עביד איניש דינא לנפשיה

בהלכה ובמשפט העברי, נדונה שאלת הסמכות לעשיית דין עצמית, כלומר שאלת זכותו של אדם ליטול את החוק לידיו ולהשתמש בכוח כדי לשמור על זכויותיו הממוניות והמשפטיות מבלי לפנות לבית הדין, שהוא הגוף הממונה על עשיית הצדק ועל שמירת החוק. בתלמוד ובפוסקים מכונה המושג עביד איניש דינא לנפשיה (בארמית: עושה אדם דין לעצמו).

ככלל, המגמה במשפט העברי היא התנגדות לעשיית דין עצמית, ועשיית הדין היא תפקידו של בית הדין. הדגשת מגמה מגמה זו עולה מתוך דוגמאות רבות בתורה: על "גואל הדם" נאסר להרוג את הרוצח עד שיועמד "לפני העדה למשפט" (); הוריו של בן סורר ומורה נדרשים להביאו "אל זקני עירו ואל שער מקומו" () ולא להענישו בעצמם; גם כאשר הופקד פיקדון והשומר טוען שהפיקדון נגנב ממנו, הבעלים-המפקיד נדרש לפנות לבית הדין (). למרות זאת, חז"ל וההלכה מכירה במקרים מסוימים בזכותו של האדם לעשות את דינו בעצמו, וישנה מחלוקת על היקף הזכות הזו.

הדיון 
דין זה מתחלק לשני יישומים מרכזיים: "במקום דאיכא פסידא" – כשיש הפסד מיידי, ו"במקום דליכא פסידא" – כשאין הפסד מיידי וניתן להמתין להכרעת-דין. התלמוד קובע כי במקום שיש הפסד, קיימת הסכמה כי מותר לאדם לעשות דין לעצמו; לדוגמה, אדם שמילא את חצר חברו בכדים, רשאי חברו לשבור אותם כדי לצאת ולהיכנס לחצרו שלו. לעומת זאת במקרה בו אין הפסד מיידי, נחלקו רב יהודה ורב נחמן: לשיטתו של רב נחמן, אף במקרה בו אין הפסד מיידי – אדם עושה דין לעצמו.

הרמב"ם פוסק להלכה כשיטתו של רב נחמן, וכותב: .

לעיתים עשיית דין עצמאית מחליפה חוסר-אונים של מערכת אכיפת ההלכה. דוגמה לכך היא פסק ההלכה של הרא"ש, הקובע שאף על פי שבימינו אין דנים דיני קנסות – כגון גנב שאמור לשלם את כפל גנבתו ובימינו ישלם רק את הקרן, אך אם הבעלים לקח בכוח מידי הפושע את הקנס המגיע לו – אין מוציאים מידו.

תוקף הדין ומקור הסמכות
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין) סבור שתוקף הדין הוא מהתורה. לדידו, חז"ל למדו שאין להמית אדם על ידי אדם פרטי (לרבות גואל הדם), אף על פי שהסנהדרין קבעו שהוא רוצח, עד שיעמוד בפני בי"ד אחר למשפט. הנצי"ב מבין מכאן שהחובה להביא את הנאשם בפני בי"ד קיימת דווקא בדיני נפשות ולא בדיני ממונות, ומכאן שבדיני ממונות, במקרים מסוימים, מותר לאדם לעשות דין לעצמו מבלי להביא את המקרה בפני בית הדין.

האחרונים הציעו הצעות שונות באשר למקורה ואופייה של סמכות האדם לעשות דין לעצמו:

לפי הבנה אחת, הניזק העושה דין לעצמו פועל כ"שוטר", המוציא את הדין לפועל, אך אין לו כח של "דיין" לפסוק ולחתוך את הדין. לכן, אם בא גזלן לגזול את ממונו – מותר לו להכותו כדי למנוע את הגזלה. אולם, אם החפץ כבר נגזל, אין לו רשות להוציא אותו בכח, גם אם יש לו עדים, שכן צריך פסק דין של בית דין כדי להוציא נכס מידי המוחזק בו.

לפי דעה אחרת, הניזק יכול לפעול גם כ"דיין", כלומר יש לו סמכות לחתוך את הדין, ומכאן שעשיית דין עצמית תהיה מותרת גם לאחר גזילת החפץ.

לפי הגישה האחרונה, הניזק פועל מכח בית דין והוא משמש מעין "שליח בית דין". כלומר, יש כאן האצלת סמכות מטעם בית הדין לנפגע. האצלת סמכות זו ניתנת להסבר בשתי דרכים שונות: א. מניעה מן החטא: כשם שלבית הדין כוח למנוע מהאדם לעשות איסור, כך לניזק עצמו, כשליח ביה"ד, הזכות למנוע את חבירו מלהזיק לו, מחמת האיסור שבדבר. ב. מניעת הפסד ממון: לנפסד רשות להגן על עצמו ממי שבא לגרום לו נזק.

לפי גישה שלישית, הניזק שואב את הכח לעשיית דין עצמית ישירות מכח בעלותו או מכח זכות הקניין שלו (ולא מכח שליחות בית דין). גישה זו מניחה, שהמשפט מכיר באינסטינקטים בסיסיים של הגנה מיידית של האדם על רכושו. אמנם נדמה שהבעלים פועל לכתחילה בלי סמכות, אך בדיעבד יינתן למעשיו הכשר ותוקף, אם פעל בתחום שהוא יכול לפעול בו.

ראו גם
 עשיית דין עצמית במשפט העברי

קישורים חיצוניים
 אסופת מאמרים בנושא עביד איניש דינא לנפשיה, באתר ספריית אסיף
 
 מיכאל ויגודה, "עשיית דין עצמית", משפטי ארץ א – דין דיין ודיון (תשס"ב), עמ' 164–176
 ידידיה כהנא, עביד איניש דינא לנפשיה, באתר "ישיבה"
 יהודה יפרח, השלכות מסוגיית עשיית דין עצמית לקונספט חינוכי
  (מתוך ספרו של אחיקם קשת קובץ יסודות וחקירות השלם)

הערות שוליים

משפט עברי: דיני ממונות
כללים ועקרונות במשפט העברי