מזורקה

מָזוּרקָה (Mazurka; בפולנית: mazurek) היא ריקוד עם פולני עליז וקליל במשקל משולש של 3/4 או 3/8.

הריקוד הפך לפופולרי באולמות הריקודים ברחבי אירופה במהלך המאה ה-19. הריקוד קרוי על שם המזורים - פולנים תושבי מזוביה שבצפון מזרח פולין. להמנון פולין מקצב של מזורקה ושמו הרשמי הוא "מזורק דוֹמבּרוֹבסקיֶיגו" (Mazurek Dąbrowskiego - "מזורקת דומברובסקי").

מבחינה מוזיקלית המשקל הוא, כאמור, משולש עם דגש על התו השני או השלישי והטמפו איטי יותר מאשר הוואלס. מבחינת המבנה המזורקה מורכבת משנים או ארבעה קטעים של 8 תיבות כל אחד. כל חלק חוזר פעמיים, פעם בצורה מאג'ורית ופעם בצורה מינורית.

כיאה למוזיקה שמקורה פולני היו מלחינים פולנים שפיתחו צורה מוזיקלית זו. ידוע מכולם הוא שופן, שחיבר למעלה מ-50 מזורקות לפסנתר. מפולין עברה צורה זו למלחינים רוסיים כמו גלינקה וצ'ייקובסקי.

היסטוריה 
המקורות העממיים של המזורקה הם שלושה ריקודי עם פולניים שהם:

 מזור, האופייני ביותר בשל הקצבים הבלתי עקביים שלו.
 קוג'וויאק, איטי.
 אורק, מהיר.

"מזורקה" היא מילה פולנית, משמעותה היא אישה או ילדה מזובית. זוהי צורת נקבה של המילה "מזור", אשר עד המאה התשע-עשרה ציינה תושבים של אזור מזוביה של פולין. המילה הדומה "מזורק" היא צורת זכר קטנה של "מזור". ביחס לריקוד, כל המילים הללו (מזור, מזורק, מזורקה) פירושן "ריקוד מזובי". מלבד השם האתני, המילה מזורק מתייחסת למונחים שונים בפולנית, למשל עוגה, ציפור ושם משפחה פופולרי.

כמה מלחינים קלאסיים כתבו מזורקות, כשהידועה ביותר היא ה אופוס 59 שהלחין פרדריק שופן לפסנתר סולו. ב-1825 כתבה מריה שימנובסקה את האוסף הגדול ביותר של מזורקות לפסנתר. הנריק וייניאבסקי כתב גם שניים לכינור ו פסנתר, אופ' 19. ג'וליאן קוקרן הלחין אוסף של חמש מזורקות לפסנתר ותזמורת סולו, ובשנות ה-20 כתב קרול שימנובסקי של עשרים קטעים לפסנתר ותזמורת וסיים את קריירת ההלחנה שלו עם צמד אחרון ב-1934. אלכסנדר סקריאבין, שבהתחלה היה חסיד של שופן, כתב 24 מזורקות.

שופן החל להלחין מזורקות לראשונה בשנת 1824, אך הלחנתו לא הפכה לרצינית עד 1830, תקופת מרד נובמבר, מרד פולני נגד הצאר הרוסי. שופן המשיך להלחין מזורקות עד 1849, שנת מותו. המאפיינים הסגנוניים והמוזיקליים של המזורקות של שופן שונים מהמגוון המסורתי מכיוון ששופין למעשה יצר ז'אנר נפרד וחדש לחלוטין של מזורקות משלו. לדוגמה, הוא השתמש בטכניקות קלאסיות במזורקות שלו, כולל קונטרפונקט ופוגה. על ידי הכללה יותר של כרומטיות והרמוניה במזורקות, הוא הפך אותם למעניינים יותר מבחינה טכנית מהריקודים המסורתיים. שופן גם ניסה לחבר את המזורקות שלו בצורה כזו שלא ניתן יהיה להשתמש בהן לריקוד, כדי להרחיק אותן מהצורה המקורית.

עם זאת, בעוד ששופן שינה כמה היבטים של המזורקה המקורית, הוא שמר על אחרים. המזורקות שלו, כמו הריקודים המסורתיים, מכילות הרבה מאוד חזרות: על קטעים מסוימים, חלקים שלמים ושל נושא ראשוני. גם הקצב של המזורקות שלו נשאר דומה מאוד לזה של המזורקות הקודמות. עם זאת, שופן שילב גם את האלמנטים של שתי הצורות הפולניות האחרות שהוזכרו לעיל, הקוג'וויאק והאורק. המזורקות שלו כוללות בדרך כלל מקצבים מיותר מאחת משלוש הצורות הללו           (מזורק, קוג'וויאק ואורק). השימוש הזה בקצב מעיד על כך ששופן ניסה ליצור ז'אנר שיש לו קשרים לצורה המקורית, אבל עדיין היה משהו חדש ושונה.

המזורקה התחילה כריקוד לארבעה או שמונה זוגות. בסופו של דבר, מיכאיל פוקין יצר ריקוד מזורקה שנהוג בחלק מהמקומות גם היום.

המזורקה ברוסיה 
ברוסיה כתבו מלחינים רבים מזורקות לפסנתר סולו: סקריאבין (26), באלקירב (7), צ'ייקובסקי (6). בורודין כתב שניים בסוויטה שלו לפסנתר. מיכאיל גלינקה כתב גם שניים, אם כי האחת היא גרסה עיבודית למזורקה מס' 13 של שופן. צ'ייקובסקי כלל גם מזורקות בתוספות שלו לאגם הברבורים, יבגני אונייגין, והיפהפייה הנרדמת.   המזורקה לסולן אופ. 10 של רחמנינוב כולל מזורקה ברה מז'ור בתור היצירה.

לקריאה נוספת

 ישראל שליטא, אנציקלופדיה למוזיקה, 1965, ע' 494–495.

קישורים חיצוניים