פולמוס הרמב"ם

פולמוס הרמב"ם הוא כינוייה של מחלוקת היסטורית בעניין ספרי ודעות הרמב"ם, אשר התקיימה בימי הביניים וזיעזעה את עם ישראל, על חיי הרוח והחברה שלו. המחלוקת שפרצה במאה ה-13 נמשכה כמאה שנה, והתקיימה בכל מרכזי היהדות בעולם. המחלוקת התפרצה בתקופה זאת חמש פעמים, והתמקדה בשני נושאים, דרכו ההלכתית של הרמב"ם ודרכו הפילוסופית.

הפולמוס על דרכו ההלכתית 
את דרכו של הרמב"ם כפוסק, הוא סלל בספרו המונומנטלי משנה תורה, החידוש שבספר הוא כתיבתו בצורה של מעין אנציקלופדיה, כאשר ההלכות מסודרות על פי סדר מובנה ומקוטלג. אין בספר דיונים הלכתיים, אלא מוצגים בו פסקי הלכה סופיים, אותם ליקט הרמב"ם, ובמקומות מסוימים אף פסק את ההלכה בעצמו, אך ללא הבאת מקורות לפסיקותיו ההלכתיות. גישה זאת של הרמב"ם הביאה חלק מגדולי ישראל לחלוק עליו, דבר שעורר סבב של מכתבים ואיגרות שהורצו מכל העולם היהודי, כמו כן טענו שהעלים את שמות האמוראים, ואף טענו שפסקיו מנוגעים ולא באים מתוך מסורת הפסיקה היהודית.

בנוסף הדברים שכתב בהקדמתו למשנה תורה:

גרמו למבקרי החיבור לחשוש כי חיבורו של הרמב"ם יביא לזניחת לימוד התלמוד, ויגרום לפשוטי העם שלא להיזקק לתלמידי חכמים, לפסוק הלכה בעצמם, ולבוא לידי טעות.

על דבריהם השיב הרמב"ם בעצמו שדבריו מיועדים "למי שאינו יכול לירד לעומק התלמוד", ולא לבטל את לימוד התלמוד חלילה, לגבי שאלות על תוכן הספר השיב הרמב"ם עשרות תשובות פרטניות.

לאחר מותו של הרמב"ם התחדש הפולמוס על ידי רבי דניאל הבבלי תלמידו של רבי שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד (אשר אף הוא היה ממתנגדי הרמב"ם), אשר שלח את השגותיו לרבי אברהם בן הרמב"ם, בהשגותיו משיג על דרכי החיבור, סתירות מהלכה להלכה וקושיות מן התלמוד שאלותיו נוסחו בצורה מכבדת, אם כי לעיתים בצורה מזלזלת, את השגותיו התלמודיות הקדים לשלוח, בכדי להכין את הקרקע להשגות על דרכו הפילוסופית.

רבי אברהם השיב לו על כל שאלותיו ויישב לו את סתירותיו, לאחר מכן פרסם פירוש על ספר קהלת בו חולק לאורך החיבור על דרך הרמב"ם (ללא אזכור שמו), רבי אברהם נמנע להחרימו בכדי שלא יהיה חילול ה', אך "ראש הגולה רבינו דוד" מחה על כבוד הרמב"ם ונדוהו, רבי דניאל חזר בו מדבריו, התנצל, והותר מנדויו.

המשיגים 
הראשונים שהעלו טענות אלו כלפי משנה תורה לרמב"ם, היו הדיין רבי פנחס מאלכסנדריה, ורבי אברהם בן דוד מפושקירה (הראב"ד השלישי).
 הדיין רבי פנחס שהיה בקשר עם הרמב"ם העלה טענות כלפי דרכי פסיקתו של הרמב"ם, ושאלות על נקודות פרטניות בחיבור.
 הראב"ד השלישי שבגין השגותיו ובפרט על הרמב"ם, כונה גם "בעל ההשגות", היה גדול מאוד בתורתו, שלט בכל מקצועות התורה, והרשה לעצמו להשיג גם על פסקי הרי"ף, ועל פסקיו של רבי זרחיה הלוי בספרו "ספר המאור". הוא השיג השגות ענייניות ואף שכתב אותם בחמת רוחו, בכל זאת הכיר בגודל ערך הרמב"ם, וגם הרמב"ם הכיר את גדולתו התורנית של הראב"ד.
 רבי דניאל הבבלי מתלמידי רבי שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד.

הפולמוס על רעיונותיו הפילוסופיים של הרמב"ם 
הפולמוס החל עוד בחייו של הרמב"ם, ונגע להנחות היסוד ומתודות הדיון והחשיבה שבהן השתמש הרמב"ם. "מורה נבוכים" עוסק בשאלות פילוסופיות כלליות שאינן נוגעות רק להלכה, והרמב"ם לא מסתיר בו את השפעתם של אריסטו ושל הפילוסופיה היוונית על חשיבתו – השפעה שניכרת גם ב"ספר המדע". גישה חדשנית זו עוררה עליו את זעמם של חכמים מסורתיים רבים, והללו ראו בו סכנה למסורת.

עוד בחייו תקפוהו רבי שמואל בן עלי מבגדד ורבי מאיר הלוי אבולעפיה על דרכו הפילוסופית ובייחוד על פירושיו בענייני תחיית המתים, רמב"ם ביאר את דבריו ב"מאמר התחיה", ככל הנראה מפני שרמב"ם היה עדיין חי וספר מורה נבוכים טרם התפרסם, דבריהם נפלו על אוזניים ערלות.

הפולמוס המרכזי החל בעיר מוֹנְפֶּלְיֶה שבדרום צרפת בשנת 1232 – כארבעים שנה לאחר פרסום "מורה נבוכים". ראשיתו בהתנגדות פומבית שהביע הרב שלמה מן ההר ושניים מתלמידיו – רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן שאול – לספר מורה נבוכים, דבריו קוממו את בני עירו ואלו גייסו לצידם מיימוניים נוספים מרחבי פרובנס, במצוקתו שיגרו מן ההר ותלמידיו מכתב לחכמים שונים בצרפת, חלקם מבעלי התוספות, והללו הצדיקוהו ואף הרחיקו לכת והטילו חרם על ספרי הרמב"ם, והפיצו את דבר החרם בקהילות צרפת וספרד. רבי שלמה מן ההר ורבי יונה גירונדי אף כתבו על הרמב"ם כי: 

לעג חריף יותר נמצא בשיר שנכתב על ידי רבי משולם דפיירא מתלמידי רבינו יונה ממתנגדי הרמב"ם:

דבריהם גרמו לפולמוס רחב ברחבי ספרד, וקהילות רבות התנגדו נחרצות לחרם.

החרם יצא מאת קהילות לוניל ונרבונה שבפרובנס והתפשט לסרגוסה וקהילות אחרות בארגון, הרד"ק, מתומכי הרמב"ם, נדד ברחבי ספרד כדי להגן על הרמב"ם, אך בשל התנגדותו של רבי יהודה אלפאכר הצלחתו הייתה חלקית.

תומכי הרמב"ם האשימו את רבי שלמה מן ההר וחכמי צרפת בהגשמה ואפיקורסות מתוך אי ידיעת הפילוסופיה. על אף המשתמע המקובלים אשר לא היו מיימוניים, כמעט ולא נטלו חלק בוויכוח, הן בשל אמונתם בחלקים רבים מהפילוסופיה המיימונית, והן בשל העובדה שאף הם פירשו פסוקים בצורה אליגורית, רבי יעקב בן ששת בספרו "משיב דברים נכוחים" יצא נגד הפילוסופיה אך דבריו כוונו נגד מאמר "יקוו המים" של רבי שמואל אבן תבון ונגעו בשאלת ההשגחה והבריאה ולא בנושאי הפולמוס העכשווי.

בין הלוחמים נמנה גם רבי אברהם בן הרמב"ם אשר על אף ריחוקו הגאוגרפי יצא ללחום על כבוד אביו ואף חיבר ספר בשם "מלחמות השם" בו תקף את רבי שלמה מן ההר וחבריו.

השרפה 
לטענת רבי אברהם בן רמב"ם, המתנגדים פנו לאינקוויזיציה והיא שרפה את ספרי הרמב"ם. וכך כתב בהקדמה לספרו מלחמות ה':

רבי דוד קמחי, מתומכי הרמב"ם, מתאר כך את פנייתם של מחנה המתנגדים לכנסייה: 

רבי יונה גירונדי, שנמנה עם מתנגדיו של הרמב"ם בתחילה, שינה את דעתו בעקבות שרפת הספרים, ואף טען ששרפת התלמוד בפריז, שהתרחשה שנים מועטות לאחר מכן, ב-1244, אירעה כעונש משמיים על שרפת ספרי הרמב"ם.

לדעת אברהם גרוסמן לא שרפו ממש את ספרי הרמב"ם אלא רק החרימו אותם, לדעת עזריאל שוחט הספרים צונזרו וחוללו אך לא נשרפו.

פשרת הרמב"ן 

הרמב"ן כתב שתי אגרות מפורסמות בניסיון לגשר בין הצדדים. אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין, ובשנייה, מנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.

בראש האיגרת מכופף הרמב"ן את קומתו בפני חכמי צרפת ומאריך בשבחם, לאחר מכן מסביר שהרמב"ם הוכרח לכתוב את ספרו נגד הפילוסופיה שהתפשטה בספרד, וכדי לענות תשובות לציבור אשר הושפע מכתבי אריסטו, לאחר מכן תוקף את חכמי צרפת על זלזולם ברמב"ם ומתאר את פועלו החשוב והנצרך, בהמשך עונה לתשובות להשגות בענייני גיהנום והגשמה, לאחר מכן קורא לביטול החרם על הספר ומסכם שאת ספר מורה נבוכים יש ללמוד בצורה פרטנית ולא ציבורית וחכמי צרפת צריכים לשים את כובד משקלם על כך ולתקן תקנות בלימוד פילוסופיה. כמו כן מבקש לנהוג בכבוד ברבי שלמה מן ההר.

בהמשך הפולמוס עשרה מתומכי הרמב"ם בעיר בדרש כתבו דברי שטנה על רבינו יונה והצביעו על פגם במשפחתו. מכיוון שאימו של הרמב"ן הייתה אחות אביו של רבינו יונה, וגם בנו של הרמב"ן היה נשוי לבתו של רבינו יונה ולעז זה היה גם עליו, כתב נגדם שתי איגרות חריפות, בהן תקף את הכותבים הן מהפן ההלכתי והן מהפן המוסרי. כמו כן פנה לרבי משולם בעל ספר ההשלמה שהיה מתומכי הרמב"ם וביקשו שישתיק את המלעיזים. גם בכתבי רבינו יונה אפשר למצוא הדים לעלילה זו: "ועוד על עניין אחר נמשל לחץ. כי שולף החרב אם נכמרו רחמיו על האדם בהתחננו אליו. ישיב חרבו אל נדנה. לא כן זורק החץ כי אין בידו להשיבה. כן בעל לשון הרע. אחר אשר יצא הדבר מפיו לא יוכל לתקון. ופעמים שידבר על פגם משפחה. והזיק כל הדורות הבאים אחריו. ולא תגיע אליו מחילה מזה. על כן אמרו רבותינו זכרונם לברכה כי המדבר בפגם המשפחה אין לו כפרה עולמית. והנה המשלח לשונו. גם על הקדושים אשר בארץ המה ידבר. כי על מי לא עברה רעתו תמיד".

מפני שהלעז יצא על ידי נכבדי העיר, רמב"ן פנה למלך והוא החליף את צורת השליטה בקהילה היהודית מנשיאים (המיימונים אברהם ויהודה בני חסדאי) לנאמנים נבחרים שהיו מקבוצתו של רמב"ן – הקבוצה המפשרת, לנאמנים ניתן כוח של הטלת קנסות וסילוק אנשים מהעיר, ואף לדון דיני ממונות ליהודים.

הפולמוס האחרון - מקובלי עכו נגד הרמב"ם 

אחרי שריפת כתבי הרמב"ם ב-1233 ושריפת התלמוד בפריז ב-1244 עלו תלמידי רבי יחיאל מפריז לארץ ישראל, כחלק מעליית בעלי התוספות, והתיישבו בעכו בשנת 1260 לערך והקימו בה ישיבה.

ב-1280 בערך, מתנגדי הרמב"ם מבין הקהילה הצרפתית בעכו, ובראשם רבי שלמה פטיט, החרימו את כתבי הרמב"ם וההוגים בהם. כחלק מהפולמוס הושחתה מצבת הרמב"ם.

בתגובה, הגיע לעכו בשנת 1288 רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, ובסיוע רבי דוד בן דניאל וחכמים נוספים הטיל חרם נגדי על רבי שלמה פטיט.

הפולמוס לא הסתיים עד חורבנה של הקהילה היהודית בעכו במהלך הכיבוש הממלוכי בשנת ה'נ"א (1291).

ראו גם 
 איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת
 עמדתו של הרמ"ה בפולמוס נגד הרמב"ם
 רמב"ן בפולמוס הרמב"ם

לקריאה נוספת
הרב ראובן מרגליות, ספר מלחמות ה' לרבי אברהם בן הרמב"ם, כולל מבוא ותולדות הוויכוח.
 יהושע פראוור, תולדות היהודים בממלכת הצלבנים, הוצאת יצחק יד בן-צבי, ירושלים, תשס"א (2000), פרק תשיעי: פולמוס עכו, עמ' 273–281.
יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, תל אביב תשי"ט, עמ' 56–64.
עודד ישראלי, הרמב"ן ביוגרפיה אינטלקטאולית, הוצאת מאגנס, ירושלים תש"פ, עמ' 70–106.
רם בן שלום, יהודי פרובנאס: רנסאנס בצל הכנסייה, האוניברסיטה הפתוחה, רעננה תשע"ז, 517–538.

קישורים חיצוניים 

 שזח"ה, קבוצת מכתבים בענייני המחלוקת ע"ד ס' המורה והמדע, במברג 1875
יוסף שצמילר, "לתמונת המחלוקת הראשונה על כתבי הרמב"ם", ציון ל"ד [ג-ד] (תשכ"ט), עמ' 126–144. 
אפרים אלימלך אורבך, "חלקם של חכמי אשכנז וצרפת בפולמוס על הרמב"ם ועל ספריו", ציון י"ב [ג-ד] (תמוז תש"ז), עמ' 149–159. 
עזריאל שוחט, "בירורים בפרשת הפולמוס הראשון על ספרי הרמב"ם", ציון ל"ו [א–ב] (תשל"א), עמ' 27–60. 
דב ספטימוס, "מאבק על שלטון ציבורי בברצלונה בתקופת הפולמוס על כתבי הרמב"ם", תרביץ מ (תשל"ג), עמ' 389–400, להורדה.
צחק איזק ואלכסנדר קליין, "הפולמוסים מסביב ללימוד חיבוריו של רבנו", הגותו של הרמב"ם על רקע ההגות הכללית והיהודית, באתר דעת.
רפאל זר, איגרת ר"י אלפכאר לרד"ק מתוך הפולמוס על הרמב"ם, מבוא, גוף האיגרת, מראי מקומות וביבליוגרפיה באתר דעת.
תוצאות פולמוס הרמב"ם, דיון בפורום אוצר החכמה על הפולמוס

הערות שוליים 

רמב"ם
יהודים ויהדות בימי הביניים
מחלוקות ופולמוסים ביהדות
פולמוס לימוד הפילוסופיה
המאה ה-13