מטול שקפים

מטול שקפים, בדומה למקרן, הוא מכשיר אופטי המשתמש באור כדי להציג תמונה מוגדלת על מסך. מדובר במכשיר אופטי אשר מייצר אור, ומרכז אותו באמצעות עדשה. מעל העדשה מונח שקף, ובאמצעות עדשה נוספת ומראה, האור שעבר את השקף מוקרן על-גבי מסך.

מקור התמונה הוא בשקף, יריעת פלסטיק שקופה מודפסת או כתובה בכתב יד. השקף מונח על משטח הזכוכית של המטול, אשר מתחתיו ישנו מקור אור ומעליו מערך מראות ועדשות המעביר את האור לעבר המסך או הקיר.

מערכת אופטית
המטול דומה למקרן שקופיות, שבו מקור אור מאיר שקופית ליצירת תמונה על מסך. למרות זאת ישנו שוני בגודל השקף המוקרן וחשיבות הנחת השקף בכיוון המתאים (ההקרנה יוצרת אפקט מראה לעומת מקרן שקופיות בו מוצגת התמונה באופן ישר).

לעומת מקרן וידאו, מערכת האור במטול פשוטה מאוד ומורכבת לרוב מנורת הלוגן בעוצמת 750 או 1000 וואט. מנורה זו פולטת חום רב וכמו כן, היא מופעלת בעוצמה גבוהה יותר מנורת הלוגן רגילה, דבר הגורם לשריפתה לאחר פחות מ-100 שעות פעולה ולכן היא מהווה את החלק היקר ביותר לתחזוקה במקרן. מקרן וידאו מודרני מכיל נורת כספית בלחץ של 200 אטמוספירות שנצילותה החשמלית גבוהה יותר ומאפשרת אלפי שעות פעולה.

המטול מכונה לעיתים בלשאצר, על שם משתה בלשאצר מספר דניאל בו הופיעה כתובת על הקיר.

היסטוריה
מקרנים עתיקים ובהם פנס קסם נחשבים כאבות מטול השקפים. ב-1645, תיאר אתנסיוס קירכר בספרו "Ars Magna Lucis et Umbrae", את המראה הסטגנוגרפית: מערכת הקרנה פרימיטיבית המורכב מעדשות מרכזות ותמונות או טקסט שצוירו על מראה קעורה, המאפשרת תקשורת למרחקים ארוכים.
ב-1853, הפיזיקאי הצרפתי אדמונד בקרל (Edmond Becquerel) פיתח את מערכת המטול הראשונה. ב-1866, המפתח והממציא, ג'ולס דובסק, הציג אותה לראשונה.

השימוש הראשון בשקפים השקופים היה בצבא ארצות הברית שהחל להשתמש בה במלחמת העולם השנייה באקדמיה הצבאית.

בשנות ה-50 וה-60, חברות כקודאק ו-3M ייצרו מכשירים מסחריים שזכו לתפוצה רבה.

מטול השקפים זכה לפופולריות רבה בכיתות לימוד ובהוראה.

בעקבות פיתוח המקרן הדיגיטלי, המצגות והלוחות החכמים, פחת השימוש במטול השקפים.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

טכנולוגיות תצוגה
מכשירי חשמל
ציוד משרדי
טכנולוגיות מיושנות