הערת שוליים (סרט)

הערת שוליים (הופץ בעולם בשם: Footnote) הוא סרט דרמה ישראלי על פי תסריט של יוסף סידר ובבימויו, בכיכובם של ליאור אשכנזי ושלמה בראבא. הסרט עוסק באב ובנו, שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, המתוסכל משום שהמחקר החשוב בחייו, עליו עמל עשרות שנים, הפך למיותר עקב תגלית של חוקר אחר. הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שבעיני האב נתפסות כשטחיות.

הסרט זכה בפרס לתסריט הטוב ביותר (Prix du scénario) בפסטיבל קאן 2011, שם הוצג בהקרנת בכורה ב־14 במאי 2011, וכן בתשעה פרסי אופיר לשנת 2011, בקטגוריות: הסרט העלילתי, בימוי, תסריט, שחקן ראשי, שחקן משנה, צילום, עריכה, עיצוב אמנותי ופסקול. הסרט נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2011, והיה הסרט הישראלי המכניס ביותר בקופות הכרטיסים בישראל בשנת 2011.

בשנת 2022 יצא הסרט "מאסטרו", שהוא עיבוד צרפתי לסרט "הערת שוליים". הגרסה הצרפתית מחליפה את עולם האקדמיה באולם הקונצרטים ואת ספר התלמוד בשרביט המנצחים.

עלילה 
אליעזר שקולניק (שלמה בראבא) הוא פילולוג, החוקר את נוסחיו של התלמוד הירושלמי. בנו, אוריאל שקולניק (ליאור אשכנזי), אף הוא חוקר תלמוד. שניהם פרופסורים באוניברסיטה העברית בירושלים. הבן זוכה לפופולריות רבה, ואף להוקרה אקדמית – הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. האב אינו זוכה להוקרה, והוא מתאכזב מדי שנה כאשר אינו מקבל את פרס ישראל. שקולניק האב חש תסכול רב מכך שהמחקר החשוב בחייו ירד לטמיון בשל תגלית של פרופ' יהודה גרוסמן (מיכה לבינסון), ומהשתנות האופנות המחקריות, שהפכו את המחקר העכשווי לשטחי בעיניו והותירו את סגנון מחקרו ועבודותיו שלו מיושנות ובלתי מבוקשות. הוא חש ריחוק כמעט מכל סובביו ובכלל זה אשתו, ובעיקר מבנו אוריאל, המייצג נאמנה את שיטות המחקר החדשות.

בעת הליכתו השגרתית של אליעזר מהספרייה הלאומית לביתו ברחביה, הוא מקבל שיחת טלפון משרת החינוך, המודיעה לו שהשנה הוא הזוכה בפרס ישראל, ומברכת אותו על זכייתו. למחרת מתפרסמת בעיתון ידיעה קצרה על כך. באותו בוקר מוזמן אוריאל שקולניק לפגישה בהולה עם ועדת פרס ישראל, שם מספרים לו שנפלה טעות, ולמעשה הוא זה שנבחר על ידי הוועדה לקבל את הפרס. הוועדה מבקשת לדון כיצד לתקן את הטעות, אך אוריאל מתנגד לכך בתוקף. הוא מנסה לשכנע את הוועדה שאביו ראוי לפרס, ושתיקון הטעות יפגע פגיעה אנושה באביו. יושב ראש הוועדה, אותו פרופסור יהודה גרוסמן, מתנגד בתוקף לגישה זו, המנוגדת לאמת, והעימות המילולי החריף בינו לבין אוריאל הופך לפגיעה פיזית של אוריאל בו. אוריאל מתנצל על כך, ואומר לוועדה שהוא יודיע את הבשורה המרה לאביו.

אוריאל רוצה לספר לאביו את העובדות. הוא הולך לספרייה הלאומית כדי לחפש שם את אביו, אך מוצא את אביו ואת הספרנים מרימים כוסית לרגל הזכייה, ומוצא עצמו נאלץ להצטרף אליהם. בהמשך הוא נפגש עם פרופ' גרוסמן, ומצליח לשכנע אותו שהפרס יינתן לאביו. גרוסמן משנה את דעתו אך מציב שני תנאים: הראשון שאוריאל יכתוב את הנימוקים למתן הפרס ואילו גרוסמן רק יחתום, והשני שאוריאל לעולם לא יוצע כמועמד לפרס ישראל.

אוריאל כותב את הנימוקים למתן הפרס לאביו תוך התלבטויות רבות וקושי רב בתיאור הישגיו המדעיים של אביו, אך עם זאת תוך גילוי אכפתיות בבחירת נוסח הדברים הרצוי. באותה שעה מתראיין אביו לכתבת "הארץ", נועה (יובל שרף), ובראיון הוא מותח ביקורת חריפה על ערכה המדעי של עבודתו המחקרית של בנו. כאשר הריאיון מתפרסם, תוך הקצנה של המתחים הקיימים בין האב והבן, אוריאל סופג עלבון קשה. הוא אמנם ממשיך לשמור את דבר הטעות בסוד, אך מכלה את זעמו בבנו ובתלמידיו. כאשר כאבו גובר, הוא לוחש סוד זה לאמו, יהודית שקולניק (עליזה רוזן).

אליעזר שקולניק מוזמן לראיון טלוויזיה, ובמהלך ההכנות לראיון (עם המנחה ג'קי לוי) הוא מבחין בביטוי ספרותי מסוים, המופיע בנימוקי השופטים, שנראה לו חשוד מבחינת סגנון כתיבתו. הוא יוצא בחיפזון מהאולפן וממהר לחדר עבודתו. כפילולוג הוא בוחן את הביטוי ומשחזר במוחו הופעות קודמות שלו, ולאט לאט חודרת אליו ההכרה שאת הנימוקים לפרס כתב בנו, אוריאל, ולא פרופ' גרוסמן. הוא משחזר בזיכרונו את הנוסח המדויק של שיחת הטלפון שבה בישרה לו שרת החינוך על זכייתו בפרס, ומסקנתו בדבר הטעות מתחזקת כאשר הוא מבין מתוך פרטים אחדים בשיחה, שהשרה חשבה שהיא משוחחת עם בנו. הוא גם נזכר שקיבל שיחה שנייה המבשרת על זכייתו בפרס, כאילו לא התקשרו אליו בפעם הראשונה. ועוד: בשיחה הראשונה וגם בשנייה נאמר לו שמכתב נשלח אליו; הוא בדק את המכתב שהגיע לידיו וגילה שהתאריך מתאים דווקא לשיחה השנייה.

בבוקר יום הענקת הפרס אליעזר ויהודית שקולניק מגיעים לבנייני האומה לצורך הכנות לטקס. כל אחד מהם יודע בנפרד שמתן הפרס לאליעזר בטעות יסודו, אך הם אינם משתפים זה את זה בידיעה. הסרט מסתיים עם שירת "התקווה" מעט לאחר תחילתו של טקס הענקת הפרס, ורגע לפני שחתני הפרס נקראים לעלות על הבמה. המצלמה מתמקדת באליעזר שהתרגשות ומתח רב ניכרים בפניו. בנקודה זו מסתיים הסרט. אין לדעת מה התרחש לבסוף – האם קיבל את הפרס? האם נמלט גם מכאן?

הפקה
יוסף סידר, התסריטאי והבמאי של הסרט, ושאביו הוא בעצמו חתן פרס ישראל, סיפר שהרעיון שבלב הסרט נולד בעת שקיבל שיחת טלפון שבה:

סידר הסביר מדוע בחר לעשות סרט אודות המחלקה לתלמוד של האוניברסיטה העברית בירושלים:

זו הופעתו הקולנועית הראשונה של בראבא לאחר הפסקה של 20 שנה. סידר ציין כי חשש ללהק את בראבא לדמות האבא המופנם, בגלל אופיו האנרגטי, ושלאחר בחירתו ערך חזרות לעיצוב הדמות במשך שישה חודשים. ליאור אשכנזי, שגדל בבית חילוני, התכונן לתפקיד על ידי השתתפות בשיעורי תלמוד באוניברסיטה העברית, וגידל את זקנו במשך שמונה חודשים.

הסרט צולם בירושלים, ורבים מאתריה נראים בו: מוזיאון ישראל, השביל בעמק המצלבה המוביל מרחביה לגבעת רם (כולל האנדרטה לזכר מנחם שטרן), הספרייה הלאומית (כולל מחסני הספרייה, שסגורים לקהל הרחב) וקמפוס גבעת רם שבו היא שוכנת, בניין לב רם (שבו שוכן משרד החינוך) ובנייני האומה.

הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג ו"מובי פלוס", וקיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן אבי חי, מפעל הפיס, ערוץ 10, Yes הטלוויזיה בלוויין ופרטנר תקשורת. תקציב ההפקה הסתכם בכ־7 מיליון ש"ח. חברת סוני רכשה את זכויות הפצת הסרט בצפון ובדרום אמריקה.

בישראל הסתכמו מכירות הסרט בכ־250,000 כרטיסים והוא היה הסרט הישראלי המצליח ביותר בשנת 2011.

שחקנים 

כמו כן נתלוו קולותיהם של דן כנר (בפתיחת הסרט, עם קבלתו של אוריאל כחבר האקדמיה), יונה אליאן (כשרת החינוך בטלפון של אליעזר), מוטי קירשנבאום (קולו בוקע מסרט טבע שמוקרן בטלוויזיה), מרב מילר ודני קושמרו (כמנחי טקס פרס ישראל).

פסקול
פסקול הסרט כולל מוזיקה מקורית שהלחין עמית פוזננסקי, שנוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים והוקלטה בתיאטרון ירושלים. כן כולל הפסקול מוזיקה אתנית שמנגנים תום כהן ורביעייתו בטקס באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שבפתיחת הסרט, וקטע בביצוע להקת "מיומנה" בטקס הענקת פרס ישראל, שבסיום הסרט.

פוזננסקי תיאר את הפסקול:

ביקורות 
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות בקרב מבקרי הקולנוע הישראלים. המבקר של אתר "וואלה!", אבנר שביט, הכתיר את הסרט "חוויה מבדרת ומעשירה" וכתב כי . המבקר גידי אורשר ציין כי על אף הנושא האזוטרי שבו עוסק הסרט, סידר הצליח להעמיד . מנגד, המבקר מאיר שניצר מתח ביקורת על הסרט, וכתב שהוא  וש.

מייסד בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, אודי לאון, התייחס למהפכנות ולשפה הקולנועית הייחודית שלדעתו התגלמה בסרט: 

הסרט קיבל 91 אחוזי טריות באתר Rotten Tomatoes. בקרב מבקרי הקולנוע הבינלאומיים קיבל הסרט ביקורות מעורבות. מבקר העיתון "לה מונד" הגדיר את הסרט "חכם, סוחף וייחודי". חלק מהמבקרים ציינו לשלילה את השפה התלמודית, שאינה מובנת לצופים בתרגום. המבקר של "לה טריבון" אהד את ההיבטים הקומיים בסרט, אך הוסיף כי . על פי הפרופ' זיוה שמיר, הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר נגד כל הסיכויים: . היא הוסיפה שיש להניח שהנושאים האוניברסליים שבהם עוסק הסרט – יחסי אבות ובנים, חתירת היוצר להכרה וקנאותו לקנייני הרוח שלו – הם שהקנו לסרט את מעמדו בעולם.

בדצמבר 2012, אי.או סקוט, מבקר הקולנוע של "הניו יורק טיימס", בחר ב"הערת שוליים" במקום הרביעי ברשימת הסרטים הטובים ביותר שעלו על המסכים בשנת 2012. קנת טוראן, מבקר ה"לוס אנג'לס טיימס", כלל את "הערת שוליים" ברשימת "עשרת הסרטים שלהם יש בעיניי הסיכוי הטוב ביותר לעמוד במבחן הזמן".

פרשנות

שם הסרט
שם הסרט, "הערת שוליים", מרמז למקור גאוותו של אליעזר שקולניק: אזכורו בהערת שוליים בספרו החשוב של מורהו, י. נ. פיינשטיין.

המבקר שמוליק דובדבני רואה בשם רמז למעמדו של אליעזר שקולניק בצלו של בנו: . המבקר מאיר שניצר רואה בשם רמז למבנהו של דף תלמוד, מושא מחקרם של האב והבן: הסרט קרוי "הערת שוליים", כלומר סוג של מבנה סיפורי המעתיק אל הבד דף תלמוד, המורכב כידוע מטקסט מרכזי, שאותו אופפות מכל עבר הערות שוליים".

יחסי אבות ובנים
נושא מרכזי בסרט הוא יחסי אבות ובנים. אף שהאב והבן שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, יש הבדלים בולטים ביניהם. האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, ואילו הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שנתפסות כשטחיות בעיני האב.

טיב יחסו של אליעזר שקולניק לבנו ניכר כבר "בסצנת הפתיחה של הסרט, שבה המצלמה (של ירון שרף) מתעכבת בשוט אחד ארוך על פניו החתומות של האב המשתתף בטקס הנערך לכבוד בנו. צרות עין, קנאה, חוסר הערכה, התפרצות שאו-טו-טו תבוא (או שלא) וכאב נורא מפעפעים אז מתחת לכלום-מבע הנסוך על פניו". הבן, אוריאל שקולניק, מקריב את זכותו לפרס ישראל למען שלומו של אביו. האב, לעומתו, מותח בריאיון עיתונאי ביקורת חריפה על טיב מחקריו של הבן. אמו של אוריאל מצפה שבעלה יתנצל על פגיעה זו בבנם, אך הבן סבור שהתנצלות כזו לא תגיע, והיא אכן אינה מגיעה.

מבקר הקולנוע אורי קליין התייחס למרכיב זה של הסרט:

הסרט עוסק במידה מצומצמת גם ביחסים שבין אוריאל שקולניק לבנו – צעיר שאינו מוצא את מקומו בחיים. אוריאל מבקר בחריפות חידלון זה של הבן, ובכך מעניק לבנו יחס דומה לזה שהוא מקבל מאביו וכה סובל ממנו.

על כך עמד אורון שמיר:

רעיות
בסרט מופיעות שתי רעיות: יהודית, אשתו של אליעזר, ודקלה, אשתו של אוריאל. הסרט עוסק באופן מובהק בעולמם של הגברים, ולרעיות תפקיד זניח למדי – כל אחת מהן מתפקדת רק כ"עזר כנגדו". מבקר הקולנוע אורי קליין רואה בעיצוב דמותן של הנשים את אחת מחולשותיו של הסרט: .

זיוה שמיר, הרואה שלל זיקות בין הסרט ובין סיפורי ספר בראשית, העירה:

מאבקי כוח באקדמיה
נושא מרכזי נוסף בסרט הוא מאבקי הכוח באקדמיה. האם חוסר ההערכה של פרופ' יהודה גרוסמן לפרופ' אליעזר שקולניק נובע ממניעים אישיים, כפי שטוען אוריאל (אוריאל מטיח בגרוסמן את הטענה, שגרוסמן מעכב את קבלת תואר הדוקטור לתלמידיו של אליעזר שקולניק, רק משום שהם תלמידיו) או משיקולים אקדמיים, כפי שמציג זאת גרוסמן? וביקורתו של האב על אופי מחקריו של בנו, אותה הוא מביע בריאיון לעיתונאית, האם היא נובעת מקנאה, או משקפת הבדלי גישות ביחס לדרך הנכונה למחקר? (לפני שהעיתונאית מצליחה למשוך את אליעזר בלשון, כדי שיבקר באופן ספציפי את המחקר של בנו, הוא אומר לה "לעולם לא מקנא אדם בבנו ובתלמידו".)

על מאבקי כוח אלה העיר עודד זהבי:

סיום הסרט
במהלך הסרט הולך ונבנה מתח סביב השאלה: "האם יקבל אליעזר שקולניק את הפרס?" סיום הסרט מותיר שאלה זו פתוחה: הסרט מגיע עד לשלב של דקות מעטות קודם תחילתו של טקס הענקת הפרס. אף שאליעזר שקולניק יודע שהפרס לא נועד לו, הוא ממשיך בהכנות לקבלת הפרס. באולם נמצאים עוד מספר אנשים היודעים שהפרס לא נועד לאליעזר שקולניק, אלא לבנו אוריאל: אוריאל עצמו, אמו יהודית (אשתו של אליעזר), ועדת הפרס, יהודה גרוסמן וכן חבר השופטים וחברי הוועדה אליה זומן שקולניק הבן קודם לכן.

המבקר מרט פרחומובסקי כתב על כך:

גם המבקר דורון פישלר התייחס לסופו של הסרט:

ז'אנר
שני נושאיו המרכזיים של הסרט, יחסי אבות ובנים ומאבקי הכוח באקדמיה, מטופלים בשני ז'אנרים שונים: העיסוק ביחסי אבות ובנים הופך את הסרט לדרמה משפחתית, ואילו העיסוק במאבקי הכוח באקדמיה נושא אופי סאטירי. מבקרים אחדים עמדו על עירוב ז'אנרים זה. כך שמוליק דובדבני:

וכך דורון פישלר:

רמזים
פרופ' דוד אסף מציין שבסרט "יש רמזים נסתרים וגלויים לכל מיני טיפוסים שהכרנו ואנחנו מכירים", אך אינו מפרט מהם רמזים אלה. להלן יפורטו רמזים אחדים.
 בתחילת הסרט מספר אוריאל שקולניק שכאשר בילדותו שאל את אביו למקצועו, ענה האב: "מורה". זהו רמז לחוקרת המקרא פרופ' נחמה ליבוביץ, שהעדיפה את התואר מורה על פני פרופסור (על מצבתה נכתב: "מורה"), ולחוקר התלמוד פרופ' שאול ליברמן, שתלמידו, פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל, פרסם מאמר ארוך בשם "המורה", על דרכו של ליברמן בחקר התלמוד.
 כאשר אוריאל שקולניק מקבל שיחת טלפון שבה נאמר לו שיש בעיה עם הענקת הפרס לאביו, הוא מנסה לנחש מה הבעיה, ושואל האם "הוא העליב אתיופים?" – זהו רמז לשמואל שניצר, שוועדת פרס ישראל המליצה להעניק לו את הפרס, אך המלצה זו בוטלה לאור סירובו להתנצל על מאמרו "ייבוא של מוות" אודות העלייה מאתיופיה, שהוגדר על ידי מועצת העיתונות כעבירה על תקנון האתיקה שלה.
 שם מורהו של אליעזר שקולניק, י. נ. פיינשטיין, מרמז ליעקב נחום אפשטיין, מייסד המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, פילולוג וחוקר ספרות חז"ל, הנחשב "אבי המדע התלמודי המדויק". תמונתו של אפשטיין נמצאת על שולחנו של אליעזר שקולניק.
 הערת השוליים אשר נתנה לסרט את שמו, מצוטטת בסרט כהערת תודה שקיבל פרופ' שקולניק האב בספרו החשוב של מורו, פרופ' י"נ פיינשטיין, "מבוא לנוסח ספרות התנאים". הערה זו מבוססת על הערת שוליים שקיימת באותו ניסוח בספרו של פרופ' י"נ אפשטיין, 'מבוא לנוסח המשנה', שם היא מוקדשת לתלמידו, גדליה אלון.
 פרופ' שלמה זלמן הבלין, חבר מחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, הציג זיקה בין הדמויות שבסרט לאישים ממשיים: להערכתו דמותו של האב, אליעזר שקולניק, מבוססת על דמותו של חתן פרס ישראל, פרופ' שמואל ספראי, ודמותו של הבן, אוריאל שקולניק, מבוססת על דמותו של חוקר התלמוד פרופ' דניאל בויארין. את פרופ' גרוסמן, יו"ר ועדת הפרס, הוא מזהה עם דמותו של פרופ' יעקב זוסמן. ריאיון עם פרופ' זאב ספראי מטיל ספק בזיקה זו, שכן בין האב והבן ספראי התקיים שיתוף פעולה הדוק, ששיאו במפעלם המשותף "משנת ארץ ישראל". בנוסף, פרופ' ספראי לא דגל בגישה הנוקשה של מחקר פילולוגי כתנאי לכל פירוש של הטקסט.
 בישיבה של ועדת פרס ישראל אוריאל טוען נגד פרופ' יהודה גרוסמן שהוא סירב לאשר את הדוקטורט של תלמידה חולת סרטן בחוג לתלמוד, כך שתקבל את התואר לפני פטירתה. פרשנים רואים בכך רמז למקרה של ליאורה אליאס בר־לבב, שנפטרה מעט לפני הגשת הדוקטורט שלה.
 מחקר חייו של פרופ' אליעזר שקולניק, והתייתרותו בעקבות תגליתו של פרופ' גרוסמן, רומזים לספר ירושלמי, שקיומו הוכח על ידי יעקב זוסמן, לאחר ששוער על ידי אביגדור אפטוביצר.
 ביטוי המפתח בסרט: "מצודתו של פרופ'... פרוסה על כל ענפי הספרות התלמודית", נמצא בנימוקי השופטים להענקת פרס ישראל לחוקר התלמוד אברהם גולדברג, בשנת 2000.
 אדם (אנדרה) פרידהיים רואה כמקור השראה עיקרי לדמויות האב והבן שקולניק את חוקרי התלמוד פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל (תלמידו של יעקב נחום אפשטיין) ובנו פרופ' דוד רוזנטל.
 מיכל שיר-אל מצאה קווי דמיון בין הסרט ובין סיפוריו של ש"י עגנון העוסקים באקדמיה. היא מוצאת דמיון בין אליעזר שקולניק, המייחל במשך שנים רבות להכרה במחקרו, ובין עדיאל עמזה, גיבור הסיפור "עד עולם", המייחל במשך שנים רבות להוצאתו לאור של ספרו המחקרי על העיר גומלידתא. בנוסף, את המאבק סביב קביעת הזוכים בפרס ישראל היא משווה למאבק סביב הגשת מועמדותו של עגנון לפרס נובל, שבו מול קבוצת הפרופסורים שתמכה בעגנון ניצבה קבוצה שתמכה במועמדותו של המשורר זלמן שניאור. עמרי בן-יהודה מוצא זיקה בין נושאים הנדונים בסרט לבין הסיפור "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו". גם אודי לאון רואה הקבלה בין הסרט לבין יצירתו של עגנון ומשבח את יוסף סידר על כך: "לא רק שהסרט מתכתב עם יצירתו של עגנון, כאשר הבולטת שבהן היא "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", אלא שבפעם הראשונה הצליח יוצר ישראלי לתרגם את עגנון לקולנוע".

ראו גם 
 הערת שוליים
 פילולוגיה
 דרכי לימוד התלמוד

לקריאה נוספת
 זיוה שמיר, "האב, הבן ורוח כתבי הקודש", מאזנים, אוגוסט 2011, עמ' 4–7.
 צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "ועכשיו: פנימה, אל האוניברסלי", עמ' 150–155.

קישורים חיצוניים

 עמוד הסרט באתר YouTube 
 מסיבת עיתונאים, באתר פסטיבל קאן

כתבות ומאמרים 
 .
 'הערת שוליים' על פרופסור מנחם שטרן במלאת 22 שנים להירצחו, באתר עונג שבת, 10 ביוני 2011.
 .
 .
 .
 .
 .
 אדם (אנדרה) פרידהיים, הערת השוליים שמאחורי "הערת שוליים", באתר "יקום תרבות", 22 בפברואר 2012.
 .
 .

ביקורות 
 צבי דובוש/נעלולה, ביקורת על הסרט, באתר "אישים".
 .
 .
 .
 .
 . 
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 דלית סוטר, מבוא ל "*)הערת שוליים", באתר "במחשבה שנייה", 25 ביוני 2011.
 זיוה שמיר, האב, הבן ורוח כתבי הקודש, באתר קולנוע, 1 במרץ 2017.

הערות שוליים

אוניברסיטאות בתרבות ובאמנות
סרטים ישראליים משנת 2011
סרטי דרמה ישראליים
סרטי יהדות
סרטים ישראליים עצמאיים
האוניברסיטה העברית בירושלים בקולנוע
זוכי פרס אופיר: סרטים
סרטים ישראליים מועמדים לפרס אוסקר
סרטי יונייטד קינג
סרטי יוסף סידר
סרטי פולחן