אירוס (כלי נגינה)

אֵירוס (או אֵרוס) הוא  כלי נגינה קדום המוזכר במקורות חז"ל.

כלי זה שימש לנגינה בעת שמחה, אך גם בעת הספד וקינה: "רבי יהודה אומר: האירוס טמא מושב מפני שהאלית [המקוננת] יושבת עליו".

לא ברור האם היה זה כלי נשיפה, מיתר או הקשה, מכל מקום צלילו התאפיין בחוזק וצלילות נדירים.

זיהוי הכלי
אין ודאות לאיזו משפחה ממשפחות כלי הנגינה השתייך האירוס. במסכת כלים (טו, ו) מנו את האירוס יחד עם כלי המיתר:

בתלמוד הבבלי זיהו אותו ככלי הקשה:

זהותו של הכלי בו נוקטת הגמרא כהסבר מהו אירוס, בפני עצמו סתום הוא, אך מן ההמשך מוכח שמדובר בסוג של תוף:
(תרגום: רבה בנו של רב הונא הכין לבנו טנבור. בא אביו - רב הונא - ושברו. אמר לו: [הטנבור] דומה לתוף בעל פה אחד [שהוא האירוס האסור, ולכן] לך והכן לו [לבנך, תוף] על פי "חצבא" או "קפיזא" שהם סוגים של כדים, ולא תוף ממש).
בתלמוד הירושלמי (סוטה פרק ט, הלכה טו) תרגמו את שמו של האירוס ל"רסיסה".
רש"י פירש:

קרוב לוודאי ש"הטנבורא" הוא ה"טמבורין", המכונה גם "תוף מרים".
המאירי זיהה את האירוס ככלי נשיפה המשמיע קול שבין תקיעה לזמזום (חידושי המאירי, סוטה, שם).
בדרכו הפרשנית של הבבלי הלכו רוב פרשני המשנה, כגון הרמב"ם (סוטה, שם) שכתב:

ור' עובדיה מברטנורא שכתב:

מקור השם (השערה)
אפשר שמקור שמו של כלי זה הוא בדמות המיתולוגית ארוס, שבמיתולוגיה היוונית היה אל האהבה והתשוקה המינית. כלי הנגינה אירוס שצלילו היה מתוק, שימש לנגינה בעת המשתאות שערכו היוונים, משתאות שהתאפיינו בפריצות מינית.
יש הסבורים כי הכלי נקרא כך מפני ששימש בחגיגות אירוסין ונישואין.

גזירת האירוס
במשנה מסכת סוטה מוזכר שלאחר ה"פולמוס של אספסיינוס", גזרו חכמים איסור "על עטרות חתנים ועל האירוס" – דהיינו, אסרו על עיטור ראשי החתנים בעטרות יקרות ועל הנגינה בארוס (קרוב לוודאי שדווקא בשעת החופה). חכמים שהכירו כי צלילו של כלי נגינה זה נעים ומשמח ביותר, אסרו על הנגינה בו כדי למעט בשמחה בעת צרה.

קישורים חיצוניים
 טמבור, טמבורין, אנציקלופדיה לכלי נגינה.
 רשות העתיקות, צלמית של אשה מתופפת מהמאות 6-8 לפנה"ס, מקראנט.

הערות שוליים

כלי נגינה