הקהילה הגאה

הקהילה הגאה או קהילת הלהט"ב הוא מושג רחב, המאגד תחתיו לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים (בראשי תיבות: להט"ב) ואוכלוסיות נוספות כגון אינטרסקס, א-מיניים, ג'נדרקווירים וקבוצות נוספות החורגות מהתפיסה החברתית הכללית של מגדר ומיניות. לקהילה שייכים גם ארגונים ותתי תרבויות המאוחדים בתרבות משותפת ואמונה בזכויות פרט מסוימות. קהילות מסוג זה בדרך כלל מציינות את ערכי הגאווה, גיוון, ייחודיות ומיניות. פעילי זכויות להט"ב וסוציולוגים החוקרים את קהילת הלהט"ב מגדירים את תהליך בניית הקהילה כאמצעי מנע להומופוביה, הטרוסקסיזם, טרנספוביה, ביפוביה, קווירפוביה וכדרך להעצים את ביטחון הפרט על ידי חברה תומכת.

המושג גאווה משמש על מנת להדגיש את זהות הקהילה הגאה ואת חוזקה הקולקטיבי. מצעדי הגאווה מספקים דוגמה לשימוש והדגמה למשמעות הכללית של המונח. קהילת הלהט"ב היא מגוונת בשייכות פוליטית. עם זאת, לא כל הלסביות, הומואים, דו-מיניים או טרנסג'נדרים רואים עצמם חלק מקהילה הגאה.

מוסדות שיכולים להיכלל בהגדרת הקהילה הגאה יכולים להיות ארגוני עובדים (כמו הגייגלרים), רבעים גאים (לדוגמה: הקסטרו), ארגוני זכויות להט"ב (כמו אגודת הלהט"ב), ארגוני להט"בים דתיים (כגון הו"ד) ותאי סטודנטים גאים (לדוגמה: האחווה הסטודנטיאלית הגאה וסגו"ל). אף על פי ההגדרה הרחבה של הקהילה הגאה, כאשר מתייחסים לקהילה הגאה בתקשורת, מתכוונים לרוב לארגוני זכויות להט"ב ולא לפרטים הלהט"בים באוכלוסייה. קהילות להט"ב עשויות להתארגן לתנועות למען זכויות אזרח, או לתמוך בהן, המקדמות זכויות להט"ב במקומות שונים ברחבי העולם.

מונח 

להט"ב (LGBT), הוא מונח שמייצג לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (lesbian, gay, bisexual, transgender) בשימוש מאז שנות התשעים, המונח הוא עיבוד לאי-ראמליזם הלהט"ב, ששימש להחלפת המונח גיי - כאשר הוא מתייחס לקהילה כולה - החל מאמצע סוף שנות השמונים. התנועה אמנם כללה תמיד את כל אנשי הלהט"ב, אבל המונח המאחד במילה אחת בשנות החמישים עד תחילת שנות השמונים היה "הומו". מאוחר יותר, הוא הורחב על ידי קבוצות רבות יותר של לסביות והומואים, כדי להיות מייצג יותר. בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, קוויר הוחזר גם כאלטרנטיבה של מילה אחת למחרוזת ראשי התיבות המתארכת כ-"להטב"ק" (LGBTQ), במיוחד כאשר נעשה שימוש בקבוצות פוליטיות רדיקליות.

הראשוניות, כמו גם גרסאות נפוצות של להטב"ק (LGBTQ), אומצו למיינסטרים בשנות התשעים כמונח מטרייה לשימוש בעת תיוג נושאים על מיניות וזהות מגדרית. לדוגמה, פרויקט קידום הלהט"ב התייחס למרכזים קהילתיים, שיש להם שירותים ספציפיים לאותם חברי קהילת הלהט"ב, כ-"מרכזים קהילתיים להט"בים" במחקרים מקיפים על מרכזים כאלה ברחבי ארצות הברית.

הלהט"ב הראשוני נועד להדגיש מגוון של מיניות ותרבויות מבוססות זהות מגדרית. הוא עשוי היה להתייחס לכל מי שאינו הטרוסקסואלי או לא סיסג'נדר, במקום באופן בלעדי לאנשים שהם לסביות, הומואים, דו-מיניים או טרנסג'נדרים. אוכלוסיות הכירו בהכללה זו כגרסה פופולרית שמוסיפה את האות Q למי שמזדהה כמוזר או מטיל ספק בזהותו המינית, המילה "להטב"ק" (LGBTQ) תועדה מאז 1996.

ביקורת על המונח 
העיתונאית אלינור פורמבי כתבה כי המושג "קהילת להט"ב" הוא בעייתי, מכיוון ששייכות לקהילה איננה נתונה רק משום שאנשים חולקים את אותה זהות מגדרית או מינית. פורמבי מצטטת כי מרואיין שטען כי "הרעיון לא קיים, זה סוג של מיתוס גדול - קצת כמו לומר שיש קהילת חומי עיניים או קהילה בלונדינית". על פי פורמבי, מחקרים מראים כי אנשים רבים בקרב להט"בים כלל אינם חשים שיש "קהילת להט"ב" אמיתית, מכיוון שהם ממשיכים לחוות אפליה מצד אנשי להט"בים אחרים הנוגעים לגילם, גופם, מוגבלותם, אתניותם, אמונתם, מעמד מחלת האיידס או מעמד חברתי נתפס. פורמבי מבהירה כי היא אינה ממליצה לזנוח את הביטוי לחלוטין, אלא שהשימוש במונח "להט"ב" יהיה מדויק יותר ברוב המקרים, ולא יעודד "ניכור קבוצות שמרגישות כקבוצת אנשים שוליות בחברה".

זכויות אדם ומעמד חוקי 

קהילת הלהט"ב המיוצגת על ידי מרכיב חברתי בחברה הגלובלית, שמאמינים על ידי רבים, כולל בעלי בריתה ההטרוסקסואלים, שהם מיוצגים מעט מדי בתחום זכויות האדם. המאבק הנוכחי של הקהילה הגאה נוצר במידה רבה על ידי הגלובליזציה. בארצות הברית מלחמת העולם השנייה הפגישה גברים כפריים סגורים רבים מרחבי האומה וחשפה אותם לעמדות מתקדמות (פרוגרסיביות) יותר בחלקים של אירופה. עם שובם הביתה לאחר המלחמה, רבים מאנשים אלה החליטו להתאגד בערים שונות ולא לחזור לעיירותיהם הקטנות. עד מהרה הפכו הקהילות לפוליטיות בתחילת המאבק לזכויות הומוסקסואלים, כולל תקריות מונומנטליות במקומות כמו בבר "סטונוול" (Stonewall Inn). כיום, בערים גדולות רבות יש מרכזים קהילתיים הומוסקסואליים ולסבים גדולים. באוניברסיטאות ובמכללות רבות ברחבי העולם יש מרכזי תמיכה לסטודנטים להט"בים.

הקמפיין לזכויות האדם, ארגון למדא חוקית, ארגון הרוחות המעצימות, והליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) תומכים באנשי הלהט"ב במגוון רחב של נושאים בארצות הברית. בשנת 1947 נוסד האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס כאשר אימצה הממלכה המאוחדת את ההצהרה האוניברסלית של זכויות האדם (UDHR), פעילי הלהט"ב נצמדו לתפיסה של זכויות שוות ובלתי ניתנות לערעור לכלל האנשים, ללא קשר לגזע, מין או נטייתם המינית. ההצהרה אינה מזכירה במפורש זכויות הומוסקסואלים, אלא דנה בשוויון ובחופש מאפליה. ב-1962 הצטרף קלארק פולק לחברת יאנוס בפילדלפיה, פנסילבניה. שנה לאחר מכן הוא הפך לנשיאה. ב-1968 הוא הודיע כי האגודה תשנה את שמה לחברה הרפורמית בחוק ההומוסקסואלי (Homosexual Law Reform Society) באומרו כי, "הומוסקסואלים יוכלים כעת לזרוח תחת הצבעים שלהם".

נישואים חד מיניים 

באזורים מסוימים בעולם הורחבו זכויות השותפות או הנישואים גם לזוגות חד מיניים. תומכי נישואי חד מיניים מצטטים מגוון של הטבות הנשללות מאנשים שאינם יכולים להינשא, כולל חוקים הקשורים לאימוץ ופונדקאות, סוגיות הקשורות לשירות בצבא, שוויון בזכויות הגירה, חוקים האוסרים על אפליה ועל פשעי שנאה, חוקים הנוגעים ליחסי מין, השוואת גיל ההסכמה וחובות והגנות משפחתיות אחרות, כסיבות לכך שיש להרחיב את הנישואים גם לזוגות חד מיניים.

המתנגדים לנישואים חד מיניים בקהילה הגאה טוענים כי המאבק להשגת יתרונות אלה באמצעות הרחבת זכויות הנישואים לזוגות חד מיניים מפריט הטבות (למשל, שירותי בריאות) שיש להעמיד לרשות אנשים ללא קשר למצב היחסים שלהם. עוד טוענים כי תנועת הנישואים של בני אותו המין בתוך הקהילה הגאה מפלה את המשפחה המורכבת מסורתית משלושה בני זוג אינטימיים או יותר. אין לבלבל בין התנגדות לתנועת הנישואים החד מיניים מתוך הקהילה הגאה לבין התנגדות מחוץ לקהילה.

מדיה 

לקהילה הלהט"בית העכשווית ישנו ייצוג גדול ומורכב בתקשורת האמריקאית והמערבית-אירופית. לסביות וגברים הומוסקסואליים מצטיירים לרוב בצורה לא מדויקת בטלוויזיה, בסרטים ובתקשורת אחרת. הקהילה ההומוסקסואלית מוצגת לעיתים קרובות בסטריאוטיפים רבים, בהן הצגתם של גברים הומוסקסואליים כפרועניים ונועזים. כמו קבוצות מיעוט אחרות, סטריאוטיפים אלה נועדו ללעג עבור הקהילה.

נכון להיום חל איסור נרחב על הפניות של הקהילה בענייני בידור הקשורים לילדים, וכאשר הפניות אכן מתרחשות הן כמעט תמיד מייצרות מחלוקת. בשנת 1997, כאשר הקומיקאית האמריקאית אלן דג'נרס יצאה מהארון בתוכנית הפופולרית שלה, נותני חסות רבים, כמו רשת המזון המהיר של וונדיס, הפסיקו את תמיכתן בה. כמו כן, חלק מהתקשורת ניסתה להפוך את הקהילה הגאה למוכרת ומקובלת בפומבי בתוכניות טלוויזיה כמו ויל וגרייס וטאץ' עליז לסטרייט שיעיז. פרסום מוגבר זה שיקף את תנועת היציאה מהארון של קהילת הלהט"ב. ככל שיצאו ידוענים נוספים, התפתחו תוכניות ומופעים נוספים, כגון התוכנית ישנן בנות משנת 2004. תיאורים אלה של קהילת הלהט"ב היו שנויים במחלוקת, אך מועילים לקהילה. הגידול בנראות של אנשי הלהט"ב איפשר לקהילת הלהט"ב להתאחד, להתארגן ולדרוש שינוי, והיא גם עוררה השראה עבור אנשיה הרבים לצאת מהארון.

בארצות הברית אזרחים הומוסקסואליים משמשים לעיתים קרובות כסמל לדקדנס חברתי על ידי אוונגליסטים מפורסמים ועל ידי ארגונים שמרנים-דתיים כמו "Focus on the Family" (התמקד במשפחה). קיימים ארגוני להט"ב רבים המייצגים ומגנים על הקהילה הגאה. לדוגמה, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) בארצות הברית וארגון סטונוול (Stonewall) בממלכה המאוחדת אשר פועלים עם התקשורת במדינה כדי לסייע בייצוג הוגן ומדויק של הקהילה הגאה. לארגון ה-"GLAAD" קיים בנוסף טקס פרסים בשם התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה המוענקים מדי שנה לסרטים, סדרות, כתבות מגזין, מאמרים ותחומי מדיה אחרים על כך שעסקו או הציגו סוגיות הקשורות לקהילה באופן הגון ומדויק. מכיוון שחברות מפרסמות יותר ויותר תוכן וגישה לקהילה הגאה, פעילים להט"ב משתמשים בסיסמאות מודעות כדי לקדם השקפות בקהילה הגאה. יצרנית כלי הרכב סובארו שיווקה את הפרסומות שלה עם הסיסמה "זה לא בחירה. זו הדרך בה אנו בנויים" על נטייה מינית, אשר לימים שימשה בשמונה ערים בארצות הברית ברחובות או באירועי הקהילה.

אתרי אינטרנט הקשורים לקהילה מתאפיינים בסיומת .lgbt.

רשת חברתית 
מדיה חברתית משמשת לעיתים קרובות כפלטפורמה עבור קהילת הלהט"ב להתכנס ולשתף בה תוכן. מנועי החיפוש ואתרי הרשתות החברתיות מספקים הזדמנויות רבות לאנשי להט"ב להתחבר זה לזה. בנוסף, הם ממלאים תפקיד מפתח ביצירת זהות ובהצגה עצמית. אתרי רשתות חברתיות מאפשרים בנייה של קהילות אנונימיות, ומאפשרים לאנשים לעסוק כמה שיותר בה. למגוון פלטפורמות המדיה החברתית נכללים פייסבוק, טיקטוק, טאמבלר, טוויטר ויוטיוב. פלטפורמות משתנות אלה מאפשרות הכללה רבה יותר לחברי קהילת הלהט"ב להחליט היכן להצטרף וכיצד להציג את עצמם. קיומה של קהילת הלהט"ב והשיח על פלטפורמות מדיה חברתית חיוניים לשיבוש רבייה של סיס-הטרונורמטיביות ההגמונית ומייצגים את המגוון הרחב של ייצוג זהויות קיימות.

לפני האיסור על תוכן למבוגרים בלבד בשנת 2018, טאמבלר הייתה פלטפורמה המתאימה באופן ייחודי לשיתוף סיפורי טרנסג'נדרים ובניית הקהילה. פלטפורמות מדיה חברתית רגילות כמו טיקטוק הועילו גם לקהילה הטרנסית על ידי יצירת מרחבים לאנשים לשיתוף משאבים וסיפורי המגדר שלהם אשר נירמלו זהות טרנסית בקרב האוכלוסייה. נמצא כי גישה לתוכן להט"בי, עמיתי הקהילה קיבלה במנועי חיפוש ובאתרי רשתות חברתיות קבלת זהות וגאווה בקרב אנשיה.

אלגוריתמים וקריטריונים הערכתיים קובעים איזה תוכן מומלץ למשתמשים במנועי החיפוש ובאתר הרשתות החברתיות. אלה יכולים לשחזר שיחות סטיגמטיות הדומיננטיות בחברה, ולהביא להשפעה שלילית על התפיסה העצמית של להט"בים. לאלגוריתמים של המדיה חברתית ישנה השפעה משמעותית על היווצרות קהילת הלהט"ב ותרבותה. הדרה אלגוריתמית מתרחשת כאשר שיטות הרחקה מתחזקות על ידי אלגוריתמים על פני נופים טכנולוגיים, וכתוצאה מכך יש אי הכללה של זהויות לא מוכרות בחברה. אי הכללת ייצוגי זהות אלה גורמת לחוסר ביטחון זהותי בקרב אנשים להט"ב, תוך הנצחת שיח זהות הטרונורמטיבי נוסף. משתמשי להט"ב ובני בריתה מצאו שיטות להאבק באלגוריתמים שעשויים לדכא את תוכנם כדי להמשיך ולבנות קהילות מקוונות.

כוח קנייתי 

על פי "Witeck-Combs Communications, Inc" ו-"Marketresearch.com", כוח הקנייה של הומואים ולסביות בארצות הברית בשנת 2006 היה כ-660 מיליארד דולר, והוא צפוי היה לעלות על 835 מיליארד דולר עד 2011. צרכנים הומוסקסואליים יכולים להיות נאמנים מאוד למותגים ספציפיים, המבקשים לתמוך בחברות התומכות בקהילה הגאה ומספקות שוויון זכויות לעובדיה הלהט"בים. בבריטניה, לעיתים קיצור כוח הקנייה הזה נקרא "הלירה הוורודה".

על פי מאמר של ג'יימס היפס, האמריקנים הלהט"בים נוטים יותר לחפש חברות שמפרסמות עבורן ומוכנים לשלם מחירים גבוהים יותר עבור מוצרי ושירותי פרימיום בהן. ניתן לייחס זאת להכנסה החציונית של משקי הבית בהשוואה לזוגות חד מיניים לזוגות הטרוסקסואליים. מחקרים מראים שלהט"בים אמריקנים הם בעלי סיכוי כפול לסיים את לימודיהם בקולג', ובסיכון כפול להכנסות פרט מעל 60,000 דולר ולפי זוג הכנסה למשק בית היא 250,000 דולר ומעלה.

צרכנות 
אף על פי שרבים טוענים כי קהילת הלהט"בים אמידה יותר בהשוואה לצרכנים הטרוסקסואלים, מחקרים הוכיחו כי זה הוא שקר. עם זאת, קהילת הלהט"ב היא עדיין דגש חשוב בדמוגרפיה הצרכנית בגלל כוח ההוצאה והנאמנות למותגים שיש להם. חברת "Witeck-Combs Communications" חישבה את כוח הקנייה של הלהט"ב למבוגרים בסך 830 מיליארד דולר לשנת 2013. משקי בית בני זוג מאותו מין מוציאים מעט יותר מהבית הממוצע בכל מסע קניות נתון. עם זאת, הם גם עורכים יותר טיולי קניות בהשוואה למשקי הבית שאינם להט"בים. בממוצע, ההבדל בהוצאות עם בית משותף לאותו מין גבוה ב-25% מהמשק הבית הממוצע בארצות הברית. על פי אוניברסיטת מרילנד שותפים גבריים הומוסקסואליים מרוויחים 10,000 דולר פחות בממוצע בהשוואה לגברים הטרוסקסואליים.עם זאת, שותפות לסביות מקבלות כ-7,000 דולר יותר בשנה מנשים הטרוסקסואליות נשואות. לפיכך, בני זוג מאותו המין ושותפים הטרוסקסואליים שווים בערך שפע צרכני.

קהילת הלהט"ב הוכרה בהיותה אחת הצרכניות הגדולות ביותר בנסיעות. נסיעותיהן כוללות טיולים שנתיים, ולעיתים אף טיולים שנתיים מרובים. מדי שנה, קהילת הלהט"ב מוציאה כ-65 מיליארד דולר על נסיעות, בסך הכל כ-10 אחוזים משוק הנסיעות בארצות הברית. גורמי נסיעה נפוצים רבים שותפים בקבלת החלטות על פעילות הלהט"ב בהם, אך אם יש יעדים המותאמים במיוחד לקהילת הלהט"ב, סביר יותר שהם אלו שייסעו לאותם המקומות.

דמוגרפיה 

בסקר שנערך בשנת 2012, סביר יותר שצעירים אמריקאים מזדהים כהומוסקסואלים. הסטטיסטיקה ממשיכה לרדת עם הגיל, מכיוון שמבוגרים בין הגילאים 18–29 הם בעלי סיכוי גבוה פי שלושה להזדהות כלהט"בים בהשוואה לקשישים מעל גיל 65. נתונים סטטיסטיים אלה עבור קהילת הלהט"ב נלקחים בחשבון בדיוק כמו בדמוגרפיה אחרת כדי למצוא דפוסי מגמה של מוצרים ספציפיים. צרכנים המזדהים כלהט"בים נוטים יותר לעסוק בקביעות בפעילויות שונות לעומת אלו המזדהים כהטרוסקסואלים. על פי נתוני חברת "Community Marketing, Inc." כ-90 אחוז מלסביות ו-88 אחוז מהומואים יסעדו עם חבריהם באופן קבוע. ובאופן דומה, 31 אחוז מלסביות ו-50 אחוז מגברים הומואים יבקרו במועדון או בבר.

בבית, הסבירות שנשים להט"ב יולידו ילדים בבית כנשים שאינן להט"בים היא שווה. עם זאת, גברים להט"ב הם בסבירות מחצית בהשוואה לגברים שאינם להט"בים להביא ילדים בביתם. הכנסות משק הבית ל-16 אחוזים מהאמריקאים הלהט"בים נעים מעל 90,000 דולר לשנה, בהשוואה ל-21% מכלל האוכלוסייה הבוגרת. עם זאת, ההבדל העיקרי הוא שמי שמזדהה כלהט"ב יש לו פחות ילדים באופן קולקטיבי בהשוואה לבני זוג הטרוסקסואלים. גורם נוסף שעומד על הפרק הוא שאוכלוסיות גזע צבעוניות של להט"ב ממשיכות להתמודד עם מחסומי הכנסה יחד עם שאר נושאי הגזע, ולכן הם צפויים להרוויח פחות ולא יהיו אמידים כצפוי. ניתוח של סקר "Gallup" מראה אומדנים מפורטים כי בשנים 2012 עד 2014 - המטרופולין עם האחוז הגבוה ביותר של קהילת הלהט"ב בארצות הברית היה בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הגבוהים ביותר הם פורטלנד, אורגון ואוסטין, טקסס.

סקר שנערך בשנת 2019 בקרב אוכלוסיית הלהט"ב הרווחת בעיר המילטון, אונטריו בקנדה, בשם "Mapping the Void" הראה כי מתוך 906 נשאלים בכל הנוגע לנטייה מינית, 48.9% זיהו את עצמם כביסקסואלים / פנסקסואליים, 21.6% הזדהו כהומוסקסואלים, 18.3% הזדהו כלסביות, 4.9% זיהו את עצמם כקווירים, ו-6.3% זיהו את עצמם כאחרים (קטגוריה המורכבת מאלה שהגדירו את עצמם שהם א-מיניים, הטרוסקסואליים או מתלבטים, ואלה שנתנו "אין תגובה" לנטייתם המינית). סקר שנערך בשנת 2019 בקרב אנשים טרנסג'נדרים וא-בינאריים במדינה בשם "Trans PULSE Canada" הראה כי מתוך 2,873 נשאלים. בכל הנוגע לנטייה מינית, 13% הזדהו כא-מיניים, 28% כביסקסואלים, 13% כהומוסקסואלים, 15% כלסביות, 31% כפנסקסואל, 8% זיהו כהטרוסקסואלים, ו-9% כלא בטוחים או מתלבטים.

שיווק 

שיווק כלפי קהילת הלהט"ב לא תמיד הייתה אסטרטגיה בקרב מפרסמים. בשלושת-ארבעת העשורים האחרונים חברת אמריקה התאגידית יצרה נישת שוק לקהילת הלהט"ב. שלושה שלבים נפרדים מגדירים את מחזור השיווק: 1. התרחקות בשנות השמונים, 2. סקרנות ופחד בשנות התשעים, ו-3. חתירה בשנות האלפיים.

לאחרונה, משווקים שמו לב לגודל הדמוגרפיה של קהילת הלהט"ב בעולם עם עלייה בנישואים חד מיניים בשנת 2014, משווקים החלו לבחון דרכים חדשות לקשור את נטייתו המינית של האדם למוצר הנמכר. במאמצים למשוך את בני קהילת הלהט"ב למוצרים שלהם, חוקרי שוק מפתחים שיטות שיווק שמגיעות למשפחותיהם הללו. היסטוריית הפרסום הראתה שכאשר שיווקו למשפחה, היו אלה תמיד האישה, הבעל והילדים. אך כיום זה לא בהכרח המקרה. יכולות להיות משפחות של שני אבות או שתי אמהות עם ילד אחד או שישה ילדים. כשהם מתנתקים מהמסגרת המשפחתית המסורתית-שמרנית, חוקרי השיווק מבחינים בצורך להכיר בתצורות המשפחתיות השונות הללו.

אחד התחומים שהמשווקים נתונים להם דגש הוא סטריאוטיפים על קהילת הלהט"ב. כאשר הם משווקים עבור הקהילה, הם עשויים להפנות את קהל היעד שלהם לקטגוריית אורח חיים "אלטרנטיבית" שבסופו של דבר "מאחרת" את תקופת המודרניות בה נוכחת קהילת הלהט"ב. יש חשיבות לרגישות בשיווק כלפי הקהילה, כאשר משווקים עושים בשיווק לקהילת הלהט"ב הם מכבדים את אותם גבולות. משווקים מתייחסים גם ללהט"ב כאל מאפיין יחיד שעושה אדם אשר ניתן למקד לתחומים אחרים יחד עם פלח הלהט"ב כגון, גזע, גיל, תרבות ורמות הכנסה. ידיעת הצרכן מעניקה למשווקים אלה כוח.

לצד הניסיונות להתקשר עם קהילת הלהט"ב, החוקרים מצאו חילוקי דעות בין המינים בין מוצרים עם צרכנים בהתאמה. למשל, זכר הומו עשוי לרצות מוצר נשי יותר, ואילו נקבה לסבית עשויה להיות מעוניינת במוצר גברי יותר. תיאור זה לא תקף לכל קהילת הלהט"ב, אך האפשרויות של הבדלים אלה הן הרבה יותר גדולות. בעבר, המגדר נתפס כקבוע, וייצוג חופף למין הפרט אך כיום מובן שמין ומגדר הם מונחים נפרדים. החוקרים ציינו גם כי בעת הערכת מוצרים, המין הביולוגי של האדם שווה הוא הקובע כמושגו העצמי. כתגובת לקוח, כאשר הפרסומת מופנית כלפיהם, גברים ונשים הומוסקסואליים נוטים יותר להיות בעלי עניין במוצר. זהו גורם ומטרה חשובים עבור המשווקים מכיוון שהם מעידים על נאמנות עתידית למוצר או למותג אצל הקונים.

בריאות

אפליה ובריאות הנפש 

במחקר שנערך בשנת 2001, שבדק סיבות אפשריות להפרעות נפשיות אצל אנשים לסבים, הומואים וביסקסואלים, בדקה הפסיכולוגית ויקי מ'מייס מאוניברסיטת קליפורניה האם האפליה המתמשכת כלפי הקהילה מייצרת חרדה, דיכאון ובעיות נפשיות אחרות הקשורות למתח בקרב אנשי להט"ב. המחקרים מצאו עדויות חזקות ליחסים בין השניים. הצוות השווה כיצד 74 להט"בים ו-2,844 משיבים הטרוסקסואלים דירגו חוויות חייהם וחיי היום יום שלהם עם אפליה כגון אי קבלה לעבודה או סירוב להלוואה בנקאית, כמו גם תחושות של אפליה מתמשכת. הנבדקים הלהט"בים דיווחו על שיעורים גבוהים יותר של אפליה הנתפסת בהשוואה להטרוסקסואלים בכל קטגוריה הקשורה לאפליה. עם זאת, בעוד צעירים הומוסקסואליים נחשבים בסיכון גבוה יותר להתאבדות, סקירת ספרות שפורסמה בכתב העת בגיל ההתבגרות קובעת כי "להיות הומו בפני עצמו הוא לא הגורם לעלייה בהתאבדות".

עם זאת, הסקירה ציינה כי ממצאי מחקרים קודמים הראו כי, "ניסיונות התאבדות היו קשורים באופן משמעותי ללחצים פסיכו-סוציאליים, הכוללים אי התאמה בין המינים, דעות מוקדמת כלפי הומוסקסואלים, קורבנות, חוסר תמיכה, נשירה מבית הספר, בעיות משפחתיות ומכרים". ניסיונות התאבדות, מחסור בית, שימוש בסמים והפרעות פסיכיאטריות אחרות חלק מהלחצים הללו חווים גם מתבגרים הטרוסקסואליים, אך הוכח כי הם שכיחים יותר בקרב מתבגרים הומוסקסואליים. למרות ההתקדמות בשנים האחרונות של המאה ה-21 בזכויות הלהט"ב בעולם, גברים הומוסקסואליים ממשיכים לחוות שיעורי בדידות ודיכאון גבוהים לאחר יציאתם מהארון.

גורמים להומופוביה 

הסיבות לשנאת אנשי קהילת הלהט"ב הן בדרך-כלל תרבותיות. בתרבויות שונות נתפשת נטייה מינית או מגדרית שאינה הטרונורמטיבית כטאבו. כלומר, במסגרת הנורמות המגדירות את המותר והאסור, הנכון, המוסרי והסוטה בקשרים רומנטיים ומיניים בין בני אדם, הומוסקסואליות נתפשת סטייה חמורה. חלק מהאנשים המאמצים תפישות אלו, מגלים עוינות כלפי אלו המתנהגים באופן שונה מהנכון והמקובל בעיניהם. הומופוביה נובעת גם מדעות קדומות שנקשרו בקהילת הלהט"ב.

גם חברי הקהילה עצמם עלולים לחוש תחושות הומופוביות ולהביע עמדות הומופוביות אשר לרוב נובעת מהומופוביה מופנמת כתוצאה מקבלת הסביבה. נמצא מתאם בין הומופביה עצמית זו לבין לחץ ומצוקה נפשית. במחקרים שנערכו על עמדות החברה כלפי הומואים ולסביות התברר שהומופוביה נפוצה במיוחד אצל אנשים שנוטים לדפוסי חשיבה דיכוטומיים, כאלה שאינם יכולים לשאת עמימות, אי-בהירות ואי-ודאות. נמצא גם קשר מובהק בין אנשים שהם חסרי ביטחון כלפי המיניות של עצמם לבין עמדות הומופוביות (התקה).

במחקרים שונים שערך ד"ר ג'ורג' מ. הרק, חוקר ומרצה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, הוא בדק את הקשר בין משתנים דמוגרפיים והומופוביה, ומצא מספר מאפיינים הקשורים לעמדות הומופוביות,
 אנשים שלא הכירו להט"בים באופן אישי מעולם.
 אנשים בעלי אמונה דתית.
 אנשים בעלי נטייה לסמכותיות ושיפוטיות.
 אנשים בעלי רגשות אשם בנושאים שונים הקשורים למיניות.
 אנשים בעלי השכלה נמוכה.
 אנשים בעלי תפיסות תפקיד נוקשות.

גם גיל נמצא כגורם הקשור לעמדות הומופוביות כאשר מבוגרים נוטים לגלות ביטויים הומופוביים יותר מאשר צעירים. ככלל, מהמחקרים עלה כי גברים נוטים להחזיק בעמדות הומופוביות ולבטא אותן יותר מאשר נשים. כל מחקריו אשר בדקו את נושא ההומופוביה מצאו שהיכרות וקשר עם הומואים ולסביות הוא האמצעי היעיל ביותר לשינוי עמדות סטראוטיפיות ולהפחתת הומופוביות. במחקר מאוניברסיטת טור ורגטה של רומא באיטליה נמצא כי בקרב אנשים המחזיקים בעמדות הומופוביות, נמצאות רמות גבוהות יותר של בעיות פסיכולוגיות דוגמת פסיכוטיות ומנגנוני התמודדות כושלים, לעומת מי שאדיש כלפי העניין או מביע התייחסות חיובית.

עלות כלכלית 

ישנם מחקרים המצביעים על כך שלהומופוביה עשויה להיות השפעה כלכלית שלילית משמעותית על המדינות בהן היא רחבה. במדינות אלה יש מעוף מאוכלוסיות הלהט"ב שלהם - עם אובדן הכנסה כתוצאה מכך וכן הימנעות מתיירות גאה, שמשאיר את ה-"כסף הורוד" במדינות ידידותיות כלפי להט"בים (גיי פרנדלי) בהן ספרד אשר בשטחיה תיירים להט"בים תורמים מעל 6,800 מיליון דולר מדי שנה לכלכלה הספרדית כתוצאה מחברה פרו-להט"בית רחבה עם אחוז הומופוביה מזערי.

כבר בשנת 2005, מאמר מערכת של הניו יורק טיימס סיפר על השפעתה של מדיניות "אל תשאל, אל תספר" אשר מנעה מלהט"בים מוצהרים לשרת בצבא ארצות הברית. מדיניות זו חשפה היעדר מתרגמים מהשפה הערבית, ועם העיכוב בתרגום מסמכים בערבית, אשר חושב בקירוב ל-120,000 שעות בזמנו. מאז שנת 1998, עם הנהגת המדיניות החדשה, גורשו כ-20 מתרגמים לשפה הערבית מצבא המדינה בייחוד במהלך השנים בהן ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמות במדינות ערב, עיראק ואפגניסטן.

לי בדגט, כלכלנית באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, הציגה במרץ 2014 בפגישה עם הבנק העולמי את תוצאות המחקר על ההשפעה הכלכלית של הומופוביה בהודו. רק בהוצאות בריאות, הנגרמות על ידי דיכאון, התאבדויות וטיפול במחלות HIV ואיידס, המדינה נאלצה להוציא במשך השנים כ-23,100 מיליון דולר נוספים כתוצאה מהומופוביה בחברתה. נוסף על כך, היו עלויות הנגרמות על ידי אלימות, אובדן מקום העבודה, דחיית המשפחה ובריונות בביתי הספר, אשר הביאו לרמת השכלה נמוכה יותר, להורדת תפוקה, שכר נמוך יותר, בריאות לקויה ותוחלת חיים נמוכה יותר בקרב להט"בים. בדגט העריכה בסך הכל בשנת 2014, הודו הפסידה עד 30,800 מיליון דולר (1.7% מהתמ"ג ההודי) כתוצאה מהומופוביה.

פעיל זכויות הלהט"ב אדביסי אלימי, חישב לפי הערכה ראשונית כי ההפסד הכלכלי עקב הומופוביה בניגריה הוא כ-1% מהתמ"ג (תוצר מקומי גולמי) במדינה. נכון לשנת 2015 הומוסקסואליות עדיין איננה חוקית ב-36 מתוך 54 מדינות אפריקה, אשר כתוצאה מכך, הפסד ההכנסות עקב הומופוביה ביבשת עשויה להסתכם במאות מיליוני דולרים בכול שנה.

מחקר נוסף בנושא מדידה סוציואקולוגית של הומופוביה והשפעתה על בריאות הציבור על 158 מדינות נערך בשנת 2018. המחקר מצא כי לדעה קדומה כלפי הומוסקסואלים יש מחיר כלכלי עולמי של כ-119.1 מיליארד דולר. ההפסד הכלכלי באסיה היה 88.29 מיליארד דולר עקב הומופוביה, ובאמריקה הלטינית ובקריביים הוא עמד על 8.04 מיליארד דולר. העלות הכלכלית במזרח אסיה ובמרכז אסיה הייתה 10.85 מיליארד דולר. העלות הכלכלית במזרח התיכון ובצפון אפריקה הייתה 16.92 מיליארד דולר. חוקריו הצהירו כי ירידה של 1% ברמת הומופוביה ברחבי שטחי מדינה קשור לעלייה של 10% בתוצר המקומי הגולמי לנפש.

מחקר חדש יותר ממרץ 2018 שנערך על ידי מכון ויליאמס (בית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס) חשף כי ישנו קשר חיובי בין קבלת הקהילה הגאה לתוצר לנפש. על פי מחקר זה, לזכויות החוקיות של להט"בים ישנה השפעה גדולה יותר על מידת הקבלה בחברה, בעוד שתי ההשפעות מחזקות זו את זו. עלייה של נקודה אחת במדד הקבלה הגלובלית של קהילת בלהט"ב (GAI) הראתה עלייה של 1,506 דולר בתוצר לנפש, וזכות חוקית נוספת אחת הייתה מתואמת עם עלייה של 1,694 דולר בתוצר לנפש.

רב תרבותיות

כללי 
רב תרבותיות להט"בית היא המגוון הקיים בקהילה (הומוסקסואלים, הומואים, דו-מיניים, טרנסג'נדרים) כמייצג נטיות מיניות שונות, זהויות מגדריות - כמו גם קבוצות אתניות, שפות, ודתות שונות. במקביל ליחס הלהט"ב והרב-תרבותיות, עשויים לשקול הכללת קהילת הלהט"ב למודל רב-תרבותי גדול יותר, כגון אוניברסיטאות, מודל רב-תרבותי כזה כולל את קהילת הלהט"ב יחד וייצוג שווה עם קבוצות מיעוט גדולות אחרות כגון כאפרו-אמריקאים בארצות הברית.

המשותף לשתי התנועות מבחינה פוליטית. היא העיסוק בסובלנות כלפי הבדלים אמיתיים, גיוון, מעמד מיעוט ותוקף פסקי הדין הערכיים המיושמים בדרכי חיים שונות. חוקרים זיהו את הופעתם של קהילות הומוסקסואליות ולסביות במהלך מספר פרקי זמן מתקדמים ברחבי העולם, כולל: הרנסאנס, עידן הנאורות והמערבון המודרני. תלוי במיקום הגאוגרפי, חלק מהקהילות הללו חוו התנגדות לקיומן יותר מאחרות. עם זאת, הם החלו לחלחל לחברה הן מבחינה חברתית והן מבחינה פוליטית במשך השנים.

ערים באירופה בעבר ובהווה 
מרחבים עירוניים באירופה המודרנית אירחו שפע של פעילויות הומוסקסואליות. עם זאת, פעילויות אלה נותרו סודיות למחצה במשך תקופה ארוכה. החל משנות ה-1500, תנאי עיר כמו יחסי עבודה והתלמדויות בחניכה, פעילות סטודנטים ואמנים בשפע ונורמות הגמוניות סביב מעמד חברתי נשי היו אופייניים בוונציה ופירנצה, איטליה. בנסיבות אלה, צעירים רבים נמשכו למסגרות עיר אלה. כתוצאה מכך החל להתקיים שפע של יחסי גומלין חד מיניים. רבים מהקשרים שנוצרו הובילו לעיתים קרובות להתרחשות של מערכות יחסים רומנטיות ומיניות מזדמנות, ששכיחותן עלתה די מהר עם הזמן עד לנקודה בה הם הפכו לתת-תרבות ולקהילה שלמה. ספרות ותרבויות אולמות אירועים עשו בהדרגה את דרכם בחברה והחלו להשתלב בה למרות השקפות חברתיות טרנסגרסיביות.

אמסטרדם ולונדון הוכרו גם כמיקומים מובילים להקמת תרבות קהילת הלהט"ב. בשנות החמישים, המרחבים העירוניים הללו החלו להתפתח עם מקומות הומוסקסואליים כגון ברים וסאונות ציבוריות שבהם יכלו חברי הקהילה להתכנס. פריז ולונדון משכו במיוחד את האוכלוסייה הלסבית כפלטפורמות לא רק לסוציאליזציה, אלא גם לחינוך. מקרים עירוניים אחרים החשובים לקהילת הלהט"ב כוללים את הקרנבל בריו דה ז'ניירו, ברזיל, מארדי גרא ההומו-לסבי של סידני, אוסטרליה, וכן את מצעדי הגאווה האחרים המתקיימים בערים גדולות נוספות ברחבי העולם.

מרחבים עירוניים בארצות הברית 
באותו אופן שבו אנשי הלהט"ב השתמשו ברקע העיר להצטרפות חברתית, הם הצליחו לאחד כוחות גם מבחינה פוליטית. תחושת קולקטיביות חדשה זו סיפקה לרשת ביטחון לאנשים כאשר הם מביעים את דרישותיהם לשוויון זכויות. במיוחד בארצות הברית התרחשו מספר אירועים פוליטיים מרכזיים בהקשרים עירוניים:

אולם העצמאות, פילדלפיה - תנועת מחאה הומוסקסואלית ולסבית בשנת 1965. פעילים בראשות ברברה גיטינגס פתחו במספר מחאות ראשונות. מחאות אלה נמשכו עד שנת 1969. גיטינגס המשיכה לנהל את כוח הקהילה הגאה של איגוד הספרייה האמריקני במשך 15 שנה.

פונדק סטונוול, ניו יורק - מקום הולדתה של התנועה המודרנית לזכויות הומוסקסואלים בשנת 1969. לראשונה, קבוצת גברים הומואים ומלכות דראג נלחמו נגד המשטרה במהלך פשיטה על הבר הקטן בגריניץ 'וילג' במהלך מהומות סטונוול. המקום מהווה כיום נקודת ציון היסטורית לאומית.

רחוב קסטרו, סן פרנסיסקו - רחוב תיירותי לאנשי להט"ב מאז שנות השבעים. כמעט באותה מידה כמו רחוב כריסטופר (אתר סטונוול ריוט) בכל הנוגע לנקודות ציון היסטוריות, נקודה עירונית זו הייתה נווה מדבר של תקווה. ביתם הרשמי הנבחר הראשון של הומואים הארווי מילק ותיאטרון קסטרו האגדי, נוף עירוני זה נותר אייקוני לקהילת הלהט"ב.

בית העירייה של קיימברידג', מסצ'וסטס - אתר הנישואים החד מיניים הראשונים בתולדות ארצות הברית בשנת 2004. בשנים שלאחר אירוע זה נחסמו ניסיונותיהם של קבוצות דתיות באזור לאיסורו ומדינות רבות נוספות הצטרפו לקהילת העמים.

המשרד לתיאום פעילויות איידס, פילדלפיה - משרד העזור לעצירת התפשטות מחלת האיידס שמטרתו לספק רכיבים ניהוליים מתאימים, סיוע ישיר וחינוך בנושא.במהלך אירועים אלה ובעקבותיהם, רס-תרבותיות קהילתית להט"בים החלה לצמוח ולהתייצב לתופעה ארצית. ברים הומואים הפכו פופולריים יותר ויותר בערים גדולות במיוחד עבור הומואים, מספר גדל והולך של אזורי שייט, בתי מרחץ ציבוריים וארגוני ימק"א במרחבים עירוניים אלה המשיכו לקבל את פניהם כאורח חיים משוחרר יותר. עבור לסביות הובלו להקמות חברות ספרותיות, מועדונים חברתיים פרטיים ודיור חד-מיני. הליבה של בניית הקהילה התרחשה בעיר ניו יורק ובסן פרנסיסקו, אך ערים נוספות כמו סנט לואיס, פארק לאפייט בעיר הבירה וושינגטון ושיקגו הלכו במהירות בעקבותיה.

עיר 
ערים מאפשרות שורה של תנאים ראשוניים המאפשרים התפתחות אישית טובה יותר וכן תנועה קולקטיבית שאיננה זמינה במרחבים כפריים. בראש ובראשונה, נופים עירוניים מציעים ללהט"בים סיכויים טובים יותר לפגוש להט"בים אחרים וליצור רשתות וקשרים. פלטפורמה אידיאלית אחת במסגרת זו הייתה שוק העבודה החופשי של חברות קפיטליסטיות רבות אשר פיתו אנשים להתנתק ממשפחות הגרעין המסורתיות שפוגעות לעיתים קרובות במטרה להמשיך בתעסוקה בערים גדולות יותר. המעבר למרחבים אלה העניק להם חירות חדשה בתחומי המיניות, הזהות והקרבה. יש חוקרים המתארים זאת כשלב של התנגדות נגד הציפיות המגבילות של נורמטיביות.

הלהט"בים העירוניים הדגימו דחיפה זו דרך שקעים שונים, כולל סגנון הלבוש שלהם, האופן שבו הם דיברו ונשאו את עצמם וכיצד בחרו לבנות קהילה. מנקודת מבט של מדעי החברה, היחסים בין הערים לקהילת הלהט"ב אינם רחוב חד סטרי. להט"בים מחזירים לא מעט יותר, אם לא יותר, במונחים של תרומות כלכליות ("כסף ורוד"), אקטיביזם ופוליטיקה.

גזעים 
להט"בים רבים נחשפו במהלך חייהם לדעות קדומות, סטריאוטיפים ואפליה - לא רק בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית, אלא גם על בסיס אפליה גזעית (צבע עור או זיהוי אתני) - ומיקרו-אגרסיות כלפי ביטויים שונים של הזהות החברתית שלהם. התנסות מסוג זה עשויה להיות מצידן של קבוצות שונות באוכלוסייה ההטרו-נורמטיבית, הא-מינית, או מתוך קהילת הלהט"ב עצמה, במיוחד כאשר הרכיב הדומיננטי בה מזדהה כ"לבן".

חלק מאנשי הלהט"בים הצבעוניים אינם חשים בנוח ומיוצגים במרחבי הלהט"ב. סקירה מקיפה ושיטתית של ספרות המחקר הקיימת שפורסמה סביב חוויותיהם של אנשים להט"ב צבעוניים מוצאת נושא משותף להדרה במרחבי להט"בים לבנים ברובם. המרחבים הללו נשלטים בדרך כלל על ידי אנשים לבנים שמקדמים ערכים לבנים ומערביים, ולעיתים קרובות מותירים אנשים פרטיים של להט"בים בעלי צבע אחר בתחושה כי הם חייבים לבחור בין הקהילה הגזעית שלהם לבין קהילתם המינית והמינית. באופן כללי, החברה המערבית תקודד לעיתים קרובות בעדינות "הומו" כאדם "לבן" ואנשים להט"בים לבנים נתפסים לעיתים קרובות כפנים של תרבות וערכים להט"בים.

נושא היציאה וחשיפת הנטייה המינית והזהות המגדרית לציבור קשור לערכים ולציפיות לבנות בדיונים המיינסטרים. כאשר תרבות מערבית לבנה שמה ערך ליכולת לדבר בגלוי על זהותו עם המשפחה, מחקר מסוים מצא כי משתתפי הלהט"בים הצבעוניים ראו את שתיקת משפחתם לגבי זהותם כתומכת ומקבלת. למשל, תרבויות קולקטיביסטיות רואות בתהליך היציאה עניין משפחתי ולא פרטני. יתר על כן, היום הבין לאומי ליציאה מהארון (11 באוקטובר) יוצא ממרכז נקודות מבט לבנות כאירוע שנועד לעזור לאדם להט"ב להרגיש משוחרר ונוח בעורו. עם זאת, עבור חלק מאנשי הלהט"ב הצבעוניים, יום היציאה הבין לאומי נתפס באור שלילי בקהילות צבעוניות, ליציאה בפומבי יכולות להיות השלכות שליליות, תוך סיכון תחושת הביטחון האישית שלהן כמו גם היחסים המשפחתיים והקהילתיים שלהם. אנשי להט"ב לבנים נוטים לדחות באופן קולקטיבי את ההבדלים הללו בפרספקטיבה ביציאה מהארון וכתוצאה מכך מבודדים עוד יותר את אחיהם הלהט"בים בגדר צבעם.

סמלים 

דגלי הקשת או הקשת בענן הפכו סמלי הקהילה הלהט"בית. סמל הלמבה היווני ("L" המסמל שחרור), משולשים, סרטים וסמלי מגדר משמשים גם כסמל "קבלת הומואים". ישנם סוגים רבים של דגלים המייצגים חלוקות משנה בקהילה הגאה, אך הנפוץ ביותר הוא דגל הקשת. לדברי האמן האמריקאי גילברט בייקר, יוצר דגל הקשת הידוע, כל צבע מייצג ערך בקהילה:
 ורוד = מיניות
 אדום = חיים
 כתום = ריפוי
 צהוב = השמש
 ירוק = טבע
 כחול = אמנות
 אינדיגו = הרמוניה
 סגול = רוח

מאוחר יותר הוסרו מהדגל הצבע הורוד והאינדיגו, וכתוצאה מכך הוצג הדגל של ימינו שהוצג לראשונה במצעד גאווה בשנת 1979. דגלים אחרים כוללים את דגל הניצחון על מחלת האיידס, "דגל הגאווה מעור" ו-"דגל הגאווה של הדובים".

סמל הלמדא אומץ במקור על ידי ברית הפעילים הגאים בניו יורק (Gay Activists Alliance) בשנת 1970 לאחר שהתנתקו מהחזית הגדולה יותר לשחרור הומואים. האות למדא נבחרה מכיוון שאנשים עלולים לבלבל אותה לסמל קולג' ולא להכיר בו כסמל של קהילה הומוסקסואלית אלא אם כן היא מעורבת בפועל בקהילה. כבר בדצמבר 1974 הוכרזה הלמדא רשמית כסמל הבינלאומי לזכויות הומוסקסואלים ולסביות על ידי הקונגרס הבינלאומי לזכויות הומואים באדינבורו, סקוטלנד".

המשולש הוורוד הפך לסמל לקהילה הגאה לאחר השואה. לא רק שהוא ייצגה יהודים, אלא הומוסקסואלים שנהרגו בגלל החוק הגרמני באותה תקופה. במהלך השואה הלכו הומוסקסואלים עם משולשים ורודים עליהם כדי שיבחינו בינם לבין יהודים, אסירים רגילים ואסירים פוליטיים. המשולש השחור הוא סמל לנקבות לסביות באותה תקופה.

המשולש הורוד והצהוב שימש לסימון הומוסקסואלים יהודים. לסמלים מגדריים ישנה רשימה ארוכה הרבה יותר של וריאציות של יחסים הומוסקסואליים או דו-מיניים שניתן לזהות אותם בבירור, אך ייתכן שלא ניתן לראות אותם באופן פופולרי כמו הסמלים האחרים. סמלים נוספים המתייחסים לקהילה הגאה או גאוות הומוסקסואלים כוללים את סרטון המודעות להתאבדות הומואים, סרטים למודעות למחלת האיידס, "פרחי קרנף" ו-"קרנף סגול".

בסתיו 1995 אימץ הקמפיין לזכויות האדם סמליל (לוגו) (שלט שווה צהוב על ריבוע כחול עמוק) שהפך לאחד הסמלים המוכרים ביותר של הקהילה הלסבית, ההומוסקסואלית, הביסקסואלית והטרנסג'נדרית. ניתן להבחין בלוגו ברחבי העולם שהפך לשם נרדף למאבק למען שוויון זכויות לאנשי להט"ב.

אחד השינויים הבולטים לאחרונה בוצע בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-8 ביוני 2017. שם הוספו שני פסים חדשים לדגל הלהט"ב המסורתי, אחד שחור ואחד חום. אלה נועדו להדגיש את חברי הצבע בקהילה הרחבה יותר של להט"בקאא - לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, קווירים, אינטרסקסים, א-מיניים (LGBTQIA).

הקהילה הגאה בישראל 

כמו במקומות אחרים, גם בישראל של שנות ה-50 עד ה-80 של המאה ה-20 התמודדו הומואים ולסביות עם מציאות קשה. התנסות זו עודדה היווצרותה של קהילה, שהתכנסה סביב דמויות כמו תיאו מינץ, וסביב ארגונים שונים, כגון אגודת הלהט"ב או ארגון "קל"ף". יחד עם זאת, בשלהי המאה ה-20 גברה הסובלנות גם בחברה הישראלית. בעשור הראשון של המאה ה-21 ניתן היה לזהות שני תהליכים מנוגדים: הקהילה אמנם גדלה והתחזקה, ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים, מחד גיסא. אבל מאידך גיסא, פחות להט"בים ראו עצמם חלק מ"קהילה". בערים כמו תל אביב, להט"בים רבים אינם רואים עוד צורך בשיוך קהילתי.

חברה 
בישראל קיימת קהילה להט"בית פעילה, עם פסטיבלי גאווה שנתיים, שמתקיימים בתל אביב וירושלים מאז שנת 1998. אירועי גאווה מתקיימים גם באופן קבוע בערים חיפה, פתח תקווה, חדרה, רעננה, אילת, וראשון לציון. בשנת 2016, מצעד הגאווה הראשון אי פעם שנקבע בבאר שבע בוטל על ידי בית המשפט העליון בישראל בשל חששות ביטחוניים, אך התקיים עם אלפי משתתפים בכל שנה לאחר מכן. ישראל היא אחת מתוך 11 מדינות זרות שיש להן ארגון חבר בקבוצת הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים (PFLAG) האמריקאית, בשם תהל"ה. מצעד הגאווה בתל אביב הוא הגדול ביותר במזרח התיכון. בשנת 2016, דווח על כ-200,000 משתתפים במהלכו. המצעד הוא חגיגת הגאווה הגדולה ביותר ביבשת אסיה, ובשנת 2017 משך יותר מ-200,000 איש, שמתוכם כ-30,000 מהם תיירים. בשנת 2018 מספר המשתתפים דווח כי גדל ביותר מ-250,000, ושוב מעל ל-250,000 משתתפים בשנת 2019.

ב-2019 הודיעה עמותת האגודה למען הלהט"ב בישראל כי אירועים ומצעדי גאווה יתקיימו ב-12 ערים שמעולם לא התקיימו בהן לפני, כגון טבריה, בית שמש, זכרון יעקב, רמת גן, פתח תקווה, פרדס חנה-כרכור, נתניה, רעננה, יבנה וקריית ביאליק וכ-50 אירועים ברחבי הארץ סך הכל. בנוסף, התקיימה במתחם שרונה החתונה הגאה הגדולה בישראל.

בריאות 
ב-23 בפברואר 2016 אישר משרד הבריאות תוכנית לטיפול מונע לפני חשיפה (PrEP) להפחתת ההעברה של מחלת HIV. מה שהופך את ישראל לאחת המדינות הראשונות ליישם אותה. התרופות מועברות במרכזי איידס בבתי חולים ובמרפאות המשרתים את קהילת הלהט"ב, בנוסף למרפאות קופות חולים.

בשנת 2020, מעצב הפנים הישראלי ינאי פרישר גוטמן ייסד את העמותה "קליניקה למשפחה גאה" אשר מתמקדת בייעוץ ותמיכה מקצועית ומשפטית, טיפול רגשי בילדים ומתבגרים, הדרכה וגישור בין זוגות וליווי בתהליך הורות להט"בית.

מדיה 
אחד העיתונים הישראלים הראשונים שסקר את נושא האזרחים ההומוסקסואליים היה מאמר משנת 1962 בהעולם הזה עד סגירתו ב-1993. בנימה סנסציוניסטית התריע העיתון מפני תנועת "מחתרת סודית" בתוך ישראל. בין השנים 1989–2001 שימש מגזין הלהט"ב קל"ף חזק עבור ביטוי ספרותי ואידאולוגי לנשים לסביות שהיו פעילות בארגון קל"ף. בשנת 1990 יצא כתב העת הדו-חודשי, נתיב נוסף מטעם אגודת הלהט"ב, עד סגירתו ב-1994. בסך הכל הוציא לאור כ-15 בגיליונות שעסקו בתכנים שנחשבו למיינסטרים, כגון אקטואליה, פוליטיקה, איידס, וההימצאות בתוך "הארון" בקרב הקהילה.

בשנת 1996 נוסד העיתון הזמן הוורוד שפנה ללהט"ב. במחצית השנייה של שנות התשעים נקט העיתון קו אידאולוגי רדיקלי ונאבק בדימוי המאיים של מחלת האיידס תוך שימוש בשיח חזותי המציב את מצוקת הקורבנות במרכז השיח העיתונאי. בתחילת שנות האלפיים, עם חילוף עורכי הזמן הוורוד ומסירתו לאגודת הלהט"ב, חלה תפנית בשיח האיידס שדגל בשעתוק הדימוי המאיים. בשנת 1998 הוקם פורטל אינטרנטי ישראלי "GoGay" הפונה להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. זהו האתר היחיד מסוגו בישראל, ואתר האינטרנט המקצועי היחיד בעברית המתעדכן באופן שוטף באירועים הקשורים לקהילת הלהט"ב בישראל ובעולם ומסקר אירועי תרבות, פנאי, סגנון חיים ועוד. בשנת 2003 יצא לאור המגזין הלסבי-ישראלי, פנדורה. בין השנים 2008 ל-2010 יצא לאור הירחון הישראלי, העיר בוורוד.

בשנות השמונים החל השבועון התל אביבי העיר לפרסם כרוניקה על הומוסקסואל ישראלי, שכונה באותה תקופה משה, שלימים יתגלה כגל אוחוובסקי. השינוי הגדול השני באופן ההתמודדות עם התקשורת הישראלית בנושאי הלהט"ב הגיע בשנת 1991, כאשר ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל החלה לכלול, בפרסומה הרשמי, חלק על נושאים חברתיים ופוליטיים של להט"ב. בעקבותיו החל סיקור עיתונאי תומך בהדרגה על קהילת הלהט"ב הישראלית ויעדיה לזכויות האדם. כיום ישנם בשני העיתונים היומיים הישראליים עורכים הומוסקסואלים או סופרים גלויים. תחנות רדיו כגון רדיו צפון ורדיוס 100FM שתיהן קבעו זמנים לאורחים לעלות לאוויר ולדבר על נושאים חברתיים ופוליטיים של הקהילה.

תנועות וארגוני זכויות להט"ב 
לאורך השנים נוסדו כ-32 ארגונים, מוסדות ועמותות למען הקהילה הגאה בישראל ואף לישראלים מחוצה לה, בהם:

ארגון הלהט"ב הישראלי הוותיק ביותר, האגודה למען הלהט"ב בישראל שנוסד בשנת 1975 אשר לצידו קמו במשך השנים, איגי - ארגון נוער גאה, אל"ף - ארגון לסבי פמיניסטי, אסוואת, בית גאה בבאר שבע, בת קול, האחווה הסטודנטיאלית הגאה, הו"ד - הומוסקסואלים דתיים, הפורום החיפאי, הבית הפתוח, הצבעים שלנו, הקבוצה הירושלמית לקידום זכויות להט"ב, חברותא - הומואים דתיים, חוש"ן - חינוך ושינוי, יש עם מי לדבר (קו קשב ומידע), כביסה שחורה, כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסיים, מעברים לקשת הטרנסית, פרויקט גילה, סגול, קל"ף, שישה צבעים, תהל"ה, העשירון האחר, פיות רדיקליות, בלה דואגת, גשר רחב יותר, טרנסיות ישראל, בית דרור, אלקאוס, רבני קשת ושב"ל.

קולנוע וטלוויזיה 
הסרט הישראלי הראשון של קהילת הלהט"ב הגיע מהבמאי ההומוסקסואלי הגלוי עמוס גוטמן וכונה נגוע (Drifting) שיצא לאור בשנת 1983. גוטמן היה אחד הכותבים המשותפים שלו. הסרט עוקב אחר צעיר גיי ישראלי, המתגורר ועובד עם סבו וסבתו, שחולם על חלומות ליצור סרט ולמצוא את אהבת אמת. גוטמן, שמת ממחלת האיידס בשנת 1993, כתב וביים סרט ישראלי נוסף בנושא הקהילה בשם חסד מופלא (1992). שני הסרטים נחשבים לאוטוביוגרפיות של הבמאי. בסך הכל ביים גוטמן ארבעה סרטים ושלושה סרטים קצרים. הצגתם של גברים הומוסקסואליים ישראלים הייתה בזמנו אפלה, וסרטיו נחשבים כממוקדים לקהילת הלהט"ב רק בישראל ולא לציבור בעולם.

במאי ישראלי בולט נוסף שהמתמודד עם נושאים להט"בים בסרטיו הוא איתן פוקס. סרטו הראשון, אפטר (1990), היה הסרט השני שיוצר בישראל שהתמקד בהומוסקסואלים. הוא ביים וכתב מספר סרטים מצליחים נוספים בנושא הלהט"ב, ביניהם בעל בעל לב (1997), יוסי וג'אגר (2002), ללכת על מים (2004) והבועה (2006) פוקס היה מעורב גם בדרמת הטלוויזיה הישראלית הראשונה בפריים טיים שהוקמה לקהל כללי שעסק רבות בנושאי הלהט"ב, פלורנטין (1997-2000). זו הייתה סדרת טלוויזיה ישראלית העוסקת בחייהם של קבוצת צעירים בני 20 החיים בפלורנטין שבתל אביב לאחר שירותם הצבאי. זו הייתה הסדרה הישראלית הראשונה שהציגה אדם הומו בין הדמויות המרכזיות שלה, והייתה חלק ממגמה איטית שהחלה להתרחש בשנות התשעים של המאה ה-20 בישראל.

יוצרים משמעותיים נוספים שעסקו בתכנים להט"בים ביצירתם באים דווקוא מהתחום התיעודי. בולטים במיוחד הבמאי תומר היימן, שביצירותיו השונות, חלקן אוטוביוגרפיות וחלקן לא, עסק בתכנים להט"בים וזכה לחשיפה רבה, והבמאי יאיר קדר, שסרטו משנת 2009 - הזמן הוורוד - הפך לתיעוד ההיסטורי המשמעותי ביותר של סיפורה של הקהילה הישראלית הגאה.

כיום, בשנת 2021, ישנן יותר תכנות לקהל הלהט"ב. בשנת 1993, עלתה לאוויר רשת הטלוויזיה המסחרית הראשונה בישראל, ערוץ 2. הוא עסק בקביעות בנושאים חברתיים ופוליטיים של קהילת הלהט"ב, ובמיוחד סייע ליצירת נראות וקבלה רבה יותר של ידוענים טרנסג'נדרים כמו דנה אינטרנשיונל. קהילת הלהט"ב בישראל הובאה לידיעת התקשורת גם בעקבות הזכייה באירוויזיון בשנת 1998 על ידי דנה אינטרנשיונל, כטרנסית ישראלית. נכון להיום ניתן לראות אנשי להט"ב בישראל בטלוויזיה במגוון תוכניות בעיקר כמנחים כגון, אסי עזר, גל אוחובסקי, נבו עמרני וצחי קומה, מתמודדים בתוכניות ריאליטי (לאון שניידרובסקי) או דמויות באופרות סבון.

הכרה באמצעות השירות הבולאי בישראל 
ב-28 ביוני 2022 יונפק בול המוקדש לקהילה הגאה בישראל, כשעליו דגל הקהילה והמילה גאווה בעברית, ערבית ואנגלית. ערכו 8.30 שח

תתי-קהילות 
הקהילה הגאה היא קהילה הקשורה להמון קהילות שונות אשר מופלות מתפקידי המגדר בחברה. אלו חלק מהן:
 לסביות
 הומואים
 דובים
 לסביות ליפסטיק
 לסביות פמיניסטיות
המטרייה הרב משיכתית:
  ביסקסואלים
 פאנסקסואלים
 פוליסקסואליות
 א-מיניים
זהויות מגדריות:
 טרנסג'נדרים
 ג'נדרקווירים

ולעיתים גם:
 אינטרסקס
 פוליאמורים

לכל אחת מתת-הקהילות סממנים ברורים משלהן (כגון דגלים וסמלים) ולרובן גם אירועי חברה, מקומות בילוי וארגונים המתמקדים בהן.

ראו גם 

 כרונולוגיית המאבק של קהילת הלהט"ב בישראל
 הומוסקסואליות
 גאווה (להט"ב)

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

להט"ב