מונדיום

מונדיום (בגרמנית: mundium או mundeburdis; בלטינית patrocinium; בצרפתית mainbour, מילולית "מגן, הגנה, כוח") היה מושג מרכזי בחוק האישי של ימי הביניים. אלו היו יחסי החסות והתלות הדדית שנוצרו בימי הביניים כתוצאה מהתמסרותו של בן חורין אחד למשנהו. 

המעשה המשפטי שבו העמיד אדם את עצמו לרשות אחר נקרא קומנדטיו (commendatio). וכתוצאה ממעשה זה היו לשני הצדדים התחייבויות  הדדיות. המוסר עצמו התחייב לשרת ולכבד את ה-dominus, מילולית אדון, במשמעות האדם לו התמסר. המתמסר קיבל על עצמו התחייבות לשרת ולכבד את  מי שהוא מכנה כאדון, בהסתייגות ששירות זה יצטמצם כך שמעמדו יישאר כשל אדם בן-חורין. האדון (Muntherr) מצדו קיבל על עצמו את האחריות להגן, לסייע ולכלכל במזון ובלבוש את המתמסר לו, את אשתו, את בנותיו שטרם נישאו ואת בניו שטרם הגיעו לגיל בגרות.

היו נוסחים מוכנים מראש לטקס זה. בספר שערך מרקולפוס מופיע טקסט ממחצית המאה ה-8 שמהווה דוגמה לנוסח המקובל.

המתמסר למרותו של איש אחר:

הטקס עצמו כלל שני חלקים של שבועת אמונים: הומגיום ופידליטס. 

סוג מיוחד של מונדיום הייתה ההגנה שנתן מלך לאנשי דת (כמרים ונזירים), סוחרים, יהודי חסות (Schutzjude או Judenregal) וגם עבור אלמנות ויתומים. 

מערכת היחסים שאישה הייתה נתונה בה בראשית ימי הביניים נגזרה מהמונדיום ונקראה Muntehe וציינה את האפוטרופסות על אישה. כל עוד הייתה בבית הוריה היה אביה האפוטרופוס עליה.  נישואין היו העברת הסמכות מהאב אל הבעל שבתמורה היה צריך להגן על אשתו.

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ימי הביניים
שבטים גרמאניים

es:Derecho germánico
it:Storia del diritto germanico