיארוך
ענתי וצוותו השתמשו במגוון טכניקות תיארוך:
כאשר ישנם כמה ציורים על אותו משטח ניתן לזהות מי עתיק יותר. תחריטים מאוחרים יותר נראים בדרך כלל חדים יותר, משום שנשחקו פחות על ידי מזג האוויר. לעיתים קרובות ניתן לזהות הבדלים אלה בעין בלתי מזוינת, אך על מנת להגיע לדיוק, לכימות ולהשוואה, יש צורך באנליזות באמצעות מיקרוסקופ או בצילום מאקרו. כאשר התחריטים טריים ונשמרים היטב, מחשבים את מספר סימני הניקור לסנטימטר, כמו שעושים סוחרי שטיחים כדי לבסס את צפיפות הקשרים.
הפטינה שעל התחריטים מאפשרת לזהות תחריטים מודרניים בהשוואה לתחריטים בני יותר מ-2,000 שנים. כך אפשר לזהות בקלות זיופים שנעשו מתוך קלות דעת או בניסיון להביך עובדי מחקר.
סוגי החפצים שצוירו על הסלעים, כלי נשק (כידונים, חרבות, סכינים, מגינים וכדומה), חפצים אופייניים לתקופה הקשורים ללבוש, האדריכלות של המגורים החרוטים, מחרשות ושאר כלים מספקים מידע כרונולוגי יקר. אפשר להשוות מידע זה לחפצים פיזיים זהים, שכדוגמתם התגלו בחפירות ארכאולוגיות במקומות אחרים, ושאת גילם תיארכו בשיטות מקובלות, כדוגמת תיארוך פחמן-14.
סטרטיגרפיה, כאשר הסלעים עם הפטרוגליפים התגלו בתוך שכבות ארכאולוגיות שזוהו ושתוארכו בשיטות שונות.
מחקר הציורים החופפים: בחלק מהמקרים נחרטו ציורים על גבי ציורים קודמים. אבן החול משמרת היטב את כל החריטות וקל בבחינה של הסלע לאתר את הסדר שבו בוצעו החריטות.
כל מגוון השיטות אפשר לקבוע נוכחות של תקופות שונות כמעט בכל סלע שנבדק. המחקר ההשוואתי של סטרטיגרפיה של כ-2,000 סלעים תרם לקבוע מסגרת עקבית של אלמנטים שחוזרים על עצמם לאחר מכן, שיכולים לשמש כמאובנים מנחים כדי להכין כרונולוגיה כללית של אמנות הסלע בעמק.
עם השנים התפתחו שיטות תיארוך נוספות המתבססות על תהליך היווצרות הפטינה או קרום שיוצרים חזזיות או חומר אורגני אחר, אם כי אלו לא מסוגלות להחליף את שיטות התיארוך המסורתיות.

התיארוך המקובל
ב-1976 הציע ענתי לחלק את הציורים בהתאם לסגנונם לארבע תקופות מסופררות בספרות רומיות. הצעה זו היא כיום שיטת התיארוך המקובלת, אם כי מאז נערכו בה שינויים רבים. החלוקה המקובלת כיום, של התקופות שבהם נוצרו ציורי הסלע של ואל קמוניקה, היא:
 התקופה האפיפלאוליתית (או התקופה המזוליתית, 8000 לפנה"ס עד 6000 לפנה"ס) – כמה אלפי שנים לאחר נסיגת הקרחון שכיסה את ואל קמוניקה (התקרחנות וירם - Würm glaciation). הגילופים נעשו על ידי ציידים נוודים שעקבו אחר הנדידה של טרפם. הדמויות המגולפות הן ציורים קטנים של בעלי חיים גדולים כדוגמת איילים, שהיו טרף טיפוסי לתקופה זו. הציורים מתארים גם בעלי חיים שנפצעו עם חניתות. אמנות סלע מסוג זה יכולה להיות אופיינית לציידים-לקטים וקשורה לתעשיית להבים ומיקרוליתים. דוגמה לציורים אלו מצויה בסלעים המגולפים של לואינה (Luine).
 התקופה הנאוליתית (בין המאה החמישית למאה הראשונה של האלף הרביעי לפני הספירה בערך 5,500–3,300 לפני הספירה) – התפשטו שיטות חקלאיות בוואל קמוניקה, בהתאמה להיווצרותם של יישובי הקבע הראשונים. בתחום אמנות הסלע, דמויות אנושיות ומערכות של אלמנטים גאומטריים, כגון מלבנים, מעגלים ונקודות, מהווים את היסודות העיקריים של הקומפוזיציות ומשלימים את המשמעות הסמלית של הפטרוגליפים האנתרופומורפיים. דוגמאות לציורים מתקופה זו מצויים בשמורה האזורית של צ'טו (Ceto), צ'ימברגו (Cimbergo) ופספרדו (Paspardo). קיימת מחלוקת הנוגעת לתיארוך הנאוליתי של הדמויות האנתרופומורפיות הסכמתיות, המכונות "אוראנטי" (oranti, "דמויות מתפללות"), מכיוון שיש חוקרים שמתארכים אותם לתקופת הברונזה. על פי פרשנות זו, מערכת הדמויות היחידה המתייחסת לתקופת הנאוליתית, או לשלב התקופה הנאוליתית-תחילת התקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפני הספירה), מורכבת מהתבניות הגאומטריות המתפרשות כייצוג טופוגרפי של אדמה מעובדת וחרושה.
בתקופה זו מופיעים בעלי חיים מבויתים כמו כלבים, עזים ושוורים.
עד סוף התקופה הקמונית השנייה, התרחבו מושאי פולחן. במיוחד התחילו לסגוד לכלב, החיה המבויתת הראשונה.
 התקופה הכלקוליתית (3,300 לפנה"ס – 2,500 לפנה"ס) – הופיעו מוטיבים חדשים, המתעדים את המצאת הגלגל, המצאת העגלה והצורות הראשונות של המטלורגיה. בסלעים חקוקים גרמי שמים, חיות, כלי נשק, איורים של חריש, שרשרות של בני אדם שכנראה מייצגות טקס דתי הקשור בפולחן האבות וסימנים נוספים. אמנות סלע אלפינית החלה להתפתח בתקופה זו. סלעים הוכתמו בסמלים שמימיים, בעלי חיים, כלי נשק, תיאורי חריש, שרשראות של בני אדם וסימנים אחרים. אף על פי שהדמויות האנתרופומורפיות היו פרימיטיביות בהתחלה, מאוחר יותר דימויים אלה היו עזים ומסובכים עוד יותר על ידי הוספת כלי נשק, דיסקים ומלבנים המסמלים את העולם בנוסף לדמויות פשוטות. מונומנטים אלו, שהשתמרו בעיקר הפארק הארכאולוגי הלאומי של הסלעים של צֶ'מוֹ ובאזינינו-אנבויה (אוסימו), מעידים על פונקציה פולחנית הקשורה להערצת אבות.
 תקופת הברונזה (2000–800 לפנה"ס) – בתקופת הברונזה הושם דגש רב יותר על כלי נשק, עדות לחשיבותם של הלוחמים בתרבות הקמונית בתקופה זו. כמו כן, נמשכה המסורת של הדגשת צורות גאומטריות (מעגלים וצורות דומות) בהמשך לחריטות מתקופות קודמות.
סגנון זה מחולק לחמש תקופות משנה המסומנות:
A1 (2900–2400 לפנה"ס) – מצבות אבן ופגיונות רמדליאניים
A2 (2400–2200 לפנה"ס) – מצבות אבן
B (2000–1600 לפנה"ס) – כלים וכלי נשק
C (1500–1200 לפנה"ס) – דמויות מתפללות כשידיהם ורגליהם בצורות האות U.
D (1200–800 לפנה"ס) – דמויות מתפללות כשידיהם ורגליהם בצורות האות L.
 תקופת הברזל (800 לפנה"ס – 100 לספירה) – כ-80% מהציורים בוואל קמוניקה הם מתקופה זו. יצירות אלה מבטאות את האידיאלים של גבריות ועליונות הרואיות. סגנון זה מחולק לחמש תקופות בנות מאתיים שנה. התקופות הראשונות עשירות בייצוגים של דו-קרב ודמויות אנושיות, אפילו גדולים, המתהדרים בכלי הנשק שלהם, בשריריהם ובאיבר המין שלהם. יש גם דמויות של בקתות, מבוכים, טביעות רגליים, סצנות ציד וסמלים אחרים. דווקא במאות האחרונות של תקופה זו ניכרת נסיגה מתמשכת באיכות הציורים. קיימים גם דפוסים טופוגרפיים, בעיקר בחלק המרכזי של תקופת הברזל (המאות ה-4–6 לפני הספירה), כמו באיור המכונה "מפת בדולינה", אחד המשטחים החרוטים הידועים ביותר בעמק קמוניקה. האיור נחשב לאחת המפות הטופוגרפיות העתיקות ביותר, והפרשנות המקובלת שהיא מתארת חלקות מעובדות, שבילי הרים וכפרים. האיור נחקר לראשונה על ידי מיגל בלטרן לוריס (Miguel Beltrán Llorís), ואחר כך על ידי כריסטינה טורקוני (Cristina Turconi) עבור אוניברסיטת מילאנו.
סוגים בולטים של סמלים מתקופת הברזל כוללים:
 פרש – הפרשים בפטרוגליפים עוסקים בציד, כשהם עומדים ברתמות. מממצאים ממקומות אחרים ידוע שהסוס הגיע לאיטליה רק בסוף המאה השמינית לפנה"ס, היה נדיר תחילה ורכבו עליו כנראה רק מנהיגים וראשי הלוחמים. בין הפטרוגליפים נמצאו גם איורים של פרשים על גבי איילים, כשאין יודעים האם מדובר בעובדה או בפרי דמיונו של המאייר.
 "את" – מטרתו של הכלי שקיבל כינוי זה, המופיע במספר רב של ציורים, נתונה במחלוקת בין החוקרים. פטרוגליפים דומים נתגלו גם בשוודיה, בצרפת ובחצי האי האיברי. יש הסוברים שמדובר במשוט, אחרים סוברים כי מדובר באיור של עגלה, פעמון או נשק. הסברה המקובלת, הנתמכת בכלים דומים מברונזה שנמצאו בקברים מסוף תקופת הברונזה – תחילת תקופת הברזל, היא שכלים אלו שימשו כנראה מחתה לפינוי גחלים.

 עופות וסירות בצורת עופות – באחד הפטרוגליפים מופיע ציור של השמש בתוך סירה בעלת ראש ציפור, כנראה כחלק מפולחן השמש.
 כלי נשק – בהם בולטים ציורים של האלברדים (המתוארכים למאה השלישית עד המאה השנייה לפני הספירה).
 האל קרנונוס (Cernunnos) – אל במיתולוגיה הקלטית (שנקלטה גם בוואל קמוניקה), המופיע כשבני אדם סוגדים לו.

בתקופה שבאה אחר כך, תקופת השלטון הרומי על ואל קמוניקה (החל משנת 16 לספירה ועד סביבות 500 לספירה), נפסקה לחלוטין אמנות הציור בסלע. בימי הביניים שוב החלו להופיע פטרוגליפים המאופיינים על ידי סמלים נוצריים כדוגמת צלב ומפתח, בדרך כלל על גבי פטרוגליפים קיימים שבהם יש סממנים פגניים, ככל הנראה בכוונה "לטהר" את המקום.

חשיבות הציורים
עמנואל ענתי מסכם בספרו "אמנות הסלע של וואלקמוניקה" את החשיבות של הציורים כך:

האתרים שבהם נמצאו ציורי הסלע
ציורי הסלע מפוזרים ב-180 אתרים בעמק, על פני 2,400 מחשופי סלעים, בשטחן של 24 מועצות בחלקו הנמוך, האמצעי והעליון של העמק, בגבהים הנעים בין 200 מטרים ל-2,000 מטרים מעל לפני הים. הריכוז הגדול ביותר של הציורים נמצא ברצועה בת 40 קילומטרים בחלקו התחתון של מרכז העמק, בין פסגות ההרים קונקראנה (Concarena) ופיצו בדילה קמונו (Pizzo Badile Camuno).

האתרים העיקריים שבהם נמצאים ציורי סלע הם:

לקריאה נוספת
 Emanuele Süss, Rock Carvings in the Valcamonica, Edizioni del Milione, 1959
 Emmanuel Anati, Camonica Valley: A Depiction of Village in the Alps From Neolithic Times to the Birth of Christ as Revealed by Thousands of Newly found Rock Carvings, 1961
 Emmanuel Anati, Evolution and style in Camunian rock art: An inquiry into the formation of European civilization, 1976
 Emmanuel Anati, I Camuni, 1982
 Emmanuel Anati, Valcamonica rock art: A new history for Europe, 1994.
 Emmanuel Anati, The rock art of Valcamonica, Atelier, 2015, 
 The intellectual expressions of prehistoric man, art, and religion, Acts of the Valcamonica Symposium, 1979
Angelo Eugenio Fossati, The rock art tradition of Valcamonica-Valtellina during the Neolithic period, In the The Oxford Handbook of Neolithic Europe, OUP Oxford, 2015, 
Piero Adorno, Mesolitico e Neolitico, in L'arte italiana, Firenze, D'Anna, 1992, Vol. 1, tomo I, pp. 14-23
Alberto Marretta, Angelo Fossati, Tiziana Cittadini, La Riserva Naturale Incisioni Rupestri di Ceto, Cimbergo e Paspardo. Guida ai percorsi di visita, Capo di Ponte, Edizioni del Centro, 2007,

קישורים חיצוניים

   ו
 אמנות אבן בהרי האלפים 
 Rock Drawings of Valcamonica

הערות שוליים 

איטליה: אתרי מורשת עולמית
אמנות סלע
איטליה הקדם-רומית