טוביה חטא וזיגוד מינגד

טוביה חטא וזִיגוּד מִינְגַד (לוקה) הוא פתגם ארמי שמקורו בתלמוד הבבלי, ומשמעותו: כיצד ייתכן שאדם אחד יחטא ואדם אחר ייענש?

מקור הפתגם
מקור הפתגם הוא בתלמוד בבלי במסכת פסחים:  (תרגום לעברית: כמו אותו מעשה שטוביה חטא ובא זיגוד לבדו והעיד בו לפני רב פפא. הלקהו [רב פפא] לזיגוד. אמר לו [זיגוד לרב פפא]: טוביה חטא וזיגוד לוקה?! אמר לו [רב פפא לזיגוד]: כן, שנאמר [דברים יט,טו] 'לֹא יָקוּם עֵד אֶחָד בְּאִישׁ [לְכָל עָו‍ֹן וּלְכָל חַטָּאת בְּכָל חֵטְא]', ואתה לבדך העדת בו - רק שם רע הוצאת עליו).

רש"י מסביר שלאחר המעשה שאירע, שרב פפא העניש את זיגוד במלקות, נוצר הפתגם על פי אותו מאורע: "טוביה חטא וזיגוד מינגד?!"

במסכת מכות מביא התלמוד הבבלי את הפתגם ואומר שנוהגים היו לומר פתגם זה "הכא" (כאן, כלומר בבבל), ואילו "התם" (שם, כלומר בארץ ישראל) היה נפוץ פתגם אחר, בעל משמעות דומה. בארץ ישראל היו אומרים: "שכם נסיב ומבגאי גזיר?!" כלומר: הייתכן ששכם בן חמור לקח את דינה בת יעקב לאשה וההנאה שלו, ושאר בני העיר שלא נהנו - מלו את עצמם ונצטערו?! (על פי המעשה בספר בראשית פרק ל"ד; מבגאי כאן משמעו - שם של אחד מבני העיר שכם).

השלכות הלכתיות
לסיפור מעשה זה השלכה הלכתית בנוגע לאיסור לשון הרע. מלבד העיקרון המפורש במעשה, שאסור לעד אחד להעיד על עברה שעשה אדם אחר, למדו ממנו כמה פוסקים שהמוציא שם רע על חברו - נענש במלקות, משום שעבר על איסור לשון הרע. מאידך, פוסקים אחרים טענו שזיגוד לא לקה משום שעבר על איסור לשון הרע, אלא על שעבר על האיסור להעיד עדות של עד אחד - "לא יקום עד אחד באיש". לפי הסבר זה, אדם המספר לשון הרע על חברו שלא בתורת עדות - אינו לוקה. לכל הדעות, מלקות אלה אינן מן התורה, אלא מכות מרדות (מלקות מדברי חכמים), שהרי אין מלקות מן התורה אלא בזמן שיש סנהדרין הראויה לדון דיני נפשות.

ראו גם
 אין אדם חוטא ולא לו

קישורים חיצוניים

נחום רקובר, על לשון הרע ועל הענישה עליה במשפט העברי, סיני תשכ"ב באתר דעת.

הערות שוליים

מילים וביטויים בארמית
משפט עברי