הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968 היו הבחירות ה-46 במספרן לנשיאות ארצות הברית, והן נערכו ב-5 בנובמבר 1968. בבחירות ניצח המועמד הרפובליקני, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, את המועמד הדמוקרטי, סגן הנשיא המכהן יוברט האמפרי. בחירות אלו סימלו את התחזקות המפלגה הרפובליקנית והפיכתה למפלגה המרכזית למשך שני העשורים הבאים במירוץ לבית הלבן, והביאו לסופה של קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנים.

שנת הבחירות הייתה רוויית התרחשויות: היא החלה עם רציחתו של מנהיג התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, מרטין לותר קינג, ומהומות ברחבי המדינה, ההתנקשות במועמד הדמוקרטי רוברט קנדי וההתנגדות למלחמת וייטנאם באוניברסיטאות. הנשיא היוצא לינדון ג'ונסון שרק ארבע שנים קודם לכן ניצח ניצחון סוחף בבחירות, סירב לנסות להיבחר מחדש בגלל ההתנגדות למלחמה ומעמדו הרעוע שהופגן בתוצאות של הפריימריז בניו המפשייר. הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968 הייתה מלאה בעימותים אלימים בין שוטרים ובין מתנגדי המלחמה, והמפלגה הדמוקרטית התפלגה.

ריצ'רד ניקסון ניהל מסע בחירות בו הבטיח להחזיר את החוק והסדר למדינה, ולספק מנהיגות במלחמת וייטנאם. כעבור שנה, השתמש במונח הרוב הדומם כדי לתאר את קהל היעד שלו. ניקסון ניצח בבחירות בהפרש צמוד של 0.7%, אולם זכה בקלות ברוב בחבר האלקטורים, עם 301 אלקטורים לעומת 191. בנוסף, התמודד גם מושל אלבמה, ג'ורג' וולאס, שתמך בהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים. הוא זכה בחמש מדינות בדרום ארצות הברית וגם בכמה תומכים באזורים התעשייתיים בצפון.

הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז העברת חוק זכות ההצבעה, שהוביל למתן זכויות הצבעה לרוב המיעוטים הגזעיים במדינה, בעיקר בדרום. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה היו לניו יורק הכי הרבה אלקטורים בחבר האלקטורים (ארבעים ושלושה). לאחר מפקד האוכלוסין של 1970, קיבלה קליפורניה הכי הרבה קולות והפכה למדינה המאוכלסת ביותר.

הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה מפלגה מרכזית בחרה במועמד שכבר הפסיד פעם קודמת (ניקסון הפסיד לג'ון פיצג'רלד קנדי ב-1960), וגם הפעם האחרונה בה מועמד של מפלגה שלישית זכה בבחירות במדינה אחת או יותר.

רקע היסטורי
בבחירות ב-1964, אחרי 14 חודשים בתפקיד מאז רציחתו של קודמו בתפקיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ניצח לינדון ג'ונסון הדמוקרטי, עם אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר אי פעם, בבחירות לנשיאות מול המועמד הרפובליקני, בארי גולדווטר. במהלך כהונתו, השיג ג'ונסון כמה הצלחות פוליטיות, כולל תוכנית "החברה הגדולה" שלו (וחוקים למען מלחמה בעוני), העברת חוקים שחיזקו את זכויות האזרח, והמשך חקר החלל. למרות הישגיו, התמיכה בג'ונסון הייתה קצרת ימים. באותו הזמן, חוותה האומה כמה מהומות גזעיות בערים הגדולות, וגם מרד של צעירים יחד עם ויכוחים בנוגע למדיניות חוץ. עלייתם של ילדי הפרחים, השמאל החדש ותנועות כוח לשחורים גרמו להתנגשויות בין מעמדות, גזעים ודורות שונים. המתח הלאומי רק החריף ב-4 באפריל 1968, עם רציחתו של מנהיג זכויות האזרח, הכומר מרטין לותר קינג, בממפיס, טנסי, דבר שרק גרם ליותר מהומות שאף הגיעו לוושינגטון, במרחק מספר רחובות מהבית הלבן. שוטרים הוצבו למרגלות הבית כדי להגן עליו.

הנושא המרכזי שגרם לירידה בפופולריות של ג'ונסון הייתה מלחמת וייטנאם, שהסלימה במהלך תקופתו. בסוף 1967 נלחמו מעל 500,000 חיילים בווייטנאם. המגויסים היו 42% מהצבא בווייטנאם, אולם היוו כ-58% מהקורבנות, כשאלף אמריקנים נהרגים מדי חודש ועוד רבים נפצעים. ג'ונסון נפגע במיוחד כשלמרות התעקשותו שהם מנצחים במלחמה, התקשורת הראתה את ההפך ותקפה אותו על המחיר הגבוה של המלחמה.

בתחילת ינואר 1968, הודיע מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שהמלחמה תאט כיוון שהצפון וייטנאמים מאבדים את רצונם להילחם, אולם מעט לאחר מכן, החלו כוחות הצפון במתקפת טט, שבה תקפו כוחות הווייטקונג את מוסדות הממשלה בדרום וייטנאם. ממשל ג'ונסון נפגע עוד יותר במתקפה כשכוחות הווייטקונג חדרו אל שגרירות ארצות הברית בסייגון, בירתה של דרום וייטנאם, לפני שנהרגו בידי חיילים אמריקניים במהלך קשה שתועד בטלוויזיה. למרות הניצחון הצבאי האמריקני במתקפה, היא גרמה לעלייה בביקורת כלפי המלחמה ולטענות שאי אפשר לנצח בה. רבים גם טענו שהממשלה משקרת בנוגע למצב בווייטנאם. בתגובה למתקפה, טען הפנטגון כי אפשר לנצח במלחמה רק על ידי הוספת כמה מאות אלפי חיילים נוספים אל הכוחות שכבר נמצאים בדרום וייטנאם. בחודשים לאחר מכן, סקרים הראו שפחות מ-35% מהציבור תומכים בג'ונסון, והשירות החשאי של ארצות הברית סירב לתת לו לערוך הופעות ציבוריות בקמפוסים של מכללות ואוניברסיטאות בגלל חוסר הפופולריות שלו בקרב סטודנטים. השירות החשאי גם מנע מג'ונסון להופיע בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, מתוך חשש שהגעתו תגרום למהומות ואף להתנקשות בנשיא.

מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית

מועמדים דמוקרטיים
 יוברט האמפרי, סגן נשיא ארצות הברית ממינסוטה
 רוברט קנדי, סנאטור מניו יורק, אחיו של נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, והתובע הכללי של ארצות הברית לשעבר (נרצח ב-6 ביוני 1968)
 יוג'ין מקארתי, סנאטור ממינסוטה
 ג'ורג' מקגוורן, סנאטור מדקוטה הדרומית
 לינדון ג'ונסון, נשיא ארצות הברית מטקסס (פרש ב-31 במרץ 1968, ותמך בהאמפרי)

כניסתו של יוג'ין מקארתי

בגלל שלינדון ג'ונסון נבחר לנשיאות רק פעם אחת (ב-1964) ושירת פחות משנתיים מלאות בתפקיד לפני בחירתו, לא פסל אותו התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית מלרוץ לתקופת כהונה נוספת. כתוצאה מכך, בתחילת 1968 הניחו רוב האנשים שג'ונסון ירוץ לעוד כהונה, ושלא תהיה לו בעיה גדולה לזכות במועמדות בוועידה הדמוקרטית.

למרות ההתנגדות הגוברת לג'ונסון בעקבות מדיניותו בווייטנאם, נראה היה שאף מועמד דמוקרטי בכיר לא היה מוכן לרוץ נגד נשיא מכהן מהמפלגה שלו. רבים גם חשבו, בתחילת השנה, שהישגיו הגדולים של ג'ונסון בתחומי הפנים יגברו על ההתנגדות למלחמת וייטנאם ושיוכל לחזק את מעמדו במסע הבחירות. אפילו הסנאטור רוברט קנדי, אחד ממבקריו הגדולים של ג'ונסון עם תמיכה חזקה במפלגה, סירב בתחילה לרוץ נגד ג'ונסון. סקרים רבים גם חשפו שאמריקנים רבים שהתנגדו למלחמה ראו בעליית תנועת ילדי הפרחים כתופעה מדאיגה. עם זאת, ב-30 בינואר, טענות ג'ונסון על ניצחון קרוב בזכות הוספת החיילים חוסלו לאחר מתקפת טט. הצבא האמריקני ניצח, וגם גרם לאבדות רבות בקרב הקומוניסטים, אולם יכולתם של כוחות הצפון לפעול בצורה נרחבת כל כך החלישה את התמיכה בגיוס נוסף ובהמשך המלחמה.

רק הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה הסכים לאתגר את ג'ונסון בפתיחות. כשהוא רץ בתור מועמד אנטי מלחמתי בפריימריז בניו המפשייר, קיווה מקארתי ללחוץ על הדמוקרטים להצביע באופן ציבורי נגד המלחמה. מכיוון שבניו המפשייר התרחשו הבחירות המקדימות הראשונות ב-1968, ניצל מקארתי את רוב תקציבו המוגבל במדינה הזאת. הוא קיבל חיזוק מאלפי סטודנטים שתמכו בו, וגילחו את זקנם ושיערותיהם עבורו. הסטודנטים ארגנו פעילות ענפה ועבדו קשה עבור קידומו של מקארתי. ב-12 במרץ, זכה מקארתי ב-42% מהקולות, לעומת 49% בלבד לג'ונסון, תוצאה טובה במיוחד מול נשיא מכהן. זאת ועוד: מכיוון שלג'ונסון היו יותר מעשרים וארבעה תומכים שהתמודדו במירוץ על תפקיד הצירים בוועידה, הארגון של מטהו של מקארתי גרם לו לזכות בעשרים מתוך עשרים וארבעה הצירים של המדינה. דבר זה העניק למסע הבחירות של מקארתי לגיטימיות ומומנטום.

לאחר שהבין שג'ונסון היה פגיע, הכריז הסנאטור רוברט קנדי על מועמדותו רק ארבעה ימים לאחר הפריימריז. מקארתי וקנדי נאבקו בכמה מערכות בחירות מקדימות. ברוב המערכות ניצח קנדי.

פרישתו של ג'ונסון
ב-31 במרץ, לאחר הפריימריז בניו המפשייר וכניסתו של קנדי, הכריז הנשיא לאומה בנאום מצולם שהוא מפסיק את כל ההפצצות בצפון וייטנאם לטובת שיחות שלום. בסוף הנאום, לאחר שאמר שהמדינה צריכה להתמודד עם אתגרים עצומים, הכריז ג'ונסון כי לא ינסה להיבחר ולא יקבל את מועמדות מפלגתו לעוד כהונה כנשיא. עובדה נסתרת באותה תקופה הייתה שג'ונסון אולי לא היה יכול לשרוד כהונה נוספת - מצבו הבריאותי היה קשה, והוא מת ב-22 בינואר 1973 - רק יומיים לאחר שכהונת הנשיא החדש הסתיימה. גם סקרים הראו שג'ונסון נמצא בפיגור בבחירות המקדימות, בעיקר בוויסקונסין, שהייתה הבאה בתור לערוך מערכת בחירות.

רבים טענו שג'ונסון רצה לעזוב את תפקידו בגלל המצב הקשה. אחרים טענו שהוא לא הבין את עוצמת ההתנגדות כלפיו במפלגתו, וזלזל בכוחם של מתנגדיו. אחרים אמרו שג'ונסון הבין שהיה צורך בעזיבתו כדי לתת למדינה להחלים. בנוסף, הוא השיג את רוב מטרותיו בתחומי הפנים, ובריאותו הייתה במצב רע. אשתו לחצה על פרישתו.

לאחר פרישתו של ג'ונסון, התפלגה המפלגה הדמוקרטית לארבעה פלגים, כשכל אחד מהם מתעב את שלושת האחרים:
 הפלג הראשון כלל את מנהיגי המפלגה בערים הגדולות ואיגודי העובדים. קבוצה זאת שלטה במפלגה מאז ימיו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והם חששו מאיבוד השליטה במפלגה. לאחר פרישת ג'ונסון, הם תמכו בסגן הנשיא יוברט האמפרי. יש האומרים כי ג'ונסון, למרות הצהרותיו על נייטרליות, תמך בעצמו בהאמפרי.
 הפלג השני, שהתרכז מאחורי יוג'ין מקארתי, כלל בתוכו סטודנטים, אינטלקטואלים, ולבנים ממעמד בינוני-גבוה שפעלו נגד המלחמה בווייטנאם. הם ראו את עצמם כעתידה של המפלגה הדמוקרטית.
 הפלג השלישי הכיל בתוכו קתולים, אפרו-אמריקאים, היספנים ומיעוטים גזעיים ואתניים אחרים, כולל כמה קבוצות שהתנגדו למלחמה. קבוצות אלו התרכזו מאחורי רוברט קנדי.
 הפלג הרביעי הכיל דמוקרטים דרומיים לבנים, או "דיקסיקרטים". חלק מהם (בעיקר אלו שזכרו את השפעתו החיובית של הניו דיל על אזורים כפריים) תמכו בהאמפרי, אך רובם התרכזו מאחורי מושל אלבמה לשעבר, ג'ורג' וולאס, ומפלגתו השלישית בבחירות.

מכיוון שמלחמת וייטנאם פיצלה את המפלגה, וג'ונסון סימל בעיני דמוקרטים ליברלים רבים את המלחמה, הוא הגיע למסקנה שלא יוכל לזכות במועמדות ללא מאבק קשה, ושייתכן ויפסיד לרפובליקנים בבחירות. אך בפרישתו הוא יוכל להימנע מתבוסה, ולשלוט במפלגה כשייתן את המועמדות להאמפרי, סגנו הנאמן. ג'ונסון גם האמין שיוכל לסיים את המלחמה לפני הבחירות, וכך האמפרי יוכל לנצח. רבים טענו שג'ונסון רצה שניקסון ינצח, כיוון שג'ונסון עצמו הסכים עם דעותיו של ניקסון, ולא של האמפרי, בנוגע למלחמה, על הצורך להגן על דרום וייטנאם. ג'ונסון האמין שניקסון מחבל בכוונה בשיחות השלום עם דרום וייטנאם, ואף הציע להאמפרי להשתמש בנושא במערכת הבחירות. ניקסון הכחיש זאת בפני ג'ונסון. האמפרי עצמו היה מזוהה כל כך עם מדיניות ג'ונסון, ורבים טענו שגם הסכם לא היה מציל אותו.

תחרות

לאחר פרישתו של ג'ונסון, הכריז סגן הנשיא יוברט האמפרי על מועמדותו. קנדי הצליח בארבע מדינות עד אז (אינדיאנה, נברסקה, דקוטה הדרומית וקליפורניה) ומקארתי בשש (ויסקונסין, פנסילבניה, מסצ'וסטס, אורגון, ניו ג'רזי ואילינוי). אולם בבחירות שבהן התמודדו אחד נגד השני, קנדי זכה בשלוש (אינדיאנה, נברסקה וקליפורניה) ומקארתי רק באחת (אורגון). האמפרי לא התמודד בבחירות המקדימות, אלא השאיר את העבודה הזאת לתומכיו המקומיים- ג'ורג' סמת'רס בפלורידה, סטפן יאנג באוהיו ורוג'ר ברניגין באינדיאנה. האמפרי התרכז בצירים ממדינות שלא היו בהן פריימריז, שבהן מנהיגי המפלגה שלטו בצירים. קנדי ניצח את ברניגין ומקארתי באינדיאנה, ואז ניצח את מקארתי בנברסקה. מקארתי ניצח את קנדי ניצחון מפתיע באורגון.

לאחר תבוסתו של קנדי באורגון נראו הבחירות בקליפורניה הכרחיות לקנדי ולמקארתי. מקארתי סייר באוניברסיטאות ובמכללות של המדינה, שם התקבל כגיבור בשל היותו המועמד הראשון שיצא נגד המלחמה. קנדי סייר בשכונות מיעוטים וקיבל תמיכה נלהבת. בעימות ששודר כמה ימים לפני הבחירות, היה תיקו בין מקארתי וקנדי. ב-4 ביוני, ניצח קנדי את מקארתי בקליפורניה בהפרש קטן - 46% לעומת 42%. אולם מקארתי סירב לפרוש מהמירוץ, והיה ברור שהוא יתמודד מול קנדי בבחירות בניו יורק, בה הייתה למקארתי תמיכה מצד מתנגדי המלחמה. הבחירות נהפכו ללא רלוונטיות כשקנדי נרצח בבוקר 5 ביוני, קצת לאחר חצות. הוא מת עשרים ושש שעות לאחר מכן. קנדי נאם את נאום הניצחון שלו בבחירות של קליפורניה במלון אמבסדור בלוס אנג'לס. הוא ופמלייתו יצאו מהאולם ונכנסו למטבח המלון. קנדי וחמישה אחרים נורו בידי סירחאן סירחאן, מתנקש פלסטיני-נוצרי ואזרח ירדני, שהתנגד לקנדי בעקבות תמיכתו במדינת ישראל. חמשת האחרים שנורו לא נפצעו פצעים קטלניים, אולם קנדי נורה בראשו ומת. סירחאן נשלח לכלא בשל כך.

היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיכוייו של קנדי לזכות במועמדות. יש כמה שאמרו שייחוסו של קנדי, והכריזמה שלו, יכלו לשכנע את מנהיגי המפלגה לתת לו את המועמדות. הוא אף דיבר עם ראש עיריית שיקגו בלילה בו נרצח, ואותו ראש עירייה הבטיח לתמוך בו בוועידה. אחרים טוענים שהאמפרי הוביל במספר הצירים במדינות ללא הפריימריז, ובגלל סירובו של מקארתי לפרוש מהמירוץ, לא היה מצליח קנדי לזכות לרוב בוועידה.

לפני מותו של קנדי, מספר הצירים היה:
 יוברט האמפרי - 561
 רוברט קנדי - 393
 יוג'ין מקארתי - 258

הוועידה הדמוקרטית ומחאה נגד המלחמה

מותו של קנדי שינה את המירוץ. למרות שהאמפרי נראה כמועמד המוביל בזכות התמיכה שזכה לה מצד מנהיגי המפלגה, הוא זוהה עם ממשל ג'ונסון, ולא היה פופולרי בקרב מתנגדי המלחמה. אך ציריו של קנדי לא התרכזו מאחורי מועמד אחד בשביל למנוע מהאמפרי לזכות. חלקם תמכו במקארתי, אולם רובם זכרו את המלחמה בפריימריז עם מקארתי וסירבו לתמוך בו. במקום, הם תמכו בג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שתמך בקנדי בעצמו. פילוג מתנגדי המלחמה הקל על האמפרי להשיג את הצירים.

הוועידה הדמוקרטית התקיימה בשיקגו בין 26 ל-29 באוגוסט, ולוותה באלימות בתוך אולם הוועידה, ומחוצה לו. כ-15,000 מפגינים זרמו לעיר ומולם הרשויות גייסו את 12,000 שוטרי משטרת העיר, 6000 חיילי משטרה צבאית שמומחים בפיזור הפגנות, 6000 חיילי המשמר הלאומי ועוד 1000 סוכני מודיעין מקרב ה-FBI ו-CIA.

כשהוועידה נפתחה, התרכזו רבבות פעילים בעיר כדי למחות נגד המלחמה. שיא האירועים היה ב-28 באוגוסט, בהתנגשות ששודרה בטלוויזיה לסירוגין עם ההצבעה באולם הוועידה. האמריקאים נדהמו לראות את משטרת שיקגו מכה באלימות מפגינים ברחובות, ומשתמשת נגדם באלות ובגז מדמיע בעוד הם קוראים: "The whole world is watching" ("כל העולם צופה"). הגז המדמיע חדר לחדרי המלון, באחד מהם אף ישב האמפרי. המשטרה הצדיקה את הפעולות בטענה שהמפגינים יידו אבנים, בקבוקים וזכוכיות כלפי שוטרים. המפגינים, מצדם, כינו את המשטרה "חזירים". המהומות פילגו את המפלגה עוד יותר- חלקם תמכו במפגינים וחשבו שהמשטרה נקטה יד קשה מדי, ואילו אחרים גינו את אלימות המפגינים ותמכו בשוטרים. בינתיים, בוועידה שלט ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, שהתנגד לביקורת כלפי השוטרים שלו. בתוך אולם הוועידה, האמפרי ניצח בסיבוב הראשון עם 1759.25 קולות, לעומת 601 למקארתי, 146.5 למקגוורן ו-100.5 לשאר המועמדים.

לאחר שהצירים בחרו בהאמפרי, פנתה הוועידה לבחור את סגן הנשיא. המועמדים המובילים היו הסנאטורים טד קנדי ממסצ'וסטס, אדמונד מאסקי ממיין ופרד האריס מאוקלהומה; המושלים ריצ'רד יוז מניו ג'רזי וטרי סנפורד מקרוליינה הצפונית; ראש העיר ג'וזף אליוטו מסן פרנסיסקו, קליפורניה; מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר סיירוס ואנס ממערב וירג'יניה; והשגריר סרג'נט שרייבר ממרילנד. עוד רעיון היה לגייס את מושל ניו יורק הרפובליקני והליברלי נלסון רוקפלר. לאחר שקנדי סירב להצעתו של האמפרי, בבחירה בין מאסקי והאריס, בחר האמפרי במאסקי, מתון ופעיל איכות הסביבה ממיין, בתור המועמד. הוועידה בחרה בו.

מסע הבחירות של האמפרי נפגע קשות מהאלימות בשיקגו, ורבים זוקפים לה את הפסדו מול ניקסון. הייתה זאת הפעם האחרונה בה שיקגו, שאירחה בדרך כלל את הוועידות המפלגתיות, אירחה וועידה פוליטית, עד לוועידה הדמוקרטית של 1996. רבים האמינו שהיה זה בגלל האלימות ב-1968.

מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית

מועמדים רפובליקניים
 ריצ'רד ניקסון, סגן נשיא לשעבר ומועמד לנשיאות ב-1960 מקליפורניה
 נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1960 וב-1964
 רונלד רייגן, מושל קליפורניה
 ג'ורג' רומני, מושל מישיגן ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1964
 הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1948, 1952 וב-1964
 צ'ארלס פרסי, סנאטור מאילינוי - (סירב לרוץ)
 ג'ייקוב ג'ביטס, סנאטור מניו יורק (סירב- תמך בג'ורג' רומני ולאחר מכן בנלסון רוקפלר)

בחירות מקדימות

המתמודד המוביל על תפקיד המועמד הרפובליקני באותה מערכת בחירות היה סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שהחל את מסע הבחירות שלו בינואר 1968. ניקסון פעל במרץ למען המושלים וחברי הקונגרס הרפובליקנים בבחירות של 1966. רבים במפלגה עדיין תמכו בו. אולם רבים דאגו מההפסדים שלו בבחירות ב-1960 ובבחירות למושל קליפורניה ב-1962. הם קיוו למועמד יותר טוב. מועמדים אחרים ניסו להיכנס למירוץ נגד ניקסון אך החליטו לוותר במהלך המירוץ. בגלל הארגון המעולה שלו, ניקסון נשאר תמיד המועמד המוביל.

המאתגר הראשון של ניקסון היה מושל מישיגן ג'ורג' רומני. סקר באמצע 1967 הראה שניקסון מוביל עם 39% מהקולות, ורומני אחריו עם 25%. אולם לאחר שרומני אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא היה יכול לרוץ בתור מועמד שהתנגד למלחמה. ב-28 בפברואר 1968 הוא פרש לאחר שהתברר שפיגר אחרי ניקסון.

הסנאטור צ'ארלס פייסי נחשב לאיום על ניקסון עוד לפני פרישתו של רומני, ותכנן לרוץ מטעם אילינוי. אולם פרסי סירב לאחר מכן לרוץ.

ניקסון ניצח בבחירות בניו המפשייר בקלות ב-12 במרץ, עם 78% תמיכה. הרפובליקנים מתנגדי המלחמה כתבו אל תוך הבחירות את שמו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק והמנהיג של האגף הליברלי במפלגה, שקיבל 11% מהקולות. רוקפלר לא תכנן לרוץ, ורצה לתמוך במועמדים אחרים, אולם לאחר מכן החליט להתמודד. ניצח את ניקסון במסצ'וסטס, אך בשאר המדינות לא הצליח כמצופה. ניקסון הוביל עליו בכל הסקרים וניצח אותו בקלות.

בתחילת האביב, הפך מושל קליפורניה רונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני, ליריבו של ניקסון. בנברסקה ב-14 במאי, זכה ניקסון ב-70% תמיכה לעומת 21% לרייגן ו-5% לרוקפלר. למרות שניקסון ניצח בהפרש גדול, נשאר רייגן יריבו המוביל של ניקסון. ניקסון ניצח בבחירות באורגון למחרת היום עם 65% תמיכה וזכה בכל שאר הפריימריז מלבד בקליפורניה (ב-4 ביוני), שם התמודד רק רייגן. ניצחונו של רייגן בקליפורניה נתן לו את אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר, אבל בגלל שלא הצליח ברוב המדינות האחרות הוא נשאר מאחור במספר הצירים.

הצבעות:
 רונלד רייגן - 37.93
 ריצ'רד ניקסון - 37.54
 ג'יימס רודס - 13.74
 נלסון רוקפלר - 3.67
 לא מחויבים - 3.14
 יוג'ין מקארתי (נכתב בלי רצונו) - 1.00
 הרולד סטאסן - 0.71
 ג'ון וולף - 0.70
 אחרים - 0.51
 ג'ורג' וולאס (נכתב בלי רצונו) - 0.34
 רוברט קנדי (נכתב בלי רצונו) - 0.33
 יוברט האמפרי (נכתב בלי רצונו) - 0.13
 לינדון ג'ונסון (נכתב בלי רצונו) - 0.11
 ג'ורג' רומני - 0.10
 ריימונד שאפר - 0.03
 ויליאם סקרנטון - 0.02
 צ'ארלס פרסי - 0.02
 בארי גולדווטר - 0.01
 ג'ון לינדסיי - 0.01

הוועידה הרפובליקנית
כשהוועידה נפתחה במיאמי ביץ', פלורידה, נאמר שלניקסון יש 656 צירים - אחד עשר פחות מהמספר שהיה דרוש כדי לנצח. רוקפלר ורייגן תכננו לאחד כוחות כדי לעצור את ניקסון, אך לאחר שאף אחד מהם לא הסכים לתמוך בשני, האסטרטגיה נכשלה.

בגלל שבארי גולדווטר הצליח במדינות הדרום, הצירים בוועידה היו יותר דרומיים ושמרנים. הייתה אפשרות אמיתית שרייגן יזכה במועמדות אם לא יהיה מועמד בסיבוב הראשון. ניקסון ניצח בסיבוב הראשון בניצחון זעום, בעזרת הסנאטור מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד, שהחליף מפלגות ב-1964. ניקסון בחר בספירו אגניו, מושל מרילנד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, למרות שלא היה מוכר כל כך. הוא האמין שהבחירה תאחד את המפלגה ותמשוך מתונים ושמרנים. ניקסון רצה למנות את הנרי קבוט לודג' הבן לתפקיד סגנו, כיוון שהיה השגריר בדרום וייטנאם.

נכון ל-2020, זאת הפעם האחרונה ששני אחים (ווינטרופ ונלסון רוקפלר) התמודדו זה מול זה בפריימריז.

המפלגה העצמאית האמריקנית של ג'ורג' וולאס
המפלגה העצמאית האמריקאית, שהוקמה ב-1967, בחרה במושל אלבמה ג'ורג' וולאס - שתמיכתו בהפרדה הגזעית נדחתה בידי רוב המפלגה הדמוקרטית - כמועמד שלה לנשיאות. וולאס הצליח מאוד, וזכה לכמה אלקטורים מהדרום. הוא התמודד בכל חמישים המדינות, אולם לא במחוז קולומביה. למרות שלא הצליח באף מדינה פרט לדרום, היה וולאס המועמד הכי פופולרי ב-1968 בקרב צעירים, וגם בקרב פועלים בצפון ובמערב התיכון, שיכלו להצביע להאמפרי.

למרות שוולאס ידע שלא יזכה, תוכניתו הייתה למנוע משני המועמדים המובילים רוב בחבר האלקטורים, כדי שיוכל לגרום למנצח לקבל כמה מתנאיו. שותפו היה הגנרל לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית, קרטיס לה מיי. בסתיו, גרם לה מיי למבוכה כשהציע שימוש בנשק גרעיני בווייטנאם.

מפלגות אחרות
עוד מועמדים היו אלדריג' קליבר ממפלגת השלום והחופש (שהיה בן שלושים ושלוש בתאריך השבעת הנשיא ולכן לא יכול היה להתמודד), הנינג בלומן ממפלגת העבודה הסוציאליסטית, פרד הלסטד ממפלגת העובדים הסוציאליסטית, ארלי מון ממפלגת האיסור, ושארלין מיטשל (האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרצה לנשיאות) מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.

בחירות כלליות

אסטרטגיות במסע הבחירות
ניקסון פיתח "אסטרטגיה דרומית" שעוצבה על מנת למשוך לבנים שמרנים מהדרום, שהצביעו באופן מסורתי לדמוקרטים אך כעסו בגלל תמיכתם של ג'ונסון והאמפרי בתנועה לזכויות האזרח, והתנגדו למהומות שפרצו בערים הגדולות (דבר דומה פיתח רייגן ובכך נוצר המושג "הדמוקרטים של רייגן"). אולם וולאס קיבל כמה מהקולות שניקסון רצה להשיג, וכך פיצל את הקול השמרני. וולאס התרכז בעיקר במדינות שבהן סיכוייו לנצח היו נמוכים כדי לפגוע בניקסון, על מנת שהוא יוכל להשפיע על בחירת המנצח. האסטרטגיה השפיעה יותר על המפלגה הרפובליקנית במערכות הבחירות לאחר מכן. ניקסון גם נפגש עם תומכיו באסיפות בהן ענה לשאלות.

מכיוון שהפסיד לניקסון בסקרים, בחר האמפרי במסע בחירות לוחמני ותקיף. הוא ניסה לאתגר את ניקסון (בלי הצלחה) לעימות טלוויזיוני, והשווה את עצמו להארי טרומן. האמפרי חזה שכמו טרומן, הוא יפתיע את כולם ויזכה בבחירות.

נושאים במסע הבחירות
במסע הבחירות שלו הבטיח ניקסון הבטיח "חוק וסדר" לעם האמריקני, דבר שמשך רבים להצביע עבורו בגלל כעסם על המהומות של ממשל ג'ונסון. לאחר רציחתו של מרטין לותר קינג, במהלך ההפגנות של תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם בדטרויט ובוושינגטון הבירה, קרא ג'ונסון לצבא כדי להגן על חיים ורכוש כשראה עשן כמה רחובות ליד הבית הלבן. האמפרי ביקר את נושא החוק והסדר, ואמר שהוא משחק על דעות קדומות. ניקסון גם התנגד לאילוץ בתי הספר לבטל את ההפרדה הגזעית. הוא טען שתמך בזכויות האזרח, אולם שהוא מאמין שאפשר להילחם בהפרדה הגזעית בדרכים אחרות, כמו קידום חינוך טוב יותר עבור שחורים. ניקסון גם הציע הנחות במס לעסקים קטנים ושיפור בתים בשכונות של שחורים.

במהלך מסע הבחירות שלו, ניקסון גם ביקר את מדיניותו של ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון הפדרלי. שמרנים רבים ביקרו אותו על שימוש בבית המשפט על מנת לקדם מדיניות ליברלית בנושא זכויות האזרח והפרדת הדת מהמדינה. ניקסון הבטיח שימנה שופטים שיהיו פחות אקטיביים. בנוסף, גם הבטיח לסיים את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים. ניקסון ראה בסיום גיוס החובה צעד חשוב בדרך להפסקת המחאה נגד המלחמה - הסטודנטים יפסיקו להפגין כשיבינו שהם לא יצטרכו להילחם במלחמה.

האמפרי, לעומתו, הבטיח להמשיך ולהרחיב את תוכניות "החברה הגדולה" שג'ונסון התחיל, ולהמשיך במלחמה בעוני. הוא גם הבטיח להרחיב את זכויות האזרח ברוחם של קנדי וג'ונסון, וגם לתמוך בבית המשפט העליון. לעומת זאת, נמנע האמפרי מלבקר את מדיניותו של ג'ונסון בנוגע למלחמה מתוך חשש שזה לא יתמוך בו או יתקדם בנושא השלום. כתוצאה מכך, איבד האמפרי את קולות מתנגדי המלחמה.

הקאמבק של האמפרי ושלום ליל כל הקדושים
לאחר הוועידה הדמוקרטית בסוף אוגוסט, פיגר האמפרי אחרי ניקסון בפער דו-ספרתי ברוב הסקרים, ומצבו היה נואש. הקואליציה הדמוקרטית המסורתית התפרקה, בגלל איבוד תמיכתם של הפועלים, איומם של השחורים להימנע במערכת הבחירות, כעסם של הליברלים על מלחמת וייטנאם, ודרומיים שהתנגדו לתמיכה בזכויות האזרח. המנגנון מפלגתי הוזנח בידי ג'ונסון והתקשה לעמוד בקצב של ניקסון. כשהוא נתמך בידי איגודי העובדים, ניסה האמפרי לתקוף שוב. בשביל לבדל עצמו מג'ונסון ולנצל את הרוב הדמוקרטי בקרב המצביעים הרשומים, הוא הפסיק להזדהות בתשדירים כ"סגן הנשיא יוברט האמפרי" והחל לקרוא לעצמו "המועמד הדמוקרטי יוברט האמפרי". הוא קרא לוולאס גזען שפונה לדחפים האפלים ביותר של האמריקנים. וולאס זכה לתמיכת שיא של 21% בספטמבר, אולם לאחר הבחירה בקרטיס לה מיי כסגנו, הוא איבד מומנטום. הרצון של לה מיי להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם עוררה זכרונות ממסע הבחירות של בארי גולדווטר. איגודי העובדים גם הצליחו לשכנע כמה תומכי וולאס שהיו חברי איגוד לתמוך בהאמפרי. הסקרים הראו שוולאס זכה לכמעט חצי מחברי האיגודים בקיץ 1968, אולם המספר ירד בחדות לאחר מכן. יום הבחירות התקרב וכוחו של וולאס בצפון ובמערב התיכון התחיל לרדת בעוד זה של האמפרי התחיל לעלות.

בסופו של דבר, הייתה מלחמת וייטנאם אחת הבעיות היחידות שהאמפרי לא היה יכול להתגבר עליהן. באוקטובר, החל האמפרי - שהתרומם בסקרים בזכות נפילת וולאס- לבדל את עצמו מממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, וקרא להפסקת אש. נקודת המפנה עבור האמפרי התרחשה כשהנשיא ג'ונסון הכריז על הפסקת ההפצצות ועל תחילת שיחות שלום בסוף השבוע לפני הבחירות. "שלום ליל כל הקדושים" חיזק את האמפרי. בנוסף, בסוף אוקטובר החליט הסנאטור יוג'ין מקארתי לתמוך בהאמפרי, וביום הבחירות, דיווחו הסקרים על שוויון.

אולם מטה ניקסון ציפה ל"הפתעת אוקטובר" שתחזק את האמפרי והחליט למנוע כל סיכוי לשלום פתאומי. לניקסון היה סוכן כפול בבית הלבן שייעץ לו. היועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה לעתיד בממשל ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שהיה ידידותי לשני המועמדים והובטחה לו משרה בכל מקרה, חזרה שג'ונסון ינסה להפסיק את ההפצצות.

ניקסון היה מקושר לנשיא דרום וייטנאם וייעץ לו בנושא השיחות. הוא הבטיח לנשיא שהממשל הרפובליקני ייטיב עמו יותר מהממשל הדמוקרטי. לבסוף החליט הנשיא לוותר על שיחות השלום.

ג'ונסון גילה בעזרת הסוכנות לביטחון לאומי על מעורבותו של ניקסון בשיחות. ב-2009, נחשפו קלטות שבהן טען ג'ונסון שלניקסון יש דם על ידיו. מזכיר ההגנה קלארק קליפורד טען שניקסון הפר חוק עקב העובדה שדן עם ממשלות עוינות. בתגובה, ביקש ג'ונסון מהסוכנות לצותת לחברי הצוות של ניקסון ולשגרירות בדרום וייטנאם. הוא לא הדליף לציבור את המידע מחשש לפאניקה, ולא רצה לגלות שהסוכנות לביטחון לאומי צותתה לקשר בווייטנאם. הוא כן גילה על כך להאמפרי, אולם האמפרי, שהיה בטוח שעמד לנצח במירוץ, לא חשף את המידע לציבור. לאחר מכן הוא הצטער על כך שלא חשף את הנושא. ממשלת דרום וייטנאם פרשה משיחות השלום, וניקסון הציע לנסוע לסייגון ולסייע במשא ומתן. עם זאת, לא היה סיכוי אמיתי להגיע להסכם לפני מערכת הבחירות. רבים טענו שהאמפרי הפגין "יושר פוליטי חריג" בכך שסירב לחשוף את פעולות ניקסון. על כל פנים, היה מדובר בכישלון למפלגה הדמוקרטית.

בחירות
ב-5 בנובמבר 1968 היו הבחירות מאוד צמודות, ורק בבוקר למחרת הכריזו רשתות הטלוויזיה שניקסון ניצח. המדינות המכריעות היו קליפורניה, אוהיו ואילינוי, שבכולן ניצח ניקסון בהפרש של 3% או פחות. אם האמפרי היה זוכה בשלושתן, הוא היה נהפך לנשיא. אם האמפרי היה זוכה בשתיים מהן (או רק בקליפורניה), מטרתו של ג'ורג' וולאס למנוע משני המועמדים המובילים להשיג רוב בחבר האלקטורים הייתה מושגת, וההחלטה הייתה עוברת לבית הנבחרים שנשלט בידי המפלגה הדמוקרטית. ניקסון קיבל 512,000 קולות יותר מהאמפרי, או אחוז אחד מכלל הקולות. בחבר האלקטורים, ניצחונו היה גדול יותר: הוא זכה בשלושים ושתיים מדינות וב-301 אלקטורים, לעומת שלוש עשרה מדינות ו-191 אלקטורים להאמפרי וחמש מדינות וארבעים ושישה אלקטורים לוולאס.

מבין כל המדינות שבהן זכה ניקסון ב-1960, רק וושינגטון ומיין לא תמכו בו גם הפעם. הוא כן ניצח בהן ב-1972. הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1988 שוושינגטון בחרה במועמד דמוקרטי. זאת גם הייתה הפעם האחרונה עד 1992 שקונטיקט, מיין ומישיגן בחרו בדמוקרטי. ניקסון היה המועמד הרפובליקני האחרון שניצח במערכת בחירות בלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.

ניקסון ניצח בבחירות למרות שזכה רק בשתיים מתוך שש המדינות (אריזונה וקרוליינה הדרומית) בהן זכה בארי גולדווטר ב-1964. הוא המועמד הנשיאותי היחיד שניצח למרות ששמר על מספר נמוך כל כך של מדינות מלפני ארבע שנים. ארבע המדינות האחרות של גולדווטר תמכו בוולאס ב-1968. ניקסון ניצח בהן ב-1972.

ניקסון ציין שהאמפרי השאיר לו הודעת ברכה לאחר הפסדו, וטען כי הוא מבין איך זה להפסיד במירוץ צמוד.

השלכות

ניצחונו של ניקסון נחשב לאחד ששינה את מאזן הכוחות בפוליטיקה. מ-1932 עד 1968, זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב הבחירות לנשיאות - בשבע מתוך תשע מערכות בחירות נשיאותיות, ואף השפיעו על ממשלו של דווייט אייזנהאואר הרפובליקני. הבחירות ב-1968 הפכו את המצב. מ-1968 עד 2004, זכתה המפלגה הרפובליקנית ברוב הבחירות לנשיאות - בשבע מתוך עשר, ומדיניותה השפיעה על המפלגה הדמוקרטית ועל ביל קלינטון, בעזרת הדרך השלישית.

הבחירות שינו את התמיכה במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בדרום. העימותים בנושאי זכויות האזרח והמלחמה היו קשים. הדמוקרטים לא יכלו לסמוך על הדרומיים הלבנים, והרפובליקנים הציגו לנצח באזורים מלאים במהגרים צפוניים. הדרום הדמוקרטי נעלם. הדמוקרטים עדיין שלטו בפוליטיקה המקומית, אולם לא במערכות הבחירות לנשיאות. רק עשרה אחוזים מהלבנים הדרומיים תמכו בהאמפרי, כששני שלישים מהקולות שלו באזור מגיעים משחורים שיכלו להצביע.

מ-1968 עד 2004 נבחרו רק שני דמוקרטים לנשיאות, ושניהם נולדו בדרום - ג'ימי קרטר מג'ורג'יה וביל קלינטון מארקנסו. רק ב-2008 זכה דמוקרט צפוני מאילינוי, ברק אובמה, בנשיאות.

עוד תוצאה חשובה של הבחירות הייתה שינוי בדרך שבה המפלגה הדמוקרטית בחרה את מועמדיה, תוך החלשת מנהיגי המפלגה והעלאת כוח הצירים הנבחרים. האמפרי היה המועמד האחרון ממפלגה גדולה שזכה במועמדות בלי להשתתף בבחירות המקדימות. ב-1969, החליטה ועדה על מערכת של בחירות מקדימות שייצגה יותר פעילים, כמיעוטים, נשים וצעירים.

הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה זכה מועמד של מפלגה שלישית באלקטורים של מדינה. וולאס זכה בחמש מדינות.

הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1992 בה זכו הדמוקרטים בקונטיקט, מיין ומישיגן, והאחרונה עד 1988 בה וושינגטון תמיכה בדמוקרטים. הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1888 שמחוז קוס בניו המפשייר לא תמך במועמד המנצח, דבר שקרה מאז רק ב-2004. הייתה זאת הפעם האחרונה בה זכה רפובליקני בנשיאות מבלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.

למרות ההפרש הצמוד מבחינת הקולות (0.7%), השיג האמפרי רק 35.5% מהאלקטורים. העיוות הזה הוביל לניסיון להציג תיקון חוקתי בקונגרס שהיה מחליף את חבר האלקטורים בבחירה ישירה של הנשיא, תיקון שלא צלח.

תוצאות

באלבמה, התמודד וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית, ואילו האמפרי התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית הלאומית של אלבמה.

בקרוליינה הצפונית, תמך אלקטור אחד של ניקסון בוולאס ובלה מיי.

בוחרים
מחקר טען שמצביעים רבים כעסו על ג'ונסון אולם לא על המפלגה הדמוקרטית. הם כעסו בנושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האזרח והחוק והסדר. האמפרי, שהיה בחירתם של המבוגרים במפלגה, סבל מכך שהיה מזוהה עם ממשל ג'ונסון. וולאס משך דמוקרטים רבים שיכלו להצביע לניקסון ולכן פגע בו. האהדה למקארתי בבחירות הובילה להתנגדות לג'ונסון שתמכה לבסוף בוולאס. אולם הם לא היו תומכי מקארתי הקשים יותר. הצלחתו של וולאס התרחשה בגלל שהבוחרים הזדהו איתו בנושאים המרכזיים - ההפרדה הגזעית, יציאה מווייטנאם, מדיניות כלכלית ליברלית וחוק וסדר. תומכיו היו כפריים ותושבי עיירות קטנות בדרום ופועלים מיומנים בדרום. הם לא אהבו את המדיניות הציבורית ואת הפוליטיקה.

מבחינת התפלגות ההצבעות, הצביעו רוב העירוניים העשירים לניקסון, כשהמירוץ בינו ובין האמפרי צמוד יותר בקרב העירוניים בני מעמד הביניים. רוב העירוניים העניים הצביעו להאמפרי, אולם רוב הכפריים הצביעו לניקסון. האמפרי זכה לתמיכה גורפת בשכונות של שחורים, איטלקים, סלאבים ויהודים, ובקרב חברי האיגודים המקצועיים. בדרום, זכה ניקסון לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה בינונית, ואילו האמפרי לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה נמוכה, אולם וולאס זכה לתמיכה הכי גדולה בדרום. האמפרי ניצח גם בשכונות של שחורים והיספנים.

לקריאה נוספת

 Walter LaFeber, The Deadly Bet: LBJ, Vietnam, and the 1968 Election, Rowman & Littlefield, 2005 
 Lewis L. Gould, 1968: the Election that Changed America, Ivan R. Dee, 2010 
 Don Fulsom, Treason: Nixon and the 1968 Election, Pelican Publishing, 2015 
 Michael A. Cohen, American Maelstrom: the 1968 Election and the Politics of Division, Oxford University Press, 2016 
 Aram Goudsouzian, The Men and the Moment: the Election of 1968 and the Rise of Partisan Politics in America, Project Muse, 2019

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

1968
ריצ'רד ניקסון
1968 בארצות הברית
1968 בפוליטיקה