ישראל אנטון צולי

ישראל אנטון צולי (Israel Anton Zolli; 27 בספטמבר 1881 בשם ישראל צולר - 2 במרץ 1956 בשם אוג'ניו מריה צולי) היה רבה של יהדות רומא בשנות השואה (1945-1939). ב-13 בפברואר 1945 המיר את דתו לנצרות קתולית, ושינה את שמו הפרטי לאוג'ניו מריה - כשמו הפרטי של האפיפיור פיוס השנים עשר. את שם משפחתו שינה עוד קודם לשם בעל צליל איטלקי, "צולי" (Eugenio Zolli).

תולדות חייו
צולר נולד בבְּרוֹדִי בשנת 1881, בחבל גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מאוקראינה). אביו היה אדם אמיד ובעל מפעל לשעבר, ואמו הייתה בת לשושלת רבנים. הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פירנצה ובמקביל למד בבית המדרש לרבנים בפירנצה. בשנת 1918 התמנה לרב העיר טריאסטה, אשר זה עתה הועברה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לאיטליה. במהלך תקופה זו שימש פרופסור לעברית באוניברסיטת פדובה. הוא שינה את שם משפחתו לצולי (Zolli) – שם בעל צליל איטלקי, ובמהלך חגיגות 700 השנה להקדשתו של הפטרון של העיר פדובה, הוסיף לכבודו לשמו הפרטי שם נוסף - "אנטון". יהודים ראו בכך צעד אופורטוניסטי שנבע ממניעים פוליטיים, והתנהגות שאינה הולמת רב. מאוחר יותר שינה את שמו הפרטי הראשון לאיטלו (Italo).

לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר הקהילה היהודית בטריאסטה הייתה אנטי-ציונית ברובה, נהג צולי בהתאם למגמה בקהילה. לאחר המלחמה, כאשר טריאסטה הפכה למרכז של העלייה לארץ ישראל, סייע לחפצים לעלות, ובמקביל סייע לאלה שתמכו בהשתלבות במשטר הפשיסטי באיטליה.

בשנת 1939, לאחר שחוג "האיטלקים בעלי הדת היהודית" הביא להדחת הרב של רומא, דוד פראטו, מונה צולי לרבה של רומא.

בשנות השואה 
לדברי החוקר דניאל ט' מורפי, בשנת 1940, צולי ניסה לשכנע את נשיא הקהילה היהודית אוגו פואה ואת דנטה אלמנצי נשיא הקהילות היהודיות המאוחדות באיטליה, להתייחס לאיום הגרמני הנאצי ברצינות, ולכן המליץ "לעצור לחלוטין כל פעילות יהודית ציבורית, לסגור את כל המשרדים המנהליים, להעלים את רשימות התורמים, לפזר את אנשי הקהילה היהודית, לפעול להפצת סיוע כלכלי, ולצמצם את היקף הכספים השמורים".

עם כניסת הגרמנים לרומא ב-1943, נטש צולי את הקהילה היהודית ומצא מקלט בותיקן.
בין יהודי רומא נפוצה הדעה כי הוא קבל התראה מראש על האקציה, פעולת הגירוש והרצח - שנערכה בשבת חול המועד סוכות תש"ד, ה-16 באוקטובר 1943 ושהביאה לגרושם והשמדתם של יותר מאלף מיהודי רומא, ולא הזהיר את היהודים על כך. בתום המלחמה נשיא הקהילה היהודית ברומא, פרופסור אוּגוֹ פוֹאַה (Ugo Foa), האשים את צולי באחריות ישירה להשמדת יהודי העיר, בכך שמסר בפועל לגרמנים את רשימת יהודי העיר. בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי אמנם אולי לא מסר בפועל את הרשימות, אך לא השמיד אותן.

על כך צולי כתב בזכרונותיו (מתורגם מהמקור באיטלקית):

היו שראו במחדלו מאזהרת "שארית ישראל" מפני הגירוש וההשמדה, סתירה לעמדתו המוצהרת לגבי תפילתו הבוכיה במחבוא.

לאחר שחרור רומא, הוא יצא ממחבואו בותיקן הושב רשמית לתפקידו בידי צ'ארלס פּוֹלֶטִי, אך הקהילה היהודית דחתה את ניסיונו לשוב למעמדו כרבהּ של יהדות רומא.
ג'ודית כּבּוד (Judith Cabaud), יהודיה אמריקאית שהמירה אף היא את דתה לנצרות וכתבה ביוגרפיה של צולי, סיפרה כי בתפילת יום הכיפורים בשנת 1944 היה לצולי חזון מיסטי שבו נגלה אליו ישו.

ההתנצרות
ב-13 בפברואר 1945 המירו צולי, אשתו ובתו את דתם לנצרות קתולית. הוא הוטבל ונקרא אוג'ניו מריה צולי (Eugenio Maria Zolli) הוא בחר את השם אוג'ניו מריה לכבודו של האפיפיור פיוס השנים עשר שנולד אוג'ניו מריה פאצ'לי, בשל פעולתו לטובת היהודים ברומא בתקופת מלחמת העולם השנייה. הטקס נעשה תוך פרסום רב. יום אחרי טבילתו ביקרו בביתו הרבנים הצבאיים של בעלות הברית ברומא והוא כינה את עצמו "משומד להכעיס".

מעשהו גרם לתדהמה בקהילה היהודית. רק שמונה חודשים קודם לכן, ב-4 ביוני 1944, שוחררה רומא מהכיבוש הגרמני והיהודים חזרו להיות אזרחים שווי זכויות. נציג הסוכנות היהודית ברומא, ד"ר שלמה אומברטו נכון יחד עם הרבנים הצבאיים בצבאות בעלות הברית היו למנהיגי הקהילה, שנפגעה קשות ממעשהו של צולי. כתב העיתון "דבר" ברומא כינה את צולי "מומר-להכעיס" וכתב את הדברים הבאים: .

העיתון "איל פופולו", ביטאונה של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, דיווח בשמחה על התנצרותו של צולי. לעומתו עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, אוואנטי!, מתח ביקורת על שמחתו של "איל פופולו", וראה בה פגיעה בטעם הטוב.

במחקרים אודותיו יש שמביאים אותו כדוגמה ליהודי דתי שמצא אלוהים, לעומתם יש הטוענים כי ההמרה היא תוצאה של הנידוי של הקהילה היהודית בעקבות השואה, ולא של התעוררות רוחנית. עד היום, התנצרותו של צולי נתפסת ככתם שחור על הקהילה היהודית ברומא ומקובל בין חברי הקהילה לא להזכיר אותו בשמו, רק ברמז.

בהמשך חייו הועסק במכון האפיפיורי למקרא, ובשנת 1954 פרסם אוטוביוגרפיה בשם Prima dell'alba ("לפני הזריחה"). הביוגרפיה תורגמה גם לאנגלית ולצרפתית.

קישורים חיצוניים
 
 
 
 (לועזית)
  בקטלוג מלמ"ד

הערות שוליים

יהודים מומרים
יהודים גליציאנים
רבנים איטלקים
רומא: רבנים ראשיים
טריאסטה: רבנים
מתנצרים
איטלקים שנולדו ב-1881
איטלקים שנפטרו ב-1956