משפט אי גה פארבן

משפט אי גה פארבן, ובשמו הרשמי: ארצות הברית נגד קארל קראוך ואח' (באנגלית: ), היה השישי מבין משפטי נירנברג הנוספים אשר התנהלו בפני בית דין צבאי אמריקאי בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. משפט אי גה פארבן היה השני מבין שלושה משפטים שהתנהלו נגד התעשיינים המובילים בגרמניה הנאצית על התנהגותם בעת השלטון הנאצי.

הנאשמים בתיק זה היו כולם מנהלים באי גה פארבן, תאגיד ענק של חברות בתחום תעשיית הכימיה. החברה הייתה גורם מרכזי במשק הגרמני כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שתהליך הבר-בוש איפשר לחברה לייצר חנקן, החיוני לתעשיית חומרי נפץ, במקום אספקת החנקן מצ'ילה שהופסקה עם פרוץ המלחמה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ייצרה אי גה פארבן, באמצעות חברת הבת דגש (Degesch), רעל ציקלון בה שבו נעשה שימוש במחנות ההשמדה. החברה אף פיתחה תהליכים לייצור דלק סינתטי וגומי מפחם ובכך תרמה ליכולתה של גרמניה לנהל מלחמה על אף שנותקה מרוב אספקת הנפט. האישומים במשפט התמקדו בהכנות למלחמה, אולם כללו גם העסקת כוח אדם בתנאי עבדות וביזה.

השופטים בבית הדין הצבאי היו אב בית הדין קורטיס גרובר שייק, שהיה נשיא של בית המשפט העליון של אינדיאנה, ג'יימס מוריס מדקוטה הצפונית, פול מ. הברט, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה והשופט המחליף, קלרנס פ. מרל, עורך דין מאינדיאנה. התובע הראשי היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתבי האישום הוגשו ב-3 במאי 1947 והמשפט נמשך מ-27 באוגוסט 1947 ועד 30 ביולי 1948. מתוך 24 נאשמים, 13 נמצאו אשמים באישום אחד לפחות ונשפטו לתקופות מאסר שבין שנה לשמונה שנים. 10 נאשמים זוכו בדין. משפטו של מקס ברוגמן הופסק ב-3 בספטמבר 1947 מסיבות בריאות.

האישומים
 תכנון, הכנה, יוזמה והשתתפות במלחמות תוקפניות ובפלישות למדינות אחרות.
 פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בדרך של ביזה ואיסוף שלל מטריטוריות כבושות והחרמה של מפעלים באוסטריה, צ'כוסלובקיה, פולין, נורווגיה, צרפת ורוסיה.
 פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בהשתתפות בשעבוד והגליה של בני אדם לצורך העסקתו ככוח אדם בתנאי עבדות בממדים ענקיים, העסקת אסירים במחנות ריכוז אזרחים במדינות כבושות, שבויי מלחמה. טיפול בעובדים בהשלטת טרור, עינויים ורצח של אנשים בתנאי עבדות.
 חברות בארגון פשע, האס אס.
 פעילות כמנהיגים בקשירת קשר לביצוע מעשי פשע המוזכרים לעיל בסעיפים 1, 2 ו-3.

כל הנאשמים הואשמו בסעיפים 1, 2, 3 ו-5 לכתב האישום. רק שניידר, בוטיפיש וּפון דר היידה הואשמו בסעיף 4, "חברות באס אס". האס אס הוכרז כארגון פשע על ידי בית הדין הבינלאומי במשפט נירנברג.

למרות ראיות למכביר שהציגה התביעה ולפיהן הודגם כי החברה הייתה מעורבת באופן רחב במאמצי החימוש של גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בית הדין לא מצא את הנאשמים אשמים בהכנות לפתיחה במלחמה ובקשירת קשר לאותה מטרה. באישום מספר 3, העסקת כוח אדם בתנאי עבדות, פסק הדין נותן לנאשמים ליהנות מהגנת הצורך. רק במקרה של אושוויץ, שם בנה תאגיד אי גה פארבן מפעל סמוך למחנה הריכוז, בכוונה ברורה להשתמש באסירים ככוח אדם בתנאי עבודה, בית הדין מצא די ראיות כדי להוכיח כי התאגיד פעל מתוך יוזמתו. בית הדין הסיק כי הנאשמים חייבים בדין רק במקרה זה.

השופט הברט כתב דעת מיעוט שבה טען כי הגנת הצורך אינה ניתנת ליישום וכי כל הנאשמים צריכים להימצא אשמים בסעיף 3 לכתב האישום. הוא כתב כי:

חוות דעתו של השופט הברט הוגשה ב-28 בדצמבר 1948, כמעט 5 חודשים לאחר מתן הכרעת הדין.

הנאשמים

קישורים חיצוניים

 The Farben Case. מסמכי המשפט ב-Mazal Library 
 תיאור המשפט 
 על משפט אי גה פארבן, באתר יד ושם
 

משפטי נירנברג
אושוויץ מונוביץ
אי גה פארבן