חוק העבד הנמלט 1793

חוק העבד הנמלט 1793 (באנגלית: Fugitive Slave Act of 1793) הוא חוק הקובע כלים ליישום סעיף העבד הנמלט בחוקת ארצות הברית (סעיף 4 בפרק השלישי, אשר בוטל בתיקון ה-13 לחוקה) כדי להבטיח את זכותו של בעל עבדים להשיב אליו עבד שנמלט. חוק העבד הנמלט משנת 1793 יצר מנגנון חוקי באמצעותו ניתן להגשים מטרה זו.

החוק
שמו הרשמי של החוק הוא "חוק בעניין נמלטים מן הדין, ואנשים הבורחים משרות אדוניהם". החוק נוסח באופן המבטיח לבעלי עבדים להשיב אליהם את עבדיהם מכל מדינה בארצות הברית (סעיפים 3 ו-4), וכן לתת למדינות סמכויות לעצור אנשים הנמלטים מאימת החוק (סעיפים 1 ו-2), שני מקרים שאינם זהים. אף שחוקת ארצות הברית קבעה כי יש להשיב לאדוניהם עבדים נמלטים, הצעדים המעשיים הצריכים להינקט כדי להגשים מטרה זו לא נקבעו בחוקה והיה צורך לקבוע זאת בחוק. משכך הקונגרס האמריקאי עשה שימוש בסמכותו לחוקק חוק זה.

החוק יוצר מנגנון משפטי באמצעותו כל מדינה ממדינות ארצות הברית יכולה לעצור עבדים נמלטים, להביאם בפני שופט ולהשיבם לאדוניהם, וכן נותנת למדינות את הסמכות לדרוש השבת עבדים זו מזו. החוק הגדיר כפשע מעשי עזרה לאנשים הנמלטים מן החוק ולעבדים נמלטים. בעוד שסיוע לעבריין נמלט הוא עבירה שבצידה עונש מאסר וקנס, עזרה לעבד נמלט היא עבירה שבצידה קנס בלבד. על פי החוק עבד נמלט נותר במעמד עבריין לכל חייו (אלא אם כן אדוניו משחרר אותו מעבדותו), וניתן לעוצרו בכל עת בכל שטחי ארצות הברית, לצד כל ילד שנולד לו מאמהות שפחות. הקונגרס נתן תוקף לחוק העבד הנמלט בחודש פברואר 1793 ונשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון אישר אותו בחתימת ידו.

עיקר הוראות החוק

החוק נידון בקונגרס האמריקאי החל מ-5 בנובמבר 1792 ועד 2 במרץ 1793. נוסח החוק המקורי נמצא בדברי ימי הקונגרס

השפעות החוק
לחוק הייתה השפעה משמעותית על עבדים למשך חייהם, אף שכמה מבעלי העבדים לא היו מרוצים מנוסח החוק. במקרה אחד, שפחה בשם אונה ג'אדג', אחת מן השפחות בשרותה של מרתה וושינגטון, עבדה עבורה בווירג'יניה ובבית הנשיא בפילדלפיה בעת שזו הייתה בירת ארצות הברית וג'ורג' וושינגטון היה הנשיא. ג'אדג' נמלטה בשבת, 21 במאי 1796. ג'ורג' וושינגטון ניסה פעמיים לתפוס את השפחה הנמלטת, זמן קצר לאחר שברחה, ואפילו גייס לעזרתו את מזכיר האוצר, אוליבר וולקוט, במכתב מיום 1 בספטמבר 1796. לאחר מכן ניסה לגייס את אחיינו למאמץ, אולם הוא כשל בשני הניסיונות שנעשו בחשאי כדי שלא לעורר עניין ציבורי.

השפחה הנמלטת ג'אדג' סיפרה על כך בריאיון לכומר בנג'מין צ'ייס, אשר התפרסם כמכתב למערכת בעיתון שיצא כנגד העבדות, The Liberator, ב-1 בינואר 1847. במאמר כתב צ'ייס שהעובדה שחלפו 50 שנה מעת שנמלטה לא תושיע אותה אם יורשיה של מרתה וושינגטון ירצו לפעול נגדה על פי החוק.

החוק אף תרם לשגשוג ענף איתור ותפיסת עבדים נמלטים, והביא להשבת עבדים רבים לאדוניהם. החוק הקשה באופן כללי על אמריקאים ממוצא אפריקאי בארצות הברית, בין אם היו עבדים או אנשים חופשיים, כיוון שרודפי עבדים נמלטים ניסו לתפוס גם אמריקאים חופשיים ממוצא אפריקאי. היו מקרים רבים שבהם שחורים חופשיים במדינות הצפון, אשר מעולם לא היו בעבדות, נתפסו והובאו למדינות הדרום, שם נמכרו לעבדות. אחד מן המקרים המתועדים היה סולומון נורת'ופ אשר נולד בשנת 1808 לערך, לאב שהיה עבד משוחרר והתגורר במדינת ניו יורק. סולומון פותה במעשה מרמה להגיע לוושינגטון די.סי., נתפס שם ונמכר לעבדות בשנת 1841. הוא היה עבד במשך 12 שנה, והיה אחד הבודדים שזכו בחירותם בנסיבות כאלה. מאוחר יותר תבע את האדם שהיה מעורב בתפיסתו, אולם לא היה זכאי למסור עדות בבית המשפט מכיוון שהיה שחור. עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם מאמר על המשפט ב-20 בינואר 1853. בשנת 1855 נורת'ופ פרסם ספר זכרונות "שתים עשרה שנים של עבדות". לאחר שנים, המקרה פורסם בשנית כשיצא כסרט "12 שנים של עבדות" ב-2013.

ראו גם
 חוק העבד הנמלט 1850

קישורים חיצוניים

 חוק העבד הנמלט 1793

הערות שוליים

1793 בארצות הברית
ארצות הברית: חקיקת עבדות