כל ישראל ערבים זה בזה

"כל ישראל עֲרֵבִים זה בזה" הוא ביטוי שטבעו חז"ל, ומובנו המקורי הוא שכל יהודי נושא באחריות על קיום המצוות של חברו. לאחריות זו יש משמעות מוסרית וגם תוצאות הלכתיות מעשיות. בעת החדשה רווח הביטוי במשמעות שונה, שלפיה כל יהודי אחראי על שלומו ורווחתו של חברו.

הגדיר זאת הרב משה צבי נריה:

הביטוי במובנו המקורי
"עָרֵב" הוא מי שמתחייב לשלם את חובו של חברו, במקרה שהלווה לא ישלם. זהו מובנו המדויק והמקורי של הביטוי "כל ישראל ערבים זה לזה": כל יהודי התחייב לשלם על חובותיו, כלומר, חטאיו, של חברו. מכאן נגזרת המסקנה שיש לכל אחד אחריות על קיום המצוות של זולתו, ואדם אחד עלול אף להיענש בידי שמיים על חטאי חברו.

המקור הקדום ביותר בו נאמר משפט זה הוא מדרש ההלכה "ספרא", על הפסוק: "וְכָשְׁלוּ אִישׁ בְּאָחִיו", המצוטט גם בתלמוד.

היקף הערבות
על פי המקרא (, ) נצטוו בני ישראל בימי יהושע בן נון לעמוד בהר גריזים והר עיבל עם כניסתם לארץ, ולבצע  טקס שבו התחייב העם לקיים סדרת מצוות. על פי חז"ל, התחייבות זו כללה אחריות של כל אחד גם על חטאי אחרים, ומאותה שעה נחשב עם ישראל כגוף אחד, שעשוי להיענש באופן קולקטיבי על חטאי היחיד. הדוגמה לכך בתלמוד היא חטאו של עכן בן כרמי, שמעל בחרם שהטיל יהושע בן נון על העיר יריחו, וכתוצאה מכך נפלו חללים במלחמת העי. () מלבד התוצאה הקשה, המקרא גם מציין את החטא בלשון מכלילה: "וַיֹּאמֶר ה' אֶל יְהוֹשֻׁעַ... חָטָא יִשְׂרָאֵל וְגַם עָבְרוּ אֶת בְּרִיתִי אֲשֶׁר צִוִּיתִי אוֹתָם וְגַם לָקְחוּ מִן הַחֵרֶם וְגַם גָּנְבוּ וְגַם כִּחֲשׁוּ וְגַם שָׂמוּ בִכְלֵיהֶם. וְלֹא יֻכְלוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לָקוּם לִפְנֵי אֹיְבֵיהֶם...".

קיימת מחלוקת בין התנאים האם הערבות נאמרה רק על חטאים גלויים, שניתן היה לדעת עליהם, או גם על חטאים נסתרים. הדעה המקובלת היא שהערבות חלה רק על החטאים הגלויים, וגם עליהם אין עונש לזולת אלא אם כן היה בידו למחות, וייתכן שאילו היה מוחה - היו שומעים בקולו, והוא התרשל בחובתו ולא מחה.

משמעויות מוסריות והלכתיות
לכלל זה משמעות מפליגה על תפיסת היחיד את עצמו ואת אחריותו לזולת, כדברי המדרש:

על פי ההלכה, מי שחייב לומר ברכה מסוימת יכול לקיים את חובתו ("לצאת ידי חובה") על ידי שמיעתה מאדם אחר. זה האומר את הברכה, רשאי לומר אותה לא רק במקרה שגם הוא עצמו חייב לברך, אלא אפילו אם הוא כבר בירך את הברכה בעצמו. במה דברים אמורים? בברכה הנאמרת לפני קיום מצווה ("ברכת המצוות", בנוסח: "ברוך... אשר קדשנו במצוותיו וציוונו..."), אבל לא בברכה לפני אכילה ("ברכות הנהנין"), ובה רק מי שעומד לאכול בפועל רשאי לברך עבור חברו. רש"י מסביר את הסיבה להבדל זה: במצוות יש לכל אחד אחריות על כך שגם חברו יקיים את המצווה, שהרי כל ישראל ערבים זה לזה, ולכן גם מי שכבר קיים את המצווה בעצמו - עדיין מחויב במצווה במידה מסוימת, וטרם השלים את חובתו לדאוג לכך שכל ישראל יקיימו את המצווה. לכן יכול הוא לברך בשנית על קיום המצווה על ידי חברו. לעומת זאת אכילה איננה חובה, ואיננה כלולה בערבות.
ביטוי מעשי נוסף לערבות הוא נוסח הווידוי. הווידוי נאמר בלשון רבים, "אשמנו, בגדנו" וכו', וכל אחד מזכיר גם חטאים שלא עבר עליהם בעצמו, מפני שיש לו אחריות על חטאי הכלל, אם לא מחה עליהם. לפיכך תושבי חוץ לארץ מתוודים גם על עבירות שייתכן לעבור עליהם רק בארץ ישראל, בגלל אחריותם על תושבי הארץ.
רבי שמחה בן שמואל משפיירא (המאה ה-12) קבע, על סמך הכלל "כל ישראל ערבים זה בזה", שכאשר הוטל מס על היהודים בגלות, והמלך פטר מסיבה כלשהי את אחד היהודים - הוא חייב לשאת בנטל, "כי כל ישראל ערבים זה בזה לקבל עול גלותם".

שימושים מאוחרים בביטוי
כמליצה והומור שחור שימש ביטוי זה במובן אחר, לפיו הגויים מאשימים את כל היהודים בחטאיו של יחיד. שימוש זה בביטוי מופיע בשו"ת תרומת הדשן: (המאה ה-15)

בעת החדשה משמש הביטוי בעיקר לציון סולידריות בין יהודים ואחריותו של כל יהודי לשלומו ורווחתו של חברו. לרעיון זה שורשים עמוקים ביהדות, כמו במצווה "לא תעמוד על דם רעך" ו"עזוב תעזוב עמו", וקיימים גם אזכורים קדומים של המשפט "כל ישראל ערבים" במובן זה.
למאמר זה ניתנה גם פרשנות חסידית, לפיה "כל ישראל ערבים זה לזה" פירושו: מתוקים ונעימים זה לזה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

יהדות
אמרות חז"ל
הלכה