מערת רבי שמעון בר יוחאי

מערת רבי שמעון בר יוחאי היא מערה המתוארת בספרות חז"ל כמקום מחבואם של רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר במשך 13 שנה מפני הרומאים, בסמיכות לעיר לוד. לפי מסורת עממית מהמאה ה-16 המערה מזוהה ב"בוקיעה" (כיום: פקיעין). לפי כמה מהחוקרים יש לזהות את המערה עם מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים הסמוכה ללוד.

רקע
רבי שמעון (המכונה גם בראשי תיבות, רשב"י) נמנה עם החוגים שהתנגדו בצורה עזה לשלטון הרומאים בארץ ישראל. הוא היה בין המטיפים כנגד השלמה עם השלטון הזר לאחר מרד בר כוכבא, בשל גזירות אדריאנוס ורציחתו של רבי עקיבא (שהיה גם רבו של בר כוכבא בעת המרד).

על פי המסופר בתלמוד הבבלי, בשעה שישבו יחד רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון בר יוחאי, ויהודה בן גרים, דנו במעשי הרומאים ובפיתוח הארץ על ידיהם, ואז:

יהודה בן גרים, שנכח במעמד, סיפר על דבריו וכך הם נודעו למלכות. בעקבות זאת נדון ר' שמעון למיתה על ידי השלטון הרומאי, ונאלץ לרדת למחתרת.

השהות במערה
על פי המסורת היהודית, רשב"י ובנו אלעזר התחבאו 13 שנים במערה. כל אותן שנים היו שניהם לומדים תורה, כאשר כל גופם מכוסה חול עד צווארם, ורק בזמן התפילה יצאו מהחול והתלבשו.

לאחר 12 שנה, הגיע אליהו הנביא למערה והודיע לרשב"י כי קיסר רומא מת ובטלו גזרותיו. אז, יצאו רשב"י ואלעזר בנו ממקום מחבואם. אז פגשו באדם שחרש את שדהו ושרפו אותו על "שהניח חיי עולם ועסק בחיי שעה". כתוצאה מכך יצאה בת קול שדרשה מהם לחזור למערה 12 חודשים נוספים. לאחריהם יצאה בת קול נוספת שהתירה להם לצאת מן המערה, ורק אז יצאו ממנה.

מעשה ההסתתרות במערה נזכר בתלמוד בבלי, בתלמוד ירושלמי וכן במדרש בראשית רבה.

מקור
בפסיקתא דרב כהנא מדרש קדום המתוארך לתקופת האמוראים, נכתב ששהו סמוך לעיר לוד "במערתא דבקע" אמנם בגרסה אחרת המונח 'בקע' הוא תיאור בקיעת המערה: "במערתא ואתבקע ונפיק להון חרובין למיכל". במדרש קהלת רבה מדרש המתוארך לתקופת הגאונים הגרסה היא "במערת פקע".

בדומה לכתוב במדרש הקדום ״פסיקתא דרב כהנא״, ב״ספר הזוהר״ מובא שרבי שמעון ובנו ברחו למערה ב"מדבר של לוד", אמנם באזור לוד לא נמצא אזור מדברי, אך לכאורה הכתוב מתאר אזור שומם.

המערה בבוקיעה (פקיעין)

לפי מסורת מהמאה ה-16 המערה מזוהה ב"בוקיעה" (כיום: פקיעין), הנקראת בפי הדרוזים והנוצרים "מערת בני יעקב".
אמנם, אין מקור ברור בספרות חז"ל לכך שהמערה הייתה בבוקיעה. יצויין כי מבחינה גאוגרפית פקיעין בתקופת חז"ל הייתה סמוכה ללוד, הרחק מפקיעין הגלילית.

התיעוד הראשון למערה בפקיעין הוא משנת 1522, מאת רבי משה באסולה שביקר במערה כ-1360 שנה אחרי יציאת רבי שמעון ורבי אלעזר מהמערה. וכותב: "וכל קהל לבוקיע, הוא כפר שיש בו המערה שנטמן בה רשב"י ובנו י"ג שנה כנזכר פרק במה מדליקין, ועדיין המעיין שם, אפס האילן של חרובים איננו". הכפר מכונה בשם "פקיעין" רק החל מהמאה ה-18, בה ביקר רבי חיים בן עטר בסיוון, 1741.

ישנם המזהים את בוקיעה עם העיירה "בקע" אותה מזכיר יוסף בן מתתיהו כגבולו המערבי של היישוב היהודי בגליל העליון בתקופת בית שני. וכן יש המזהים אותו עם תקוע הגלילית, בו התקיים בית מדרשו של רשב"י, שם לימד תורה למספר תלמידים, ביניהם רבי יהודה הנשיא.

המערה אינה מערת קבורה ולא חלק ממערכת מסתור תת-קרקעית, אלא מערה קארסטית טבעית קטנה, שנוצרה מהמסת אבן הגיר על ידי מי-גשם.
על פי ממצאים ארכיאולוגים הכוללים אבנים מעוטרות בדגמים יהודיים, התקיים באזור יישוב יהודי בתקופת המשנה והתלמוד.

כיום רוב המערה חסומה עקב מפולות וניתן להיכנס רק לתחילתה. רבים נוהגים לפקוד את המערה בהילולת הרשב"י ל"ג בעומר, ללמוד בה זוהר ולהדליק נרות. יהודים וערבים כאחד נוהגים להניח נרות, מטבעות ופכי שמן, בפתח המערה.

עץ החרוב
ישנם שמזהים את העץ הנטוע בפתח המערה עם עץ החרוב העתיק מסיפורו של רבי שמעון בר יוחאי. הרב חיים בן דוב הורוויץ כתב על כך: . הורביץ מוסיף ש"החרוב הוא קניין העדה היהודית, אך הוא קדוש גם בעיני תושבי הכפר הנוצרים והדרוזים".

יצחק בן-צבי מתייחס במחקריו על ההתיישבות היהודית בפקיעין ל"עץ החרוב הנמצא בפתח מערתו של רבי שמעון בר יוחאי" כהוכחה לקיום יישוב יהודי במקום זה מאות בשנים. הקשר בינו לעץ החרוב העתיק אף הביא לכך שהעץ נבחר להופיע על צדו האחורי של שטר 100 ש"ח, בו מופיע דיוקן הנשיא. יש שפקפק בזיהוי זה.

המערה בבקעת הנזירים 

זאב וילנאי הציע לזהות את מערת ״אל חביס״ בבקעת הנזירים עם המערה שהסתתרו רבי שמעון ובנו. השערות אלו הם על פי קרבת המקום ללוד העתיקה שלפי ספרות חז"ל הייתה באזור לוד.

קישורים חיצוניים

 מערת הרשב"י, באתר האינטרנט של "בית זינאתי" למורשת יהודי פקיעין

הערות שוליים

עצים עתיקים בארץ ישראל
רבי שמעון בר יוחאי
רבי שמעון בר יוחאי
פקיעין