מרדכי גזית

מרדכי (מוטקה) גזית (5 בספטמבר 1922 - 29 במאי 2016) היה שגריר ישראל בצרפת, מנכ"ל משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ, ממפקדי הכוחות הלוחמים בירושלים בזמן מלחמת העצמאות במסגרת "ההגנה". מהבולטים באנשי שירות החוץ בתקופת השיא של הדיפלומטיה הישראלית, ברבע המאה הראשון לקיום המדינה.

ביוגרפיה 
נולד בשם מרדכי ויינשטיין באיסטנבול לציפורה ואפרים, ממוצא מזרח אירופי, אחיו הבכור של שלמה גזית. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, בהיותו בן 10.

בגיל 14 הצטרף ל"הגנה" וסיים את קורס ההכשרה לקצינים בשנת 1943. ב-1946 נבחר להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית.

במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין ומפקד פלוגה בחטיבת עציוני (חטיבת חי"ש של "ההגנה") והיה ממפקדי הקרב על הקסטל, שאיפשר לפתוח באופן זמני את הדרך לירושלים. לאחר כיבושו של הקסטל ב-3 באפריל 1948, החזיקה בכפר פלוגה מגדוד "מוריה" בפיקודו של גזית.

גזית, ששהה לפני הקרבות עם כוחותיו במחנה שנלר (בית היתומים שנלר) סיפר על אותו בוקר:

סביב הקסטל היו מספר מוצבי חוץ ("המזרחי", דרומית-מזרחית לקסטל, "בועז", צפונית-מזרחית למחצבת צובה, "נחשון" מדרום למחצבת צובה). הגעת אנשי פלוגתו של גזית לקסטל הייתה בתנאי לחץ היות שהערבים תקפו באותו יום את המוצבים החיצוניים, ועד 6 באפריל 1948 הם נפלו בידי הערבים ורק כפר הקסטל נותר בידי אנשי "מוריה". הלחץ הערבי עליהם היה גדול, והתגבורת שהייתה אמורה להגיע מאנשי חטיבת הראל בקריית ענבים לא הגיעה.

גזית סיפר על זמן ההמתנה לתגבורת שלא הגיעה :

בתפקידו כמפקד הקסטל הוביל גם את הקרבות שהתרחשו בלילה שבין 7 ל-8 באפריל, הזכור בתולדות מלחמת העצמאות בשם "ליל עבד אל-קאדר אל-חוסייני". גזית הבין כי כוחותיו הרגו מפקד בכיר ביותר, שהיה מפקד הכוחות הערביים במרחב ירושלים ומצא לנכון לדווח על כך:

גזית נפגע במערכה על הקסטל אולם המשיך בתפקידיו בהובלת הכוחות הלוחמים. בהמשך המלחמה הוביל כוחות לוחמים במסגרת הקרבות בירושלים. ב-18 במאי 1948 הגיעה לימין משה יחידה שמנתה 80 איש, בפיקודו. בשעת לילה מוקדמת, בין 18 ל-19 במאי, עלה להר ציון כוח של הפלמ"ח יחד עם יחידתו של גזית, עמוסים בציוד צבאי ורפואי עבור הרובע היהודי. חבלנים פוצצו את שער ציון, ולאחר קרב קצר, נכנסה מחלקה של הפלמ"ח אל תוך העיר העתיקה. מיד לאחר הפריצה, הודיע "רעננה" (אליהו סלע), מפקד הכוח הפורץ, למרדכי גזית, שעליו להיכנס עם יחידתו לעיר העתיקה, ולאפשר את פינוי כוחות הפלמ"ח. גזית התנגד לכך משני טעמים: ראשית, הוא קיבל הוראה להחזיק בהר-ציון, ואיש לא הזכיר את האפשרות שייכנס לעיר העתיקה. הטעם השני היה, שאנשיו לא התאימו ללחימה נוסח זו שהתנהלה ברובע היהודי. בסופו של ויכוח סוכם שאנשי גזית ישמשו כ"סבלים" להעברת המטען אל הרובע, והייתה הבנה כי לאחר סיום תפקידם, יחזרו להחזיק בהר-ציון. ואמנם, יחידת גזית נכנסה לרובע והביאה את הציוד הכבד שנשאו אנשיה אותו לילה.

גזית עצמו נכנס למטה הרובע, קיבל הסברים על מצב העמדות, ובפקודת מפקד מחוז ירושלים - היה למפקד הרובע היהודי בעיר העתיקה. עם עלות השחר, יצא לסייר בעמדות ונפצע קשה מיריות שנורו לעברו.

עד לנפילת הרובע היה מוטל פצוע קשה בבית-החולים 'משגב לדך'. פציעתו סיימה את הקריירה הצבאית שלו והסתיימה באיבוד ריאה. הפציעה, כך אמר בהזדמנות, "נתנה לי דחיפה להיכנס ולהשפיע על התהליכים המדיניים".

המלחמה גם סיימה את שאיפות הקריירה האקדמיות של גזית, למרות שקיבל את תואר המאסטר שלו מהאוניברסיטה העברית בתחום הארכאולוגיה. המאבק המחריף עם מדינות ערב הוביל את גזית למסקנה שהוא חייב "להמשיך לשרת את המדינה החדשה מאשר להתעסק בנושאים האישיים", והוא נבחר כאחד מ-16 הצוערים שגויסו למחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים, בית ספר שהוקם על ידי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, במסגרת ההכנות למדינה שתקום. למרות הקרבתו של המשך המחקר באקדמיה לטובת שירות דיפלומטי, גזית עדיין העביר הרצאות רבות בנושא יחסים בינלאומיים וכתב אין ספור מאמרים בנושא, כולל פרסום כמה ספרים.

ב-1949 הצטרף למשרד החוץ, אליו נקרא על ידי ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ דאז. מאז ובמשך למעלה משלושים שנה - עשה בשרות המדינה, בתפקידים דיפלומטיים בחו"ל ובמשרד בארץ. הוא שרת בבורמה, בלונדון, בוושינגטון ובפריז. כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בלונדון, הממונה על הצירות ברנגון, מזכיר מדינה ומנהל הלשכה של שרת החוץ גולדה מאיר, ציר מדיני בוושינגטון (1960-1965 - בתקופת השגריר אברהם הרמן, במסגרתו השפיע רבות על גיבוש המדיניות הישראלית החדשה, שהעבירה את הדגש הדיפלומטי מצרפת לארה״ב), ממונה על תחום המזרח התיכון במשרד החוץ (1965–1967), יועץ במשרד החוץ, מנהל האגף לתפקידים מיוחדים והמשנה למנכ"ל משרד הקליטה (1969–1970), סגן מנכ"ל משרד החוץ, הממונה על היחסים עם ארצות הברית וקנדה, מנכ"ל משרד החוץ (1972–1973), ומנכ"ל משרד ראש הממשלה בשנים (1973–1975), בעיקר תחת גולדה מאיר (שמינתה אותו לתפקיד, לאחר שהכירה אותו מקרוב, 15 שנה קודם לכן, כשהיה המזכיר המדיני שלה כשרת החוץ), ותקופה קצרה תחת יצחק רבין. במסגרות אלה היה גזית מעורב רבות בניסיונות לקידום תהליכי השלום ובמגעים השונים שניהלה המדינה עם ארצות הברית ומדינות המזרח התיכון.

במסגרת תפקידו כציר מדיני בוושינגטון ריכז את המגעים המדיניים, אשר פרצו את הדרך לרכישת אמצעי לחימה לצה"ל, מארצות הברית. בין ההישגים הגדולים שלו בהקשר זה, היה האחריות לביצוע המשלוח הראשון של מטוסי הסקייהוק לחיל האוויר.

בנוסף, בין פעילויותיו המוקדמות והחשובות כציר, היה אחראי למגעים הרגישים עם משרד החוץ האמריקאי, בשלב ההקמה והפיתוח של הכור הגרעיני בדימונה, ואף הוביל את תיאום הביקור האמריקני הראשון בקריה למחקר גרעיני - נגב, בתקופת בן-גוריון.

עסק רבות בנושא הגרעין במזרח התיכון גם בתפקידו כראש המחלקה האמריקאית במשרד החוץ, ובתזכיר שהוציא אז כתב:

כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, היה בורג מרכזי בעבודת המטה המדינית ושותף לדרג המקצועי הבכיר שסייע לראש הממשלה ולשרי הביטחון והחוץ, יחד עם מנכ"ל משרד החוץ וראשי אמ״ן והמוסד.

גזית פרסם שלל מאמרים מקצועיים המתייחסים לנושאים בהם עבד, ובין היתר, במסגרתם:
 דחה את הטענות שישראל החמיצה הזדמנות לעשות שלום עם מצרים בשנים 1970 - 1973, אחרי שאנואר סאדאת נהיה נשיא מצרים. לטענתו, בעוד ישראל חפצה בשלום, מצרים לא הסכימה לכך מחשש שהשלום יפגע ביציבות המשטר.

בספרו "תהליך השלום 1969-1973" מציג מרדכי גזית 8 אירועים של מאמצים להידברות ישירה עם מצרים באמצעות מתווכים שונים -שלא צלחו. זאת בנוסף למגעים עקיפים, אך מתמידים, באמצעות שליח האו"ם למזה"ת ד"ר גונאר יארינג ומשרד החוץ האמריקאי, וכן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית פרופ' הנרי קיסינג'ר. והרי הם להלן:

 דחה את הטענות ששליט ירדן המלך חוסיין הזהיר את גולדה מאיר לגבי התקפה ערבית צפויה על ישראל, זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים. גזית נמנה עם הנוכחים הבודדים בפגישה שהתקיימה בחדר האירוח של מתקן "המוסד" בגלילות בה נכחו גם ראש ממשלת ירדן זיד א-ריפאעי ולו קדר, מזכירתה של מאיר. השיחה צולמה במעגל טלוויזיה סגור והוקרנה על מסך בחדר סמוך, שם היו המזכיר הצבאי ישראל ליאור וקצינים אחדים.

במהלך מלחמת יום הכיפורים פעל גזית ללא לאות בתפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה. במסגרת אחד מראיונותיו על אותה תקופה סיפר כי במהלך השיחות עם האמריקאים על קבלת סיוע בתחמושת אל מול המצוקה אמר לו הנרי קיסינג'ר: "הכו בהם, אל תחסכו בתחמושת שלכם. אתם תקבלו מאיתנו את הכל בחזרה. אל תחכו לנו, הטנקים לא יגיעו תוך לילה - אתם תקבלו את הכל חזרה".

בחודשים שאחרי סיום המלחמה ערך גזית שורה של סיכומים על התנהלות המגעים בין ישראל וקובעי המדיניות בארצות הברית במהלך המלחמה, ובעיקר מול מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר. הסיכומים נגעו בעיקר לשלושה עניינים מרכזיים – אספקת אמצעים צבאיים אמריקניים לישראל, דיונים על החלטה בדבר הפסקת אש במועצת הביטחון של האו"ם ושאלת האספקה לארמייה השלישית המצרית המכותרת לאחר הפסקת האש. כמו כן הוא ערך סיכום על המגעים עם האמריקנים בימים שקדמו ל-6 באוקטובר 1973 בדבר הסיכויים לפרוץ מלחמה בקרוב. את הסיכומים האלו, 12 רישומים המהווים מקור מידע שערכו לא יסולא בפז להבנת הדינמיקה של הדיונים בעניינם המכריעים שעמם התמודדה הנהגת ישראל באוקטובר 1973, ניתן להזמין מאתר ארכיון המדינה.

אחרי מלחמת יום הכיפורים ולאחר שהעיד בוועדת אגרנט, הביע גזית את הסתייגותו מקיומו של פלורליזם מחקרי בישראל (באמ"ן במוסד ובמשרד החוץ) ואמר:

בנוסף הביע ביקורת על דרך קבלת ההחלטות הנהוגה בישראל ואמר:

במסגרת תפקידו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, ריכז את עבודת המטה לקראת כינוס ועידת ז'נבה, בסוף 1973, בהשתתפות משלחות מישראל, מצרים וירדן.

לאחר התקופה בה כיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, כיהן מספר שנים כשגריר ישראל בצרפת (1976–1979), כולל ניהול מגעים עם ממשלת צרפת ועדכונה בכל המתרחש, במסגרת מבצע אנטבה. בשהותו כשגריר גם ניסה למנוע מצרפת לסייע לעיראק לבנות את הכור האטומי (הכור האטומי בעיראק), וצוטט כמי שאמר לשר החוץ הצרפתי דאז, לואי דה-גרינגו:

בתקופת כהונותו כשגריר גם ניסה למנוע, לצערו ללא הצלחה, את שחרור הטרוריסט אבו דאוד, ממתכנני טבח הספורטאים במינכן, שנתפס על ידי ממשלת צרפת, אולם שוחרר על ידה עקב לחצים ערביים בינלאומיים בטרם הוסגר / נשפט.

לאחר סיום תפקידו כשגריר, שהיה האחרון כעובד מדינה - עבר להתמקד במחקר, הרצאות וכתיבה - בעיקר בתחומי העניין העיקריים שלו, בנוגע לתהליכים מדיניים בינלאומיים בכלל ותהליכי השלום במזרח התיכון בפרט. בין היתר היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד בשנים 81–1982, בנושאי מדיניות במזרח התיכון, חבר במרכז טרומן לשלום של האוניברסיטה העברית

סיכום תפקידיו הציבוריים, בהם שירת במגוון תפקידים בישראל ומחוצה לה:

א. 1949-1952 מנהל המדור לחקר מדיני באגף החקר במחלקה המדינית

ב. 1952-1956 מזכיר ראשון, לונדון (בריטניה)

ג. 1957-1960 מזכיר מדיני ומנהל לשכת השר

ד. 1960-1965 ציר, וושינגטון (ארצות הברית)

ה. 1965-1966 יועץ, חטיבה למזרח תיכון (אגף שלום ומזה"ת)

ו. 1966 מנהל אגף מז"ת למחקר ותכנון

ז. 1966-1967 סמנכ"ל מז"ת וחקר

ח. 1968-1970 משנה למנכ"ל במשרד הקליטה (השאלה)

ט. 1970-1971 סמנכ"ל צפ"א

י. 1972-1973 מנכ"ל משרד החוץ

יא. 1973-1975 מנכ"ל משרד רוה"מ (השאלה)

יב. 1975-1979 שגריר בפריס (צרפת)

כתביו
 תהליך השלום - קו אדום
 תהליך השלום (1973-1969) שנכתב כמחקר בחסות מכון דייוויס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. גזית מציג בספרו זה, בין היתר, 8 אירועים של מאמצים להידברות ישירה עם מצרים באמצעות מתווכים שונים. זאת בנוסף למגעים עקיפים, אך מתמידים, באמצעות שליח האו"ם למזרח התיכון ד"ר גונאר יארינג ומשרד החוץ האמריקאי, וכן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית פרופ' הנרי קיסינג'ר.
 Israeli Diplomacy and the Quest for Peace (London: Frank Cass, 2002)
 “The Genesis of US-Israel Military – Strategic Relationship and the Dimona Issue,” Journal of Contemporary History, Vol. 35, No. 3 (July 2000), pp. 413-422.
 The Peace Process 1969-1973: Efforts and Contacts (Jerusalem: The Magnes Press, 1983)

קישורים חיצוניים

 לסיפור הקרב על הקסטל ועל פעולות גזית כמפקד שם
 מרדכי גזית, תהליך השלום (1973-1969), באתר גולדה מאיר
 Israeli Diplomacy and the Quest for Peace
 Bibliography of Gazit, Mordechai, by subject
 Mordechai Gazit, Egypt and Israel - Was There a Peace Opportunity Missed in 1971?
 
 
 הספד לזכרו, כפי שנישא על ידי אחיו, שלמה גזית

הערות שוליים

ישראלים ילידי טורקיה
לוחמי ההגנה
בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
חיילי חטיבת עציוני
מנכ"לי משרד החוץ
מנכ"לי משרד ראש הממשלה
שגרירי ישראל בצרפת
עובדי המשרד לקליטת עלייה
אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
ישראלים שנולדו ב-1922
ישראלים שנפטרו ב-2016