טרחא יתירה

בהלכות שבת וחג, נאסרה טרחא יתירה, הכוללת בתוכה שני איסורים: איסור לעשות מלאכה הנצרכת לצורך החג באופן שמעורבת בו גם טרחא מיותרת לצורך החול, והן טרחא מרובה, גם אם היא לצורך החג.

מקור
איסור טרחא יתירה היא מאיסורי שבות. אודות מקור האיסור כותבים הראשונים:

כך כתב הריטב"א בספרו:

כך כתב גם הרמב"ן עצמו, שממנו נמסרה השיטה לריטב"א:

טרחא גדולה
אסרו חז"ל לעשות מאכל שנקרא "טיסני", שנעשה על ידי טורח גדול - כל גרגיר נחלק לארבעה חלקים, מכיוון שהדבר הוא טורח גדול.

טרחא מיותרת
אסור חז"ל לטרוח טרחה שאינה לצורך החג, גם אם נעשית בדרך אגב אם מעשה שנעשה לצורך החג. כך גם נפסק ברמב"ם: . בית שמאי רצו לאסור גם לאפות פת מרובה בפעם אחת, אך בית הלל התירו את הדבר.

מלבד הדברים האסורים משום טרחא יתירה, התירו חז"ל כמה הלכות כדי למעט בטרחא, והם קבעו כי עדיף לסחוב הרבה בפעם אחת מאשר ללכת פעמים רבות יותר שזו היא טרחא גדולה יותר, ובכלל תמיד יש לחפש דרכים למעט בטרחא בחג ולא להרבות בו.

הערות שוליים

הלכות שבת
איסורי שבות