קריסת וול סטריט 1929

קריסת וול סטריט ב-1929 (גם המפולת הגדולה), הייתה הנפילה ההרסנית ביותר של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, בהתחשב בעוצמת השלכותיה ובמשך הזמן הארוך שלהן. הקריסה נחשבת לתחילתה של תקופת השפל הגדול, שנמשכה עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים.

בעוד שנפילת שוק המניות נמשכה למעלה מחודש, הקריסה מזוהה בעיקר עם יום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929 בו החלו הנפילות העזות, ועם יום שלישי השחור, 29 באוקטובר 1929 בה חלה נפילה עזה עוד יותר עם נפח עסקאות יומי חסר תקדים של כ-16 מיליון מניות, שהובילה להבנה כי כלכלת ארצות הברית, וכלכלת העולם כולו, נכנסות למיתון עמוק וארוך טווח.

בזמן הנפילה הייתה העיר ניו יורק מטרופולין גדול, ורחוב וול סטריט היה אחד המרכזים הכלכליים המובילים בעולם. הבורסה של ניו יורק (NYSE) הייתה שוק המניות הגדול בעולם.

בתחילת שנות שלושים של המאה העשרים, לאחר הקריסה, מדד דאו ג'ונס החל להתאושש, רק כדי ליפול שנית ב-1932. ב-8 ביולי 1932 הגיע דאו ג'ונס לשיא השפל של המאה העשרים ולא שב לרמות המחירים של לפני 1929 עד 23 בנובמבר 1954.

כלכלנים והיסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע להשפעות של הנפילה על האירועים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים שבאו לאחריה. במאמר שהתפרסם ב"האקונומיסט" ב-1998 נטען כי המיתון לא החל בנפילת שוק המניות וכי לא היה ברור כי נפילת שוק המניות תוביל לשפל כלכלי. ב-23 בנובמבר 1929 שאל האקונומיסט: "האם נפילה חדה בשוק המניות יכולה להוות מכשול בפני התעשייה כאשר התעשייה נמצאת ברובה במצב מאוזן ובריא? ...מומחים מסכימים כי חייב להיווצר איזשהו מכשול, אבל אין עדיין מספיק ראיות כדי להוכיח שמכשול זה ארוך או כי הוא יצור מיתון עמוק בתעשייה. אולם האקונומיסט ממשיך: "נפילה של בנקים מסוימים תתרחש בלי ספק. האם במסגרת הנסיבות יישארו לבנקים יתרות למימון מסחר ומפעלים תעשייתיים? ללא ספק המפתח למצב הוא מעמד הבנקים, ואי אפשר להעריך אותו כראוי לפני שהאבק ישקע."

רקע 

שנות העשרים הסוערות, העשור שהוליך לנפילה, הייתה תקופה של עושר בעיר, ולמרות זהירות מפני ספקולציות, האמינו רבים שהשוק יכול לעמוד לאורך זמן ברמות מחירים גבוהות. זמן קצר לפני הנפילה, התנבא הכלכלן ארוין פישר כי: "מחירי המניות הגיעו למה שנראה כמו רמת מחירים גבוהה וקבועה". האופטימיות והרווחים הכלכליים של שוק תוסס התנפצו ביום חמישי השחור, כאשר מחירי מניות בבורסה של ניו יורק קרסו. מחירי המניות נפלו באותו יום והמשיכו ליפול בקצב שלא נחזה מראש למשך חודש שלם.

בימים שלפני יום חמישי השחור, השוק היה מאוד לא יציב, וכלל תקופות של מכירות ונפח מסחר גבוה וביניהן תקופות קצרות של עליית מחירים והתאוששות. הכלכלן והסופר ג'וד ווינסקי (Jude Wanniski) ייחס תפניות חדות אלו לדיונים בקונגרס על חוק לקביעת מכסי מגן.

מהלך הקריסה

לאחר שש שנים של עליות, כאשר העולם ראה את מדד הדאו ג'ונס מגיע לשיא של 381.17 נקודות ב-3 בספטמבר 1929, נפל השוק בחדות, כשהוא מאבד 17% מערכו בבת אחת. לאחר מכן עלו המחירים עד כדי חצי מערך הנפילה לאורך השבוע שבא אחריו, רק כדי ליפול חזרה מיד אחריו. הירידה התעצמה עד שהגיעה לשיא ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929. שיא של 12.9 מיליון מניות החליפו ידיים באותו יום.

בשעה 13:00 באותו יום (24 באוקטובר), נפגשו מספר בנקאים מרכזיים בוול סטריט כדי למצוא מוצא מהפאניקה והכאוס שהשתלטו על קומת המכירות. הפגישה כללה את Thomas W. Lamont, מנכ"ל בנק ג'יי פי מורגן; Albert H. Wiggin, מנכ"ל Chase Bank; (שלימים ימוזג לתוך JP Morgan) וCharles E. Mitchell, נשיא נשיונל סיטי בנק (לימים סיטיבנק) בניו יורק. הם בחרו בריצ'רד וויטני, סגן הנשיא של המסחר, לפעול בשמם. הודות לגב הפיננסי של הבנקים מאחוריו, החל וויטני להגיש הצעות לרכוש חבילות גדולות של מניות תעשיית הברזל בסכום גבוה בהרבה מערכן בשוק. בעוד הסוחרים מסתכלים, המשיך וויטני להציע סכומים דומים על חבילות דומות של מניות של חברות מבוססות, טקטיקה זו דומה לטקטיקה בה השתמשו כדי לסיים את הפאניקה שפרצה בבהלת 1907. אולם במקרה זה, העצירה הייתה זמנית בלבד.

במהלך סוף השבוע, סוקרו האירועים בצורה נרחבת על ידי העיתונות. ביום שני, 28 באוקטובר, "יום שני השחור" הראשון, החליטו משקיעים רבים נוספים לצאת מהשוק, והביאו לירידות מחירים נוספות בשיעור של 13%. למחרת, "יום שלישי השחור", 29 באוקטובר 1929, נסחרו כ-16 מיליון מניות כאשר בחצי שעה הראשונה של המסחר נסחרו קרוב לשלוש מיליון ושלוש מאות אלף מניות.. היקף המכירות ב-29 באוקטובר 1929 היה "...שיא שלא ישבר כמעט 40 שנה, עד 1968." הסופר ריצ'רד מ' סיילסמן כתב כי ב-29 באוקטובר נפוצו שמועות מכוונות, כי נשיא ארצות הברית הרברט הובר לא יטיל וטו על מכסי המגן, גרמו לנפילה נוספת בשוק." וויליאם סי. דורנט הצטרף למספר חברים במשפחת רוקפלר וענקים כלכליים נוספים כדי לקנות כמות גדולה של מניות ובכך להפגין את האמון שלהם בשוק, אולם מאמציהם לא הצליחו לעצור את הנפילה. הדאו ג'ונס איבד עוד 12% באותו יום, הפאניקה של המשקיעים הגיעה לשיאה כאשר לחלק מהמניות לא היו קונים כלל, בכל מחיר. המסחר נמשך עד ל-7:45 באותו ערב ובסך הכל השוק איבד 14 מיליארד דולר באותו היום, דבר שהביא את הפסדי השבוע לכדי 30 מיליארד דולר, פי עשרה יותר מאשר התקציב השנתי של הממשל הפדרלי דאז, והרבה יותר ממה שהוציאה ארצות הברית במהלך כל מלחמת העולם הראשונה.

ב-13 בנובמבר הגיע הדאו ג'ונס לשפל זמני כאשר הוא נסגר באתו יום על 198.60 נקודות. במשך מספר חודשים לאחר מכן החל השוק להתאושש, עד שהדאו ג'ונס הגיע לשיא משני של 294.07 נקודות ב-17 באפריל 1930. משם ואילך השוק התחיל בירידה קבועה עד שב-8 ביולי הגיע המדד לשיא שלילי של 41.22 נקודות, ובכך השלים ירידה של 89% מערכו בשיא. היה זה השפל הנמוך ביותר מאז המאה התשע עשרה.

יסודות כלכליים

הנפילה החלה לאחר התרחבות הפעילות הספקולטיבית בסוף שנות העשרים אשר גרמה למאות אלפי אמריקאים להשקיע בכבדות בשוק המניות, רבים מהם לוו כסף כדי להעמיק את השקעותיהם. המצב המשיך עד שבאוגוסט 1929, ברוקרים הלוו באופן קבוע כספים למשקיעים קטנים עד כדי למעלה משני שלישים מערך המניה אותה הם קנו. מעל 8.5 מיליארד דולר ניתנו בהלוואות, יותר מכל הכסף שנמצא במחזור בארצות הברית. העלייה במחירי המניות עודדה אנשים רבים להשקיע; אנשים קיוו שמחירי המניות ימשיכו להאמיר. ממוצע מכפיל הרווח (יחס בין מחיר מניות החברה לרווחיה) היה בספטמבר 1929 32.6, הרבה מעבר לנורמות ההיסטוריות. רוב הכלכלנים ראו באירוע זה את המאורע הדרמטי בהיסטוריה של הכלכלה המודרנית.

ב-24 באוקטובר 1929 (מדד הדאו ג'ונס בדיוק עבר את השיא שלו ב-3 בספטמבר כאשר עמד על 381.17 נקודות), התהפכה מגמת השוק, והחלה פניקת מכירות. בשנת 1931, הוקמה על ידי הסנאט "וועדת פיקורה" כדי ללמוד את הסיבות לנפילה. הקונגרס האמריקאי העביר ב-1933 חוק הקובע כי חייבת להתקיים הפרדה בין הבנקים המסחריים, המקבלים פיקדונות ומעניקים הלוואות, לבנקי השקעות המציעים חיתום מנפיקים ומפיצים מניות, איגרות חוב ושאר נירות ערך.

לאחר הנפילה של 1929, שוקי המניות בכל העולם הוסיפו אמצעים כדי לעצור בצורה זמנית את המסחר במקרה של ירידות שערים חדות, בטענה כי אמצעים אלו ימנעו מקרי פאניקה דומים. הנפילה החד-יומית ב-19 באוקטובר 1987, הידועה גם כיום שני השחור, הייתה חדה אפילו יותר מהנפילה של 1929, כאשר מדד התעשייה של הדאו ג'ונס ירד 22.6%. (יומים מאוחר יותר השווקים התאוששו, וקבעו את העלייה הגדולה ביותר ביום אחד מאז 1933).

מחקר אקדמי
נפילת וול סטריט בשנת 1929 והשפל הגדול היו המשבר הכלכלי הגדול ביותר של המאה העשרים. הפאניקה של אוקטובר 1929 הפכה לסמל לעיוות הכלכלי שאחז בעולם במהלך העשור הבא. "ההתרסקות של 1929 גרמה 'לחוסר התמצאות ולפחד', אבל, 'השוק התחלף במהרה בהכחשה, רשמית ולאחיזת עיניים המונית.'. "הנפילה במחירי מניות ב-24 וב-29 באוקטובר 1929... הופיעו כמעט במקביל בכל שוקי העולם חוץ מאשר ביפן." לקריסה של וול סטריט הייתה השפעה מרכזית על כלכלת ארצות הברית והעולם, והייתה מקור לדיון אקדמי אינטנסיבי במספר תחומים - היסטורי, כלכלי ופוליטי - מאז התרחשותה ועד היום. "יש אנשים המאמינים כי שימוש לרעה מצד חברות אחזקה תרם לקריסה של 1929 בוול סטריט ולמיתון שבא בעקבותיו." "אנשים רבים מאשימים את הבנקים המסחריים, בכך שהיו יותר מדי להוטים לשים הפקדות בסיכון בשוק המניות."

"הקריסה של 1929 עצרה את שנות העשרים הסוערות בפתאומיות." כפי שטען ההיסטוריון הכלכלי צ'ארלס קינדלברג, ב-1929 לא היו "...פתרונות של מוצא אחרון", שלו היו קיימים ו"מתורגלים כהלכה" היו מהווים "מפתח לקיצור ההאטה הכלכלית שנבעה מהמשבר." הקריסה סימנה את תחילתן של השלכות נרחבות וארוכות טווח עבור ארצות הברית. השאלה המרכזית היא: האם "הקריסה של 1929 גרמה למיתון?", או שהיא נבעה מהתפוצצות בועת האשראי הכלכלית? הירידה במחירי המניות גרמה לפשיטות רגל ולקשיים מקרו-כלכליים ובכללם סגירת עסקים, פיטורי עובדים ועוד קשיים הנובעים ממיתון כלכלי. ניתן לראות בעליה במספר הלא מועסקים ובמיתון תוצאה ישירה של הקריסה, אבל היא בשום פנים לא האירוע היחיד שתרם למיתון. בכל זאת מקובל לראות בנפילה את הגורם בעל ההשפעה הגדולה ביותר על האירועים שבאו בעקבותיו.

בין אם הניתוח נכון או לא, היו התוצאות היו קשות עבור מרבית האוכלוסייה. "בנוגע לאספקט אחד של הקריסה מסכימים רוב המומחים האקדמיים לגבי דבר אחד: הקריסה מחקה עושר של מיליארדי דולרים בבת אחת, התוצאה המיידית הייתה ירידה חדה בכוח הקנייה." הכישלון גרר ביקוש כלל עולמי ליתרות הזהב של ארצות הברית (ולכן לדולר, עקב תקן הזהב), וגרם לפדרל ריזרב להעלות את הריבית. כתוצאה מכך, נכשלו כ-4,000 לווים גדולים (בהם בנקים) לשלם את חובותיהם. כמו כן, החוק העוסק במכירה בחסר של ניירות ערך, הקובע כי "... מכירה בחסר של מניה מותר רק כאשר המחיר האחרון של המניה שנקבע היה בעלייה", "... נקבע רק אחרי הקריסה ב-1929 כדי למנוע ממכירה בחסר לדחוף למטה את מחיר המניות".

היסטוריונים רבים רואים בהתרסקות של וול סטריט ב-1929 חלק מתהליך היסטורי שהשתלב בתאוריות בנוגע לשיגשוג ונפילה. לדברי כלכלנים, כגון ג'וזף שומפטר וניקולאי קונדרתיף, הקריסה הייתה אירוע היסטורי רגיל שהתרחש בתהליך המתמשך של מחזור כלכלי. ההשפעה של הקריסה גרמה להאצת השלב הבא במחזור. כלכלנים בולטים, כגון פרידריך האייק, סירבו לקבל תזה זו וטענו כי מקור משבר זה, כמו כמעט כל המשברים בעבר, במדיניות ממשלתית, כדוגמת הורדת הריבית והמדיניות המוניטרית המרחיבה שעודדה אנשים להגדיל את חובותיהם ולהשקיע בנכסים ספקולטיביים.

מילטון פרידמן, בספרו ההיסטוריה הכלכלית של ארצות הברית (A Monetary History of the United States), שנכתב יחד עם אנה שוורץ, טוען כי מה שגרם ל"כיווץ הגדול" (המונח שבו מתאר פרידמן את המיתון הגדול) להיות כה חמור לא הייתה התהפכות הגלגל במחזור הכלכלי, מיסי המכס, או הקריסה ב-1929 של שוק המניות. לטענתו, התמוטטות המערכת הבנקאית במהלך שלושת גלי הפאניקה בשנים 1930–1933 היא הגורם המרכזי שדחף את ארצות הברית למיתון העמוק..

ראו גם
 ניו דיל
 יום חמישי השחור

לקריאה נוספת
 Bierman, Harold. "The 1929 Stock Market Crash". EH.Net Encyclopedia, edited by Robert Whaples. August 11, 2004. URL https://web.archive.org/web/20100517030019/http://eh.net/encyclopedia/article/Bierman.Crash
 Brooks, John. (1969). Once in Golconda: A True Drama of Wall Street 1920-1938. New York: Harper & Row. 
 Galbraith, John Kenneth. (1954). The Great Crash: 1929. Boston: Houghton Mifflin. 
 Klein, Maury. (2001). Rainbow's End: The Crash of 1929. New York: Oxford University Press. 
 Klingaman, William K. (1989). 1929: The Year of the Great Crash. New York: Harper & Row. 
 Rothbard, Murray N. "America's Great Depression"
 Salsman, Richard M. “The Cause and Consequences of the Great Depression” in The Intellectual Activist
 “Part 1: What Made the Roaring ’20s Roar”, June, 2004, pp. 16–24
 “Part 2: Hoover’s Progressive Assault on Business”, July, 2004, pp. 10–20
 “Part 3: Roosevelt's Raw Deal”, August, 2004, pp. 9–20
 “Part 4: Freedom and Prosperity”, January, 2005, pp. 14–23
 Shachtman, Tom. (1979). The Day America Crashed. New York: G.P. Putnam. 
 Thomas, Gordon, and Max Morgan-Witts. (1979). The Day the Bubble Burst: A Social History of the Wall Street Crash of 1929. Garden City, NY: Doubleday.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

שוק ההון האמריקאי
השפל הגדול
1929 בארצות הברית