הינומה

הִינוּמָה (לעיתים נכתב: הינומא), במובנה המודרני, היא פיסת בד לבן עשוי רשת שקופה או אטומה (טול ), אשר באירופה נהוג לכסות בה את פני הכלה.

היסטוריה 

ההינומה נחבשה לאורך ההיסטוריה. תפקידה ההיסטורי היה בעיקר בעל בסיס דתי, וסימנו ענווה וצניעות, ולעיתים גם יראת כבוד. בימינו, נהוג שכלות חובשות הינומה גם ללא קשר לדת, אלא כמנהג וכחלק מלבוש הכלה.

ברומא העתיקה ההינומה נחבשה כדי להרחיק ולהסתתר מפני רוחות רעות ושדים, ולעיתים הייתה בצבעי להבה.

במאה ה-19, ההינומות היו סימן לבתולים וצניעות, והסרת ההינומה מהכלה הייתה סמל הרשות לבעל להתייחד עם אשתו. בתקופה הוויקטוריאנית בפרט ההינומה סימלה טוהר ומעמד.

בעבר, בעיקר במקרים של שידוך, ההינומה נועדה להסתיר לחלוטין את פניה של הכלה כדי להגן עליה מפני החתן, וכדי שלא יתאכזב או יברח.

בתרבויות מסוימות, קיימת אמונה בה אם החתן יראה את פניה של הכלה הדבר יכול להביא מזל רע, ועל כן הכלה חובשת את ההינומה כדי שלא תיראה עד רגע הנישואין.

ביהדות

מקור המונח 
המילה נזכרת לראשונה במשנה, כסימן היכר המבדיל בין כלה בתולה לכלה שאינה בתולה:
בתלמוד ניתן הסבר על משתמעות המילה:  ().

המפרשים נחלקו על משמעות הפירוש השני. בספר הערוך מוסבר שמדובר בכובע מעלי הדס, שבו הכלה "מנמנמה". פירוש זה מציין מציאות שהייתה באיטליה, מקום מושבו של רבי נתן מרומי, ואפשר לראות קשר בינה לבין כובע הכלה במנהג יהדות תימן, אלא שהוא היה עשוי מפנינים שזורות.

לעומת זאת, רש"י, שחי בצרפת, ציין את מנהג מקומו:  (). רבי ישראל ליפשיץ סובר שהמילה "הינומה" מגיעה מהמילה היוונית "הומנס" (ὑμεναιος) שפירושה צעיף.

הרמב"ם מסביר שהינומה היא .

ביהדות אשכנז

מקור המנהג 
ההינומה שמכסה את פני הכלה המוכרת לנו כיום היא מנהג שנכנס ליהדות אירופה ממנהגי המקומיים, וכמעט שלא היה מוכר בשאר הארצות. לאחר קום מדינת ישראל והתקבצות היהודים אליה מכל הגלויות, התקבל לבוש הכלה האירופאי (שכולל את ההינומה) כלבוש הכלות בעדות השונות.

יש המקשרים את המנהג למסופר במקרא, שכאשר ראתה רבקה את יצחק מרחוק, התכסתה בצעיף.

מנהגים
בתחילתו, המנהג היה שהכלה מגיעה כבר כשהיא מכוסה, אך בתקופה האחרונה התקבל הנוהג שהחתן הולך אל הכלה כשהוא מלווה בשושביניו, ומכסה את ראשה ופניה בהינומה.

 בעבר ההינומה הייתה עשויה מבד אטום, נוהג זה נשאר בעיקר בקרב חוגים חסידיים, אך כיום מצוי הינומה מבדים שונים חלקם שקופים יותר וחלקם פחות.
 כלה גרושה המתחתנת בשנית, גם אם החתן רווק, אין פורסים על פניה הינומה (יש שאומרים שמניחים משום צניעות, אבל המנהג לדעה זו שאחרים מניחים ההינומה ולא החתן).
 יש נוהגים בעת הנחת ההינומה לברך את הכלה בברכה:  (). יש מקומות בהם ההורים או הסבים, מברכים את ברכת כהנים.
 יש מקומות בהם מיד לאחר הכיסוי בהינומה, זורקים האורחים זירעונים לעבר החתן והכלה.
 ביהדות גאורגיה נוהגים שהכלה תלבש לראשה הינומה לבנה שמוסיפים לה עטרה בדגם של פרחים בצבעים שונים עשויים שעווה וחוטי מתכת, שנקראת "גווירגוויני", שאותה מכינה תופרת מיוחדת, ובנות משפחה וידידות נהגו לשאול אותה זו מזו.
 יש נוהגים שעוד בשחרית מכסים את ראשה של הכלה בסודר, וזו היא ההינומה המשמשת כחופה.
 בחתונות שאינן דתיות, בהן בני הזוג צועדים לחופה יחד, הם נעצרים צעד לפני החופה ועורכים שם את טקס כיסוי ההינומה.

סיבות למנהג

 להראות שהכלה אינה מקפידה במה מתקדשת.
 משום צניעות.

ראו גם
כיסוי הכלה בהינומה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

כיסויי ראש
נישואים ביהדות

en:Veil#Wedding veils