משה ברסקי

משה (מיזי) ברסקי (תרנ"ו, 1895 – כ"ב בחשוון תרע"ד, 22 בנובמבר 1913) היה חלוץ בקבוצת דגניה א' אשר נרצח בידי ערבים, והפך לסמל להקרבה עבור התיישבות יהודית בארץ ישראל, בשל אופיו ומעשיו ובשל תגובתם של הוריו לאחר הירצחו, שבחרו לשלוח את אחיו למלא את מקומו, ועלו בעצמם ארצה מאוחר יותר.

תולדות חייו 
ברסקי נולד בכפר ליד העיירה סְקְווירה שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב שבאוקראינה), בתחום המושב היהודי, לטובה ונפתלי הרץ ברסקי, משפחה דתית-ציונית. למד בחדר ובישיבה. אביו היה עובד בטחנת קמח, וסבו תלמיד חכם. בגיל 13 החל ברסקי הצעיר לעבוד עם אביו. בהיותו בן 18 עלה לארץ ישראל עם אחותו, והם התיישבו בדגניה א'. התחבב על תושבי המקום בזכות עליזותו וחריצתו. 

אירוע הירצחו התחולל שמונה חודשים בלבד לאחר הגיעו לדגניה. הוא התנדב להביא תרופות לשמואל דיין, שהיה חולה. בדרכו חזרה ממלחמיה הותקף על ידי קבוצת שודדים שביקשו ליטול את פרדתו, והוא הניס את הפרדה לחצר דגניה. במאבק עם השודדים הספיק לפגוע באחד מהם בטרם מת מפצעיו. חבריו שנזעקו למקום מצאו את גופתו נקובת כדורי רובה. על גבו נמצאו זוג סנדלים ומקל ערבי, סימן בדואי לכך שברסקי נרצח כנקמת דם. 

ברסקי נקבר בחורשת הזיתים שבה עבד על שפת הירדן. קברו של ברסקי היה הקבר הראשון בדגניה א'. אירוע הרצח של ברסקי זעזע את חברי קבוצת דגניה א', ולאחר טקס הקבורה התחדשו הדיונים על מהות הקבוצה באתר, על מכלול רעיונותיה הקובע, על אופי ניהולה העצמי, ועל תפקידיה במפעל ההתיישבות הציוני. 

אותו שודד שנפצע במאבקו עם ברסקי מת מפצעיו כעבור יומיים, וב-24 בנובמבר 1913 (כ"ד בחשון תרע"ד) רצחו הערבים את יוסף זלצמן מקבוצת כנרת כפעולת נקם על כך. ב-7 בדצמבר 1913 (ט' בכסלו ה'תרע"ד) נהרג בסג'רה השומר . יעקב כבשנה-עצמון, איש ההסתדרות המצומצמת תיאר לאחר שנים את רשמיו מתקופת עבודתו עם חבריו בדגניה באותם ימים: "וכאילו כדי להעמידנו בבת-אחת לפני שאר בעיות ההתיישבות ותקומתנו בארץ, נתקלנו עוד בשבועות הראשונים לעבודתנו במקרי רצח, שוד ונקמת-דם מצד שכנינו הערבים. מקרי הרצח של ברסקי בדגניה, זלצמן בכנרת ופלדמן בסג'רה, שימשו לנו לקח מעשי והעמידו אותנו בצורה מוחשית ואכזרית פנים אל פנים מול המציאות של תנאי הארץ" (חביון עֹז, עמ' 23). 
סדרת אירועי הדמים הזו זירזה את ועדי המושבות והשומרים בגליל לארגן הגנה עצמית מסודרת באזור. במסגרתה מונו שומרים לפרשים בשמירה על הדרכים. ארגון השומר התכנס כדי לדון כיצד לשפר את מעמדו בעיני אנשי המושבות לאחר סדרת האירועים הללו אשר קרו במהלך אותה שנה.

מכתב ההורים

קבוצת דגניה א' הודיעה להוריו של ברסקי על מות בנם. והתשובה שקיבלה הייתה: "הננו שולחים לכם את בננו השני למלא מקום בננו שנפל, מות משה מעלה את כולנו ארצה". ואכן הבן שלום, אחיו של משה, הגיע לדגניה באותה שנה. אחר כך, עלתה לארץ ישראל כל המשפחה. הזדרזותם של בני המשפחה לעלות לארץ, הגם שמעברם העקרוני לארץ כבר תוכנן, נתפסה באותם ימים כסוג של הנצחה לחייו הפעלתניים והקצרים של משה ברסקי.

מכתב ההורים הוקרא בפני הקונגרס הציוני על ידי נשיאו חיים ויצמן.

התהודה של האירועים

מסכת האירועים הללו זעזעו את כלל היישוב היהודי בארץ ישראל. על רצח משה ברסקי נכתב בתיעוד מסע המושבות של רבני היישוב באותם ימים, בזמן הביקור במושבה מרחביה בכ"ה בחשון ה'תרע"ד 1913, ולמחרת בהיותם בכפר תבור: 

האזכרה הזו תוארה על ידי יוסף רבינוביץ איש הפועל הצעיר ומרחביה:

עיצוב הזיכרון 

שמואל דיין שהבריא הנציח את זכר מטיבו בשם בנו הבכור, משה דיין, שנולד שנה לאחר הרצח, כפי שכתב משה דיין בספרו האוטוביוגרפי: 

ב-2013, במלאת 100 שנים להירצחו, הוקמה אנדרטת זיכרון למשה ברסקי ליד אום ג'וני.

לקריאה נוספת

מקורות
 
 יוסף ברץ, דגניה א, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, ירושלים תש"ז, עמ' 30–32.
 אליהו גולומב, חביון עֹז, כרך א, הוצאת מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תל אביב תש"י.
 שמואל דיין, עם אבות ההתיישבות, הוצאת מסדה, 1968, עמודים 374-378

מחקרים
 בן-ציון דינור (עורך עם אחרים), ספר תולדות ההגנה, א, א, הוצאת מערכות, תשט"ו 1954, עמ' 249 -250.
 שמואל גדון, דגניה א' תרע"א-תשל"ה 1910- 1970, הוצאת משרד החינוך, ירושלים תשל"א 1970.
 ישראל ברטל, זאב צחור, יהושע קניאל (עורכים), העלייה השנייה, א-ג, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשנ"ח, עמ' א:467, ג: 44 -45.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אנשי העלייה השנייה
חללי טרום המדינה
אישים הקבורים בדגניה א'
ארץ-ישראלים שנולדו ב-1895
ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1913