הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1816

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1816 היו הבחירות השמיניות בארצות הברית. הן נערכו החל מיום שישי, 1 בנובמבר, עד ליום רביעי, 4 בדצמבר 1816. הן נערכו בתום נשיאותו בת שתי הקדנציות של ג'יימס מדיסון מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. כשהמפלגה הפדרליסטית בקריסה, מזכיר המדינה של מדיסון, ג'יימס מונרו, היה המועמד המוביל מול אופוזיציה חלשה. ואכן מונרו ניצח בחבר האלקטורים בהפרש הגדול של 183 לעומת 34 אלקטורים.

ארבע השנים הקודמות בפוליטיקה האמריקנית הושפעו ממלחמת 1812. בעוד שהמלחמה לא הסתיימה בניצחון, השלום שהתרחש ב-1815 סיפק את העם האמריקני, והדמוקרטים-רפובליקנים קיבלו את הקרדיט על כך. הפדרליסטים נפגעו מהתנגדותם למלחמה ובגלל ועידת הרטפורד, שביססה את ההתנגדות למלחמה בניו אינגלנד. יותר מכך, הנשיא מדיסון אימץ עקרונות פדרליסטיים מסוימים, כמו בנק לאומי ומכסי מגן. דבר זה פגע במסע הבחירות של הפדרליסטים.

רקע
ארבע השנים הקודמות נשלטו על ידי מלחמת 1812. למרות שהיא לא הסתיימה בניצחון, השלום סיפק מאוד את האנשים האמריקנים, והדמוקרטים-רפובליקנים קיבלו את הקרדיט על המשכו. הפדרליסטים הוקעו בגלל התנגדותם למלחמה ובגלל וועידת הרטפורד, שביססה את ההתנגדות למלחמה בניו אינגלנד. יותר מכך, הנשיא מדיסון אימץ עקרונות פדרליסטיים כמו בנק לאומי ומכסי מגן, מה שנתן לפדרליסטים מעט מאוד נושאים לעשות עליהם קמפיין.

מועמדים

המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים
ג'יימס מונרו, מזכיר המדינה מווירג'יניה

פרשו לפני האספה
סיימון שניידר, מושל פנסילבניה
דניאל טומפקינס, מושל ניו יורק

סירבו לרוץ
דובר בית הנבחרים הנרי קליי מקנטקי
הסנאטור אנדרו ג'קסון מטנסי

מונרו היה המועמד המועדף על הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון ועל הנשיא היוצא, מדיסון. אולם מונרו נאלץ להתמודד עם התנגדות מצד מזכיר המלחמה, ויליאם קרופורד מג'ורג'יה. בנוסף לכך הייתה תחושה, בעיקר בניו יורק, שהגיע הזמן לבחור נשיא שאינו מווירג'יניה (מלבד ג'ון אדמס, כל הנשיאים באו מווירג'יניה). אולם הרקורד הציבורי של מונרו הפך אותו למועמד מוביל. קרופורד מעולם לא הכריז שיתמודד, כי האמין שהיה לו מעט מאוד סיכוי מול מונרו ולא רצה שמונרו לא ימנה אותו לתפקיד בקבינט. עדיין, תומכיו של קרופורד היו אתגר רציני.

הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית במרץ 1816 העמידה את מונרו כמועמד לנשיאות ואת המושל דניאל טומפקינס לסגנות-הנשיאות. מונרו קיבל 65 קולות לעומת 54 לקרופורד.

המועמדים הפדרליסטים
רופוס קינג, סנאטור מטעם ניו יורק

הוועידה הפדרליסטית אפילו לא טרחה לעשות הגשת מועמדות מעשית, למרות שרבים מהפדרליסטים תמכו ברופוס קינג, שנוצח פעמיים לפני כן כמועמד הפדרליסטי לסגנות-הנשיאות. ג'ון א. האוורד ממרילנד היה המועמד הפדרליסטי לסגנות הנשיאות.

בחירות כלליות

סכסוך על אינדיאנה
ב-12 בפברואר 1817, בית הנבחרים והסנאט נפגשו כדי לספור את הקולות. הספירה הלכה חלק עד שהגיע תורה של אינדיאנה לתת את קולותיה. ג'ון טיילור, נציג ניו יורק, התנגד לספירת קולותיה של אינדיאנה. הוא טען שהקונגרס הכיר בהצטרפותה של אינדיאנה לאיחוד ב-11 בדצמבר 1816, בעוד שהקולות נספרו ב-4 בדצמבר. לכן, אינדיאנה הייתה רק טריטוריה בזמן הבחירות ולא מדינה. נציגים אחרים טענו שהחלטת הקונגרס הייתה פורמלית בלבד, ושאינדיאנה הצטרפה לאיחוד כבר כשיצרה ממשלה וחוקה ב-29 ביוני. הם טענו שלאינדיאנה יש נציגים בבית הנבחרים והסנאט, דבר שלא יכול היה להיות אם אינדיאנה לא הייתה מדינה בזמן בחירתם. הוחלט לדחות את ספירת הקולות, החלטה שאושרה פה אחד.

תוצאות
לאחר ספירת הקולות, התברר שמונרו ניצח בכל 19 המדינות פרט לשלוש. קינג היה בטוח שניצחונו של מונרו היה בלתי נמנע, ולא ניהל מסע בחירות באופן רציני.

כל אחת משלוש המדינות שקינג זכה בהן הצביעה למועמד אחר לסגנות הנשיאות. מסצ'וסטס הצביעה להאוורד, דלאוור בחרה ברוברט ג'. הרפר, וקונטיקט התפצלה בין גיימס רוס לג'ון מארשל.

מרילנד לא בחרה באלקטורים שלה כמקשה אחת. היא חילקה את עצמה למחוזות, וכל מחוז בחר באלקטור אחד. שלושה מתוך אחד-עשר מחוזות שלחו נציגים פדרליסטים, אולם הם לא הצביעו לקינג או לפדרליסטים, אלא נמנעו במחאה, וכך מונרו קיבל את כל האלקטורים ממרילנד.

האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:

בחירת האלקטורים לפי מדינות

קישורים חיצוניים

 

1816
1816 בארצות הברית
ג'יימס מונרו