דון הרן

דון הרן (22 באפריל 1936 – 15 ביוני 2016) היה פרופסור למוזיקולוגיה, שהופקד על הקתדרה למוזיקולוגיה על-שם ארתור רובינשטיין בפקולטה למדעי הרוח, חוג למוזיקולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.

ביוגרפיה
דון הרן נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס (ארצות הברית). הוא בוגר בתואר ראשון (ב.א.) בספרות צרפתית באוניברסיטת ייל (סיים בהצטיינות). לאחר מכן למד לתואר מוסמך (מ.א.) ושלישי (דוקטור) במוזיקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מוריו הראשיים היו אדוארד לובינסקי (1985-1908) וג'וסף קרמן (נולד ב-1924), מהם קרמן שימש כמדריכו לעבודת הדוקטור. בסיום העבודה ב-1963 הוא עלה לארץ עם אשתו הישראלית (שלמדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי).

בשנים 1963–1966 הוא הרצה כמורה לתולדות המוזיקה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בירושלים. ב-1966, שנה לאחר פתיחת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא נתמנה בו למדריך ובהמשך למרצה (1971), למרצה בכיר (1974), לפרופסור חבר (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם עמנואל אלכסנדר, 1976) ולפרופסור מן המניין (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם ארתור רובינשטיין, 1980). ביציאתו לגמלאות ב-2004 נהיה לפרופסור אמריטוס (מופקד אותה הקתדרה). הוא כיהן כראש החוג למוזיקולוגיה בשנים 1977–1980, 1992-1991 ו-1994–1997.

הרן שימש כפרופסור אורח במרכז ללימודי ימי הביניים והרנסאנס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1993), ופרופסור אורח ב-"וילה אי טאטי" (המרכז האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד לחקר הרנסאנס האיטלקי, פירנצה, 2004).

בין מענקי המחקר להם זכה: המועצה האמריקאית לאיגודים מלומדים (American Council of Learned Societies); קרן הזיכרון לתרבות יהודית (שלוש פעמים); ספריית ניוברי, שיקגו; ספריית פולג'ר שקספיר, וושינגטון ד.סי.; האיגוד האמריקאי לפילוסופיה; האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, קרן למחקר (ארבע פעמים); הקרן על שם גלדיס קריבל דלמאס; והמכון למחקר מתקדם, פרינסטון (פעמיים).

הרן שימש כיועץ מוזיקלי במרכז התרבות של שגרירות אמריקה בישראל, שם ערך קונצרטים של מוזיקה אמריקאית והרצה על מוזיקה זו בשנים 1967–1970. הוא היה חבר במערכת המכון למוזיקה ישראלית (תל אביב) בשנים 1964–1968 ו-1972–1979 ופעל ככתב חוץ על מוזיקולוגיה בישראל, בשנים 1968–1990, לכתב העת Current Musicology. הוא חבר המערכת של כתב העת "מן-עד" (ביטאון האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה) מאז היווסדו ב-1978 ועורך שותף (בתחום ההיסטוריה המוזיקלית) של כתב העת Journal of Interdisciplinary Studies מאז 2008.

היה חבר האיגוד פי-בטא-קאפא; האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה (יושב ראש 1980-1978); האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (בו נבחר כחבר כבוד ב-2006); האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה, בו ישב בוועד המנהל (1992-1987) וכיהן כסגן נשיא (1997-1992); האיגוד האמריקאי לרנסאנס; האיגוד העולמי למדעי היהדות; והאיגוד האירופי למדעי היהדות. בשנים 1996–2000 היה מנהל בפועל של המרכז לחקר המוזיקה היהודית (ליד האוניברסיטה העברית).

דון הרן היה נשוי לאיה, נכדתו של פרשן התנ"ך שמואל לייב גורדון (של"ג) ותרפיסטית למוזיקה. לזוג נולדו שני ילדים.

פרסים ועיטורים
 מדליה מהעיר טור, צרפת, בשיתוף אוניברסיטת פראנסואה ראבלי, טור (1997).
 הפרס לזכר דונלד טובי (Tovey), אוניברסיטת אוקספורד (1977).
 פרס מיכאל לנדאו להישגי מחקר באומנויות (1999).
 חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2005).
 אביר (cavaliere) במסדר הכוכב לסולידריות איטלקית (2006).
 חבר כבוד של האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (2006).

מחקריו
תחומי מחקר עיקריים: יחסי מילה וצליל בתקופת הרנסאנס על-פי שיקולים היסטוריים, תאורטיים ומעשיים/ביצועיים; הומניזם ומוזיקה; מוזיקה כרטוריקה; מוזיקה כלית בבארוק המוקדם; מוזיקאים יהודיים (מלחינים, זמרים, נגנים, תאורטיקנים), הן גברים והן נשים, באיטליה של המאות ה-16 וה-17; משוררות יהודיות מוקדמות, ביניהן שרה קופיה סולם; והתחלת ההיסטוריוגרפיה המוזיקלית העברית במאה ה-18.

מחקרים כלליים על המוזיקה (עם דגש על מוזיקה במאות ה-16 וה-17)
בין הנושאים אותם חקר הרן: ההיסטוריונים המוקדמים צ'רלז בורני (1814-1726) ואוגוסט וילהלם אמברוז (1876-1816) כעורכים "חלוציים" של יצירות המלחין ז'וסקן דה פרה (1521-1450) זמן רב טרם הוצאתן הביקורתית הכוללת במאה ה-20;
מושג הקרב, על היבטיו הספרותיים והמוזיקליים, ביצירות הרנסאנס;
ארגונים מחזוריים ברביעיות בטהובן המוקדמות;
המלחין דומניקו גאלי מסוף המאה ה-17 ויצירותיו "ההרואיות", לדבריו, לצ'לו סולו ללא ליווי (1691), בהן הוא הקדים בשלושים שנה את הסוויטות המפורסמות לצ'לו סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך;

אלגנטיות כמושג יסוד בשיפוט המוזיקה במאה ה-16 על-פי הנאמר עליה בכתבי התאורטיקנים לספרות ולמוזיקה;

התחדשות המוזיקה הכלית, דהיינו, ה"רנסאנס" שלה, באופן פרדוקסאלי, ב"ימי הביניים";

קשיי הגדרה סגנונית ביצירות השייכות בכתיבתן לשתי תקופות שונות (ביניהן יצירות מאת שלמה רוסי);
מושגי כוח משתנים בתפישת המוזיקה כמטפורה לכוח, בהתייחס לשתי דמויות יסוד ביצירות המאות ה-17 וה-18, אורפאוס והרקולס; המשורר גוידו קזוני (נפטר ב-1642) המרחיב, במסה רבת הקף, על "אהבה" כמסמלת את המוזיקה על צדדיה השונים;
המלחין בנדטו מרצ'לו ואוסף יצירותיו למזמורי דוד (Estro poetico-musicale, 1724), בו ניסה לשחזר את המוזיקה בבית המקדש כדי להראות כיצד מוזיקה זו יכולה לשמש כמנוף לחידוש הקומפוזיציה ולהעמקתה בתקופתו הוא;
משה (התנ"כי) הנחשב, ביחד עם אורפיאוס ואחרים, כמשורר ומוזיקאי ב-prisca theologia ("התאולוגיה העתיקה", מושג השגור בפי הנאו-פלטוניסטים לציון גדולי התאולוגים לפני הברית החדשה);
ה-encomium (קרי, נאום שכולו דברי שבח, במקרה זה נאום לשבח המוזיקה) ומקומו המקובל כפרק פותח בספרי התאוריה המוזיקלית המוקדמים, בהתייחס למקורותיו, מרכיביו והשלכותיו;
מבט חדש על היצירה "O rosa bella" ("או שושנה היפה"), מן הידועות בין יצירות הרנסאנס המוקדם: טענת היסוד היא שמדובר, במילות השיר, ביהודייה יפהפייה בשם רוזה – המאמר מתמודד עם השאלות הביוגרפיות, הספרותיות והמוזיקליות לחיזוק הטענה;
אורפיאוס בכתבי הרטוריקאים כמשורר, מוזיקאי ומחנך: מאין הגדרות אלו? מה תוקפן לגבי מעמדו של אורפיאוס בשירה ובמוזיקה?;
דיון בחקר המוזיקה של הרנסאנס בציון תצפיות ואתגרים חדשים לקראת המאה ה-21;
"ביזת רומא" (באנגלית Sack of Rome) כאירוע ממשי (1527) הנזכר ביצירות מוזיקליות: כיצד הוא נתפס בהן? מה מוסיף התיאור המוזיקלי להבנת האירוע באופן היסטורי?;
סוגת ה"ברבאנו" (barabano) במאה ה-17: ביטויי סוגה זו לא רק במוזיקה של המאה ה-17 אלא גם בזו של תקופות מוקדמות ומאוחרות, כמעין רעיון קומפוזיטורי בסיסי הרץ דרך כל הספרות (בחלק הסיום של מחקר זה צוינו ההקבלות בין מנגינת ה"ברבאנו" לבין ההמנון הלאומי "התקווה");
הנושא של "קבלת החלטות" והשתקפותו ביצירות בארוקיות (מאת באך והנדל) בהן נדון, בתמליל, הצורך לבחור בין "מוסר" ו"תענוג" כשתי גברות מנוגדות (על-פי משלי, פרקים ,  ו);
דיון בפולמוס בין שני התאורטיקנים רבי ההשפעה במאה ה-16 ג'וספו צרלינו ותלמידו וינצ'נצו גליליי, כמייצגי הבדלי השקפות בין דור האבות לבין דור הבנים;
התאורטיקן ג'ובאני דל לאגו (מן המחצית הראשונה של המאה ה-16): קורותיו וכתביו (ביניהם מכתבים בענייני מוזיקה שנשתמרו בכתב יד בספריית הוותיקן).

מוזיקה ומילים (הקשר ביניהן בהלחנה, ביצוע, האזנה ותפישת תכנים)
בין הנושאים אותם חקר הרן: הנחיות לזמרים, בספרי התאורטיקנים המוקדמים, לביטוי מילים נאות;
תורת התאום בין הברות הטקסט לבין צלילי המוזיקה בהלחנה ובביצוע, תורה הידועה בספרות המקצועית בשם text underlay (הנחת הטקסט תחת תווי המוזיקה):
בספר Word-Tone Relations in Musical Thought ("יחסי מילה וצליל במחשבת המוזיקה") הובאו העדויות לתורה זו, על יישומיה השונים, מאז ימי קדם עד המאה ה-17, בהתייחס לזרמים הומניסטיים בהם הודגשה ה"מילה" ככוח מעצב במוזיקה;
מסקנות חדשות באותו נושא (text underlay) – בהפרש אחת-עשרה שנה מאז פרסום הספר הנזכר – המוגשות תוך כדי דיון באפשרויות הלוגיות השונות לסידור המילים (ראו "How to ‘Lay’ the ‘Lay’", עם המילה lay במובן הכפול של "להניח" ו"מנגינה");
גילוי הכתב המוקדם ביותר (מ-1440 בערך) בו ניתנות הנחיות מפורשות להתאמת ההברות לצליליהן;
דיון בכתב היד בו נמצא כתב זה;
מה קודם למה בהלחנת המוזיקה: שיקולים לשוניים או מוזיקליים? "גרמטיקה" (דקדוק, כאן לשון) לעומת מוזיקה כקובעת את צורת ההלחנה ותוכנה: המאבק בין המחזיקים בעמדה הראשונה לבין המחזיקים בעמדה השנייה מתואר במסה מאת ג'ן לה מינרה, זמר ומלומד בקולג' נבאר (פריז) מסוף המאה ה-15
(על הוויכוחים שהתנהלו בקולג' בין שני המחנות הורחב בספר In Defense of Music);
דעותיהם של תאורטיקנים שונים, ביניהם ג'ובאני מריה לנפרנקו, ניקולה ויצ'נטינו, ג'וספו צרלינו וגספר סטוקרוס
בנושא התאום בין מילים וצלילים;

היחס בין שירה בבית הכנסת לבין מוזיקה רב-קולית במאה ה-16: למה התכוון צרלינו כאשר העלה על נס, בחיבור בשם Sopplimenti musicali ("תוספות מוזיקליות", 1588), את טעמי המקרא כמודל לחידוש המוזיקה הרב-קולית? שאלה זו אומרת דרשני והורחב עליה בספר In Search of Harmony: Hebrew and Humanist Elements in Sixteenth-Century Musical Thought ("בחיפוש אחר הרמוניה: יסודות עבריים והומניסטיים במחשבת המוזיקה במאה ה-16");
לקראת "קוד" רטורי בר תוקף לביצוע המוזיקה המוקדמת:
באיזו מידה עשויות הנחיות הרטוריקאים העתיקים לבחירת מילים, חיבורן למשפטים וקביעת סגנונן הנאות לשמש יסוד לביצוע המוזיקה (שלא לדבר על יצירתה)?

המדריגל האיטלקי
המדריגל האיטלקי היה הג'נר החילוני המוביל במוזיקה איטלקית של המאה ה-16.
דון הרן, בעבודת הדוקטור שלו, דן במדריגלים של פיליפ ורדלו, מגדולי המלחינים הראשונים של סוג כתיבה זה, אם לא מייסדו. ורדלו, ממוצא פרנקו-פלמי, התיישב באיטליה בימי בחרותו ופעל שם, בעיקר בפירנצה, בשנות השלושים. הדיסרטציה מתייחסת למכלול יצירותיו האיטלקיות (מאה ארבעים וחמש במספר) וגם למעט שנותר מיצירותיו הצרפתיות החילוניות (שנסונים, חמישה במספר). ורדלו חיבר מדריגלים לארבעה, חמישה ושישה קולות, וזאת בתקופה בה נחשבה הכתיבה לחמישה וששה קולות, שהתבססה רק מאוחר יותר, לנועזת. נקודת המוצא לדיון ביצירות, במחקר זה, היא דיון קודם בטקסטים מבחינה מבנית וסמנטית: רק אז, על-פי טענת המחבר, אפשר להבחין בעוצמת הביטוי שוורדלו נותן לאותם הטקסטים על צורותיהם ומשמעויותיהם השונות.

בין שאר העבודות הקשורות למדריגל: יצירתו החריגה של ורדלו בשם "?Chi bussa" ("מי דופק?") המשמשת, בדיאלוג הסאטירי והמחוספס שלה, אנטיתזה למדריגל האלגנטי הטיפוסי;

דיון ב"פרוטולה", סוג יצירה שהקדים את המדריגל בשירתו וצורותיו;

המלחין הוברט נייך כמחבר מדריגלים וכשייך לחוגי אקדמיה אינטלקטואליים ברומא של שנות הארבעים;

הוצאה כוללת, בעריכה ביקורתית, של יצירות נייך (המצביעות, במורכבותן, על תכונות מנייריסטיות – ראו תחת הפרק הבא);

דיון באוסף המדריגלים ה"כרומטיים" של צ'יפריאנו דה רורה משנת 1542 (המילה "כרומטי" כאן לא במובן המקובל של צלילים הזרים לסולם מסוים אלא במובן של צבע, דהיינו יחידות קצביות קצרות הכתובות בצבע שחור – זאת שוב תופעה המתקשרת למנייריזם);

מדריגלים "כרומטיים" שקדמו לאלה של רורה;

סוגי השירה הפרוזודיים השונים העומדים כיסוד ליצירות מדריגליות מוקדמות;

ערכים אנציקלופדיים רבים על מלחיני המדריגל וצורותיו ב"מילון גרוב החדש" (1980) ומהדורתו המתוקנת (2001); דיון ב"מוזיקה פיקטה" (כלומר, תוספת דיאזים ובמולים לתווים כתובים, על-פי כללי ביצוע ידועים מאז ימי הביניים ואילך) מנקודת הראות של מה שמסומן במוזיקה כ"סימני אזהרה" (cautionary signs) – כל תכליתם של סימנים אלה היא דווקא למנוע את השימוש ב"מוזיקה פיקטה" (לאותם הסימנים חשיבות לגבי ביצוע מדריגלים וסוגי יצירה אחרים, ביניהם מוטטים);

טקסטים דיאלוגיים כבסיס למדריגל: מה פירוש "דיאלוג" מבחינה ספרותית? מהם סימני ההיכר ל"דיאלוגיות" מבחינה מוזיקלית?

מנייריזם במדריגל האיטלקי
הרן בחן את תופעת המנייריזם האומנותי והספרותי כגורם מעצב במדריגל האיטלקי.
בין הנושאים השונים להם התייחס כעדות להשפעת המנייריזם על המדריגל: סדרת האנתולוגיות, בעריכתו הביקורתית, של מדריגלים "בתווים שחורים" (a note nere/negre או לחלופין מדריגלים כרומטיים או a misura di breve), חמישה כרכים במספר, משנות הארבעים של המאה ה-16 – נדונות היצירות, על-פי מאפייניהן המנייריסטיים, בחלקי המבוא לכרכים אלה;

יצירותיו ה"מנייריסטיות" של המלחין הוברט נייך;

מחקרים שונים על מנייריזם במוזיקה איטלקית;

Maniera" e il madrigale" ("'מניירה' והמדריגל"), ספר ספרותי במהותו, ובו מבוא מפורט על מנייריזם והדגמת פעלוליו במאה טקסטים מדריגליים נבחרים (שנערכו בשפת המקור, איטלקית, ותורגמו לאנגלית).

מוזיקה אמנותית יהודית (מוזיקאים, מלחינים, תאורטיקנים, מושגי יסוד)

בין הנושאים בהם עסק הרן: המוזיקה בבית הכנסת, ובייחוד יסודותיה הרטוריים, כמודל לחידוש המוזיקה הנוצרית במאה ה-16 ;

ערכים אנציקלופדיים רבים על מלחינים, מוזיקאים ותאורטיקנים יהודיים ב"מילון גרוב החדש" (1980) ומהדורתו המתוקנת (2001) ; קומפוזיציה חילונית איטלקית בשם "Adonai con voi" ("ה' איתכם") בה נראה שהמשורר והמלחין (שניהם אלמוניים) מתייחסים לברית מילה – אך הטקסט כה דחוס במשמעויות נוספות שניתן להבינו לפי פרשנויות שונות;

יצירה דו-משמעית של המלחין היהודי אלגרו פורטו – ביצירה זו, שהופיעה בדפוס ב-1622, מנוסח הטקסט באופן כזה שהוא פונה, בתכניו, לשני קהלי יעד, היהודי והנוצרי;

דיון ביצירות נבחרות מן המאה ה-15 עד המאה ה-17, בהן מופיעים יהודים, בטקסטים ובמוזיקה, בסיטואציות שונות של התרחקות והתקרבות (exclusion לעומת inclusion) ביחס לנוצרים;

זרמי מחשבה שונים, חלקם ספקולטיביים, חלקם מעשיים, בכתיבה יהודית על המוזיקה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, בהתייחס במפורט לרבנים יהודה אריה ממודנה ויהודה מוסקטו ולמלומד אברהם פורטלאונה;

כינור דוד כדימוי בקבלה והבנתו על ידי התאורטיקנים אנג'לו ברארדי ואתנזיוס קירכר, בני המאה ה-17, כסימן היכר לעוצמת המוזיקה;

הדרשה הראשונה של רב יהודה מוסקטו ובה דיון רחב במוזיקה כמשולה לתורה;

הקשרים בין דרמטורגים ומוזיקאים יהודיים בשלהי הרנסאנס, בהתייחס בעיקר ללאונה דה סומי ושלמה רוסי;

סיפורי יוסף התנ"כי כפי שהמלחין אורלנדו די לסו (1594-1532) מספר אותם ביצירותיו;

שושלת מוזיקאים ממשפחת לוי שפעלו, לאורך שלושה דורות במאה ה-16, כנגני נבל בחצר הדוכסים במנטובה;

דיון בסוגיה "האם ליהודים היה 'רנסאנס מוזיקלי' במאות ה-16 וה-17?";

השפעת טעמי המקרא על התאוריה המוזיקלית הרנסאנסית;

ה"חיפוש אחר המסורת האיטלקית הספרדית" תוך כדי התייחסות לשאלות היסוד המתעוררות בעקבות ההופעה, לאחרונה, של שתי הקלטות חדשות;

סיפורי התנ"ך כחומר יסוד לטקסטים של יצירות הרנסאנס;

מסורת וחידוש במוזיקה אומנותית יהודית מסוף הרנסאנס.

שלמה רוסי (שלמה מן האדומים)
הרן חקר את חייו ויצירתו של שלמה רוסי (שלמה מן האדומים, 1628-1570), גדול המלחינים היהודיים המוקדמים שפעל בחצר מנטובה משנת 1589 עד מותו, במספר חיבורים, כולל ספר מקיף.

הנושאים בהם נדון בשאר החיבורים הם: רוסי הנראה משתי נקודות ראות, דהיינו, כפי שהוא נתפס בעיני היהודים ומאידך בעיני הנוצרים;

יצירותיו הכליות של רוסי והשפעתן על המוזיקה הכלית בחצר וינה במאה ה-17;

מוטיב הנישואין בשיריו של רב יהודה אריה ממודנה וביצירותיו העבריות של רוסי;

מזמורי דוד כשירים רב-קוליים ("Psalms as Songs", וכו', כלומר אותם המזמורים ששמשו יסוד לאוסף "השירים אשר לשלמה");

באיזו מידה ניתן להבחין ב"עבריות" ביצירותיו העבריות של רוסי?;

רוסי כמלחין של מוזיקה לתיאטרון;

רוסי כמלחין יהודי באיטליה הרנסאנסית הנוצרית;

ענן אי-הוודאות המערפל את נסיבות חייו ויצירותיו של רוסי (לכן הכותרת למחקר זה היא "רוסי, איש המסתורין");

פרשה חדשה בחיי רוסי: שהייתו בוונציה בשנת 1622.

הרן גם ערך מהדורה ביקורתית של כל יצירות רוסי.

לאונה מודנה (יהודה אריה ממודנה)
הרב יהודה אריה ממודנה היה מיודד עם רוסי ועודד אותו בהכנת אוסף יצירותיו העבריות לבית הכנסת ("השירים אשר לשלמה"). המחקרים הקשורים למודנה הם: מוזיקה בחייו ומחשבתו ("Dum recordaremur Sion" ["בזוכרנו את ציון"], וכו');

תשובת הרב על השאלה "האם מותר לשנן את מילת השם במוזיקה?", בה הוא חושף את רעיונותיו אודות מהות המוזיקה היהודית הקדושה;

דיון בשאלה "האם מודנה היה מלחין?" בו נשקלות העדויות לאשרור או לשלילת פעילותו הקומפוזיטורית.

לימודי נשים
בין הנושאים: נשים כמשוררות של המדריגל האיטלקי, בהתייחס בעיקר לוורוניקה גמברא, ויטוריה קולונא, גספרה סטמפא וורוניקה פרנקו;

ובאשר לנשים יהודיות, רוזה לוי, משוררת, שהתנצרה ב-1565;

"מדונה בלינה" המתוארת בכתיבת המשורר והמחזאי אנדראה קאלמו כזמרת ונגנית יהודייה "מדהימה" באמצע המאה ה-16;

"מדאמה אירופה", אחותו של שלמה רוסי, שהופיעה כזמרת בחגיגות חצר מנטובה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17;

ובעיקר, שרה קופיו סולם (1641-1600), סופרת, משוררת ופטרונית של יהודים ונוצרים שנפגשו בסלון הספרותי שהקימה בביתה בגטו הוונציאני בשנות ה-20 לדיון בקשת רחבה של נושאים, כולל ספרות, שירה ודת.
על הישגי סולם כזמרת הקדיש הרן מחקר בשם "Doubly Tainted, Doubly Talented" ("פעמיים מוכתמת, פעמיים מוכשרת")

ועל חייה ויצירותיה בכלל, ספר מקיף.

מוזיקולוגיה (בהתייחס בעיקר לארץ)
מעבר למחקרים שונים בהם דובר על היבטים שונים של חקר המוזיקה בארץ

הקדיש הרן ספר שלם לנושא. הספר נולד בעיצומו של תהליך פתיחת חוגים למוזיקולוגיה בשלוש אוניברסיטאות (האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן) בין השנים 1965–1970. "מוזיקולוגיה", דהיינו חקר המוזיקה, היה אז נושא חדש והספר נועד להסביר את ייחודו.

מוזיקה ישראלית בת זמננו ואירועים מוזיקולוגיים בישראל
הרן הקדיש מחקרים אחדים ליצירות פרי עטם של מלחינים ישראלים בני זמננו ולכנסים מוזיקולוגיים שהתנהלו בארץ.

מחקריו המאוחרים
בין הפרויקטים עליהם עבד הרן בשנותיו האחרונות:
Fragmenta judaeorum polyphonica (שרידי יצירות רב-קוליות פרי עטם של מלחינים יהודיים מן המאות ה-16 וה-17; מאה ושבע יצירות בשישה כרכים).
מדובר ביצירות רב-קוליות, מאת מלחינים יהודיים, לשלושה עד שמונה קולות, שנשתמרו באופן חלקי: בקול אחד או בשניים-שלושה קולות. המלחינים שעיקר פעילותם הייתה במנטובה או בוונציה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 הם: דוד סצ'רדוטה (אוסף אחד של שמונה-עשרה יצירות חילוניות באיטלקית), דוד צ'יוויטא (אוסף אחד של שבע-עשרה יצירות חילוניות באיטלקית) ואלגרו פורטו (שלושה אוספים בהם חמישים ואחת יצירות חילוניות באיטלקית). נוסף עליהם ישנם מלחינים בלתי מזוהים הקשורים לחוג המכרים של הרב יהודה אריה ממודנה.

היצירות תודפסנה בשישה כרכים, בתוספת אפראט ביקורתי מלא, על ידי המרכז לחקר המוזיקה היהודית בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם הוצאה זו, ביחד עם ההוצאה הביקורתית של כלל יצירות שלמה רוסי (13 כרכים)

לא רק שכל היצירות הרב-קוליות של מלחינים יהודיים מלפני אמצע המאה ה-17 תהיינה זמינות ללימוד וביצוע אלא שניתן יהיה לצייר תמונה חדשה של תרומת היהודים למוזיקה אומנותית רב-קולית באירופה על סף העת המודרנית.

כתבים

ספריו
 ‘Barucaba,’ a Tale of Jewish Woe as Told for Its Impact on Music and Literature in the Eighteenth to Twentieth Centuries. Leiden, Boston: Brill (בהכנה; הספר יושלם עד 2011).
 In Defense of Music: The Case for Music as Argued by a Singer and Scholar of the Late Fifteenth Century. Lincoln: University of Nebraska Press, 1989. xiii + 175 pp.
 In Search of Harmony: Hebrew and Humanist Elements in Sixteenth-Century Musical Thought. Musicological Studies & Documents 42. Neuhausen-Stuttgart: Hänssler-Verlag for the American Institute of Musicology, 1988. xx + 301 pp.
 “Maniera” e il madrigale: una raccolta di poesie musicali del Cinquecento ["מניירה" והמדריגל: אוסף שירים מוזיקליים של המאה ה-16]. Biblioteca dell’“Archivum Romanicum,” series 1, vol. 158. Florence: Leo S. Olschki, 1980. 123 pp.
 Musikologyah: tehumim u-megamot (מוזיקולוגיה: תחומים ומגמות). Jerusalem: Bialik Institute, 1975. 240 pp.
 Salamone Rossi, Jewish Musician in Late Renaissance Mantua. Oxford: Oxford University Press, 1999. x + 310 pp. (הופיעה בכריכה רכה ב-2003)
 Sarra Copia Sulam, Jewish Poet and Intellectual in Seventeenth-Century Venice: The Works of Sarra Copia Sulam in Verse and Prose, along with Writings of Her Contemporaries in Her Praise, Condemnation, or Defense. Introduced, edited, and translated by Don Harrán. Chicago: The University of Chicago Press, 2009. xxxiii + 598 pp.
 Verdelot and the Early Madrigal. Ph.D. dissertation. 2 vols., University of California, Berkeley, 1963. iv + 307 pp.; 170 pp.
 Word-Tone Relations in Musical Thought: From Antiquity to the Seventeenth Century. Musicological Studies & Documents 40. Neuhausen-Stuttgart: Hänssler-Verlag for the American Institute of Musicology, 1986. xviii + 517 pp.

הוצאות ביקורתיות בעריכתו
 The Anthologies of Black-Note Madrigals. Corpus Mensurabilis Musicae 73. 5 vols. in 6. Neuhausen-Stuttgart: Hänssler-Verlag for the American Institute of Musicology, 1978–81.
 Vol. 1, pt. 1 (1978): Il primo libro d’i madrigali . . . a misura di breve . . . quatuor vocum (1542). lvii + 79 pp.
 Vol. 1, pt. 2 (1978): Il primo libro d’i madrigali . . . a misura di breve . . . quatuor vocum (1542). lviii–lxxxii + 153 pp.
 Vol. 2 (1978): Il secondo libro de li madrigali . . . a misura di breve . . . a quatro voci (1543). xliii + 148 pp.
 Vol. 3 (1980): Libro terzo . . . li madrigali a quatro voce a notte negre (1549). xxxv + 117 pp.
 Vol. 4 (1980): Il vero terzo libro di madrigali . . . a note negre (1549). xliii + 131 pp.
 Vol. 5 (1981): Black-note madrigals (3–4 v.) from the Earliest Printed Collections (1540, 1541, 1542). xxiv + 49 pp.
 Fragmenta judaeorum polyphonica (שרידי יצירות רב-קוליות פרי עטם של מלחינים יהודיים מן המאות ה-16 וה-17; מאה
ושבע יצירות בשישה כרכים. לפרטים ראו לעיל, תחת "מחקריו העכשוויים")
 Hubert Naich: Collected Works. Corpus Mensurabilis Musicae 94. Neuhausen-Stuttgart: Hänssler-Verlag for the American Institute of Musicology, 1983. lvii + 197 pp.
 Salamone Rossi: Complete Works. Corpus Mensurabilis Musicae 100. Vols. 1–12, Neuhausen-Stuttgart: Hänssler-Verlag for the American Institute of Musicology, 1995; vols. 13a and 13b, Middleton, Wis.: American Institute of Musicology, 2003.
 Vol. 1: Madrigals for 5 voices, Book 1 (1600). lxxxvi + 94 pp.
 Vol. 2: Madrigals for 5 voices, Book 2 (1602). xxxii + 68 pp.
 Vol. 3: Madrigals for 5 voices, Book 3 (1603). xxxv + 67 pp.
 Vol. 4: Madrigals for 5 voices, Book 4 (1610). xxxvi + 67 pp.
 Vol. 5: Madrigals for 5 voices, Book 5 (1622). xxxiv + 23 pp.
 Vol. 6: Canzonette for 3 voices (1589). xxxvi + 32 pp.
 Vol. 7: Madrigals for 4 voices (1614). xxxiii + 59 pp.
 Vol. 8: Madrigaletti for 2–3 voices (1628), plus three appendices. lix + 67 pp.
 Vol. 9: Sinfonie, Gagliarde, etc., for 3–5 voices, Book 1 (1607). xxviii + 37 pp.
 Vol. 10: Sinfonie, Gagliarde, etc., for 3–5 voices, Book 2 (1608). xx + 55 pp.
 Vol. 11: Sonatas, Sinfonie, Gagliarde, etc., for 3 voices, Book 3 (1623). xxiii + 83 pp.
 Vol. 12: Sonatas, Sinfonie, Gagliarde, etc., for 3 voices, Book 4 (1622). xxiv + 91 pp.
 Vol. 13a: Ha-shirim asher li-shelomo (השירים אשר לשלמה “The Songs of Solomon”), for 3–8 voices (1623): General Introduction. xxx + 222 pp.; 24 illustrations.
 Vol. 13b: Ha-shirim asher li-shelomo (השירים אשר לשלמה “The Songs of Solomon”), for 3–8 voices (1623): Music (33 Hebrew works). x + 238 pp.
(לשישה תיקוני גבהים לכרך זה ראו

http://www.corpusmusicae.com/cmm/cmm_cc100.htm

תחת Volume Update, אוגוסט 2008)

תרגומים
  Das Atlantisbuch der Musik (9th ed., Zurich: Atlantis Verlag, 1959).
תוקן ותורגם לעברית בתור "תולדות המוזיקה האירופית". רמת גן: הוצאת מסדה, 1969. 318 עמ'
 Ernst Krenek, “Amerikas Einfluß auf eingewanderte Komponisten” (Musica 13 [1959]: 757–61): “America’s Influence on Its Émigré Composers,” Perspectives of New Music 8 (1970): 112–17.

לקריאה נוספת
עשרים ספרי "מי הוא מי" ואנציקלופדיות, ביניהם:
 2000 Outstanding Intellectuals of the 21st Century
 Dictionary of International Biography
 International Who’s Who in Music
 International Who’s Who of Intellectuals
 Die Musik in Geschichte und Gegenwart
 New Grove Dictionary of Music & Musicians
 Outstanding People of the 21st Century
 Who’s Who in World Jewry

קישורים חיצוניים
 האתר של דון הרן (ובו קישורים למאמרים לדוגמה)
 לרשימת פרסומים מלאה
 לתקצירי מחקרים ראו מאגר המידע RILM (Répertoire International de Littérature Musicale) Abstracts of Music Literature (זמין בספרייה הלאומית ובספריות אוניברסיטאיות)

הערות שוליים

מוזיקולוגים ישראלים
היסטוריונים ישראלים
בוגרי אוניברסיטת ייל
בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי
סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: מוזיקולוגיה
ישראלים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
אישים הקבורים בבית הקברות בסביון
עולים בשנות ה-1960
ישראלים ילידי ארצות הברית
ישראלים שנולדו ב-1936
אמריקאים שנולדו ב-1936
אמריקאים שנפטרו ב-2016
ישראלים שנפטרו ב-2016