אמירה לנוכרי

אמירה לנכרי - שבות הוא מונח הלכתי שפירושו איסור מדרבנן לבקש מגוי שיעשה בשביל היהודי מלאכות האסורות לעשות בשבת או ביום טוב או בחול המועד.

האיסור אינו רק באמירה מפורשת או ברמיזה, אלא אף אם לא אמר לגוי דבר, והגוי עשה מעצמו מלאכה עבור ישראל, אסרו חכמים על יהודי ליהנות ממנה אם נעשתה למענו בשבת או יום טוב.

במקרים מסוימים התירו חכמים אמירה לגוי, כמו באמירה לגוי לעשות איסור מדרבנן במקום צער, חולי או הפסד ממון. בהלכה נחשב מעשה כזה כ"שבות דשבות", כלומר עבירה על שבות על ידי פעולה של שבות: האמירה לגוי היא עבירה על שבות, והפעולה שהגוי עושה גם היא אסורה רק משום שבות.

מקור ההלכה 

המקור להלכה הוא קושייתו של רב אשי, על דברי רב פפא במסכת שבת.

המשנה במסכת שבת אומרת: . והכוונה לפועלים שיבואו ויעשו מלאכה, לאחר השבת.

על התוספת "ולא יאמר לחבירו..." מקשה הגמרא .

מתרץ רב פפא: . על כך מקשה רב אשי . וזהו המקור להלכה.

טעמי האיסור
בטעם איסור אמירה לגוי נאמרו כמה דעות:
 זלזול באיסור שבת, וישנו חשש שישראל יעשה איסורי שבת (רמב"ם).
 איסור ודבר דבר (רש"י).
 איסור שליחות (רש"י), על אף הכלל הבסיסי ש"אין שליחות לגוי".

בספרות האחרונים נאמרו הבדלים בין הטעמים.

היתרים

שבות דשבות במקום מצווה
בתלמוד מובא דעתו של רבה שהתיר לומר לגוי להביא מים חמים לצורך רפואת תינוק ביום מילתו, על אף שמעשה הגוי היה כרוך באיסור הוצאה מדרבנן.הראשונים נחלקו אם יש ללמוד מדברי רבה אלו לכל דיני שבת:
 דעת בעלי התוספות ועוד, שהיתר זה נאמר רק לצורך מילה שכן במילה יש היתר מיוחד משום שמצוות מילה דוחה את השבת. ואין ללמוד מכך לכל איסורי שבת
 דעת הרי"ף, הרמב"ם ועוד, שיש ללמוד מדין התלמוד לכל איסורי דרבנן. ולכן מותר ליהודי לומר לגוי לעשות בשבת איסורים מדרבנן, לצורך חולה ("מקצת חולי, אף על פי שאין בו סכנת אבר ואינו כולל את כל הגוף") או לצורך מצווה, כגון הבאת שופר שנמצא על עץ לצורך תקיעת שופר בראש השנה, או במקום צער. הרב יוסף קארו פסק כשיטה זו.
 דעת העיטור שיש ללמוד מדברי התלמוד היתר אמירה לגוי אף באיסורי דאורייתא, את דעתו הביא הרמ"א אך כתב שיש לחוש לדעת האוסרים ולכן רק במקום צער גדול יהיה מותר.

נחלקו הראשונים אם גם הפסד ממון נקרא צורך גדול, לדעת הרמב"ם הותרה אמירה לגוי באיסור דרבנן לצורך הפסד, ויש חולקים, להלכה נפסק בשולחן ערוך הרב שיש לסמוך על הדעה המקילה לצורך הפסד ממוני משמעותי.

כלל זה תקף גם בעשיית מלאכה על ידי יהודי עצמו, אם המלאכה אינה אלא שבות ונעשית גם בשינוי - מותר לעשותה במקום צער ובמקום הפסד גדול.

סיכום היתרי שבות דשבות בעניינים השונים 
ההלכה מתירה שבות דשבות, כלומר אמירה לגוי לבצע איסור דרבנן, בעניינים אלו (על פי ילקוט יוסף):

 במקום מצווה.
 בבין השמשות, היינו ספק יום ספק לילה, כאשר מדובר בעניין חשוב ביותר או בצורך מצווה.
 במקום מחלוקת הפוסקים בדבר האיסור. הטעם הוא שבמחלוקת הפוסקים באיסור דאורייתא מחמירים משום "ספק דאורייתא לחומרא", אך חומר זו מורידה את עצם האיסור למדרגת איסור דרבנן בלבד.
 במקום חולי: עבור חולה שאין בו סכנה. חולה שאין בו סכנה הוא חולה שנפל למשכב, אך לא נשקפת סכנה לחייו.
 במקום צער גדול.
 במקום הפסד מרובה.

רמז
הדעה הרווחת בהלכה שאין הבדל בין אמירה מפורשת לגוי לבין רמיזה, אולם דעת הרב יואל סירקיש ועוד, להתיר רמיזה לגוי.

היתר נוסף שנהג הרב יוסף מטראני הוא רמיזה לגוי (שאינה בלשון ציווי), באופן שההנאה ממלאכתו איננה מוחלטת, אלא היא רק תוספת להנאה קיימת לדוגמה: אם יש אור בחדר אולם האור איננו מספיק חזק, מותר לומר לגוי בלשון רמז "אין כאן מספיק אור" והגוי יבין שצריך להדליק עוד אור. הרב יעקב עמדין חלק על היתר זה.

המהר"ם מינץ התיר לומר לנכרי המביא ליהודי מכתב בשבת "אינני יכול לקרוא את המכתב" כך שהנכרי יבין מכך שאם הוא רוצה שהיהודי יקרא את המכתב עליו לפתוח בשבילו את המכתב אחרונים כתבו שאין ללמוד מדין זה לשאר דינים, משום שפתיחת מכתב בשבת איננה אסורה.

עם זאת מותר לומר לגוי ציווי שיבין ממנו לעשות מלאכה אחר השבת (אך לא בפירוש), שכן איסור אמירה לנכרי אינו אלא לעשות מלאכה בשבת עצמה.

צער בעלי חיים
מותר לומר לגוי לחלוב בעל חיים בשבת, כיוון שיש לבעל החיים צער מריבוי החלב, ולא גזרו על אמירה לנכרי במקום איסור מהתורה של צער בעלי חיים, אך בתנאי שיטול הנכרי את החלב לעצמו או שיקנה את החלב מגוי לאחר השבת בסכום פעוט, כדי שלא יהא נראה כחולב לצורך ישראל. אם הנכרי חלב מעצמו את החלב, אין כל בעיה ואין צורך לשלם לו משום מראית העין. אך אסור לשתות את החלב בשבת.

משום מראית עין
גזרו חז"ל שלא יעשה הנכרי פעולה לצורכו שלו עצמו, אם נראה הדבר כאילו עושה לצורך היהודי. מסיבה זו, השוכר גוי להוליך עבורו סחורה לביתו ממקום פלוני ובא הלה ולקח את הסחורה בשבת מבית היהודי ברשות, ראוי לבית הדין שבעיר לקנוס את היהודי בממון לפי עשרו או במלקות, אף על פי שהגוי עשה כאן פעולה לצורך עצמו, שהרי הגוי מקבל את הכסף לפי כמות העבודה ולא לפי השעות, כך ששעת העבודה היא לצורכו עצמו - להשלים את ההתחייבות שעליה הוא מקבל כסף קצוב. אך אם טעה והוא טוען שחשב שמותר, יש לבית הדין להאמינו.

בשאר איסורים 

בגמרא הסתפקו, האם איסור אמירה לנכרי נאמר רק באיסורי מלאכות שבת שעונשם סקילה אבל באיסורי תורה שהם בלאו בלבד - כגון איסור לא תחסום שור בדישו ואיסור סירוס בהמה אמירה לנכרי מותרת, או שגם בהם אסורה אמירה לנכרי.

הראשונים נחלקו בהכרעת הדין: הרא"ש כתב בשם הראב"ד שהספק לא נפשט וממילא תקף הכלל שספק דרבנן להקל, שהרי אפילו בשבת אמירה לנכרי אסורה רק מדרבנן, אך לדעת רוב הפוסקים הספק נפשט לחומרא.

הפוסקים דנו באיסורים נוספים כמו: שמיטת קרקעות, כלאי זרעים, הטלת מום בבכור בזמן הזה, איסורים מדרבנן ועוד.

ראו גם
 עסק בשותפות יהודי וגוי בשבת
 גוי של שבת
 ודבר דבר

לקריאה נוספת 
 הרב אברהם יהושע השל דרברמדיקר, אמירה לנכרי, דיני אמירה לנכרי בשבת ויו"ט, ירושלים תשנ"ט.
 הרב שלמה דב סגל, אמירה לנכרי, הלכות שבת, בני ברק [תשס"ח].
 הרב בנימין יהושע זילבר, ברית עולם, דיני אמירה לנכרי, בני ברק תשל"ד.
 הרב דוד יוסף, הלכה ברורה, הלכות אמירה לנכרי בשבת (ב כרכים), מכון יחוה דעת, ירושלים תשע"ד.
 הרב שלום דובער לוין, הלכות אמירה לנכרי משולחן ערוך אדמו"ר הזקן, קה"ת, ברוקלין תשס"ז.
 הרב אברהם חיים עדס, ויאמר אברהם, הלכות אמירה לנכרי, ירושלים תשס"ג.
 הרב יוסף דוב ספטימוס, קיצור דיני אמירה לנכרי בשבת, תפרח תשע"ב (הוצאה שלישית).
 הרב חיים יאודה ישראל, רועה בשושנים, ביאור דעת השו"ע בהלכות אמירה לנכרי, קריית ספר תש"ע.

קישורים חיצוניים
 
 אסופת מאמרים בנושא אמירה לנכרי והנאה ממלאכתו, באתר אסיף - שנתון איגוד ישיבות ההסדר

ביאורים

הערות שוליים

הלכות שבת
פתרונות הלכתיים: שבת
גוי (יהדות)
איסורי שבות