עיקרי התחייה

עיקרי התחייה הוא מסמך המפרט את המסגרת הרעיונית הרחבה של לח"י, והוא גם חורג מעבר למטרות פוליטיות מידיות. את שמונה-עשר העיקרים חיבר אברהם שטרן (יאיר) ב-1940 והם התפרסמו בגיליונות ב' וה' של כתב העת "במחתרת" של הלח"י בנובמבר 1940 ובפברואר 1941.

את הסיבה לכתיבת "עיקרי התחייה" הסביר שטרן בהרצאה במהלך 1941. לטענתו ראשי האצ"ל התעלמו מהעיקרון ש"מלחמה יהודית משמעה אך ורק מלחמה העלולה להביא לידי הקמת מלכות ישראל ושצבא יהודי משמעו צבא עברי על קציניו, נשקו וסמליו". זאת כנראה בעקבות החלטת האצ"ל להימנע ממרידה בבריטים בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, כדי לעזור להם כנגד גרמניה הנאצית. עם זאת, דעתו של שטרן בנושא הייתה שחלק מאנשי האצ"ל נסחפו "אחרי מנהיגים מתעים אלה על אף כל ההסברות שנתנו להם" ומכאן שיש פגם לקוי באידאולוגיה שהנחתה אותם עד כה.

נתן ילין-מור כותב אף הוא שכאשר שטרן הביא לו לקרוא את עיקרי התחייה שאלו למהות המסמך. שטרן השיב לו "כי לדעתו נעוצה סבת המשברים בארגונים הצבאיים בחוסר הבהירות באשר למטרות ולאמצעים. כדי למנוע משברים בעתיד, מצא לנכון לנסח את עיקרי התחייה, שישמשו קו-מנחה למלחמתנו בעתיד, עד הניצחון ומעבר לו".

ואמנם המסמך עבר שינויים קלים מאז כתיבתו הראשונה ועד חתימתו הסופית, כפי שיובא לעיל. שטרן התייחס אל העיקרים ברצינות רבה, ולפעמים היו ויכוחים על כל משפט וניסוח, אולם משנוסחו העיקרים חובה הייתה שתהיה הזדהות מלאה של כל חבר בארגון ושכל אחד יהיה נכון להילחם בעבורם.

הרקע לעיקרים

בשנת 1940, ביקש שטרן מחנוך קלעי, ממפקדי האצ"ל שעברו עם הפורשים אל תנועת לח"י, לחבר לו טיוטה לעיקרים שיבהירו את מטרת התנועה. קלעי ניסח ארבעה-עשר סעיפים, אשר שטרן עיבד אותם לאחר מכן למסמך בעל שמונה-עשר סעיפים, הוא "עיקרי התחייה". שטרן כנראה הושפע בעריכתו את טיוטת קלעי מכמה מקורות:

משנת חיב"ד

בשנת 1935, פרסם יעקב כהן בהוצאה פרטית שלו חוברת הנקראת 'משנת חיב"ד'. חיב"ד הם ראשי תיבות של 'חיל בן-דוד'. החוברת לא השתייכה אל ארגון או תנועה כלשהי. משנת חיב"ד כוללת 102 סעיפים המתמצתים לדעתו את המחשבה היהודית הלאומית, "החיבדי"ת היא האידאולוגיה של האדם העברי השלם". הביטוי "חיל בן-דוד" משמעו "סמל עליון של גאולת ישראל ושל קיום חזיונות הנביאים". בין הסעיפים נזכרו יסודות התחייה העברית: גאולת ישראל, קיבוץ גלויות, עצמאות מדינית, יעדים לאומיים וכו' כן דובר שם על צדק חברתי ורוח הפעילות הלאומית-האישית.

לפי שמשנת חיב"ד לא הייתה קשורה לארגון כלשהו, היא לא זכתה לתגובות ציבוריות ואף לא בעיתונות. אולם סופה שהגיעה אל 'ברית הקנאים' תנועה שפעלה בפולין ושם החליטו בכיריה לאמץ את חוברת זאת כבסיס האידאולוגי שלהם.

חוקת ברית החשמונאים
בשנת 1938 כתב מאיר מדן חוקה תנועת הנוער ברית החשמונאים ובה היו שבעה סעיפים:

 החשמונאי נאמן לאלהי ישראל ומוכן למסור את נפשו על קדושת שם אלהיו, תורתו, עמו וארצו.
 החשמונאי מצפה לביאת המשיח ושואף להקמת מלכות ישראל.
 החשמונאי אוהב כל אחד מישראל עד למסירות נפש.
 החשמונאי מכוון את מעשיו לשם שמיים והוא מופת לכול בהתנהגותו ובמידותיו.
 החשמונאי ממשיך את שלשלשת החשמונאים והקנאים ומוכן להתגייס למלחמת שחרור העם.
 החשמונאי בז לפחדנות ולהכנעה בפני התקיף, ומחזיר את עטרת הגבורה והגאון הישראלי.
 החשמונאי מציית לפקודת מפקדיו ומדריכיו.

השפעת החוקה, שהייתה ידועה אז, כנראה השפיעה על שטרן לסגנן אף "חוקה" משלו לתנועה אותה הקים, ושאל כמה מושגי יסוד: הביטוי "מלכות ישראל" שנכתב בחוקה ונמצא ב"עיקרי התחייה" (בשונה מהמונח "מדינה עברית"), "מלחמת שחרור", "הגאון הישראלי" ועוד.

'עקרונות ומסקנות'

ב-29 ביולי 1939, יצא באופן חד-פעמי העיתון 'אמר לעם' לתנועת האצ"ל. בין המאמרים הובא קטע של שטרן הנקרא 'עקרונות ומסקנות'. מחבר המאמר חתם בשם אב"י, ראשי תיבות של אלעזר בן יאיר (שכן אברהם שטרן בחר בגללו את שם המחתרת 'יאיר').

תחת הכותרת מהפסוק בירמיה (מח,י) "ארור עושה מלאכת ה' רמיה וארור מונע חרבו מדם", מתייחס שטרן אל גזירות הספר הלבן והמרד בהם. ואף שם אפשר למצוא קטעים רבים שהיו כנגד קלעי בחיבורו את העיקרים, כמו "הכוח מכריע תמיד בחיי כובש ארצות ולוחמי החרות", בנוגע לאותם מהפכנים שכבשו את ארצם בכוח הזרוע כותב שטרן: "לא על הסכם זה או אחר בנו את עתיד עמם, לא בגבולות שקבעה ברית-שלום ראו את גבולות ארצם, בדעת הבוגדים מבפנים ובדעת הקהל מבחוץ לא התחשבו ובמצפון העולם ובצדק לא האמינו
שטרן היה אז עדיין מפקד באצ"ל, אולם מושגי-היסוד שלו בהם התבטא כמנהיג לח"י היו כבר אז: "האצ"ל חי ולוחם להקמתה של מלכות ישראל...ארץ ישראל היא כברת ארץ אשר עליה ישם עם ישראל כולו, בזמן מן הזמנים. את גבולותיה של הארץ הוא יציב בעצמו בחרב הכיבוש כשיקים את מלכות ישראל, ולשם הקמת המלכות יש ליצור כח עצמאי מזוין עברי, על נשקו קציניו וחייליו" ועוד שם.

שלבי הניסוח

לפני ניסוח הסופי היו דיונים בין חברי המפקדה, ואף התייעצויות עם אנשים מבחוץ: יוסף קלוזנר, יונתן רטוש, יהושע ייבין ועוד. חברי הארגון עמלו רבות על הניסוח, העירו ותיקנו. ואף לאחר שגיבשו נוסח ראשון היו כאלה שערערו, במיוחד לאור ההשקפה הדתית הנמצאת בעיקרים, ובאמת היו כאלה ששלחו הסתייגויות או דעות מנוגדות, ושטרן היה משיב עליהם. אף על פי שידע שכתוצאה מכך יפרשו חלק מהארגון השאיר שטרן את כל העיקרים (גם את האחרון העוסק בבניין הבית, למרות הביקורות הרבות שקיבל).

ניסוח העיקרים וגלגוליו

ניסוח ראשון

בגיליון השני של עיתון 'במחתרת' חשוון תש"א (נובמבר 1940) פורסמו בפעם הראשונה "עיקרי התחייה" כחלק ראשון כתשעה עיקרים בלבד. בהקדמה לעיקרים נכתב כך:

המסמך פורסם מנוקד על ידי שטרן, ואלו הם סעיפיו:

ניסוח שני

כמה חודשים לאחר מכן בגיליון החמישי של 'במחתרת' (פברואר 1941, שבט תש"א) פורסם המשך המסמך אך בשינויים: בעוד שארבעת העיקרים הראשונים נשארו כשהיו בלא שינוי, הרי שאחריהם הוסיף שטרן עוד ארבעה-עשר סעיפים, חלקם מבוססים על מה שכתב לפני כן:

שנים הם תורי התחיה: 1. "תור המלחמה והכבוש", 2. "תור האדנות והגאולה".

ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש:

ואלה תפקידי הארגון בתור האדנות והגאולה:

ניסוח סופי

כמה חודשים לאחר מכן, בדפים שהופצו הוסר הסעיף האחרון בנוגע לבניין הבית, עקב המחלוקת בין חברי הארגון באשר למעמדו של עיקר זה, וסך העיקרים היה שבעה-עשר. לאחר קום המדינה פורסמו שוב העיקרים בגיליון העשירי של 'בסולם' (שבט תש"י) ושם חזר הסעיף האחרון, ומאז הוא נשאר כך.

ביקורות

בהרצאה שסופחה לגיליון החמישי של במחתרת כותב שטרן: "לפני כולכם בוודאי הקריאו את 'עיקרי התחייה', ייתכן ואצל רבים מכם נתעוררה התמיהה. לשם מה חוזרים שוב, לאחר כל כך הרבה שנות חנוך לאומי, על דברים הידועים, לכאורה, לכולם? אולם השאלה, האמנם ידועים דברים אלה לכולם?".

שטרן קיבל ביקורות על העיקרים משני כיוונים: ראשית על הסגנון המליצי והמושגים שלכאורה רחוקים משפת האנשים, אולם הביקורות העיקרית הייתה כנגד הרוח-הדתית שהתלבשה בעיקרים, ביטויים כמו "מלכות ישראל", ו"לשון התורה", ובמיוחד העיקר האחרון המתייחס להקמת בית המקדש השלישי.

בגיליון ו' של עיתון במחתרת נפתח מדור של "מכתבים למערכת" ובהם שאלת אחד הקוראים: ברור הוא שמטרת הציונות היא הקמת מדינה עברית בא"י כולה, בהשתלטות בכוח הזרוע, אולם אם כך, לשם מה צריך לכתוב בעיקרים על "עם סגולה", "משטר צדק", מלכות ישראל" וכו' שלכאורה אין לו כל סנטימנט אליו. שטרן השיב לו כך:

אמנם העיקרים בדבר הקמת המדינה בכוח הזרוע הם הא"ב של האידאולוגיה, אולם לשני העיקרים נוספו גם יתר "עיקרי התחייה": ג', ד' וה' עד י"ח. וזאת משום שעם ניתוק הקשרים עם הצ"ח - התנועה הרוויזיוניסטית, והקמת תנועה עצמאית שבמשך זמן, כמצופה, תהיה לתנועת החירות בישראל, מחובתנו להתוות הדרך ל'אדנות' ולשלטון. על הארגון להיות ל'כת סגולה', "כת נושאי רעיון קדוש, כת שוחרי החירות ולוחמיה אשר פניהם לגאולה שלמה של האומה כולה ברוח ובחומר. כיבוש המכורה ותקומת המלכות אלה הם רק השלבים הראשונים".
העם העברי הוא עם סגולה, שונאי ישראל מבחוץ וממעטי דמותו מבפנים, שאינם מאמינים בגדלותו, לא יוכלו לשנות עובדה זו. מובן מאליו שלא בגלל היותו עם סגולה ניתנה לו הזכות על הארץ הזאת, זכות זו יש לכל עם על ארץ מולדתו.
בעניין 'משטר צדק'- נכון אמנם שהציונות המדינית דחתה את שאלת המשטר לאחר הקמת המדינה, ואולם אין אנו הציונות המדינית. אנו, כאמור, תנועה חדשה - תנועת החירות העברית, הרוצה להקים את מלכות ישראל ולבנותה מחדש יסודות נצחיים: שבמלכות זו לא יהא רעב ומובטל, לא יהא נחות ומקופח. התנאים האלה אינם קובעים צורת המשטר אלא את תוכנו, את מהותו. ואנשים החושבים שיוכלו ביום מן הימים להתנגד לשאיפות הנאצלות הללו ואף ללחום בהן, אין להם מקום בתוכנו.
 עניין המקדש אינו דתי דווקא, וגם אם שאינו דתי יכולים להיות סנטימנטים לבית ששימש סמל לעצמאות. המקדש היה סמל חי לרוח האומה, בתקומתו ראה העם את סמל הגאולה השלמה.

שטרן גם וויתר על מושגים שעוררו ביקורות נוקבות מדי, לפני הניסוח הסופי (שאחריו כאמור לא היו שינויים) כמו הביטוי "המלכות השלישית" שעורר דמיון ל"רייך השלישי" הגרמני. אולם על הביטוי "אדנות" שאף הוא הזכיר את אחד ממושגי היסוד הגרמניים: "עם האדונים", שטרן לא וויתר, ולדעתו המושג אף הוזכר בשירי אורי צבי גרינברג הרבה לפני שהוכנס לשימוש במילון המפלגה הנאצית.

דיונים בעיקרים והשלכותיהם

גבולות הארץ

לח"י הסכים עם ארגון האצ"ל בשלילת פתרון חלוקת הארץ: "ארצנו לא תבותר, לא תנותח, לא תחולק...אין איש באומה, גם אם דגול יהיה ונערץ, אשר תהיה לו הזכות לחתום בשם העם על גזירת הארץ" אולם בעוד שדוחי החלוקה התכוונו לארץ משני עברי הירדן, שטרן קובע ב"עיקרי התחייה" גבולות הרבה יותר גדולים, בעיקר ב' ("המכורה"):

לח"י, לאחר מכן אימץ גישה זו אם כי בשינויי נוסח: "גבולות המנדאט אינם מזדהים עם הגבולות אשר סימן אלהים בשבועתו לאבות האומה. הם אינם מזדהים עם הגבולות, אשר סימן דוד מלך ישראל במלחמותיו באויבי האומה מסביב. גם רחוקים הם מהכיל את השטחים אשר נכבשו על ידי מלכי בית חשמונאי בדמם...גבולות דוד וחשמונאים יהיו גבולות העם בעתיד...אין אנו מקבלים גבולות, שסומנו על ידי זרים...גבולותינו יסומנו לפי מידת ההקרבה והיוזמה הלאומית, שיגלה העם במלחמה. המולדת כולה, בשלמותה, בלתי-מקוצצת, תהיה שלנו בפועל, אם נרצה אותה בכל נימי נפשנו".

בעיית הערבים

בעיקר י"ד "משפט הזרים" קובע שטרן כי "פתרון בעיית הזרים על ידי חילופי האוכלוסים". ואמנם אין הוא היחידי שהגה בכך, חיים ויצמן חתר "להכשיר את דעת הקהל בארצות הברית לתוכנית של מסירת א"י המערבית ליהודים, העברת הערבים לארצות ערב, מימון התוכנית על ידי מלווה אמריקני גדול", וכוונתו הייתה לרעיון "הטראנספר הערבי מרצון מארץ ישראל".

אם כן, לפי העיקרים, הברית ניתנת רק לארגונים אשר יצטרפו למאבק לשחרור המכורה, אך לא כלפי עם זר שגר בארץ, שאיתו ישנו רק הפתרון של החלפת אוכלוסיות.

לח"י כתנועת שלטון

לפי העיקרים יוצא בוודאות שכוונת שטרן הייתה לכונן את לח"י תחילה כארגון ("ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש") ולאחר מכן כתנועה ("ואלה תפקידי התנועה בתור האדנות והגאולה") וסופה משטר במדינת ישראל - "הקמת משטר חברותי". אם כן, בניגוד לטענה שלח"י הייתה רק תנועה לשחרור לגירוש הבריטים מבלי שאיפה לשלטון, מהעיקרים דווקא יוצא שהפילוג מהאצ"ל הוא מהותי ולא רק בהתנגדות לשלטון הזר בא"י.

הפן הדתי והעברי בעיקרים

בניסיון להבין את משמעויות הניסוחים והביטויים המרהיבים, ניתח שבתי בן דב את העיקר הראשון: "עם ישראל הוא עם סגולה. יוצר דת הייחוד. מחוקק מוסר הנביאים. נושא תרבות עולם...בביטחונו בגאולה", והוא טוען שיש פה אבסורד: שהרי משמע מדבריו שהעם עצמו הוא היוצר את הדת והוא זה שחוקק את מוסר הנביאים, וזהו כביכול "יצירה הומניסטית" המנותקת מגורם חיצוני. ומכאן הוא מסיק: "גם יתר המעלות המנויות באותו 'עיקר ראשון' לא יכלו להיתפס בסולם-ערכים עברי, אלא רק באותו סולם-הערכים האירופי-הומניסטי...אף האקורד האחרון בדבר 'הביטחון בגאולה' לא קיבל את אישורו הפילוסופי העליון רק מעצם 'המחשבה מן הדם', אלא גם מהשקפת העולם הכללית - אשר הרעיון 'הגאולה הלאומית' אמנם ידוע בה היטב.

הפירוש היחיד שיכול עוד להיות להם, הוא שוב לא חידוש העצמות עצמה, אלא חידוש הסימפתיה לעצמות, ולא נאמנות קנאית ל'קניינים' עצמם אלא רק טיפוח הגאווה ב'קניינים' הללו".

בן-דב מוכיח את טענתו גם בנוגע למשטר הנכתב בעיקרים: "משטר חברותי ברוח מוסר ישראל והצדק הנבואי" שזהו דבר שאין אדם יכול לחוש בקרבתו, וכן בנוגע לעיקר העוסק בבניין הבית: "הבית השלישי כסמל לתור הגאולה השלימה" ומשמע, לטענתו של בן-דב, ששטרן מתכוון רק להיות הבית סמל ואם כן "ממילא נשארת הרגשה של ארמון-פאר בנוי לשיממון".

אולם כפי שראינו בחלק הביקורת שטרן ענה לתגובות אלה, ואמנם המקדש אינו בהכרח סמל דתי אך הוא חשוב לרוח האומה לאורך כל דורותיה, ואף הביטוי "מדינה עברית" אינו נמצא כלל בעיקרים אלא רק "מלכות ישראל" ו"התחייה", הרי ששטרן וודאי הכניס פן אמוני-לאומי בעיקרים, ועצם הכנסת רעיון בניית הבית כעיקר מראה על רגש שהוא יותר מגאווה וסימפתיה.

דבריו של בן-דב נסתרים אולי ממקור אחר בכתבי שטרן, כאשר הוא מדבר על המלכות: "מלחמות היהודים ובפרט מלחמות השחרור שלהם עמדו תמיד בסימן הדת. מלחמת החשמונאים, מלחמת הקנאים, מרד בר כוכבא - התחוללו כולן כשהנכרי חילל את קודש קדשיה של האומה. הדת הזאת היא ששמרה על חיי האומה, ההשתייכות אליה הייתה כנתינות המדינה. סידור כדרכיה, תורה כחוקת המדינה וטלית כדגלה וכל הבוגד במדינת הדת היה מוציא עצמו מכלל האומה. הודות לקנאות דתית זו נשאר הדם הלאומי בטהרתו העברית. הודות לקנאות דתית זו קמה תנועת חבת ציון ועתה תנועת החרות, שבעורקי אנשיה זורם הדם הקדמון, דם המכבים והקנאים...

הרי שיוצא בוודאי ששטרן הכניס גם פן דתי בהקמת בית המקדש ולא רק כסמל ריק. גם הניסוח "יוצר דת היחוד" ניתן לפרוש כמגשים ומפיץ את עקרון היחוד, או כהוגה עקרון היחוד לעומת העבודה הזרה.

קישורים חיצוניים
 עיקרי התחיה - הטקסט המלא, בפרויקט בן-יהודה

הערות שוליים

לח"י
אברהם שטרן (יאיר)