טאיוואן (אי)

האי טאיוואן (באנגלית: Taiwan) הוא אי במזרח אסיה ובו רוב שטחה של מדינת טאיוואן. האי, המכונה במערב היסטורית פורמוזה, מהווה 99% מהשטח הנשלט על ידי מדינת טאיוואן, בשטח שגודלו  הנמצאים במרחק של כ-  בצד המזרחי של מצר טאיוואן מהחוף הדרום-מזרחי של סין היבשתית. ים סין המזרחי שוכן מצפון לאי טאיוואן, ים הפיליפינים ממזרח לו, מצר לוזון נמצא מדרום לאי וים סין הדרומי מדרום מערב. בשטח טאיוואן כלולים גם איים קטנים יותר הנמצאים בעיקר במצר טאיוואן, כולל הארכיפלג פנגחו, איי קינמן  ואיי מאטסו  הקרובים לחופי הרפובליקה העממית של סין והם חלק מאיי ים סין הדרומי .
האי הראשי הוא גוש סלע שהתרומם כתוצאה מטקטוניקת הלוחות של קרום כדור הארץ. כאשר הלוח הפיליפיני גלש מתחת והרים את הלוח האירואסייתי. תנועה זו גרמה להעתק אנכי מוטה לכיוון מערב. העתק מורכב ברובו מחמישה רכסי הרים המקבילים לחוף הים המזרחי של האי. מאידך המישורים השטוחים של האי נמצאים בשליש המערבי שלו. שם מתגוררת רוב האוכלוסייה של טאיוואן. ישנן כמה פסגות מעל 3,500 מטרים, הגבוה ביותר הוא הר יו שאן  המתנשא לגובה של 3,952 מטרים (12,966 רגל), מה שהופך את טאיוואן לאי הרביעי בגובהו בעולם. הגבול הטקטוני שיצר את העתקים האלה עדיין פעיל. האי חווה רעידות אדמה רבות, כמה מהן הרסניות ביותר. במצר טאיוואן ישנם גם הרי געש תת-ימיים פעילים.

האקלים בטאיוואן, נע בין אקלים מונסון טרופי בדרום לאקלים סובטרופי גשום בצפון, והוא מושפע גם מרוחות המונסון המזרח אסייתי. את האי המרכזי פוקדות כארבע סופות טייפון בממוצע בשנה. ההרים המזרחיים מיוערים בצפיפות ויש בהם מגוון של חיות בר, מאידך הקרקעות, באזורי השפלה המערבית והצפונית, מנוצלים אינטנסיבית על ידי בנייה רוויה, תעשייה, חקלאות ועוד.

השם
השם טאיוואן נגזר משמם של שבטי הדייגים הילידים שחיו בדרום מערב האי. כשהגיעו ההולנדים נציגי חברת הודו המזרחית ההולנדית לאזור, תחילה ניסו להתיישב בארכיפלג פנגו הנמצא כ־50 קילומטרים ממערב לאי במפרץ טאיוואן. בשנת 1622 הם הקימו את מצודות זילנדיה  ואנפינג על האי עצמו (באזור טאינאן) והחלו לקיים מסחר וחקלאות באי ובאזור. ההולנדים קראו לאזור בו התיישבו בשמות "טאיואן " או "תאיובן". היו איותים שונים של השם. השם במקור התייחס רק לעיר טאינאן, מאוחר יותר הורחב לכל האי ושוחזר בסינית כ"טאיוואן" (בסינית:臺灣) . התווים הסיניים של "טאיוואן" פירושם "מפרץ טרסה", משמעות שלעיתים ניתנת בטעות כאטימולוגיה.

עד לאחר מלחמת העולם השנייה טאיוואן הייתה ידועה במערב בשם פורמוזה, מהשם הפורטוגזי, איליה פורמוסה, שפירושו "אי יפהפה".

גבולות פיזיים 
השטח של האי המרכזי של טאיוואן הוא  , מה שהופך את טאיוואן למדינה בגודל בינוני בין בלגיה להולנד. יש לטאיוואן קו חוף (היקף האי) באורך של . ממשלת טאיוואן של ה- ROC טוענת לאזור כלכלי בלעדי של  הכלולים ברדיוס של  מהחוף המזרחי של טאיוואן ומים טריטוריאליים עד מרחק של  סביב חופי האי.

עיקר האוכלוסייה של הרפובליקה הסינית של טאיוואן, נמצאת על האי המרכזי של הארכיפלג, בצידו המערבי. אורכו של האי הראשי  ורוחבו . השטח הכולל של הארכיפלג טאיוואן כולל ארכיפלג פנגו והאיים קינמן , מאטסו והאחרים הוא .  הנקודה הצפונית ביותר של האי המרכזי, נמצאת בקייפ פוגוי  באזור שימן, ניו טאיפיי, מצפון לבירה טאיפיי. מצפון מזרח לאי ממוקם הארכיפלג היפני (יפן). המתחיל בקשת האיים הוולקניים ריוקיו, הנמשכת לצפון מזרח עד לאיים היפנים הגדולים.

הנקודה המרכזית של האי נמצאת בעיר פולי , שבמחוז נאנטו . הנקודה הדרומית ביותר באי היא נמצאת בקייפ אלואנבי  שבעיירה הנגצ'ון , במחוז פינגטונג .

האי טאיוואן מופרד מהחוף הדרום-מזרחי של סין העממית על ידי מצר טאיוואן, שרוחבו נע בין  בנקודה הרחבה ביותר עד כדי  בנקודה הצרה ביותר. בחלק מהמדף היבשתי, עומק המים במצר הוא לא יותר מ- , ובעידן הקרח הוא היה גשר יבשתי.

בדרום נמצא, מיצר לוזון ברוחב 250 קילומטרים והוא מפריד בין האי המרכזי של טאיוואן מהאי הפיליפיני לוזון. ים סין הדרומי שוכן מדרום-מערב לטאיוואן, ים סין המזרחי מצפון, וים הפיליפינים ממזרח. 

האי ניושאן  והכפר ננלאי, הסמוך לעיירה אוקיאן, במחוז פינגטאן, פוז'ו, פוג'יאן הוא האי הסיני של סין העממית (PRC) הקרוב ביותר לטאיוואן (לאי הראשי). 

איים הקטנים ביותר של הארכיפלג כוללים את איי ארכיפלג פנגו במצר טאיוואן הנמצאים במרחק של כ-  ממערב לאי הראשי. שטח הארכיפלג פנגו הוא כ- , האי הזעיר שיאוליוקיו  בארכיפלג טאיוואן נמצא מול החוף הדרום-מערבי של האי הראשי. האי אורכידאה (סחלב)  והאי הירוק  נמצאים בדרום-מזרח מהאי הראשי. הם מופרדים מהאיים הצפוניים ביותר בפיליפינים על ידי תעלת באשי . האיים קינמן  ומאטסו  הסמוכים לחוף פוג'יאן שבסין העממית מעברו המערבי של מצר טאיוואן. השטח הכולל שלהם הוא . האיים פראטאס וטייפינג  נמצאים בים סין הדרומי נמצאים תחת שלטון הריפובליקה הסינית טאיוואן, אבל הם אינם מהווים חלק בארכיפלג הטאיוואני.

גאולוגיה 

האי טאיוואן נוצר לפני כ־4 עד 5 מיליון שנה במפגש הגבולות שבין הלוחות הטקטונים היבשתיים של הלוח הפיליפיני והלוח האירואסייתי. הגבול בין הלוחות עובר לאורך האי, מצפון מזרח לדרום מערב וממשיך דרומה לקשת הוולקנית לוזון (כולל האי הירוק ואי האורכידאה), כתוצאה ממפגש הלוחות הלוח האירואסייתי התרומם מעל ללוח הפיליפיני שהתחתר תחתיו.

רוב האי הוא גוש סלע, העתק ענק והמוטה מערבה. החלק המערבי של האי וחלק גדול במרכז, מורכב משקעים שנוצרו משקיעת קצה הלוח האירואסייתי. בצפון מזרח האי נמשכת מזרחה קשת האיים הוולקניים ריוקיו. הגבול הטקטוני נותר פעיל, וטאיוואן חווה 15,000 עד 18,000 רעידות אדמה בכל שנה, מתוכן 800 עד 1,000 רעידות קלות שתושבי האי מבחינים בהן. רעידות האדמה הקטלניות ביותר שהתרחשו באי היו: רעידת האדמה בג'יג'י בעוצמה 7.3 בסולם ריכטר שהתרחשה במרכז טאיוואן ב־21 בספטמבר 1999, ונהרגו בה יותר מ־2,400 בני אדם. ב־4 במרץ 2010 סמוך לשעה 01:20 UTC, הייתה רעידת אדמה בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר והיא פגעה בדרום מערב טאיוואן באזור ההררי של מחוז קאוסיונג. רעידת אדמה גדולה נוספת התרחשה ב־6 בפברואר 2016, בעוצמה 6.4 בסולם ריכטר. העיר טאינן נפגעה הכי קשה, עם 117 הרוגים, רובם נהרגו מקריסת בניין דירות בן 17 קומות.

פני השטח 

שטח האי המרכזי של טאיוואן מחולק לשני חלקים: המישורים השטוחים במערב, שם מתגוררים 90% מהאוכלוסייה, וההרים המכוסים בעיקר ביער צפוף בשני שלישים המזרחיים.

בחלק המזרחי של האי ישנם חמישה רכסי הרים, כל אחד מהם עובר מצפון-מזרח לדרום-מערב, מקביל לקו חוף המזרחי של האי. כקבוצה הם נמשכים לאורך  וברוחב ממוצע של כ-  ממזרח למערב. הם כוללים יותר ממאתיים פסגות בגובה שלמעלה מ-  . 

רכס ההרים המרכזי, משתרע מהעיר סואאו  בצפון מזרח טאיוואן ועד לכייף אלואנבי  בקצה הדרומי של האי טאיוואן. הוא רכס הרים גבוהים ומהווה את קו פרשת המים העיקרית של האי. ההרים מורכבים בעיקר מתצורות סלע קשות העמידות בפני בליה וסחף, אם כי גשמים עזים הצליחו ליצור צלקות עמוקות בשולי הרכס הכוללים ערוצים ועמקים חדים. ההרים עטופים ביער צפוף שכמעט בלתי ניתן למעבר. הצד המזרחי של רכס ההרים המרכזי הוא מדרון ההרים התלול ביותר בטאיוואן. בפארק הלאומי טארוקו, בצד המזרחי התלול של האי, ישנן דוגמאות טובות לשינויים שהשטח הררי עובד, ערוצים עמוקים סחיפה ושחיקה הנגרמים על ידי נהר הזורם במהירות.

רכס הרי החוף המזרחי, משתרע לאורך החוף המזרחי של האי משפך נהר חוואליין  בצפון עד מחוז טייטונג  בדרום, הוא מורכב בעיקר מאבן חול ומפצלי שמן. הוא מופרד מהרכס המרכזי על ידי עמק הואטונג  הצר. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס נקראת הסינקנגשאן (新港山), היא מגיע לגובה , רוב הרכס מורכב מגבעות גבוהות. באגפים התפתחו נחלים קטנים, אך רק נהר אחד גדול חוצה אותו. שטחים בלתי ראויים לחקלאות ממוקמים למרגלות המערביים של הרכס, שם מפלס מי התהום הוא הנמוך ביותר ותצורות הסלע הן הכי פחות עמידות בפני בליה. לאורך החוף המזרחי קיימות שוניות אלמוגים מוגבהות ולעיתים תכופות מתרחשות רעידות אדמה בעמק המעידות על כך שגוש העתק עדיין פעיל ומתרומם.

הרכסים ממערב לרכס המרכזי מחולקים לשתי קבוצות המופרדות על ידי אגן, אגם השמש והירח  במרכז האי. הנהרות דאדו וז'ואושוי זורמים מהמורדות המערביים של הרכס המרכזי דרך האגן לחוף המערבי של האי.

רכס שואשאן  נמצא מצפון-מערב לרכס ההרים המרכזי, ומתחיל בכיף סנדיאוג'יאו , בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, ומוסיף גובה ככל שהוא משתרע דרומית-מערבית לכיוון מחוז נאנטו . השיא העיקרי של הרכס נקרא שואשאן, והוא מתנשא לגובה של .

רכס יושאן  עובר לאורך האגף הדרום-מערבי של הרכס המרכזי. הוא כולל את הפסגה הגבוהה ביותר של האי,  הנקראת הר יו (יו שאן  ) ('הר הירקן')   ההופך את טאיוואן לאי הרביעי בגובהו בעולם , והוא עצמו מהווה הנקודה הגבוהה ביותר באזור מערב האוקיינוס השקט שמחוץ לחצי האי קמצ'טקה, הרי גינאה החדשה והר קינאבאלו . 

רכס אלישן שוכן ממערב לרכס יושאן ומעבר לעמק נהר קאופינג הזורם דרומה. הרכס מגיע לגבהים שבין 1000–2000 מטרים. הפסגה העיקרית ברכס נקראת, הר טאשן (Mountain 塔山) המתנשא לגובה של  .

בגבעות המערביות של הרכסים, כמו גבעות הסינצ'ו וגבעות מיאולי, קיימות טרסות גאולוגיות מוגבהות שנוצרו מהחומר שנשחק מהרכסים. אזורי טרסות אלה כוללים את מישור לינקו, מישור טאויואן ומישור דאדו. כ -23% משטחה של טאיוואן מורכב ממישורי סחף פוריים ועמקים המושקים מהנהרות הזורמים מההרים המזרחיים. יותר ממחצית מאדמות אלה שוכנות במישור צ'יאנאן בדרום מערב טאיוואן. אזורים הפחות פוריים הם מישור פינגטונג, באגן טאיצ'ונג ובאגן טאיפיי. המישור היחיד בחוף המזרחי הוא מישור ילן בצפון מזרח.

אקלים 
האי טאיוואן שוכן מעבר לחוג הסרטן, והאקלים שלו מושפע מהמונסון המזרח אסייתי. בצפון טאיוואן יש אקלים סובטרופי גשום, עם שינויים עונתיים ניכרים בטמפרטורות. בעוד שבחלקים במרכז ובמרבית הדרום יש אקלים מונסון טרופי שבו שינויי הטמפרטורה העונתיים ניכרים פחות, הטמפרטורות משתנות בדרך כלל בין חם לחם. במהלך החורף (בין החודשים נובמבר עד מרץ), האזורים הצפון מזרחיים חווים גשם באופן קבוע ואילו בחלקים המרכזיים והדרומיים של האי הם בעיקר שטופי שמש. מונסון הקיץ (בין החודשים מאי עד אוקטובר) מביא 90% מהמשקעים השנתיים בדרום, לעומת זאת בצפון רק 60% מהמשקעים מגיעים מהמונסון. ממוצע הגשמים באי עומד על כ -2,600 מ"מ לשנה.

סופות הטייפון מכות באי בין החודשים יולי לאוקטובר. מדי שנה מתחוללות לפחות ארבע סופות בממוצע רב שנתי. הגשם העז היורד בסערות הטייפון מוביל לעיתים קרובות למפולות בוץ הרות אסון.

נתוני אקלים

חי וצומח 
לפני ההתיישבות האנושית הנרחבת, הצמחייה בטאיוואן נעה בין יער גשם טרופי בשפלה, דרך יערות ממוזגים, יער טייגה וצמחים אלפיניים, ככל שגובה ההרים נעשה גבוה יותר.  מרבית המישורים והגבעות הנמוכות במערב ובצפון האי הוסבו לשימוש חקלאי מאז הגעת המהגרים הסינים במהלך המאה ה -17 וה -18. עם זאת בהרים בעלי החיים וצמחיית יערות ההרים נשארו מגוונים מאוד. הם כוללים כמה מיני צמחים אנדמיים כמו ברוש פורמוזי ( Chamaecyparis formosensis ) ואשוח טאיוואן ( Abies kawakamii ).

כך גם לגבי אנדמיזם בבעלי החיים ובעופות הייחודיים לאזורים השונים בטאיוואן.

לפני התיעוש באי המרכזי, באזורים ההרריים ישנם הרבה מינים של בעלי חיים אנדמיים ותת-מינים, כגון פסיון סווינו, העורבני הכחול (caerulea Urocissa), סיקה הצבי הפורמוזי ודגי הסלמון הפורמוזיים. כמה ממינים אלה הם מינים שנכחדו בעת המודרנית, ורבים אחרים הוגדרו כמינים בסכנת הכחדה .

בטאיוואן ישנם מעט טורפים. 11 מינים בסך הכל, ככל הנראה שהנמר ערפילי טאיוואני נכחד. לוטרה אירופית מוגבלת לאי קינמן .  הטורף הגדול ביותר הוא הדוב השחור פורמוסני ( Ursus thibetanus formosanus ) בעל הצווארון הבהיר, זן נדיר ונמצא בסכנת הכחדה. 

בטאיוואן ישנם תשעה פארקים לאומיים המייצגים את המגוון הגאוגרפי של השטח, החי והצומח של הארכיפלג. ביניהם הפרקים הבאים:-
 הפארק הלאומי קנטינג בקצה הדרומי של טאיוואן מכיל שוניות אלמוגים, יער טרופי לח ומערכות אקולוגיות ימיות.
 בהפארק הלאומי יושאן יש שטח אלפיני, עם אקולוגיה הררית, סוגי יער המשתנים עם הגובה ושרידי דרך עתיקה.
 בהפארק הלאומי יאנגמינגשאן ניתן לראות גאולוגיה וולקנית, מעיינות חמים, מפלים ויערות.
 בהפארק הלאומי טרוקו נמצא קניון שיש, צוקים והרים.
 הפארק הלאומי שיי-פא כולל מערכות אקולוגיות אלפיניות, שטח גאולוגי ונחלים בעמקים. בפארק הלאומי קינמן יש אגמים, שטחי מים, טופוגרפיה ייחודית של החוף, וצמחייה ייחודיים.
 הפארק הלאומי אטול דונגשה כולל שוניות ואקולוגיה ימית ייחודית, מגוון ביולוגי, והוא מהווה בית גידול מרכזי למשאבים הימיים של ים סין הדרומי ומצר טאיוואן.

משאבי טבע 

מקורות הטבע באיים כוללים מרבצים קטנים של זהב, נחושת,  פחם, גז טבעי, גיר, שיש ואזבסט. חמישים וחמש אחוז משטח טאיוואן מכוסה ביערות (בעיקר בהרים), 24% אדמה חקלאית (בעיקר במישורים) ו- 15% מהשטחים מיועדים למטרות אחרות. 5% משטחי המישורים הם מרעה קבוע ו- 1% מיועד גידולים קבועים שונים.

בעקבות הניצול האינטנסיבי של האדמות לאורך ההיסטוריה הפרה-מודרנית והמודרנית של טאיוואן, מיצוי משאבי המינרלים של האי (כגון פחם, זהב, שיש), כמו גם שמורות הטבע וחיות הבר (למשל איילים). יתר על כן, חלק ניכר ממשאבי הייעור שלה, ובמיוחד עצי אשוח, נכרתו במהלך השלטון היפני לצורך בניית מקדשים. עד היום היערות אינם תורמים לתעשייה ייצור עץ הטאיוואנית באופן משמעותי בעיקר בגלל החשש מעלויות הייצור הגבוהות והתקנות לשימור הסביבה.

חקלאות 
מעט משאבי טבע בעלי ערך כלכלי משמעותי שנותרו בטאיוואן, קשורים בעיקר לחקלאות. קנה סוכר ואורז מגדלים במערב טאיוואן מאז המאה ה-17. הפקת קמפור וזיקוק קנה סוכר מילאו תפקיד חשוב בייצוא של טאיוואן מסוף המאה ה-19 ועד המחצית הראשונה של המאה העשרים.  חשיבותן של תעשיות אלה פחתה לאחר מכן. לא בגלל מיצוי משאבי הטבע האלה, אלא בעיקר בשל ירידת הביקוש הבינלאומי של המוצרים. חלקה של החקלאות בתוצר המקומי הגולמי ירד מ־35% בשנות החמישים של המאה העשרים ל־2.7% בלבד.

אמנם החקלאות המקומית (האורז הוא הגידול הדומיננטי) והדיג שומרים על חשיבותם במידה מסוימת, אך היבוא מאתגר אותם מאוד, במיוחד מאז הצטרפותה של טאיוואן לארגון הסחר העולמי בשנת 2001. כתוצאה מכך, עם הירידה בחשיבות, החקלאות בטאיוואן כיוונה את עצמה לשיווק בחוץ לארץ ויצוא של גידולים מיוחדים, כגון בננה, גויאבה, ליצ'י, פרי פעמון  ותה מההר הגבוה. [32]

משאבי אנרגיה 

לטאיוואן יש מרבצי פחם משמעותיים ומרבצי נפט וגז טבעי. נכון לשנת 2010 הנפט מהווה 49.0% מסך צריכת האנרגיה. הפחם מגיע לאחר מכן עם 32.1%, צריכת האנרגיה הגרעינית מהווה 8.3%, גז טבעי ונוזלי בכמות של 10.2%, ואנרגיה ממקורות מתחדשים בכמות של 0.5%. לטאיוואן היו בשנת 2010 שישה כורים גרעיניים לייצור חשמל ומשרד האנרגיה דרש בשנת 2011 להקים לפחות עוד 2 תחנות כוח גרעיניות.  כמויות הנפט והגז שטאיוואן מפיקה בעצמה מחייבות אותה לרכוש ולייבא כמעט את כל הנפט והגז לצורכי תחבורה וכוח, מה שהופך את טאיוואן לרגישה במיוחד לתנודות במחירי האנרגיה. טאיוואן עשירה במשאבי אנרגיית רוח, על כן נבנו חוות רוח הן ביבשה והן בחוף הים. מאחר ששטח הקרקעות באי מוגבל, קיימת העדפה לניצול משאבי רוח בחוות ימיות. על ידי קידום תעשיות האנרגיה המתחדשת, מקווה ממשלת טאיוואן לסייע גם לתעשיית ייצור האנרגיה המתחדשת המתהווה בעולם ולפתח תעשייה זו גם לשוק היצוא.

גאוגרפיה אנושית 

בטאיוואן יש אוכלוסייה שמעל ל־23 מיליון נפש. הרוב הגדול של האוכלוסייה מתגורר בשפלת חוף הים המערבי של האי. שפלת החוף מאוד אורבנית. כמעט 9 מיליון נפש מתגוררים באזור המטרופולין טאיפיי – קילונג – טאויואן  שבקצה הצפוני של האי. מעל 2 מיליון נפש מתגוררים בכל אחד מהאזורים העירוניים של קאושיונג  וטאיצ'ונג . 

הטאיוואנים האבורג'ינים  מהווים כ־2% מהאוכלוסייה, הם גרים בעיקר בחלק המזרחי ההררי של האי.   מרבית החוקרים מאמינים כי אבותיהם הגיעו לים טאיוואן, בשנים שבין 4000 עד 3000 לפני הספירה, ככל הנראה מהיבש האסיאתי. 

הסינים האנים מהווים מעל 95% מהאוכלוסייה.  הם היו מהגרים מדרום פוג'יאן שבסין העממית. הם החלו להגיע לאזור סביב טאינאן המודרנית וקאושיונג החל מהמאה ה-17 ובהמשך התפשטו על פני המישורים המערביים והצפוניים וקלטו את אוכלוסיית האבוריג'ינים באותם אזורים.

אנשי האקה ממזרח גואנגדונג הגיעו מאוחר יותר והתיישבו במורדות ההרים ובהמשך התפשטו לכיוון פסגות ההרים. רכסי ההרים בצד המזרחי של האי נותרו השמורה הבלעדית של אנשי האקה בטאיוואן עד ראשית המאה העשרים.  1.2 מיליון תושבים נוספים מכל רחבי סין היבשתית נכנסו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949.

נושאי הגנת הסביבה 

באזורים מסוימים בטאיוואן צפיפות האוכלוסין הגבוהה והמפעלים הרבים גורמים לזיהום אוויר
כבד. האזורים הבולטים ביותר בזיהום אוויר כבד הם הפרברים הדרומיים של טאיפיי והאזור המערבי מטיינאן עד לין יואן, דרומית לקאושיונג. בסוף המאה העשרים, טאיפיי סבלה מזיהום אוויר נרחב מכלי הרכב והמפעלים, רק לאחר שממשלת טאיוואן חייבה שימוש בבנזין נטול עופרת והקימה את המנהל להגנת הסביבה בשנת 1987 כדי להסדיר את נושא איכות האוויר, איכות האוויר של טאיוואן השתפרה באופן דרמטי. 

המנהל להגנת הסביבה בטאיוואן מוטרד גם מנושאים סביבתיים אחרים הכוללים: פליטות התעשייה שפכים וביוב גולמי, זיהות מי שתייה ומי התהום ובמיוחד החשש לפגיעה באספקת מי שתייה, סחר במיני בעלי חיים שבסכנת הכחדה, ופינוי פסולת רדיואקטיבית. אף על פי שהפיקוח על פליטת אירוסולי גופרית מתעשיית הנפט מתהדקת, הגשם החומצי נותר איום על בריאות התושבים והיערות. מדעני האטמוספירה בטאיוואן מעריכים כי יותר ממחצית המזהמים הגורמים לגשם החומצי של טאיוואן מועברים מיבשת סין על ידי רוחות המונסון.

ראו גם
 טאיוואן
 פנגחו (טאיוואן)
טקטוניקת הלוחות
העתק

לקריאה נוספת 
 סקירה כלכלית של טאיוואן מטעם משרד הכלכלה הישראלי
 סיפור דרך לטרמילאים בטאיוואן
 "טאיוואן היא גן עדן לפודיז, חובבי מרחצאות, היסטוריה ואמנות" על פי גלובס
 לגעת בלב של אסיה באתר ynet
 
 דפנה טל, טאיוואן: קחו את סין, הוסיפו קצת מערב, ודחסו אותה לאי קטן בים
 טאיוואן - סין אחרת. באתר מסע אחר
 ספר שנת 2014 אודות טאיוואן בהוצאת ממשלת טאיוואן

קישורים חיצוניים 

 

 
 ספר שנת 2014 שהוצאה ממשלת טאיוואן 
 הגנים הלאומיים של טאיוואן, סוכנות הבנייה והתכנון, משרד הפנים, טאיוואן (ROC) 
 טאיוואן פאס, לשכת התיירות, משרד התחבורה והתקשורת, טאיוואן (ROC) 
 העובדות אודות טאיוואן בספרייה הסי.אי.איי (רשות הביון האמריקאית)

הערות שוליים

איים באוקיינוס השקט
אסיה: גאוגרפיה לפי מדינה
חבלי ארץ במחלוקת
טאיוואן: גאוגרפיה
מדינות איים
מדינות וטריטוריות דוברות שפות סיניות
ציטוט מקור בשפה זרה (סינית)
ציטוט עם תסריט בשפה זרה (סינית)