לואי ז'ובה

לואי ז'ובה (בצרפתית: Louis Jouvet; 24 בדצמבר 1887 – 16 באוגוסט 1951, פריז) היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי, במאי ומנהל תיאטרון בפריז, מורה בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.

תולדות חייו 
נולד בעיירה קרוזון שבמחוז פיניסטר, בצפון מערב צרפת. לאחר שבגיל 14 התייתם מאביו, עבר עם אמו אל בית דודו שהיה רוקח בעיירה רתל (Rethel) שבחבל ארדן, בצפון מזרח צרפת. ז'ובה התגלה כתלמיד שקדן וצייתן, אך משפחתו אילצה אותו ללמוד רוקחות. החל משנת 1904 למד באוניברסיטה בפריז, אך למעשה בילה את כל זמנו הפנוי בתיאטרוני חובבים. בהם: להקתו של ליאון נואל (Leon Noël) או תיאטרון הפעולה האמנותית (Théâtre d'Action d'Art) ונסע עימם על מנת להופיע ולשחק בפני קהלים פופולריים. לאחר מכן הופיע בתיאטרון האמנויות (Théâtre des Arts), בתיאטרון אודיאון (Théâtre de l'Odéon), ובתיאטרון שטלה (Théâtre Châtelet) הנחשבים לתיאטראות היוקרתיים בפריז של אז והיום. במקביל, ביקש להתקבל לקונסרבטוריון הלאומי הצרפתי לאמנות הדרמה, בפריז, ונדחה שלוש פעמים.

מן הלימודים אל התיאטרון המקצועי 
בשנת 1912, קיבל תואר רוקח והתחתן עם קולין, שעמה נולדו להם שלושה ילדים. לואי התרוצץ רבות על מנת למצוא עבודה בתיאטרון, והצליח להופיע בסרט בו השתתף גם הארי באור.
בשנת 1913, הצטרף עם חברו שארל דולן לתיאטרון וייה-קולומבייה בהנהלת הבמאי ז'אק קופו. הייתה זו נקודת המפנה האמיתית בקריירה שלו: הוא ניהל הצגות, עסק בעיצוב במה, היה עוזר במאי ולבסוף גם שחקן. הוא למד להסתיר את הגמגום שלו בעזרת דיקציה מיוחדת שלאחר מכן הפכה להיות סמלו המפורסם.
בשנת 1914, במלחמת העולם הראשונה, גויס ז'ובה כחובש באמבולנס, ולאחר מכן כעוזר רפואי. הוא השתחרר ב-1917 ושב אל הלהקה.
בנובמבר 1917 עברה הלהקה לניו יורק והופיעה בתיאטרון גאריק במשך שתי עונות. הצלחת הלהקה לא עמדה בציפיות הנהלת התיאטרון הצרפתי, וגם היחסים בין לואי לקופו התדרדרו.
בשנת 1920, חזר ז'ובה לפריז והתיאטרון בו פעל פתח שעריו מחדש.

בין שתי מלחמות עולם 
בשנת 1922, הסתיימו יחסיו עם מנהלו ז'אק קופו. ז'ובה החל את הקריירה שלו כבמאי, והקים את להקתו בתיאטרון שאנז אליזה (théâtre des Champs-Élysées), וכבר בשנה הראשונה הייתה ההצגה שביים, "רפואה" מאת ז'יל רומן (Jules Romains), ללהיט גדול ועלתה 1500 פעמים.
בשנת 1928, פגש את ז'אן ז'ירודו והם יצרו מספר מחזות והצגות משותפות. משנת 1935 עמד בראש תיאטרון האתינה.
באותן שנים המטרה האידאולוגית שלו הייתה להבטיח כי התיאטרון יוצר שירה משלו, ומעלה על הבימה סופרים בני זמנו.
הוצע לו לנהל את התיאטרון הלאומי, קומדי פראנסז, אך הוא דחה את ההצעה משום שהיה עסוק מאוד בתיאטרונו המצליח. מחזות שביים, מאת מולייר וז'אן ז'ירודו זכו להצלחה רבה.

בדרום אמריקה, בתקופת מלחמת העולם השנייה 
בתחילת מלחמת העולם השנייה קבל ז'ובה על עצמו את ניהולם של מספר תיאטראות גדולים בפריז. לאחר מכן יצא למסע עם מזכירתו שרלוט דלבו. שרלוט שבה לצרפת והצטרפה למחתרת, כשהתברר לה ולז'ובה שהמסע שלהם הפך להיות מסע תעמולתי עבור ממשלת וישי. נציגי גרמניה הנאצית וממשלת וישי הפיצו חומר תעמולתי באמצעות התיאטרון שלו עד לשנת 1943 שבה סירב ז'ובה להמשיך לעסוק בתעמולה. שרלוט דלבו נעצרה בשנת 1942 ונשלחה למחנה ההשמדה באושוויץ. ז'ובה נפגש עם מנהיג צרפת החופשית, שארל דה גול, אך נושא שיתוף הפעולה של תאטרונו עם התעמולה של משטר וישי המשיך לרדוף אותו, כמה שנים לאחר מכן.

מנהל תיאטרון אתנה (Théâtre de l’Athénée) 
המשוגעת משאיו הפך למחזה מוצלח בתיאטרונו של ז'ובה. ב-1950 קבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ז'ובה הצליח לקדם צעירים כמו ז'אן-לואי בארו ואנטואן ויטז. ב-1951 העלה את מחזהו של ז'אן-פול סארטר "השטן ואלוהים הטוב". בערב הבכורה של המחזה, היה ז'ובה בטולוז, שם לימד וייעץ לבמאי הצעיר סאראזין.

ז'ובה, שהיה חולה במחלת לב, נפטר בעקבות התקף לב בתיאטרונו בפריז, בעודו מנהל חזרה של המחזה "העוז והתהילה" (La Puissance et la Gloire), מאת גרהם גרין. הוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר.

ז'ובה בקולנוע 

שיחק תפקידים ראשיים ב-32 סרטים שונים רובם בצרפתית.

בתיאטרון 

ביים למעלה ממאה הצגות תיאטרון, שיחק בחלקן וכמו כן שיחק בהצגות אחרות בצרפתית.

קישורים חיצוניים

 
 

במאים צרפתים
שחקני קולנוע וטלוויזיה צרפתים
אישים הקבורים בבית הקברות של מונמארטר
ברטאן: אישים
צרפתים שנולדו ב-1887
צרפתים שנפטרו ב-1951