אשימא

אֲשִׁימָא מוזכרת בתנ"ך כאל של אנשי חמת שיושבו בשומרון על ידי מלך אשור.

במקרא
אֲשִׁימָא מוזכרת פעם אחת במקרא בספר מלכים:

זיהוי
זיהויים והקבלות רבות ניתנו במשך השנים לאשימא. זיהויים אלו כוללים:
האל "סימא" המוזכרת בכתובות יווניות מצפון סוריה. 
במאה ה־19, חוקרים חיפשו את אשימא בקרב האלים של המרחב הכנעני פיניקי, ובעיקר זיהו את אשימא עם האל אשמון, אל ריפוי פיניקי. אולם עם התרבות המקורות שנמצאו המזכירים את האל הארמי סימא, ובמיוחד מציאת הכתובת בתימא המזכירה את אשימא נטען שזיהוי זה איננו סביר. 
ג'ורג' ליווינגסטון רובינסון כתב בשנת 1908 שאשימא היא המקבילה האשורית של אישתר וונוס. 
 האלה שמתי ("גורל" באכדית) שהייתה אלת הגורל ב, אך גם הייתה תואר של אלות אחרות כגון דמקינה ואישתר. דמקינה, למשל, כונתה "בנת שמתי", "בוראת הגורל". המזרחן ג'וליאן אוברמן הציע קשר הדוק בין המושג "שם" ל"גורל או מטרה" מהשורש השמי המערבי "ש.מ.", ומביא מספר דוגמאות בטקסט האוגריתי שבהן השם של אדם או עצם קובע את התפקוד העתידי שלו, נושא שהוא מוכר במיתולוגיות רבות. גודפרי רולס דרייבר מתרגם את "שמת" כ"חיוב, חובה, תפקוד", במילון המונחים שלו לאוגרית ומקשר זאת עם ה"שימתו" האכדי שהוא מתרגם כ"גורל". כהאנשה של הגורל, אשימא הייתה מזוהה עם האלה השמית הדרומית מנאת שפירוש שמה היה "המודדת או הגורל" שעמי עבר הירדן, הנבטים ועמים אחרים של דרום הלבנט ועמים ערבים מוקדמים סגדו לה. שני השמות מופיעים בפסוקים חלופיים בטקסטים אוגריים (באותו אופן, שמה של האלה אשרה מופיע בפסוקים חלופיים עם אל־לאת כדי לציין ששני השמות מתייחסים לאותה האלה). 
 "אשימא" משמעותה "השם" והיא מהווה כינוי כבוד של העלמת שם למגוון של אלים מהמרחב הצפון מערבי השמי, כמו בעל, ענת ועשתרת.  
 האל אשם – אחד מאלי האש במיתולוגיה מסופוטמית
 האלה תשמתו בת זוגו של האל המסופוטמי נבו
 האל הפרסי אשמן, שמשמעותו "שמים" 
 אישמא, שד פרסי, המקביל לאשמדאי
 האל הארמי שמכ המוזכר במכתבי אל עמארנה
 היו גם שטענו שאשימא היא צורה של הביטוי "השם" בארמית והפסוק מכוון לאלוהי ישראל. 
 היו שזיהו את אשימא עם אשמביתאל המוזכר בכתובות ביב, אולם אחרים שללו זיהוי זה. התומכים בזיהוי טוענים שאשים־יהו ואשים־בית־אל שנמצאו במקדש העברי ביב שבמצרים הם צורות של "שמה". השם האלוהי או הכינוי אשמע־יהו המופיע בפפירוסים מהמקדש ביב נקשר על ידם עם האל אשימא הן בנושא והן במבנה הטקסט עם עשתרת המופיעה בטקסטים האוגרייתים.
 השם אשימא נמצא בכתובת שנמצאה על ידי פרופ' יוליוס אויטינג  בתימא, תוארכה על ידו למאה השישית לפני הספירה ופוענחה: "צלם זי מהר ושנגלא ואשימא אלהי תימא"; אולם היו שפענחו את שם האלה מכתובות תימא  כ"אשירא".
 היו שזהו את "אשמת שומרון" המוזכרת בנבואת עמוס עם אשימא, ובהתאם מעלה מנחם הרן את ההשערה שפולחן אשימא נכנס לשומרון עוד לפני חורבן ממלכת ישראל. לחלופין, הוא מציג את האפשרות שלתוך נבואת עמוס נכנסו ביטויי לשון מהתקופה שלאחר גלות שומרון. אך היו שהתנגדו לזיהוי זה וטענו שבאותה מידה הפסוק יכול לכוון לאשרה או לכל אשמה אחרת.

במקורות תלמודיים ויהודיים מימי הביניים
לפי , אשימא לבשה צורה של "צאן קירח" דהיינו עז. במאה ה־19 נטען שזיהוי זה נובע מהדמיון של "אשימא" ל"שמם" ומכאן קרח. כן נטען שבכך אשימא דמה לאל המצרי מנדס.

לפי , צורתה כשל כבש. רב סעדיה גאון מביא פירוש שהיא בעלת צורת חתול. רבי אליהו בחור כותב שאשימא הייתה אלה בצורת קוף. ככל הנראה זיהוי זה נובע מדמיון המלה אשימא לקוף בלטינית.

אברהם אבן עזרא בפתיחה לפירושו למגילת אסתר כתב שהטקסט השומרוני של התורה פותח בייחוס הבריאה לאשימא. נטען שטענה זאת נובעת מעיוות של המלה אלוהים במבטא השומרוני.

בתרבות המודרנית
במחזה "הזונה הגדולה מבבל" של חנוך לוין אחת הדמויות נקראת בשם אשימא.

הערות שוליים

אלים כנעניים
אלים מסופוטמיים
אלים בתנ"ך