קרמיקה ישראלית

קרמיקה ישראלית עוצבה בארץ ישראל ובמדינת ישראל החל מראשית המאה ה-20. לצד קדרות מסורתית, פעלו בארץ אמנים שיצירותיהם נוצרו במסגרת תעשייתית. עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימה בישראל מסורת מקומית שהדגישה את ערכי הטבע ואת המקומיות כביטוי לזהות הציונית. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להופיע ביצירות האמנים הישראלים ביטויים שביקשו לערער על מסורת זו על ידי שילוב הקרמיקה במדיה אמנותיות נוספות ובשימוש בתכנים אישיים וביקורתיים.

ראשית הקרמיקה המודרנית בארץ ישראל, 1930-1900

קרמיקה מסורתית
בתחילת המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות ערביות של עיצוב קרמי מחומר מקומי. היו אלו בעיקר כלים פונקציונליים, שנועדו לשימוש בקרב האוכלוסייה המקומית בארץ ישראל. כלים נוספים יובאו מאזורים שכנים.

יצירה מקומית באובניים התנהלה בעיקר באזורים עירוניים או בכפרי קדרים. הייתה זו מלאכה שנעשתה באופן מסורתי על ידי גברים. במפקד מטעם ממשלת המנדט, שנערך בשנת 1928 ברחבי ארץ-ישראל, נמנו 77 סדנאות קדרות (של יחידים ושל קבוצות), ואילו במפקד שנערך בשנת 1931 נמנו 211 קדרים שונים. רבות מן הסדנאות פעלו במרוכז, והתבססו על קרבה משפחתית בין הקדרים. דוגמאות לכך ניתן למצוא בסדנאות הקדרות שפעלו בכפר הקדרים ראשיא אל פֻח'אר (תל פאחר) שבמורדות החרמון או בחברון, בסדנאות השונות של משפחת אלפֻאח'ורי. כלים אלו נצרפו בתנורים מסורתיים שהוסקו בעצים, בפחם או בגללים בשרפה נמוכה. סדנאות שונות פעלו גם בעזה, והתייחדו ביצירתם של כלי חרס שחורים (פֻח'ארה אסוַד) שנוצרו על ידי הוספת חומרים אורגניים כמוץ שעורה לתנור או בשריפת חיזור (תְִַטויסה). העשן מבעירת חומרים אלו בתוך התנור, העניק לכלים את צבעם השחור האופייני.

לצד אלו התקיימה מסורת של יצירת כלי בישול או כלים שימושיים אחרים לשימוש עצמי מסלע חרסיתי מעורב בקש או חצץ. עבודות אלו נעשו על ידי נשים בבניית-יד ונצרפו בתנורים מאולתרים, בתנורי בישול או אף ללא שרפה כלל. כלים כאלו, שמקורם באזור השומרון ומאזור רמאללה, לדוגמה, התאפיינו גם בשימוש בעיטור העשוי תחמוצת הברזל, שמקורה בבקעת הירדן.

במהלך המאה, החלו מסורות אלה להיפגע ולהתמעט בעקבות מגמות התיעוש, והחל משנות השמונים גם בשל יבוא כלים מתחרים מחוץ לישראל. עד לשנת 1999, לדוגמה, פעלו בעיר חברון 11 סדנאות שונות. אולם בשנת 2007 נמנו בעיר שמונה קדרים בלבד. באפריל 1983 נערכה במוזיאון ארץ ישראל תערוכה שהציגה את הקדרות של הכפר רשיא אל פאחר מלבנון.

אמנות הקרמיקה הארמנית
בשנת 1919 הזמינו שלטונות המנדט הבריטי קבוצה של אמנים ארמנים, ניצולי רצח העם הארמני, במטרה לשפץ את אריחי כיפת הסלע. ניסיון זה שיקף את העניין הבריטי באומנות מסורתית ברוח תנועת האמנויות והאומנויות. ראשיתה של אומנות הקרמיקה הארמנית היא במאה ה-15 בערים כגון איזניק או קוטחיה שבטורקיה, אולם המפגש עם האמנות הארץ-ישראלית העתיקה ועם המוטיבים הנוצריים יצר סינתזה אמנותית ייחודית.

האמן המרכזי בשנים ראשונות אלו היה דוד אוהנסיאן, שהתמחה בעיצוב קרמיקה דקורטיבית למבנים ומונומנטים, רבים מהם בהזמנת השלטון הבריטי. הסדנה שהקים - "אריחי כיפת הסלע" - ייצרה לא רק עבודות מונומנטליות, אלא גם כלים שימושיים או דקורטיביים. בין העבודות המרכזיות שיצר אוהנסיאן בירושלים היו אריחים עבור מלון אמריקן קולוני (1923), בית המזרקה בבית החולים סנט ג'ון, בית המזרקה במוזיאון רוקפלר ועוד. בין המוטיבים המרכזיים שבעיטוריו היו עץ הברוש, צבעונים ושריגי גפן האופייניים לאמנות העות'מאנית המסורתית.

הסדנה שהקים אוהנסיאן, הפרידה בין מלאכת העיצוב, שבוצע על ידי אוהנסיאן, לבין ביצוע היצירות על פי הדגמים שהכין. לשם כך הועסקו בסדנה קדרים, שוליות ואמנים - נשים בעיקר - שהתמחו בציור. עם זאת, חלק מן היצירות - בייחוד אלו שנוצרו עבור המרחב הציבורי - נשאו את חתימתו של האמן הראשי. הסדנה השתמשה בתנור בנוי אבן, שהוסק בעצים. דגם סדנה זו הועתק לסדנאות ארמניות אחרות שהוקמו בירושלים בהמשך.

האמנים מגרדיש קרקשיאן ונישאן בליאן, שפרשו בשנת 1922 מסדנתו של אוהנסיאן, הקימו בית מלאכה משותף בשם "Palestine Pottery", ובו פיתחו קו עצמאי שכלל דימויים פיגורטיביים הזרים לאמנות הטורקית המסורתית. כך, לדוגמה, שילבו השניים דימויים מתוך פסיפסים עתיקים שהתגלו בארץ ישראל, כגון "פסיפס הציפורים" או הפסיפס מח'רבת אל-מפג'ר. פעמים רבות קיבלו דימויים אלו פרשנות תאולוגית נוצרית. פעילות הסדנה המשותפת נמשכה ברציפות עד שנת 1964, אז הקימו סטפן קרקשיאן ומרי בליאן, יורשיהם של האמנים המייסדים, שתי סדנאות עצמאיות שעשו שימוש בדגמים שפותחו בעבר, ואף יצרו דגמים חדשים.

הקרמיקה של בצלאל
במסגרת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" נפתח בשנת 1924 בית מלאכה לקרמיקה בראשותו של יעקב איזנברג. כבר ב-1917 הרהר שץ במחשבה על פתיחת מחלקה לעיצוב חפצים דקורטיביים ביציקה וכן מחלקה לציור על "חרסינה". מלאכה זו כבר נלמדה בבצלאל בעזרת כלי פורצלן מוכנים שיובאו מחוץ לפלשתינה לשימוש בצלאל. שץ ראה בפעילות בית החרושת ללבנים ולרעפים שפעל במתחם "בית היתומים שנלר" בירושלים משנת 1895 בקירוב, כעדות לצורך המעשי בתעשייה מקומית כזו, שתעשה שימוש בחומר מקומי שיובא ממוצא.

איזנברג, תלמיד בצלאל בשנים 1913–1919, נסע עם סיום לימודיו לווינה, למד בה בבית הספר למלאכת אמנות, והשתלם בייצור ובעיצוב קרמיקה. המחלקה הפרידה בין לימוד עיצוב היצירות, שנעשה ברובו בידי מורי בצלאל, ובייחוד זאב רבן, לבין הייצור המעשי של היצירות. בין החפצים שנוצרו במחלקה בולטים אריחי הקיר המעוטרים שנוצרו בשנות העשרים והשלושים. לצד אלו החלה להתפתח גם תעשייה של חפצי קרמיקה עיטוריים בעלי אופי מסחרי יותר, כגון "אריח עם דיוקנאות יהודים". בין העבודות הידועות שנעשו במחלקה ידועים האריחים ששובצו בתל אביב בבית הספר אחד העם, בבית ביאליק, בבית לדרברג ובבית הכנסת של מושב זקנים.

סגנון העיצוב של האריחים הושפע מהאר-נובו ומסגנון ה"יוגנדסטיל". הדבר התבטא בשטיחות המרחב המתואר ובעיצוב מסגרות דקורטיביות עשירות. מבחינה רעיונית "אריחי בצלאל" ביטאו את השאיפה לטרנצנדנטליות, במסגרתה נוצקו אריחים עם דימויים מן המסורת היהודית ובעלי תוכן ציוני.

ראשית הקרמיקה העברית, 1950-1932

במאמרה "כלים טכנו. לוגיים" (2011), טענה שלומית באומן כי הקרמיקה הישראלית העכשווית מאופיינת בנתק מן המסורת הפלסטינית המקומית וב"היעדר תעשייה קרמית מקומית, המאפשרת דיאלוג בינה ליוצרי המקום".

בעוד האמנים הארמנים והערבים הארץ-ישראלים פעלו מתוך מסורות עצמאיות, הרי שאמני הקרמיקה העבריים נדרשו ליצור סינתזה בין האמנות והאומנות האירופית לבין התנאים בארץ-ישראל של ראשית המאה ה-20. הדבר התבטא הן בעיצוב הדגמים והן בטכניקות העבודה, שנטו למיכון. בנוסף, בעוד הקדרות המקומית המסורתית הסתמכה על סדנאות משפחתיות ועל פעילות משותפת של אוּמָנים, הרי שהקדר העברי תפש את עצמו גם כאָמָּן, ויצירותיו נועדו לבטא גם את שפתו האמנותית הייחודית.

חוה סמואל, שעלתה לארץ-ישראל בשנת 1932, הקימה את "היוצר", בית המלאכה הראשון לקרמיקה ביישוב העברי בירושלים. "כד וספל", המפעל הקרמי שהקימה בשנת 1934 בראשון לציון ביחד עם פאולה אהרונסון, יצר מגוון של כלים שימושיים וחפצי נוי, תוך שילוב של עבודה על אובניים לצד יציקות קרמיות. סגנון הכלים היה ברובו פונקציונלי, והושפע מרוח המודרניזם והבאוהאוס האירופי. מירה ליבס, תלמידה בסטודיו של סמואל ואהרונסון, תיארה את היצירה של בית המלאכה כפועל יוצא של המטרה "ליצור כלים פשוטים, פונקציונליים ויפים, וזאת גם כדי לחנך את טעמו של הקהל שהיה אז למטה מכל ביקורת. הצורות היו בדרך כלל בהשפעת ה'באוהאוס', שפאולה למדה בו, והעיטורים-הציורים הפשוטים והמקסימים של חווה".

נושאי העיטורים שיצרה סמואל הושפעו הן מהארכאולוגיה הארצישראלית והן מהאמנות האוריינטליסטית, שבהשפעתה יצרה דמויות בסגנון "מזרחי", כגון "מוכרת התרנגולות" ודמויות מן העולם היהודי. בשונה מן הדימויים מן העולם היהודי שביצירות אמני "בצלאל", יצירותיה של סמואל ושל בני דורה, היו חסרות את הממד הרליגיוזי. דימויים אלו נותרו, על פי רוב, כדימויים פולקלוריסטיים. סגנון עיטור הכלים של סמואל התאפיין בהתמקדות בדימויים בודדים, המצוירים - ברובם - ביד חופשית, תוך שימוש בזיגוגים.

לעומת הכלים שיצרו סמואל ואהרונסון, יצירתה של הדוויג גרוסמן ביקשה לנסח "מקומיות" ארצישראלית בעיצוב קרמיקה. גרוסמן עלתה לארץ ישראל בשנת 1933 לאחר שהוכשרה בקדרות בגרמניה. כבר בשנים הראשונות לפעילותה בארץ ישראל ביצעה גרוסמן סקרי קרקע במטרה לבחון את אופן השימוש בחומר מקומי ליצירת כלי קרמיקה. בנוסף, חקרה גרוסמן את דרכי עיצוב הקרמיקה הארצישראלית העתיקה ואת אופן פעילותם של הקדרים הערבים והארמנים ברחבי הארץ. ביצירתה הקרמית הדגישה גרוסמן את השימוש בחומרים ארץ-ישראליים. עבודות כדוגמת כד משנת 1943, מעידות על ההשפעה של ממצאים ארכאולוגיים מקומיים. טכניקת העיבוד של החומר כללה עיטור גאומטרי בסיסי, תוך שימוש בצבעי אנגוב מקומיים בגוונים טבעיים.

הד לתפיסותיה של גרוסמן ניתן למצוא כבר בראשית שנות ה-40, כשיעקב לב, שכיהן משנת 1939 כראש המחלקה לפיסול ב"בצלאל החדש", החל ללמד במחלקה שיעורי קדרות. מרבית הכלים שנוצרו במוסד לא נצרפו בתנור ולכן לא שרדו, אולם מאמרו "הכלי הנאה" (1941), מדגים את הגישה המודרניסטית לעיצוב הכלי והדגשת היחסים השונים שבין חלקיו, ברוח ה"באוהאוס". אולם תצלומי הכלים שצורפו למאמר מעידים על השפעת הארכאולוגיה הארץ-ישראלית בבחירת טיפוסי הכלים, בהימנעות מעיטורים ובמרקם הגס שבו עוצבו.

יצירתה של חנה חר"ג צונץ, שהגיעה לארץ ישראל בראשית שנות הארבעים, מהווה אף היא ניסיון לחיבור עם "מקומיות" ארצישראלית. אצל צונץ התבטא הדבר בעיקר בשימוש בחומרים מקומיים. מרבית עבודותיה נוצרו בשימוש באובניים, אולם היא יצרה גם עבודות בעלות אופי ארכיטקטוני. על אף השימוש העקבי בחומר מקומי, יצירותיה של צונץ נבדלות מן הקו הארכאולוגי שיצרה הדוויג גרוסמן או מן העיטור האוריינטלי של חוה סמואל. צורות הכלים שיצרה הושפעו מן המודרניזם האירופי, בהימנעות מעיטור ובקו האורגני שלהן, והן עושות שימוש בחיפוי של טרה סיגילטה (Terra sigillata) או של גלזורות. בנוסף ליצירתה העצמאית, הייתה חר"ג צונץ פעילה במחקר טכני במסגרות אקדמאיות שונות והייתה שותפה למספר מיזמים תעשייתיים.

מן האדמה אל הנוף ומן הנוף אל החומר, 1980-1950
במהלך שנות החמישים והשישים חלה פריחה בעשייה הקרמית בישראל ונעשו צעדים למיסוד אמנות זו בישראל. לצד קדרות מסורתית והשתרשות של מסורת ה"קדרות הסטודיו" (Studio Pottery) החלו להתפתח מדיות נוספות שכללו פיסול קרמי ומגמות של תיעוש לצד תעשייה זעירה, ששאבו את רוחן מן המודרניזם האירופי. באופן כוללני בלטה בקרב אומני הקרמיקה, כמו בקרב אמנים ישראלים רבים אחרים, השאיפה לערך של "מקומיות", שזוהתה עם האדמה, הנוף והארכאולוגיה של ארץ ישראל.

תיעוש

כבר בראשית התעשייה נוצרו בארץ ישראל כלי חרס עשויים בתבנית יציקה. אולם התפתחות התעשייה החישה את מגמת התיעוש. האזור המרכזי שבה התפתחה תעשיית הקרמיקה היה חיפה, שם הוקם בשנת 1938 מפעל "נעמן" שייצר כלים בעזרת יציקות פורצלן. בתערוכה "אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל", לדוגמה, שהוצגה בבית הנכות הלאומי בצלאל בירושלים בשנת 1947, הוצגו כלי קרמיקה מזוגגים שנוצרו כהדגמה של שיתוף פעולה בין גורמי תעשייה שונים ובוצעו על ידי חנה חר"ג צונץ. בשנת 1955 הוצגה במוזיאון חיפה התערוכה "החברה הקירמית", ובה הוצגו מוצרים ותהליכי ייצור של תעשיית הקרמיקה המקומית.

בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בישראל מגמה מעשית של שילוב בין התעשייה הקרמית בישראל הצעירה, לבין מעצבים ואומנים, במטרה לקדם ולהעלות את קרנה של תעשייה זו. ניסיונות דומים החלו גם בשנות ה-60 במכון הישראלי לקרמיקה וסיליקטים בטכניון ובבצלאל, שם החלו בבחינת חומרים קרמיים לעיצוב.

אהרון כהנא, שפתח בשנת 1956 ביחד עם רעיתו מידא כהנא סדנה גדולה שכללה אסיסטנטים, בשם "בית היוצר", היטיב להגדיר את הסגנון הרווח כשילוב שבין הפשטה מודרניסטית לבין מוטיבים עממיים ודקורטיביים. שילוב זה איפשר "להחדיר את האמנות לעם", ולעשות שימוש ב"צורות רבות שלא נתקבלו על דעת הצופים מתקבלות ברצון כשהן מעטרות את תוצרי הקראמיקה."

על הידועים שבמפעלים וסדנאות אלו נמנו "כל-קרמיק" (חיפה), "קרנת" (קרמיקה נתניה), "בית הלחמי" (תל אביב) "ברור חיל" (ברור חיל), "קרמיקלין" (נס ציונה), "פלקרמיק" (חיפה), "בית היוצר" (רמת גן/פתח תקווה), סדנת הקרמיקה של כפר מנחם ועוד. עם זאת, שני המפעלים העיקריים היו מפעל "לפיד" (1951) ומחלקת האמנות של "חרסה" ששילבו טכניקות מתועשות עם עיצוב ועשייה ידנית.

בשנת 1952 הצטרפה למפעל הקרמיקה "לפיד" אלסבת כהן כמעצבת. אלסבת הוכשרה אצל הדוויג גרוסמן והקימה את המחלקה ה"אמנותית" במפעל. מחלקה זו מנתה בשנת 1959 20 עובדים. בתחילה ייצרה החברה כלי קרמיקה שימושיים יצוקים העשויים מן החומר המשמש ליציקת אסלות, אולם בהדרגה השתכללו שיטות העיצוב והעבודה של החברה. לצד כהן הועסקו בחברה מעצבים נוספים, כגון מוד פרידלנד, ואמני קרמיקה נוספים. מחלקה אמנותית אחרת פעלה במפעל הקרמיקה "חרסה" בין השנים 1966-1956. המחלקה הוקמה על ידי נחמיה עזז, שעיצב את הכלים בחומר ובצבעוניות מקומיים. המחלקה מנתה בשיאה כשלושים עובדים. לאחר פרישתו של עזז ניהלה את המחלקה פנינה עמיר-זמיר.

הכלים שעיצבו בשני המפעלים היו בעלי סגנון מודרניסטי, והתאפיינו בנטייה לשימוש בשפה גאומטריות ובעיטור מופשט ברובו. עיצובים אלו הושפעו ממסורת העיצוב המודרניסטי, מדגמים שיוצרו באירופה באותה עת, וכן ממה שנתפש כביטוי של "מקומיות" ארץ-ישראלית. עזז, לדוגמה, טען כי צורותיו הושפעו מן הנוף המדברי.

השימוש בפורצלן בתעשייה התרכז בעיקר במפעלים "נעמן" ו"לפיד", שיצרו בו בעיקר כלים שימושיים. עם זאת, ניכר כי התעשייה ביקשה לעודד עיצוב מקומי. שמעון בדר, לדוגמה, ששימש כמעצב הראשי של "נעמן", כיהן גם כמרצה לטכנולוגיה קרמית במחלקה לקדרות בבצלאל. דוגמה לפרויקט טכנולוגי-אמנותי גדול ממדים היה חיפוי קומת הכניסה ל"בית אסיה" (1979-1977) באריחים שיוצרו ביציקת פורצלן על ידי "נעמן" בעיצוב האמן פנחס עשת.

"קדרות סטודיו" (Studio Pottery)

שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 היוו שיא בחשיבותה של העשייה הקרמית בשדה האמנות הישראלית. ראשית, החלה הכשרה של קדרים רבים בסדנאות פרטיות ובמוסדות לימוד שונים. שנית, האמנות הדקורטיבית - והקרמיקה בתוכה - לא נתפשו כנטע זר בקרב התרבות הישראלית הצעירה. במידה רבה עודדו מדיה כאלו על ידי גופים ממשלתיים שונים. לבסוף, עיון ביצירתם של האמנים מעידה על יצירתה של "מסורת" אמנותית מקומית שבחרה להתנתק מן הקרמיקה הערבית, הארמנית ואף זו של בצלאל, לטובת 'מודרניות' ו'מקומיות', שהיוו את הציר המרכזי של העשייה הקרמית עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.

לצד הדוויג גרוסמן, שהכשירה את מרבית הקרמיקאים הצעירים בסטודיו שלה בירושלים ובעין הוד ומשנת 1964 בגבעתיים, הוכשרו קרמיקאים על ידי חנה חר"ג צונץ שלימדה בסמינר אורנים, פאולה אהרונסון שלימדה בויצ"ו בתל אביב-יפו וגדולה עוגן בחוות הנוער הציוני. בשנת 1957 נפתחה המחלקה לקדרות במכון לאמנויות בתל חי ובשנת 1958 נפתחה המחלקה לקדרות בבצלאל, ששכנה במתחם "בית היתומים שנלר". בראשות המחלקה עמד דוד ואכטל, שעבד קודם לכן במפעל "פלקרמיקה". לצידו לימדו בשנים הראשונות דוד קלדרון, פנינה עמיר-זמיר ומוד פרידלנד. בשנת 1962 נבחרה לעמוד בראש המחלקה גדולה עוגן. בין השנים 1961 ל-1963 גדל מספר התלמידים במחלקה מ-26 לכ-50 ומספר חללי העבודה שבה גדל מאוד. מוסד לימודים נוסף היה "המרכז לאמנות חזותית בבאר-שבע".

מבחינה עיצובית המשיכו הקדריות והקדרים את עבודתן של חר"ג-צונץ, ובייחוד של גרוסמן, בכל הקשור לעיצוב ברוח המודרניזם האירופי ובשאיפה לביטוי המקומיות ביצירתן. על ממשיכיה המובהקים של גרוסמן, נמנו האמנים אמנון ישראלי וגדולה עוגן. שניהם יצרו החל משנות ה-60 כלים ששאבו את השראתם מן הארכאולוגיה והנוף הארצישראלי שהתבטאו בכלים ללא זיגוג, בחיפוי אנגוב או בחשיפת הכלים לאש חשופה במהלך הצריפה. אמניות בולטות נוספות היו יהודית מאייר ויוכבד מרקס, שיצרו את עבודותיהן במשותף בבאר שבע החל משנת 1958, כשהן משתמשות בחומר מקומי מאדמות הנגב וצורפות אותו בטמפרטורה גבוהה (1,250°–1,300°), שלא הייתה אופיינית לאמני קרמיקה הישראלים באותה עת. הכלים שיצרו נעו על הטווח שבין דקורטיביות לבין שימושיות.

אפשרויות התצוגה והמכירה של קרמיקה בשנים אלו היו מצומצמות והובילו בעיקר ליצירתה של קרמיקה שימושית. לצד תצוגות בגלריה "מקרא סטודיו" (תל אביב, 1956-1946), ששילבה בין הדגשת ערכים אמנותיים לבין הצגת אומנויות, או "אטליה 97" (תל אביב) פעלו חנויות של חברת "משכית" (תל אביב, 1959-?), שהדגישו אלמנטים פולקלוריסטים. בנוסף הוצגו יצירות קדרות גם בכמה תערוכות קבוצתיות במוזיאון תל אביב ובית הנכות בצלאל וכן במבחר חנויות פרטיות. רובם המכריע של הקדרים לא היה חבר באגודת האמנים, ואלו שכן, כדוגמת גרוסמן או סמואל, הציגו במסגרות אלו בעיקר ציור או הדפס. בשנת 1966 נפתח בתל אביב-יפו "מוזיאון החרס" כחלק מ"מוזיאון הארץ", שהציג את אמנות הקרמיקה העתיקה לצד תערוכות של אמנים ישראלים שהוצגו בחצר הפתוחה של הביתן. בשנת 1968 נוסד איגוד אמני הקרמיקה בראשותו של יוסף בלומנטל.

בשנת 1963 ראה אור הספר "אמנות ישראל" בעריכת בנימין תמוז. הספר הקדיש פרק שלם לאומנות שחיבר ג'ון צ'יני. בפרק, שלווה במבחר של תצלומים, סקר צ'יני את תחומי אומנות כעיצוב, צורפות, קדרות ועוד והעמיד אותם אל מול מדיה כציור, פיסול ואדריכלות. הצגתה של הקרמיקה ושל שאר האומנויות, כשוות ערך למדיה אמנותיות אחרות, היוותה עדות לחשיבות שיוחסה לאומנות באותן שנים ושקודמה על ידי תערוכות ותחרויות שאורגנו על ידי מוסדות כגון המכון לאריזה, מכון היצוא וגופים ממשלתיים אחרים. ב-24 בספטמבר 1970 נפתחה תערוכה במוזיאון תל אביב שסקרה את שדה הקרמיקה הישראלית והיוותה שיא של מגמה זו. התערוכה - "קרמיקה ישראל 70" הציגה 284 יצירות של 64 יוצרים בלווי קטלוג מפורט שכלל גם תצלומי יצירות. כמו כן הוצגה תוצרתם של עוד חמישה מפעלים תעשייתיים ("בית היוצר", "לפיד", "נעמן", "פלקרמיק" ו"קרנת").

אסכולת עין הוד

בשנת 1957 בקירוב פתחו איצ'ה ממבוש ואביבה מרגלית, רעייתו, סדנה לקרמיקה בכפר האמנים עין הוד. הכפר הוקם בשנת 1953 ביוזמתו של מרסל ינקו ככפר אמנים ואומנים. סביב הסדנה החלה לפעול קבוצה של אמנים תושבי הכפר ואמנים הקרובים אליהם, שהפכו את הקרמיקה למדיום נוסף בעבודתם. חלק מן האמנים היו מזוהים עם קבוצת "אופקים חדשים", כגון ינקו, יחזקאל שטרייכמן, פנחס אברמוביץ ואהרון כהנא, לצד אמנים שהעיסוק באומנות ודקורטביות היה אימננטי ליצירתם האמנותית, כגון לואיז שץ, בצלאל שץ, ז'אן דוד, ג'ניה ברגר ואחרים.

ביצירותיהם ניתן לאפיין גישה ציורית ואקספרסיבית ושימוש בולט בגלזורות, שלא היו אופייניים למסורת ה"חומר" הקרמית המקומית. לצד מעט פיסול קרמי, הרבו אמנים אלו ביצירת ציורים בטכניקה של ציור בגלזורות או ציור קיר, העשויים בטכניקה של שילוב אריחי קרמיקה מזוגגים.
בעוד חלק מן האמנים יצרו בחומר בעצמם, הרי אחרים רק הכינו מתווה מפורט שבוצע בסדנאות שונות כגון זו שבעין הוד או הסדנה של כפר מנחם.

קירות דקורטיביים אלו, שהיוו חלק מן המגמה לשילוב אמנות בארכיטקטורה המקומית, היו מקבילים לשימוש של אמנים אחרים בטכניקות דקורטיביות אחרות כסגרפיטו או פסיפס. אחד מן האירועים האמנותיים הבולטים בשטח זה נערך בשנת 1954, אז הוצבה קבוצה של ציורי קיר קרמיים שעיצבו אהרון כהנא, ז'אן דוד וגדולה עוגן בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בשנת 1958 אף הוצגו מתווים לקירות אלו בתערוכה "עשר שנות ארכיטקטורה בישראל" במוזיאון תל אביב לאמנות. שיאה של יצירה זו היה בשנת 1966, אז נערך בעין הוד סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית ביוזמתה של ברגר.

מקדרות לפיסול קרמי

במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להופיע בעבודותיהם של אמני הקרמיקה השפעות של מדיה אמנותיות שונות. במיוחד מורגשת השפעתו של הפיסול הישראלי. לצד המשך השימוש בדימויים "ארכאולוגיים" והשאיפה ל"מקומית", התבטא הדבר בשימוש בדימויים של אדמה ושל נוף מדברי, שחרגו מתחום מסורת הקדרות המסורתית. השאיפה להתקה של הטבע אל תוך האמנות חייבה את האמנים במציאת ביטויים אמנותיים חדשים.

מעמדה של הארכאולוגיה הארץ-ישראלית, כביטוי של לאומיות ציונית, קירב אליה לא רק את הציבור הרחב, אלה גם קדרים רבים. רבים עשו שימוש במיומנויות שרכשו בסטודיו לשם עיסוק ברפאות של כלי חרס שנחשפו בחפירות הארכאולוגיות הרבות שנערכו בשנות ה-50 של המאה ה-20. היה זה טבעי, על כן, כי דימויים ארכאולוגיים הופיעו ביצירותיהם של האמנים הישראלים. שורה של אמנים אמנים כגון דוד בן שאול, צבי גלי, אגי יואלי, דוד קלדרון משה שק או שלי הררי, יצרו באותה עת, לצד כלי קדרות, גם פסלי דמויות או בעלי חיים שעוצבו בהשראת צלמיות ופסלונים מן העת העתיקה. עבודותיהם הכילו ממד ציוני-חלוצי, שהתבטא בניסיון לקשר בין הממלכתיות הישראלית הצעירה אל העבר ההיסטורי או המקראי. עם זאת, נטו הקדרים הישראלים גם לקו עיצובי מודרני, שהדגיש את הגאומטריה של הצורה ושל הכלי בהשראת המודרניזם האירופי.

את עיקרו של תהליך פיסולי זה ניתן למצוא בפיסול הפיגורטיבי שנוצר על אובניים בשנים אלו. גורם מרכזי בהפצת סוגה זו הייתה הוראתה של גדולה עוגן בבצלאל. עוגן פיתחה סגנון פיסול שעשה שימוש בעבודת אובניים כדי ליצור נפחים גאומטריים בתבליטים גדולי ממדים ובפיסול פיגורטיבי. בעבודותיה המשיכה את הקו העיצובי של גרוסמן בהדגשת הצבעוניות הטבעית של החומר. רוב יצירותיה עסקו בדימויים מן הטבע וביחס בינו לבין התרבות והאמנות.

עיקר התפנית של ראשית שנות ה-60 שחרגה מהמסורת הקודמת על ידי פתיחה של העשייה הקראמית הישראלית בפני אפיקים רבגוניים חדשים, הייתה כתוצאה מהגעתם והשפעתם של יוצרים ואמני קראמיקה מקצועיים, כציונה שמשי, דייוויד מוריס, מגדלנה חפץ, סוניה נטרא, ועוד שלמדו והתמחו באירופה ובארצות הברית.

בכתבה משנת 1972 תוארה עשיית פסל כזה על ידי רינה פלג, אמנית בוגרת בצלאל, ה-"מרבה להשתמש באבניים ובתנועה הסיבובית היא יוצרת את גוף הפסל. רק לאחר מכן היא לשה ומעצבת בידיה את הצורה המוגמרת על קישוטיה ועיטוריה". אולם, עד מהרה ביקשו האמנים ל"לבטל את הכד" ואת הממד הדקורטיבי שבקדרות המסורתית לטובת יצירה של אמנות חופשית. אמניות כגון נתה אברהם, שלי הררי, נורה ונעמי, ג'ין מאיר, מוד פרידלנד ואחרות, חרגו ממסורת ה"פיסול על האבניים" לטובת שימוש בטכניקות אחרות ובייחוד בפיסול חופשי. מוטיב מרכזי היה חיקוי של תצורות נוף מקומיות והמרתן לאובייקט פיסולי.

הנוף הישראלי, בייחוד זה המדברי, נתפש כמנותק מן החברה המודרנית-מערבית והיווה מקור השראה לאמנים ביצירת הצורה, המרקם והצבע של אובייקטים אמנותיים. בכך, הצטרפו אמניות אלו למגמה כללית בקרב אמנים ישראלים רבים אחרים שיצרו בעבודותיהם דימויים של אוטופיות ארכאיות, חלקם אף בהשפעה מאוחרת של האמנות "הכנענית". האובייקטים שנוצרו נטו להפשטה של חלקי צמחייה או לבניית אובייקטים שרמזו על מבני תרבות ארכאית.

אולם, התקרבות הקרמיקה אל תחום האמנות הביאה גם השפעות זרות למסורת הישראלית. ציונה שמשי, לדוגמה, חזרה בשנים אלו מלימודים בארצות הברית, שם נחשפה לזרמי אמנות פוסט-מודרנית כגון פופ ארט. יצירותיה הקרמיות שילבו השפעות אלו עם דימויים ביוגרפיים או פסיכולוגיים. בעבודות כגון "תיאטרון בובות" או "תמונת מחזור תרצ"ט" (1965), פנתה האמנית לרבדים פסיכולוגיים וחברתיים, שהיו חריגים בקרמיקה הישראלית של אותה עת.

החל משנות השישים של המאה ה-20 החלו להופיע באמנות הישראלית פסלים גדולי ממדים, עשויים ברונזה כדוגמת "כבשי הנגב" של יצחק דנציגר, יצירות האסמבלאזיות כדוגמת אלו של יגאל תומרקין ויחיאל שמי או העושות שימוש בטכניקות שונות של מיצב ושימוש בחומרים לא אמנותיים, כמו בעבודותיהם של חברי קבוצת "קבוצת +10", בעוד עבודותיהם של אמני הקרמיקה המשיכו להיות מוגבלות בגודלן על ידי מידות תנור הצריפה. אולם, נדמה כי דווקא השפעת האמנות מושגית, שהגיע לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20, ניתקה האמנות הישראלית מן העשייה הקרמית. הדבר מתחדד על רקע המרכזיות של דימוי "האדמה" וה"מקום" בקרב האמנים הישראלים האוונגרדיים בשנים אלו.

בין דה-קונסטרוקציה לרה-קונסטרוקציה, 2010-1980
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, התרחש שינוי מהותי בתפיסת הקרמיקה הישראלית. עיקרו של השינוי היה קטיעת המסורת הקרמית המקומית. ניתן לאבחן כמה מן הסיבות לכך בתחושת השבר שחוותה החברה הישראלית בעקבות התגובות המאוחרות למלחמת יום הכיפורים וההאינתיפדה הראשונה. בנוסף, החלה לחלחל לתרבות המקומית גם השפעת התרבות הפוסט-מודרנית.

אף שבשעתו תוארה האמנות הפוסט מודרנית כביטוי "פרסונלי, [נוטה ל]עבודת-יד, מטאפורי, פיגורטיבי [ו]דיקורטיבי", מאפיינים שהיו טבועים ביצירתם של אמני ואמניות הקרמיקה הישראליות, הרי שבאופן פרדוקסלי התרחב הניתוק בינם לבין הזרם המרכזי של האמנות הישראלית. בעוד בציור, בפיסול ובצילום החלו להופיע בשנים אלו ביטויים אמנותיים שערערו את מעמדו האמנותי של החפץ כאובייקט אמנותי, הרי שעד לשנות ה-90 של המאה ה-20 אימץ שדה הקרמיקה הישראלי בעיקר את "פוליטיקת הזהויות" כביטוי פוסט-מודרני מרכזי. במקום התייחסויות היסטוריות-ארכאולוגיות החלו להופיע שורה של ביטויים אישיים, אקספרסיביים ברובם, שחרגו ממסורת הקרמיקה הישראלית עד אז.

דחיקתה של הקרמיקה, בייחוד זו העוסקת בקדרות, מן המוזיאונים המרכזיים, כמו גם הדוגמה של הקמת מספר גלריות עצמאיות שייסדו אמנים בתל אביב ובירושלים הביאו לפתיחתן של גלריות שיתופיות לתצוגה ולממכר של קרמיקה כגון קבוצת "8 ביחד" (1985),"רוח כדים" (1987) או "שלוש שלושים" (1992). בשנת 1991 נפתח ביתו של אהרון כהנא ברמת גן כגלריה לקרמיקה.

מיתוסים בחומר, 1990-1980
על אף השוליות שבה היה נתון המדיום, הרי שהביטויים הפוסט-מודרניים בקרמיקה זכו לתהודה מסוימת דרך פועלו של גדעון עפרת, מן הדמויות הבולטות בתרגום המחשבה הפוסט-מודרנית לאסתטיקה בשנות ה-80 בישראל. בשנת 1985 אצר עפרת את התערוכה הבין-תחומית "אל מיתוס ללא אל", שהוצגה בבית האמנים בירושלים. עפרת הציג בקטלוג התערוכה את הקרמיקה כביטוי של מטאפיזיקה, ואת הקדרות והכלי כאמצעי חיבור ישיר אל הטבע. חיבור, אותו הגדיר עפרת כדיאלקטיקה של "הליכה אל הנצח הכפול - של בליעה המחייה ושל הבליעה הממיתה" הקשורה לשימושיות ולסמליות שבכלי החרס. בכך שיקף עפרת את הפילוסופיה והפנומנולוגיה של מרטין היידגר ודרידה, שהדגישו את האדמה והחפץ (ואת הכד כביטוי מובהק שלו), כמפגש דרכים שבין חיים ומוות.

רבים מן האמנים ביקשו לבחון את האישי והביוגרפי דרך מיתוסים או דימויים ארכיטיפיים, ובכך לבטא את הממד הסמלי של האמנות. מבחינה צורנית התבטא הדבר בפיתוח אמצעי ההבעה הפיסוליים בכיוון פיגורטיבי יותר ובנטייה לזנוח את האובייקט היחיד לטובת מערך פיסולי. ציונה שמשי, לדוגמה, פיתחה את הפיסול הקרמי שלה לכדי דמויות אדם ארכיטיפיות העשויות חומר חשוף. נורה ונעמי עברו להתכתב עם שדה הפיסול, כשהן עושות שימוש במוטיבים של מסעות או דימויי טבע. יצירותיו של משה שק נעו בין קדרות לפיסול וביטאו מעין גלגול פוסט מודרני של המסורת הקרמית הישראלית. כדי הענק שיצר, אותם כינה "מכלים" (1986), עוטרו בדגמים פשוטים שהדגישו את צבעו הטבעי של החומר ואילו פסליו הציגו דמויות של חיות דמיוניות מסוגננות, העשויות גלילי חרס שהדהדו את הפיסול ה"כנעני". אמנים נוספים, כגון דוד מוריס ומרק יודל עשו שימוש בדמויות דווקא לשם יצירת עולם מיתולוגי פרטי, ששיקף את חוויותיהם האישיות כמו גם מידה של הומור ואירוניה.

פן נוסף של עיסוק ביוגרפי זה הייתה חדירתם של מוטיבים רליגיוזיים אל האמנות הישראלית בכלל ואל הקרמיקה בפרט. מרי בליאן, לדוגמה, אמנית ארמנית, פיתחה את יצירתה החל משנות ה-70 של המאה ה-20 לכדי ציורי קיר מונומטאלים, העשויים אריחים מזוגגים. הדימויים שאבו מן ממסורת הקרמיקה הארמנית, תוך שינויים סגנוניים שהתבטאו בעיצוב הקומפוזיציה, שהפכה לפנטסטית.

עיסוק דומה ניכר גם בקרב יוצרים קרמיקה יהודיים, שיצירות יודאיקה לא היו זרות לתרבותם החומרית. אברהם ופנינה גופר, לדוגמה, הציגו בשנות ה-70 וה-80 צלחות לסדר פסח העשויות בטכניקה של יציקה בתבניות ובהן דימויים בסגנון אתנוגרפי ושעוטרו בגלזורות ססגוניות. לעומתם, מאירה אונא יצרה במחצית שנות ה-80 סדרה של מנורות חנוכה ששילבו דימויים מן היהדות האורתודוקסית ודימויים אדריכליים. העבודות אופיינו בשימוש בחומר חשוף (ללא אנגוב או גלזורה), בשימוש בשרבוט או חריטה של רישומים על הכלים ובחוסר ליטוש של הצורה. כל אלו הדגישו ממד אישי ועיסוק ארס-פואטי בקרמיקה ובאמנות.

עם זאת, האמן הבולט שעשה שימוש במוטיבים יהודיים בקרמיקה הגיע דווקא משדה האמנות והציור. במחצית השנייה של שנות ה-80 החל הצייר משה גרשוני ליצור את מה שכינה "קרמיקה יהודית". גרשוני עשה שימוש בצלחות רדי מייד, אותן רכש בשוקי יד-שנייה. עליהן צייר בצבעים קרמיים לשרפה נמוכה. הדימויים שהופיעו על הצלחות שילבו בין פסוקי תפילה, צלבי קרס, מגיני דוד, שהופיעו גם בציוריו מאותם שנים. הצגתן, בשנת 1988 בבצלאל ובשנת 1990 במוזיאון תל אביב לאמנות, זכתה לתהודה רבה.

גוף, שברים ושבבי זהות, 2010-1990

המעבר מקדרות אל פיסול קרמי נתנו את אותותיהם המלאים במהלך המחצית השנייה של שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. אמנים רבים החלו לאמץ אל תוך תחום הקדרות מוטיבים ורעיונות מן הציור והפיסול. אלו, מצידם, העניקו לגיטימציה מחודשת לעיסוק בקדרות ובכלי כדרך לביטוי אישי וכביטוי ארס-פואטי.

אחת הדוגמאות ליחס המחודש שבין פיסול לקדרות ניתן למצוא בעבודותיהם של אמנים בתפר שבין קדרות מסורתית לאמנות בת הזמן. רעיה רדליך לדוגמה, יצרה כדים גדולי ממדים אותם בָּצְעָה והציגה לבחינה אסתטית ותרבותית מחודשת, כשהיא מנצלת טכניקות כהדפס או ציור על גבי ה"שברים". רבות מעבודות אלו הוצבו על גבי כנים, שהיוו חלק מן התצוגה. ודניאל דייוויס יצר בעבודת אובניים כדים גדולי ממדים ששבריהם "אוחו" ברצועות ברזל. קבוצה של כ-70 מהם שימשה כחלק מן ממופע המיצג "האשה מן הכדים" (1990) שיצרה עדינה בר-און, רעייתו. לצד השימוש בהם ככלי תהודה מוזיקלי, הצביעו הכלים על נושאים כמוות ויהדות. קבוצה נוספת שעסקה בדימוי החומר והקדרות דרך מדיום המיצג היא קבוצת זיק, שבעבודותיה מופיע כד כדימוי מרכזי. במיצג "אנרזיק" (1997), לדוגמה, יצרו חברי הקבוצה כד על מבנה אובניים מורכב שעבר טרנספורמציות צורניות וטכנולוגיות אל מול פני הקהל.

אמנית בולטת אחרת הייתה לידיה זבצקי, שאף כיהנה כראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל. כמו אמנים אחרים הכניסה זבצקי את הפיסול כחלק אינטגרלי מעשייתה הפוסט-מודרנית. בין השנים 1992–1994 יצרה זבצקי את הסדרה של פסלי הכדים, שהיוו שיאר ביצירתה האמנותית. הכדים אופיינו בגודל מונומטאלי, בצבעי גלזורה עזים ובשילוב של עבודת אובניים ופיסול. על אף מוטיבים של גופניות ומוות, הייתה הצורה והיחסים הפנימיים שבעבודה מרכזו של העיסוק האמנותי של זבצקי. דרכם, התמודדה האמנית עם מסורת הקדרות האירופית והאסייתית. פסלים אלו זכו לתהודה רבה יותר מכל יצירה קרמית עד אז והוצגו גם במוזיאון ישראל.

רק לקראת סוף שנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 החלו אמני הקרמיקה לעשות שימוש עקבי יותר במדיום המיצב בתוך העשייה הקרמית. אמניות כטליה טוקטלי, הדס רוזנברג ניר, שלומית באומן, יעל עצמוני, מיה מוצ'בסקי פרנס ואחרות, יצרו מיצבים המשלבים בין מדיה שונות כפיסול, קרמיקה וידאו ועוד. בעבודותיהן בולטת הבחינה של מרכיבי הזהות האישיים דרך פרוק והרכבה של אובייקטים טעוני היסטוריה אישית או פוליטית.

ביטוי הפוך לרוח הפיסולית התבטא דווקא בחזרה אל מסורת הקדרות שאחד מביטוייה היה אימוץ הולך וגובר של הפורצלן כחומר ליצירה באבניים וביציקות החל מסוף שנות ה-90. הדבר נבע הן בשל ייבוא רציף של חומר זה לישראל והן על ידי הכשרה מקצועית של אמנים בשימוש בו במסגרות אקדמיות וכן פרטיות בין האמניות שהחלו לעשות שימוש בפורצלן כחומר לעבודה באובניים הייתה עירית אבא. השימוש בחומר זה חידד את עיסוקה בצורתו של הכלי ואפשר לה עיסוק דה-קונסטרוקטיביסטי במושג הכד, בתפיסת הקדרות ובתרבות האירופית. הכדים והכלים שיצרה בשנות ה-2000 ואילך, כגון "כלי עם שבבים" (2013) אופיינו בהדגשה של החומריות על ידי שימוש בגריעה וחריצה של פני השטח, בשילוב "פיפרקליי" (Paper Clay), פסטה מצרית ושבבי חומר, ובצבעוניות עזה. גם אצל אמניות אחרות, כגון אסתר בק או שולמית טייבלום-מילר, אפשר העיסוק המחודש בקדרות ובחומר הקרמי להדגיש את תהליכי העבודה ביצירת האובייקט.

למרות המשך ההכשרה המאסיבית בטכנולוגיות קרמיות בעיצוב, הרי שהיעלמות תעשייה הקרמיקה בישראל בישראל דחפה אמנים ובעיקר מעצבים, ליצירת פריטי עיצוב יחידניים או בפריטים סדרות קטנות, פעמים רבות תוך שימוש בטכניקות יציקה ידניות. בין האמנים בולטים מעצבים כעמי דרך ודב גנשרוא, יהונתן הופ.

כרונולוגיה

1919 דוד אוהנסיאן מגיע לארץ ישראל בהזמנת שלטונות המנדט הבריטי, מקים את סדנת "אריחי כיפת הסלע"

1922 נישאן בליאן ומגדיץ' קרקשיאן פורשים מסדנתו של דוד אוהנסיאן ומקימים את סדנת "Palestine Pottery"

1924 יעקב איזנברג מקים את בית המלאכה לקרמיקה בבצלאל ויוצר אריחים מצוירים לבתים בתל אביב

1932 חוה סמואל ויצחק רייך מקימים את בית המלאכה לקרמיקה "היוצר" בירושלים

1933 הדוויג גרוסמן ורודי להמן עולים לארץ ישראל • פאולה אהרונסון עולה לארץ ישראל

1934 חוה סמואל ופאולה אהרונסון מקימות את בית המלאכה "כד וספל" בראשון לציון (פועל עד 1979) • הקמת פלקרמיק בחיפה

1935 מירה ליבס עולה לארץ ישראל ומצטרפת ל"כד וספל"

1937 הדוויג גרוסמן ורודי להמן עוברים לירושלים ומקימים תנור לשרפה • אלסבת כהן עולה לארץ ישראל

1938 אבן הפינה לבית החרושת מפעל נעמן מונחת ב-29 בנובמבר

1939 יעקב לב מקיים שיעורי קדרות בבצלאל החדש

1940 חנה חר"ג צונץ עולה לא"י ומצטרפת לבית המלאכה של הדוויג גרוסמן בירושלים

1943 ביתה"ח "חרסה" בחיפה מתחיל לפעול

1944 חנה חר"ג צונץ מקימה סטודיו פרטי בחיפה

1947 תערוכות: "אמנות שימושית ומרשם תעשייתי בארץ-ישראל", בית הנכות, ירושלים

1948 דוד אוהנסיאן סוגר את סדנת "אריחי כיפת הסלע" • חנה חר"ג צונץ מקימה בית מלאכה לקרמיקה בכפר הנוער כפר בתיה • משה שק עולה לישראל

1950 מוד פרידלנד עולה לישראל

1951 אידית גלוש (גוטמן) מקימה בית ספר לקרמיקה בקריית טבעון • תערוכות: תערוכת מפעל פלקרמיק בבית אגודת הציירים והפסלים בחיפה

1952 אלסבת כהן מתחילה לעבוד כמעצבת במפעל "לפיד", נהריה • להמן וגרוסמן עוברים לעין הוד • נפתח מפעל לקרמיקה בקיבוץ גזית בשיתוף עם מפעל "נעמן" | תערוכות: חוה סמואל, תערוכת יחיד, בבית הנכות בצלאל • אהרון כהנא, כלי קרמיקה, גלריה מקרא-סטודיו, תל אביב-יפו • תערוכת קרמיקה פרסית קדומה ואסלאמית מאוסף הארי פיליפס ירושלים, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים [קטלוג]

1953 הדוויג גרוסמן ורודי להמן מצטרפים לעין הוד • מוקם ביתהח"ר "ברבור" בעכו • מופעל התנור של מפעל "חרסה" בבאר שבע • ביתהח"ר "לפיד" חנך בשן-מנהרה באורך 150 מטר ושהגיע לטמפרטורה של 1300 מעלות צלזיוס • נפתח מפעל קראמוס, חולון | תערוכות: תערוכת קרמיקה פרסית ואיסלמית בבית הנכות בצלאל מאוסף הארי פיליפס | פרסומים: חוברת "משא" בנושא קרמיקה • מתפרסם הספר "אמנות ישראל" בעריכת בנימין תמוז ובו מבחר תצלומי עבודות קרמיות במסגרת הפרק על "מלאכת מחשבת" מאת ג'ון צ'יני

1954 קירות של ז'אן דוד, אהרון כהנא וגדולה עוגן בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם | תערוכות: חוה סמואל, תערוכת קרמיקה, טרקלין לאמנות, חיפה

1955 מוקם סטודיו קהילתי לקרמיקה בעין הוד בניהול יצחק ממבוש • גדולה עוגן מתחילה ללמד קרמיקה בחוות הנוער הציוני • חוה קאופמן עולה לישראל • נחמיה עזז מקים מחלקה לקרמיקה אמנותית במפעל "חרסה" בבאר שבע | תערוכות: כדי קרמיקה של מיכאל מאיר, טרקלין לאמנות, חיפה • אהרון כהנא, תערוכת כלי קרמיקה, גלריה "אוחנה", לונדון • "החברה הקירמית", מוזיאון חיפה, חיפה

1956 נחמיה עזז מקים את מחלקת האמנות של חרסה בבאר שבע • כלי "בית היוצר" של אהרון כהנא ומידה כהנא | תערוכות: נחמיה עזז, גלריה מקרא סטודיו, תל אביב-יפו | תערוכות: קרמיקה אמנותית מאירן, בית הנכות הלאומי בצלאל [קטלוג] • נחמיה עזז: קרמיקה אמנותית ב"חרסה" באר-שבע, מקרא סטודיו, תל אביב-יפו

1957 מוקמת המחלקה לקדרות תל חי

1958 מוקמת המחלקה לקדרות בבצלאל • לידיה זבצקי עולה לישראל • יהודית מאיר ויוכבד מרקס פותחות סטודיו בבאר שבע • מפעל "חרסה" רוכש את מפעל לפיד | תערוכות: תערוכת צילום אמנותי, אריגה וקרמיקה, המוזיאון לאמנות חדישה, חיפה • תערוכה של "פלקרמיק" בבית ציוני אמריקה בתל אביב-יפו

1959 הדוויג גרוסמן ורודי להמן עוברים לגבעתיים

1960 פנינה עמיר-זמיר מתמנה לניהול מחלקת האמנות של חרסה במקום נחמיה עזז • "נעמן", "מקרמיק" ו-"פלדה קרמיקה" חותמות על הסדר כובל לשיווק מוצרי קרמיקה חשמלית

1961 פאולה אהרונסון מקימה סטודיו בביתה בתל אביב-יפו

1962 נורה ונעמי מקימות סטודיו משותף בירושלים • גדולה עוגן מתמנה לראש המחלקה לקדרות בבצלאל

1963 אברהם קריניצי, ש. בצרי ו-א. סבידסקי רוכשים את בית החרושת "ברבור" בעכו • פרסומים: עמירן, רות, הקיראמיקה הקדומה של ארץ ישראל, מראשית התקופה הנאוליתית ועד חורבן בית ראשון, מוסד ביאליק, ירושלים

1964 חנה חר"ג צונץ משמשת כחברה מייסדת וכנציגת מדינת ישראל, אל מועצת האומנויות של אונסק"ו • הדוויג גרוסמן מלמדת אמנות וקדרות בגבעתיים

1965 מוקם מפעל "קרמיקה כפר מנחם" • קיר קרמי של חוה קאופמן במזנון הכנסת | תערוכות: ציונה שמשי, פיסול קרמי, גלריה דוגית, תל אביב

1966 נחנך "מוזיאון החרס", לימים הביתן לקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל • תבליט קיר "קדרים וקהל צופים ומתפעלים" מאת גדולה עוגן בביתן לקרמיקה • סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית בעין הוד [קטלוג] • נסגרת המחלקה האמנותית במפעל "חרסה" | תערוכות: הדוויג גרוסמן להמן, החרס - 1926–1966, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

1967 תערוכות: לידיה זבצקי, גלריה משכית שש, תל אביב-יפו

1968 ייסוד איגוד אמני הקרמיקה

1969 רינה פלג מעצבת כלי קרמיקה עבור "פלקרמיק" • תערוכה עיצוב של דגמי מנורות לייצור תעשייתי מוצגת במוזיאון ארץ ישראל; לידיה זבצקי זוכה במקום הראשון בדגם שיוצר על ידי "פלקרמיק", אימי מרגלית ו-חנה חר"ג צונץ זוכות בפרס שני ושלישי במנורות בייצור "נעמן"  | פרסומים: רשף, פועה, קראמיקה לכל, למתחיל ולמתקדם; בניית הכלי, עיצוב העיטור, זיגוג, הכרת החומרים, פ’ וד’ רשף, רמת השרון

1970 תערוכות: "קרמיקה 70", מוזיאון תל אביב לאמנות [קטלוג] • חנה חר"ג צונץ, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • קרמיקה של פיקאסו, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו [דפדפת]

1971 תערוכות: תערוכת קרמיקה קבוצתית, גלריה משכית שש, תל אביב-יפו • אלזה פולק: תערוכת פיסול קרמי, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו (דפדפת) • לידיה זבצקי - תערוכת פיסול קרמי, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • יהודית ויוכבד, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו (דפדפת)| פרסומים: אשבל, אליה, "החומר ביד היוצר", משרד החינוך והתרבות, ירושלים

1972 הרעלת עופרת מבקבוק קרמיקה שיוצר על ידי חברת "קרמילן" מעורר הד ציבורי שבעקבותיו מכונסת ישיבה של איגוד הקרמיקאים | פרסומים: הדוויג גרוסמן להמן, החרס, הוצ' ספריית השדה

1973 תערוכות: עטור צורה וצבע בקדרות - אמנות ישראלי, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • פסלוני חרס של נחום גוטמן, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו [דפדפת] • תערוכת קרמיקה - חנה הד, יעל לב, מירה ליבס, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו [דפדפת]

1974 ברח' פרישמן 19 בתל אביב-יפו מוקמת גלריה לאמנות דקורטיבית של ברית התנועה הקיבוצית המציגה קרמיקה אמנותית | תערוכות: גדולה עוגן - פיסול בחומר, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • נינה זנגר, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

1975 תערוכות: אהרן כהנא, תערוכת קרמיקה, גלריית "מקרא סטודיו", תל אביב • ישראל בנקיר: קדרות - אבניים, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • מתנת יאן מיטשל למוזיאון ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים [תערוכת כדים ארכאולוגית, קטלוג] • חוה קאופמן, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו | פרסומים: מרחב, רבקה, "כדים יוונים מצוירים: תרגיל הסתכלות", מוזיאון ישראל, ירושלים

1976 תערוכת כלי אובניים - פאולה אהרונסון, ישראל בנקיר, אליעזר ברקוביץ, ג'ין מאיר, איימי מאיר, שרה פוקס, רינה קמחי, מירה שדות, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • תערוכת קרמיקה - גינה רותם, האחים עטאללה, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • קרמיקה - רינה קמחי, סוניה נטרא, לידיה זבצקי, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו [דפדפת]

1977 תערוכות: אגי יואלי, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • דוד מוריס, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

1978 תערוכות: רעיה רדליך - הפגנה שקטה, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

1979 ציונה שמשי מתמנה כראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל | תערוכות: נופי אדמה - פיסול קרמי של טובי ברנסין, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • רינה פלג - קליעה בחומר, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו (קטלוג)

1980 יהודה איכלר מקים מפעל "עיטורית" לאריחי קרמיקה ברעננה (אחר"כ ברמת השרוןI) | תערוכות: רינה קמחי - קובץ עבודות, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • נתה אברהם: על אנשים, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • "כי מעפר אתה ואל עפר תשוב" - סוניה נטרא, אלזה פולק, מוד פרידלנד, חוה קאופמן, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו (דפדפת)

1981 תערוכות: תערוכת המחלקה לקדרות בשנת ה-75 לאקדמיה בצלאל ירושלים, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו | תערוכה כללית של אגודת אמני קרמיקה בישראל בבית האמנים בירושלים | "קדרות אבניים" במוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע | סדנת קרמיקאים במכתש רמון בשיתוף החברה להגנת הטבע | פרסומים: זבצקי, לידיה, "רקו: טכניקות ותהליכי עבודה", בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים

1982 מס הגנה למוצרי קרמיקה מיובאים מבוטל | תערוכות: הקרמיקה הארמנית של ירושלים, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו • טלה זיו - גוש חלקה, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

1983 תערוכות: רשיא של קדרים - כדי חרס מהכפר רשיא אל-פאחר מלבנון, ביתן הקרמיקה, מוזיאון ארץ ישראל • תערוכת קרמיקה אסייתית במוזיאון ישראל | יום עיון של אגודת אמני הקרמיקה בנושאה הוראת קרמיקה

1984 תערוכות: Keramok aus Israel, קאסל, גרמניה [קטלוג] • "13 בחומר", תיאטרון ירושלים, ירושלים [קטלוג] | פרסומים: עוגן, גדולה, אדמות לפיסול ועיצוב בגדול, המחלקה לעיצוב קרמי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב

1985 תערוכות: מוניקה הדרי: חומר שרוף, משכן לאמנות, עין חרוד | פרסומים: קרמיקאים בישראל, 1985, אגודת אמני קרמיקה בישראל, תל אביב • וולק, שולמית, טכנולוגיה של הקרמיקה: מדע קרמי ליוצרים בחומר, בצלאל, אקדמיה לאמות ועיצוב, ירושלים

1986 מרי בליאן יוצרת שלושה לוחות קרמיים עבור אכסדרת משכן נשיאי ישראל | פרסומים: סמו, רבקה, קרמיקה בכיף, תגא, תל אביב

1987 משה גרשוני יוצר צלחות קרמיקה מעוטרות במוטיבים יהודיים • לידיה זבצקי מתמנה לראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל • מוקם קואופרטיב "רוח כדים"

1988 מגדלנה חפץ מתמנה כיו"ר אגודת אמני קרמיקה בישראל • נפתחת החנות השיתופית "רוח כדים" בירושלים • כור סוגרת את אתר מפעל "לפיד" ביפו • "נגב קרמיקה" חונכת קו לייצור אריחי קרמיקה • רחל מוסרוב-שכנר מוציאה מילון למונחי קרמיקה | תערוכות: "אמנים בהוקרה למען הדויג גרוסמן - להמן, אם הקרמיקה בישראל", גלריה רוח כדים, ירושלים

1989 יעל גורפינקל פותחת חנות שיתופית לקרמיקה ביפו • ציונה שמשי מציגה בתערוכה "סלונים" אריחים שעיצבה עבור חברת "נגב קרמיקה"

1990 לראשונה אמן קרמי - לידיה זבצקי - זוכה בפרס ירושלים לציור ופיסול • נוסדת קבוצת "8 ביחד" • "האשה מן הכדים" - מיצג של עדינה בר און בשיתוף עם דניאל דייוויס, מוזיאון ישראל, ירושלים | פרסומים: גדעון עפרת ראשית הקרמיקה הישראלית 1932-1962, הוצ' אגודת אמני קרמיקה בישראל

1991 בית אהרון כהנא הופך לגלריה לקרמיקה באוצרות אינה ארואטי | תערוכות: "ראשית הקרמיקה בישראל, 1962-1932" בבית האמנים בתל אביב-יפו [קטלוג]

1992 מוקמת גלריה "שלוש שלושים" | תערוכות: מרי בליאן, "ממחזות גן העדן", סמית'סוניאן, וושינגטון די. סי. • יעל עצמוני ושלומית באומן: "כד קטן - מטאקרמיקה", מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה [קטלוג]

1993 תערוכות: לידיה זבצקי, "בעיקר כדים", מוזיאון ישראל • הביאנלה הבינלאומית לקרמיקה, באר שבע [קטלוג] • "המיכל והתכולה: כדים ודימויי כדים באמנות ישראלית עכשווית", בית האמנים, ירושלים [קטלוג] • קראמיקה במימד הזמן, אמנות לעם [קטלוג] | פרסים: רינה קמחי, פרס ראשון בביאנאלה הבינלאומית לקרמיקה, באר שבע

1994 תערוכות: ארט פוקוס - קרמיקה בישראל, מוזיאון הנגב, באר שבע • הקרמיקה של משה שק (ג’וק), מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב [קטלוג] | פרסומים: מירה שדות, "פרקים בתולדות העיצוב הקרמי", בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים

1995 תערוכות: הקרמיקה של גדעון קריא, מוזיאון ארץ ישראל [קטלוג]  שלי הררי: גפנים, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו

1996 תערוכות: :נורה ונעמי - מילוט", משכן לאמנות, עין חרוד

1997 תערוכות: "ברוח החומר: פיסול קרמי ישראלי", בית הנשיא, ירושלים [קטלוג] • "ציונה שמשי - לא שבירה", משכן לאמנות, עין חרוד • אריחים מעטרים עיר: קרמיקה "בצלאל" בבתי תל אביב 1923–1929, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב [קטלוג]

1998 תערוכות: "דרך בחומר: 5 עשורים לקרמיקה בישראל", בית אהרון כהנא, רמת גן [קטלוג] • כחומר ביד היוצר. קרמיקה סינית מאוסף המוזיאון, מוזיאון ישראל, ירושלים • קעריות התה של אמי פוג'יי, מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית

1999 תערוכות: "מסורות בחומר. פסלונים לתיירים מלאכת קדרות יהודיות מאתיופיה", מוזיאון ישראל, ירושלים • שלי הררי - גבעת בראשית, מוזיאון ארץ ישראל

2000 תערוכות: חרס אלפיים: הביאנלה לקרמיקה ישראלית (אוצרת: עירית ציפר), מוזיאון ארץ ישראל  [קטלוג] • ציפורי גן העדן - מרי בליאן והקרמיקה הארמנית של ירושלים, מוזיאון ארץ ישראל • ג'ין מאיר - חמישים שנות יצירה - קרמיקה, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע • פגישה לא מקרית - קרמיקה עכשווית, מוזיאון אשדוד ע"ש קורין ממן, אשדוד / מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע [קטלוג]

2001 נוסד כתב העת 1280°c (עורכת: שרה הקרט) • קרמיקה מתוצרת "בצלאל" מופיעה על בולים וגיליון זיכרון בהנפקת השרות הבולאי | תערוכות: ג'ין מאיר - קרמיקה - חמישים שנות יצירה, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה • לאוניד גוסין - כוחות משיכה, המוזיאון הימי הלאומי, חיפה

2002 תערוכות: רעיה רדליך - הילות שנפלו, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה [קטלוג] • הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית (אוצר: סורין הלר), מוזיאון ארץ ישראל [קטלוג] | פרסומים: כנען-קדר, נורית, "הקרמיקה הארמנית של ירושלים, שלשה דורות, 1919-2000", יד יצחק בן צבי, ירושלים

2003 השרות הבולאי מנפיק בולים בנושא קרמיקה ארמנית בירושלים • נסגר מפעל "ברבור" בעכו

2004 תערוכות: עיצוב, אמנות, עיצוב: הביאנלה השלישית לקרמיקה ישראלית (אוצר: מרק צצולה), מוזיאון ארץ ישראל [קטלוג] • "אגרטלים Made in Israek, 1933-1996" (במסגרת הביאנלה)

2005 תערוכות: "הקדרות הפלסטינית המסורתית בחברון", המשכן לאמנות, עין חרוד

2006 תערוכה: הדס רוזנברג-ניר - מימוזה מכחילה, מוזיאון ארץ ישראל • טריטוריה וזהות - בין קרמיקה ואדריכלות: הביאנלה הרביעית לקרמיקה ישראלית (אוצר: דוד קנפו), מוזיאון ארץ ישראל [קטלוג] | פרסים: הדס רוזנברג-ניר זוכה בפרס אנדי

2007 מוניקה לביא מתמנה כעורכת כתב העת 1280°c | תערוכות: "קדרות חרסה", בית אהרון כהנא, רמת גן [קטלוג]

2009 טליה טוקטלי מתמנה כעורכת של כתב העת 1280°c | תערוכות: עירית אבא, "גלגל. נקודה", מוזיאון תל אביב לאמנות [קטלוג] • "מרק יודל ויפעה אדיר - שיח קדומים – פיסול קרמי", מוזיאון וילפריד ישראל, הזורע | פרסים: עירית אבא זוכה בפרס אנדי

2010 תערוכות: "הילדה מרום - אחדות ההפכים", מוזיאון וילפרד ישראל, הזורע

2011 נחנך בית בנימיני | תערוכות: "חומר מן הרוח: חוה סמואל: חלוצת הקרמיקה הישראלית", מוזיאון ראשון לציון, ראשון לציון [קטלוג] | פרסומים: עפרת, גדעון, לידיה זבצקי: מעל ומעבר לחרס, ע. וי. זבצקי, תל אביב, 2011 • רוזנהיימר, יורם, מוד פרידלנד, אמנית קרמיקה 1932-1998, משפחת רוזנהיימר ואגודת אמני קרמיקה בישראל, 2011

2012 תערוכות: "קולות האדמה", מוזיאון וילפריד ישראל, הזורע • האמבטיה של שטרייכמן : עבודות קרמיקה של צייר, מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד [קטלוג] | פרסים: מרסל קליין זוכה בפרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית (חולק לראשונה) • טליה טוקטלי ושלומית באומן זוכות בפרס העיצוב מטעם משרד המדע התרבות והספורט

2013 פרסים: מיה מוצ'בסקי פרנס זוכה בפרס אנדי | תערוכות: מיה מוצ'בסקי פרנס: קרוב לקיר", מוזיאון תל אביב לאמנות [קטלוג]

2014 ערן ארליך נבחר לראש המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית בבצלאל | תערוכות: "ראקו / מקריות מכוונת", מוזיאון וילפריד ישראל, הזורע • הנערה והכד: דימוי מקומי ורב-תרבותי, מוזיאון ארץ-ישראל | פרסים: יעל עצמוני זוכה בפרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית

2015 תערוכות: רינה קמחי - בין חימר לחרס, משכן לאמנות עין חרוד [קטלוג] • נעמן פורצלן ותעשיית ייצור החרסינה, מוזיאון העיר, חיפה • פורצלן: הזהב הלבן של אירופה, מוזיאון העיר, חיפה • "החומר הלבן: פיסול עכשווי בפורצלן", מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע [קטלוג] • מאיזניק לירושלים, יד ל.א. מאיר, המוזיאון לאמנות האסלם, ירושלים • הקסם שביצירה הקרמית: קרמיקה אומנותית - אמנון ישראלי ותלמידים, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן אשדות יעקב מאוחד [קטלוג]

2016 פרסים: עירית אבא זוכה בפרס העיצוב מטעם משרד המדע התרבות והספורט | תערוכות: "זהות, מקום – אוסף עיצוב קרמי של הכנסת", הכנסת, ירושלים

2017 אגודת אמני קרמיקה חונכת חלל תצוגה ומשרדים עצמאיים בתל אביב-יפו

2018 תערוכת 20 שנה לגלריה פריסקופ

זוכי פרסים ישראלים לקרמיקה

ראו גם
 קרמיקה בארץ ישראל

לקריאה נוספת
אולניק, יעל, הקרמיקה הארמנית של ירושלים, מוזיאון הארץ, תל אביב, 1986
באומן, שלומית, " קרמיקה בחדר מיון: גסיסתה של הקדרות הפלסטינית", 1280°C, גיליון 2, חורף 2001
הקרט, שרה, "קרמיקה ישראלית עכשיו", בתוך: ממוזיאון ישראל ועד שוק הכרמל: עיצוב ישראלי, אוריין, גיורא (עורך), אוריין - האנציקלופדיה לאדריכל בע"מ, רמת השרון, 2001
כנען-קדר, נורית, הקרמיקה הארמנית של ירושלים, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2002
כרמל, בתיה, אריחים מעטרים עיר: קרמיקה "בצלאל" בבתי תל אביב, 1929-1923, מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, 1996
מישורי, אליק, המיכל והתכולה, כדים ודימויי כדים באמנות ישראלית עכשווית, בית האמנים, ירושלים, 1993
מישורי, אליק, "שיר הלל לבוץ", בתוך: דרך בחומר: 5 עשורים לקרמיקה בישראל, אגודת אמני קרמיקה בישראל ומוזיאון בית אהרון כהנא, 1999
סיון, רנה, "לתולדות ייצור הקרמיקה הארמנית בירושלים", קרדום, 23-21, 1982, עמ' 136–138
עפרת, גדעון, "אמנות החימר – בין אכילה לבין קורבן", בתוך: אל מיתוס ללא אל, בית האמנים, ירושלים, 1984
עפרת, גדעון, ראשית הקראמיקה הישראלית 1962-1932, אגודת אמני הקרמיקה בישראל, [תל אביב], 1991
צ'יני, ג'ון, "מלאכת מחשבת", בתוך: אמנות ישראל, תמוז, בנימין (עורך), מסדה, תל אביב, 1963
ציפר, עירית, "בסיס בריא ליצירות הדור הצעיר - לדמותה של מסורת הקדרות הישראלית", בתוך: הביאנלה השלישית לקרמיקה ישראלית, צצולה, מרק (עורך), מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, 2005, עמ' 108–119 (ללא מספרי עמודים)
ציפר, עירית, "כלים למים בקדרות הערבית המסורתית", בתוך: אל המעיין, הנערה והכד: דימוי מקומי ורב-תרבותי, כנען-קדר, נורית (אוצרת), מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 2013, עמ' 46–66
קובי קלייטמן, לפיד קרמיקה: כלים בכור ההיתוך, 2020

קישורים חיצוניים

 שלומית באומן, נתק ורצף כמשפיעים על תהליכי יצירה בעיצוב קרמי ישראלי, באתר בצלאל, אפריל 2010
 שלומית באומן, קרמיקה בחדר מיון
 
 גדעון עפרת, ראשית הקראמיקה הישראלית 1962-1932, באתר "המחסן של גדעון עפרת", 18 בינואר 2011
 גדעון עפרת, "אמנות החימר – בין אכילה לבין קורבן" (1984), באתר "המחסן של גדעון עפרת", 15 בינואר 2011
 
 
תערוכת יחיד לקרמיקאית הישראלית דורי שכטל זנגר "קריאת השכמה" במרכז בנימיני, מגזין Arttelling, יוני 2021

הערות שוליים

ישראל: אמנות