עיצור הומופוני

עִיצוּר הוֹמוֹפוֹנִי בעברית, (מיוונית: חד-קולי), הוא עיצור שווה צליל לעיצור אחר הדומה לו, בהגייה הנפוצה של השפה העברית בימינו.

דוגמאות
העיצורים ההומופוניים העבריים בזמננו מתחלקים לשישה זוגות: א=ע; ב=ו; ח=כ; ט=ת; כ=ק; ס=שׂ. כלומר, בכל אחד ששת זוגות האותיות הללו, נהגות בזמננו שתי האותיות באותה צורה וללא הבחנה, וכל ההבדל ביניהם מתבטא בצורת הכתב אך לא בצורת ההיגוי. בשנות האלפיים, נעלמת גם האות ה', הן בשיחות חולין והן בשפה רשמית, כגון בקריינות חדשות. 

הלשונאית חנה מגיד, מחדדת את הנושא בספרה וכותבת:

היסטוריה 
לדעת חוקרי השפה, מספר העיצורים בשפה העברית המקורית הוא כמספר האותיות; לכל עיצור היה צליל משלו כבשאר השפות השמיות החיות כיום, כגון השפה הערבית; עם הזמן נטשטשו עיצורים אלה בקרב יהודי הגולה אשר חיו בין עמים שבהם עיצורים אלה לא היו שימושיים או קיימים; כמו כן נוספו עיצורים אחרים, כאשר כל תהליכים אלו קרו בעיקר אצל יהודי אירופה או בהשפעתם, אך בחלק מהמקרים גם בקרב יהודי ארצות המזרח והמערב; בעוד שמרבית יהודי אשכנז כבר במאות הקודמות לא הבחינו בין האותיות א-ע; ב-ו; ח-כ; ט-ת; כ-ק; הרי שיהודי ארצות המזרח והמערב בתמיכת השפה השמית האחרת שהייתה שגורה על לשונם, השפה הערבית, הצליחו לשמר את הצליל המקורי של העיצורים הנ"ל והבדילו ביניהם. 

רבות נכתב אודות נושא זה בשנים שלאחר קום מדינת ישראל, בתקופה בה הגיית השפה העברית עדיין לא התגבשה. לכן, אפשר למצוא לנושא זה הדים מהתקופה ההיא בכל בטאוני העברית למיניהם של האקדמיה ללשון, כמו גם של לשונאים ובלשנים שונים שהביעו את דעתם האישית לגבי נושא זה. כיום, עדיין נושא זה נדון בציבור הכללי בין בכתבי עת לשוניים ובין בספרי מדע הלשון, אך מנקודת מבט של הגייה מגובשת. לעומת זאת, אנשי דת, בעיקר מקרב עדות המזרח, מעוררים ותובעים לשמר את ההגייה המקורית ולא לשנותה להגייה זרה. 

המונח הומופוניה מקורו בשפה היוונית: הומו= אחיד; פוניה = קול (מיוונית: φωνή, פוֹנֵה - קול). זמן הטבעת מונח זה בשפה העברית לא ידוע בדיוק אך נקל לשער שמונח זה הופץ בשלביה המאוחרים של התפתחות השפה העברית בארץ.

הומופוניה בתקשורת בזמננו 
בשונה מהדיבור הרגיל, בתקשורת ובפרט בחדשות "קול ישראל" הושם דגש על הגייה נכונה של חלק מהאותיות הנ"ל, ועד זמננו ניכרת מגמה זו אם כי במידה פוחתת. קרייני "קול ישראל", ערוץ החדשות הרשמי והוותיק של מדינת ישראל, מקפידים להגות בצורה המקורית את האותיות אל"ף, עי"ן וחי"ת. כמו כן, אותם שדרנים מקפידים על כללי דקדוק אחרים כגון הגיית שווא נע, ובג"ד כפ"ת. 

המילונאי אברהם אבן-שושן, מציין בטבלת האל"ף-בי"ת שבמילונו, שקרייני קול ישראל חויבו להקפיד לבטא את האותיות חי"ת ועי"ן כתיקנן; ואכן גם האקדמיה כתבה בכתב העת שלה, על ההגיים המוזכרים בחוקי ההגייה של רשות השידור, אך מציינת כבר ב-1983 שקריינים רבים "לא שמים" על זה.

ההומופוניה והאקדמיה ללשון העברית
בשנת תרע"ג החליט ועד הלשון העברית, שיש להשמיע את ההגאים חי"ת, טי"ת, עי"ן קו"ף "על דרך הערבית", כלומר כפי ההגייה בשפה הערבית - שההיגוי הנוכחי של עיצוריה, מקביל להיגוי השפה העברית המקורית. ההחלטה הייתה כמעט פה אחד, והתבססה על סיבות שונות ונימוקים שונים של המשתתפים בה, להלן כמה ציטוטים לדוגמה, ממשתתפי האספה: 

לאחר דין ודברים באספה שהרצו בה אנשי ועד הלשון: דוד ילין, ישראל איתן, ד"ר א' מזיא, א"מ לונץ, ח"ל זוטא, יוסף מיוחס, הוחלט לבטא את העיצורים העבריים כפי דקדוקם אצל אנשי עדות המזרח. 

 

מאוחר יותר במאה העשרים, האקדמיה ללשון העברית התכנסה שוב והחליטה להקפיד על הגיית האותיות ה"א, חי"ת ועי"ן; מתוך כך הבינו שעל אלה צריך להקפיד ולא על אחרים. מטבע הדברים נשמעו ביקורות, בעיקר בציבור הדתי הספרדי, שקבלו על החלטתה השנייה של האקדמיה אשר מאשרת את ההגייה החדשה ומבטלת את הגיית השפה העברית המקורית.

גם לפי המצוין במילונו של אבן שושן, אפשר להסיק כי האקדמיה ללשון העברית מסתייגת מהצורה הרווחת רק של חלק מהעיצורים ההומופוניים; אבן שושן מציין שהגיית העיצור חי"ת המקורית "כמבטא הספרדים, התימנים, ובלשון עדות המזרח" היא המאושרת על ידי האקדמיה; כך הוא כותב גם לגבי האות עי"ן.

שימור ההגייה המקורית בזמננו  
ההגייה העברית המקורית בזמננו נשמרת בעיקר על ידי קהילות דתיות מעדות המזרח המקפידות להגות את העיצורים כבמקוריותן ובפרט בבית הכנסת, בתפילות וכיוצא בזה. בין העדות המשמרות את ההגייה העברית המקורית אפשר למנות את העדות הבאות (לפי סדר א-ב): בבל (עיראק), מצרים, מרוקו, סוריה, תוניסיה, תימן. 

נוסף על כך, בזמננו יש מספר מצומצם מאוד של אנשים דתיים - ללא זיקה עדתית - המקפידים לשמר את מסורת השפה העברית והוגים את העיצורים כצורתם המקורית המבחינה בין כל העיצורים לרבות האלופונים העבריים הקדומים: תי"ו רפויה, גימ"ל רפויה ודל"ת רפויה. חלק ניכר מאנשים אלה הם מקהילת ישיבת כסא רחמים של הרב מאיר מאזוז, המפיצה מודעות לנושא הדקדוק העברי המקורי בקרב קהילתה ובכלל, באמצעות הרצאות, קבצים תורניים, ספרים וסידורים בעלי ניקוד עזר.

ראו גם
 פונמה
 אלופון
 תנועה הומופונית

לקריאה נוספת
 חנה מגיד, לשוננו, הוצאת קרני, ת"א 1989. 
 מגמות כרך 42, מכון הנרייטה סולד 2002, עמ' 47.
 זיכרונות האקדמיה ללשון העברית, כרכים 31–37, 1983, עמ' 54. 
 מנחה לקודש, אסופת מאמרים על לשון ועל הנחלתה : מוקדש לשלמה קודש במלאת לו שבעים וחמש שנה; המועצה להנהלת הלשון, 1979, עמוד 44 
 רות סבן, לקסיקון לשיפור הלשון, קרני 1969, עמ' 9. 
 לשוננו לעם, טו (תשכ״ד), קונטרס ד —ה (חוברת מיוחדת), ״על המבטא העברי בקול ישראל״, עמ׳ 83 — 110
 נתן אפרתי, העברית בראי המדינה, האקדמיה ללשון העברית 2010. 
 עם וספר - מהדורה שישית, ביטאון ברית עברית עולמית, 1990.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

בלשנות
עברית
פונולוגיה
הומופוני