סוונטה פבו

סְוָנְטֶה פֶּבּוֹ (; נולד ב-20 באפריל 1955) הוא גנטיקאי אבולוציוני שוודי, מן האבות המייסדים של תחום הפלאוגנטיקה, מוביל הפרויקט הבינלאומי למיפוי גנום האדם הניאנדרטלי, ושותף לגילויו של האדם הדניסובי. חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2022.

ילדות וחינוך

פבו נולד ב-20 באפריל 1955 בסטוקהולם, וגדל במשפחה חד-הורית. אמו, הכימאית ילידת אסטוניה קארין פבו, הגיעה לשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה כפליטה, ופגשה את אביו, הביוכימאי השוודי סונה קארל ברגסטרם במעבדה שבה עבדו שניהם. שנים לאחר מכן, ב-1982, זכה ברגסטרם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, ביחד עם בנט סמואלסון וג'ון ויין, על תגליות בתחום הפרוסטגלנדינים. אף על פי שברגסטרם נישא לאישה אחרת הוא המשיך לבלות זמן בחשאי עם בנו מחוץ לנישואין בימי שבת. לעדותו של פבו "באופן רשמי הוא עבד במעבדה. זה היה די מטורף. הוא לא דיבר על כך עם אשתו אבל היא ידעה – היא מעולם לא ניסתה להתקשר אליו למעבדה בשבתות". פבו לא הוטרד במיוחד מסידור זה בילדותו. כשהתבגר איתגר את ברגסטרם לספר על כך לבנו מן הנישואין, אך זה למד בסופו של דבר על קיומו של פבו רק זמן קצר לפני מותו של ברגסטרם ב-2004.

כבר כילד התעניין פבו בחקר העבר הרחוק, והיה לו אוסף של חרסים עתיקים אותם חפר בעצמו. הוא פיתח עניין מיוחד במומיות מאז לקחה אותו אמו לביקור בפירמידות במצרים, וחלם להיות אגיפטולוג. עם סיום לימודיו בבית הספר נרשם ללימודי ארכאולוגיה ואגיפטולוגיה באוניברסיטת אופסלה, אך גילה ששינון צורות פעלים בכתב חרטומים משעמם אותו, ועבר לחוג לרפואה. פבו למד רפואה מספר שנים ולתקופה קצרה אף עסק בה באופן מעשי כמתמחה בבית חולים, אך בהשפעת אביו הביוכימאי ואמו הכימאית בחר לבסוף למקד את הקריירה שלו במחקר מדעי ביולוגי.

ייסוד תחום הפלאוגנטיקה 

בראשית שנות ה-80 החל פבו לעבוד על דוקטורט בתחום הביולוגיה המולקולרית, ביישום של וירוסים לחקר מערכת החיסון, באוניברסיטת אופסלה. באותו זמן הוא גם החל לחשוב ברצינות על האפשרות לשלב את שני תחומי העניין שלו, ולנסות למצות ולמפות דנ"א ממומיות. מיצוי כזה נחשב על ידי מרבית המומחים דאז לבלתי-אפשרי, והדעה המקובלת הייתה שהדנ"א בתאים מתפרק רובו ככולו זמן קצר לאחר המוות. בעזרת אחד ממוריו הקודמים לאגיפטולוגיה הצליח פבו להשיג דגימות מתוך מומיות מצריות שנשמרו במוזיאון בברלין המזרחית, ועבד עליהן בלילות בלי לספר על-כך למנחי הדוקטורט שלו. ב-1984 הוא פרסם בכתב-עת מדעי נידח במזרח-גרמניה כי הצליח לאתר עקבות דנ"א בתאים של ילד חנוט שמת לפני כ-2,400 שנה. פבו הציע במאמר זה שחקר הדנ"א במומיות עשוי לאפשר התחקות אחר קשרי המשפחה בשושלות הפרעוניות, למשל זיהוי אמו של תות ענח' אמון (מחקר כזה אכן מתבצע בימינו). המאמר הופיע בשפה הגרמנית, ולא זכה בתחילה לתשומת-לב כלשהי.

זמן קצר לאחר-מכן באותה שנה הצליח לראשונה צוות מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בראשות הגנטיקאי האבולוציוני הנודע אלן וילסון  (בין הראשונים שחישבו את הדמיון הגנטי בין האדם לשימפנזה, ואחד ממגלי הרצף של חווה המיטוכונדרית), למצות דנ"א מדגימות בנות כ-150 שנה בלבד של מין נכחד של זברה, הקואגה. פבו שלח תרגום לאנגלית של המאמר שלו לוילסון, וזה התרשם כל כך מן ההישג, עד שניסה לברר אם יוכל לעבוד בשנת שבתון במעבדתו של פבו. פבו נאלץ להודות כי אין לו מעבדה משלו, ולמעשה אף אין לו עדיין תואר דוקטור. בזכות פרסומו של וילסון כיסתה כתבת שער בכתב-העת המדעי היוקרתי נייצ'ר את התגליות של וילסון ופבו כאחת, והתגלית של פבו פורסמה שוב בנייצ'ר ב-1985. פבו קיבל את תואר ה-.Ph.D שלו מאוניברסיטת אופסלה ב-1986, ועבר מייד לעבוד על מיצוי דנ"א מדגימות עתיקות במעבדה של וילסון בברקלי. לעדותו של פבו, לוילסון הייתה השפעה רבה על הקריירה המדעית שלו, ובעיקר על בחירתו לעסוק בחקר אבולוציה בכלל והאבולוציה של האדם בפרט.

בברקלי היה פבו לאחד החוקרים הראשונים בעולם שיישמו את הטכנולוגיה של PCR למיפוי רצף דנ"א, וגילה שבעיה טכנית קשה ביותר במחקר פלאוגנטי היא מניעת "זיהום" הדנ"א העתיק בדנ"א של חיידקים וכן בדנ"א מודרני, למשל זה של עובדי המעבדה העוסקים בתהליך המיצוי (בסופו של דבר הוא הגיע למסקנה שהדנ"א של הילד החנוט שגילה במאמר המקורי שלו זוהם בדנ"א שלו עצמו). על-מנת להפחית מהשלכות הבעיה הוא עסק אז בעיקר במיצוי דנ"א מדגימות של בעלי-חיים נכחדים, כמו ממותות וזאבים טסמנים, שסכנת בלבול הרצף שלהם עם רצף דנ"א אנושי הייתה פחותה. הוא פיענח את רצף הדנ"א המיטוכונדרי של עוף המואה הנכחד מניו זילנד, וגילה שהוא היה קרוב יותר לעופות בלתי-מעופפים מאוסטרליה מאשר לעוף הקיווי מניו זילנד.

בשנת 1990 קיבל פבו מאוניברסיטת מינכן מעבדה משלו, כמו גם דרגת פרופסור מן המניין (על-אף היותו בן 35 בלבד באותו זמן), ועבר לגור ולעבוד בגרמניה. במעבדה זו המשיך לעסוק במחקרים שונים בפלאוגנטיקה, כמו פיענוח רצף הדנ"א המיטוכונדרי של אצי איש הקרח, מומיה בת כ-5,000 שנה מהרי האלפים. עם זאת, המחקר שהקנה לו את מרבית פרסומו היה המיצוי והמיפוי של גנום האדם הניאנדרטלי.

הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי

בשנת 1996 פנו אל פבו אנשי מוזיאון Rheinisches Landesmuseum Bonn בבון, המחזיק ב"ניאנדרטל 1", המאובן המקורי שהתגלה בעמק ניאנדר בשנת 1856 והיה הראשון שקיבל את השם "אדם ניאנדרטלי", וביקשו למצות ממנו דנ"א. לפבו לא היה בתחילה מושג אם המשימה בת ביצוע, וליתר ביטחון הוא העריך את סיכויי ההצלחה ב-5%, אך אנשי המוזיאון לא נרתעו. בשנת 1997 פרסם פבו מקטע קצר מרצף הדנ"א של ניאנדרטל 1, והראה כי הוא שונה מן המקטע המקביל בגנום של בני-אדם מודרניים. עם זאת הסתבר שהדנ"א שניתן להפיק מניאנדרטל 1 הוא מועט מדי ומזוהם מדי בדנ"א חיידקי, ולכן תרומתו לגנום הניאנדרטלי המפוענח כיום היא קטנה (כ-0.1%).

בשנת 1997 הצטרף פבו למכון מקס פלאנק לגנטיקה אבולוציונית בלייפציג, ומאז 1999 הוא מנהל המחלקה לגנטיקה במכון. פבו אחראי על צוות מדענים גדול, העוסק במחקרים רבים ושונים בתחום של גנטיקה אבולוציונית, וכן הוא משתף פעולה עם מדענים רבים ברחבי העולם, ביניהם אדוארד גרין מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ודייוויד רייך מבית הספר הרפואי בהרווארד.

בשנת 2002 גילה הצוות בראשות פבו שהגנום הניאנדרטלי מכיל שתי מוטציות בגן foxp2 שקיימות בבני-אדם מודרניים, אך לא בשימפנזים או ביונק אחר כלשהו. על פי הסברה שתי המוטציות האלו קשורות ליכולת הדיבור האנושית, ולכן מציאתן אצל ניאנדרטלים רומזת שהם היו מסוגלים לדבר.

בשנת 2006 פרסם הצוות בראשות פבו את הרצף של כמיליון נוקלאוטידים מתוך "וינדיה 80", עצם ירך ניאנדרטלית מאובנת בת כ-38 אלף שנה מאתר וינדיה בקרואטיה, שמסיבות לא ברורות הדנ"א בה השתמר באופן טהור מאוד יחסית. פבו גם הודיע על פרויקט בינלאומי, בשיתוף עם חברת הביוטק המסחרית האמריקאית 454 Life Sciences, למיפוי הרצף של כל שלושת מיליארדי זוגות הנוקלאוטידים של הגנום הניאנדרטלי.

בשנת 2010 פרסם צוות הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי בראשות פבו "טיוטה" ראשונית של הרצף כולו. במחקר זה נמצא גם שהגנום הניאנדרטלי דומה מעט יותר (בשיעור של כאחוז עד שלושה אחוזים) לגנום של בני-אדם בני-ימינו החיים מחוץ לאפריקה מאשר לגנום של ילידי אפריקה. ההסבר הפשוט ביותר להבדל זה הוא שאבות האנושות המודרנית שיצאו מאפריקה לפני כ-100 אלף עד 50 אלף שנים העמידו בני-כלאיים פוריים עם הניאנדרטלים באסיה ובאירופה.

גילוי האדם הדניסובי

בשנת 2010 פרסם הצוות ממכון מקס פלאנק, בראשות תלמידו של פבו יוהאנס קראוס ופבו עצמו, ובשיתוף עם חוקרים מרוסיה, אוסטריה וארצות הברית, כי מיצו גנום מיטוכונדרי שלם מעצם אצבע בת כ-40 אלף שנים שהתגלתה במערת דניסובה שבהרי אלטאי בסיביר. שרידי מערת דניסובה נחשבו בתחילה לניאנדרטלים, והדנ"א שלהם מוצה כחלק מן הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי. ואולם צוותו של פבו מצא שהגנום שלהם שונה גם מזה של האדם הניאנדרטלי וגם מזה של האדם בן-ימינו, ולכן העניק להם את השם האדם הדניסובי. האדם הדניסובי הוא הטיפוס הראשון של אדם שהוגדר אך ורק על פי הגנום שלו, שכן עקב מיעוט שרידיו עדיין לא ידוע כמעט דבר על תכונותיו האנטומיות ועל התרבות שלו.

מחקר נוסף, על ידי צוות בינלאומי גדול בראשות דייוויד רייך וסוונטה פבו, מיצה חלק גדול משאר הגנום הדניסובי, השווה אותו לגנום של בני-אדם בני-ימינו, ומצא עדויות לרביית כלאיים פורייה בין הדניסובים לבין אבותיהם של ילידי מלנזיה ואוסטרליה של ימינו.

בשנת 2013 פרסם צוות הפרויקט בראשות פבו את הגנום השלם של גבר דניסובי יחיד שמוצה מתוך שבר עצם בוהן ממערת דניסובה בסיביר. רצף זה הוא באיכות גבוהה משל כל גנום ניאנדרטלי או דניסובי יחיד שמופה לפניו, ואף באיכות גבוהה משל כמה גנומים שלמים שמופו מבני-אדם בני-ימינו.

משפחה 

סוונטה פבו נשוי לפרימטולוגית האמריקאית לינדה ויג'ילאנט, שעבדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ועובדת כיום במכון מקס פלאנק. בנם נולד ב-2005.

פרסים, תארים ואותות כבוד 

 בשנת 1992 זכה סוונטה פבו בפרס גוטפריד וילהלם לייבניץ מטעם קרן המחקר הגרמנית, הפרס המדעי החשוב ביותר המוענק בגרמניה.
 בשנת 2000 נבחר כחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
 בשנת 2004 נבחר כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
 בשנת 2007 נבחר על ידי השבועון טיים כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם לשנה זו.
 בשנת 2009 זכה בפרס קיסטלר להבנת הקשר בין תורשה וחברה אנושית, שבו זכו בין השאר גם אדוארד וילסון, ריצ'רד דוקינס וקרייג ונטר.
 בשנת 2016 זכה בפרס פריצת דרך במדעי החיים לשנה זו.
 בשנת 2017 זכה בפרס דן דוד, ביחד עם הגנטיקאי האמריקאי דייוויד רייך מהרווארד, שותפו למחקר של גנומים עתיקים.
 בשנת 2021 זכה בפרס מאסרי על תרומתו לחקר הדנ"א העתיק, ביחד עם פרופסור דייוויד רייך ופרופסור לירן כרמל.
 חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2022.

ספרים ומאמרים

בשנת 2014 יצא באנגלית ספרו של פבו לציבור הרחב "האדם הניאנדרטלי: החיפוש אחר גנומים אבודים" המתאר מנקודת מבטו האישית את המירוץ אחר פיענוח הגנום הניאנדרטלי. הספר זכה לביקורת אוהדת בניו יורק טיימס וקודם על ידי אמזון כאחד מ-100 הספרים המומלצים על ידיהם לאותה שנה.

נכון ליוני 2015, מאגר המידע הביבליוגרפי המדעי PubMed מנה 272 מאמרים מדעיים להם היה פבו שותף כמחבר. מאמרו הראשון על מיצוי DNA מן המומיה של הילד המצרי אינו נזכר ביניהם, שכן התפרסם בכתב-עת שאיננו כלול ברשימת כתבי העת המתועדים על ידי PubMed.

כתבות וראיונות עם פבו פורסמו בין השאר על ידי הניו יורק טיימס, הניו יורקר, האקונומיסט, טיים מגזין, ניוזוויק, ה-BBC, ה-NPR ו-PBS.

לקריאה נוספת 

 Elizabeth Kolbert, Annals of Evolution: Sleeping With the Enemy In The New Yorker, August 15, 2011
 Svante Päabo (2014) Neanderthal Man: In Search of Lost Genomes, Basic Books,

קישורים חיצוניים 

 

 אתר הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי במכון מקס פלאנק בלייפציג 
 מאמרים מדעיים של סוונטה פבו במנוע החיפוש האקדמי Pubmed. 
 ארכאולוג הגנום: סוונטה פבו באתר "מדע בבית הספר". 
 מיפוי הגנום הניאנדרטלי - שיחה עם סוונטה פבו באתר הקצה

הערות שוליים

חברי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
חוקרי אבולוציה של האדם
שוודים חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
ביולוגים שוודים
מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
זוכי פרס דן דוד
זוכי פרס גרובר בגנטיקה
זוכי פרס יפן
זוכי פרס פריצת דרך במדעי החיים
שוודים שהופיעו ברשימת טיים 100
שוודים ממוצא אסטוני
זוכי פרס לייבניץ
זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
זוכי פרס נובל לשנת 2022
גנטיקאים
שוודים שנולדו ב-1955
זוכי פרס מאסרי