נסוג אחור

נָסוֹג אָחוֹר היא תופעה בדקדוק העברי והארמי במקרא ובספרות העברית המאוחרת יותר. תופעה דקדוקית זו חלה בצמדי מילים בעלי קשר הדוק. במקרה שהמילה השנייה בצמד מוטעמת בראשה, ההטעמה של המילה הראשונה, עשויה לסגת מההברה האחרונה של המילה אל ההברה הקדם-אחרונה או אפילו אל ההברה הראשונה, ממלרע למלעיל, כדי למנוע סמיכות הטעמות.

במקרא 

נסוג אחור נמנה עם האסטרטגיות שהדקדוק המקראי נוקט על מנת למנוע סמיכות הטעמות.

בתנאים מסוימים, כאשר רצף המילים מביא לסמיכות הברות מוטעמות, נודדת ההטעמה הראשונה מההברה האחרונה של המילה להברה הקדם-אחרונה: .
לפעמים ההטעמה נסוגה אפילו להברה הראשונה במילה: .

מההיבט ה, יש מהחוקרים המשערים, שההטעמה לא עברה נסיגה, אלא שבמקרים אלה יש שימור של הטעמת מלעיל המקורית הקדומה, בניגוד לצורות הסטנדרטיות שבהן ההטעמה המקורית לא השתמרה.

הנסיגה תלויה בפרוזודיה של המשפט: באינטונציה, ההפסקות, ובמקצב.

מבנה המילה 

נסוג אחור בא רק כשההברה הקדם-אחרונה במילה הראשונה היא הברה פתוחה.

כאשר ההברה האחרונה סגורה, נסוג אחור מצוי פחות, ובא בעיקר בפעלים או בצירוף סמיכות, לדוגמה:  או .

כאשר מתרחשת נסיגה כשההברה האחרונה סגורה, הניקוד בהברה האחרונה עשוי להשתנות מצירי לסגול , במקום לָתֵ֥ת לָ֝הֶ֗ם שבו האות ת האמצעית במילה לתת היא בצירי (ירמיהו 32:22), ובמקרים נפוצים פחות גם מחולם לקמץ קטן, לדוגמה:  הקמץ באות ש של המילה תשב - במקום וְתָשֹׁ֥ב יָדִ֖י אֵלָ֑י (במלכים א 13:6), שם היא בחולם חסר שהיא תנועה ארוכה יותר. ניתן להבחין בנסוג אחור במקרא באמצעות טעמי המקרא המופעים בהברה המוטעמת או באמצעות הניקוד השונה.

תנועת העזר, המסומנת בפתח גנובה, אינה מובאת בחשבון בהקשר זה, ולכן הנסיגה במקרים אלה היא להברה השלישית מהסוף (מלעיל דמלעיל):  או .

נסיגה אינה מתרחשת במילים המסתיימות בכינויים החבורים הכבדים: -הֶן, -הֶן, -כֶן, -כֶם.

לעיתים נסיגה מבטלת את ההבחנה בין מילים בעלות משמעות שונה. לדוגמה, המילה וְנָתַתִּי במלעיל היא בזמן עבר לדוגמה: , ואילו וְנָתַתִּי במלרע היא בזמן עתיד כמו בפסוק: , אך במקרה שחלה נסיגה, משתוות הצורות - גם בזמן עתיד המילה מלעילית: .

מבנה המשפט ומשמעותו 

מכיוון שהנסיגה היא תופעה תלוית-פרוזודיה, ומשפטים עשויים להיקרא באינטונציות שונות, אי אפשר לתת כללים חד-משמעיים וגורפים באילו צמדי מילים תתרחש נסיגה ובאילו לא תתרחש נסיגה. עם זאת, ניתן להציג קווים מנחים המבוססים על התחביר והסמנטיקה של המשפט:

נסיגה חלה כאשר צמד המילים קשור בקשר הדוק: ולכן היא נפוצה יותר במקרים של פועל ונושא עוקב, שם עצם ולוואי, או צירופי סמיכות.

על המילים בצמד להיות קשורות זו לזו, יותר מאשר להמשך הפסוק ויש מעין הפסק יחסי לאחר המילה השנייה, לכן נסוג אחור בא ברצף מילים מחוברות כאשר המילה השנייה קשורה למילה יותר מאשר למילה השלישית העוקבת. לדוגמה, בפסוק  חלה נסיגה, אך בפסוק  לא חלה נסיגה (כי תֹ֙הוּ֙ וָבֹ֔הוּ הוא צירוף הדוק). כך גם בפסוק  אין נסיגה, כי המילה "לחם" מקושרת למילה "משנה" בקשר של סמיכות.

באופן דומה, נסוג אחור עשוי שלא לבוא כאשר המילה הראשונה קשורה בקשר הדוק למילה השלישית, כגון כאשר המילה השנייה היא תואר הפועל החוצץ בין הנשוא והמושא. לדוגמה, בפסוק  לא חלה נסיגה, כי "שפתם" היא המושא הישיר של "ונבלה".

נסוג אחור בדרך כלל לא יבוא כאשר המילה השנייה היא פתיחה לדיבור ישיר, ככל הנראה משום שיש מעין הפרדה בין המילים. לדוגמה: .

בשירה המקראית 

נסוג אחור נפוץ יותר בשירה המקראית מאשר בפרוזה, ושכיחותו רבה במיוחד בספרים איוב, משלי ותהלים, מה שעשוי ללמד על קריאה בשורות קצרות שיוצרות צמדי מילים שאחריהם הפסקה:

נסוג אחור וטעמי המקרא 

טעמי המקרא מתפקדים גם כסימני פיסוק וחיבור ולכן יש התאמה חלקית בין הטעמים ותופעת הנסיגה. אך מכיוון שלטעמי המקרא יש גם תפקיד מוזיקלי ההתאמה חלקית בלבד. זו כנראה הסיבה לכך שנסוג אחור שכיח פחות כשהמילה העוקבת מוטעמת טפחא, שכן טפחא באה לפני אתנחתא וסוף פסוק מאילוצים מוזיקליים.

נסוג אחור לא בא בטעם מפסיק (מלבד במקום אחד), אף על פי שטעם מפסיק בא לפעמים מאילוצים מוזיקליים בלבד ואינו משקף סוף יחידה תחבירית או סמנטית.

נסוג אחור שכיח יותר כאשר המילה העוקבת מוטעמת בטעם מפסיק, ובעיקר כשהיא מוטעמת באתנחתא או בסוף פסוק אבל הוא יכול גם לבוא לפעמים כשהיא מוטעמת בטעם משרת.

במסורת ניקוד המשנה והתפילה 

במשנה ובתפילות, שבהן אין מסומנים טעמי המקרא, יש מסורות שונות, חלקן מרבות בנסוג אחור וחלקן נמנעות ממנו. קשה לדעת עד כמה המסורות האלה משקפות את המצב בלשון חז"ל ועד כמה הן ניסיון להתאים את ניקוד המשנה והתפילות לדרך ההטעמה המקראית. אף בסידורים בימינו ניתן לראות שיטות שונות. לדוגמה, בחלק מהסידורים מנוקד  – ניקוד המעיד על נסיגת ההטעמה, ואילו בסידורים אחרים הניקוד הוא  ניקוד – המצביע על היעדר נסיגה. וכן בברכת שים שלום בנוסח אשכנז, נמצא ביטוי השווה למקרא  שיש נסוג אחור במילת ״ואהבת״. בחלק מהסידורים המילה מוטעמת מלעיל, בנסיגת ההטעמה, כמו במקרא. ברם בסידורים אחרים מוטעמת מלרע כמו ברגיל.

בעברית המודרנית

בשירת דור התחייה 

בשירת דור התחייה, הייתה נטייה אצל משוררים יוצאי אירופה להרבות בנסוג אחור, מתוך מגמה להיצמד לדרכו של מקרא, אך גם מתוך ניסיון לא להתרחק מההגייה האשכנזית המלעילית שבה הורגלו. יש מהם שאף הרבו בצורות נסוג אחור אף במקרים שאינם מתאימים לדקדוק המקראי. עם הזמן מגמה זו הלכה ודעכה, והיום נסוג אחור אינו שכיח בשירה.

בעברית המדוברת 

בעברית המדוברת נסוג אחור אינו נפוץ. הוא משתקף אמנם בצירופים שהוטמעו כמות שהם ישירות מלשון המקרא כגון "תשומת לב", אך אין זה ביטוי של תופעה פעילה.

נסיגה מדומה קיימת לעיתים בשמות מקומות או בצירופים שהפכו ליחידה לקסיקלית אחת:

באר שבע (לעומת באר טוביה), רמת גן (לעומת רמת מגשימים), קריית גת (לעומת קריית מלאכי), מוצא חן בעיניי, העורך דין, היושב ראש, אך ייתכן שאלה דוגמאות להטעמה משנית ואינן נסיגה רגילה.

יש מהבלשנים שאפיינו נסיגה המתרחשת בשטף הדיבור במילים שעברו רדוקציה: "אתה מְ'בין אותי" [ʔ)ata mvin oˈti)ˈ] כאשר התנועה הראשונה במילה "מבין" מושמטת, או לדוגמה: "הם באו אחְרי שבע" [h)em baˈu ˈ(ʔ)axrej ˈʃeva)]. מקרים אלה אינם נפוצים והנסיגה בהם אינה הכרחית

ראו גם 
 מתג
 דחיק
 הטעמה
 פרוזודיה
צורת הפסק

לקריאה נוספת 
 דרכי הנסיגה, ויינקהאפ, באתר HebrewBooks
 Nesiga (retraction of Word Stress) in Tiberian Hebrew, Revell, 1987, תצוגה חלקית בגוגל ספרים
 מאמר על גישה פרוזודית לתופעת הנסיגה, DeCaen & Dresher

הערות שוליים 

דקדוק עברי