סכיזופרניה

סכיזופרניה (בגרמנית: Schizophrenie; מונח שהומצא בהשראת היוונית: σχιζοφρενία; בעברית גם: שַׁסַּעַת. באנגלית Schizophrenia) היא הפרעה נפשית ממושכת מורכבת והטרוגנית בביטוייה, השייכת לקבוצת ההפרעות הנפשיות המלוות לרוב בתופעות של פסיכוזה. הפרעה זו מתאפיינת בהזיות, מחשבות שווא, הפרעות בארגון הדיבור והחשיבה, צמצום רגשי, פגיעה בהנאה ובכוח הרצון והיוזמה (initiative), בעיות קוגניטיביות (בזיכרון, קשב, פונקציות ניהוליות וכו'), התנהגויות מוזרות המוסברות על ידי החוויות הפנימיות החריגות (ההזיות, מחשבות השווא) ועל ידי שיבושי מערכות בקרה (קוגניטיביות), קשיים תפקודיים רבים בתחום התעסוקתי והחברתי.

פירוש המונח הלטיני, שמקורו ביוונית, הוא מוח או שכל מפוצל או שסוע, אך סכיזופרניה איננה "פיצול אישיות" (הפרעת זהות דיסוציאטיבית); הכוונה במונח היא לפיצול או אי תיאום בין תפקודים נפשיים שונים – רגש, חשיבה, התנהגות. מונח זה המקובל בסיווג הפסיכיאטרי, אינו תיאור מדויק לכל הצורות והביטויים המגוונים של הפרעה זו.

סכיזופרניה מסווגת כהפרעה פסיכוטית, אך התופעות הפסיכוטיות אינן קבועות ולעיתים נעלמות תוך כדי טיפול.

מדענים סבורים שלדופמין יש תפקיד חשוב בהתפתחות סכיזופרניה. דופמין הוא מתווך עצבי המשמש להעברת מידע בין התאים במוח וקשור לתחושות הנאה ותגמול. כשאדם עובר חוויה מהנה, כמו קיום יחסי מין, רמת הדופמין במוח עולה. בסכיזופרניה יש השפעה עודפת של דופמין, או שרמות הדופמין המופרשות במוח גבוהות מדי, או שמוחם של החולים נעשה רגיש במיוחד לדופמין שמופרש.
רמות גבוהות מדי של דופמין עלולות לשבש את המסלולים במוח שאחראים לחלק מהתפקודים הנפשיים החשובים ביותר כמו זיכרון, רגשות, התנהגות חברתית ומודעות עצמית. הפרעות בפעילויות אלו יכולות להסביר את הסימפטומים הפסיכוטיים של סכיזופרניה, כמו שמיעת קולות ומחשבות שווא.

היסטוריה

מימי קדם ועד לשלהי המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 לא הייתה קיימת הבחנה ברורה בין מקרים של מצבים פסיכוטיים שונים: מאניה פסיכוטית, דיכאון פסיכוטי, הביטויים הפסיכוטיים של סכיזופרניה, מצבים פראנואידיים, פסיכוזה על רקע שיטיון או קיהיון (דמנציה) או של הרעלות ופגיעות מוחיות "אורגניות" גסות אחרות ("השיתוק המוחי המתקדם" שבעגבת, אפילפסיה טמפורלית) וכו'. המצבים הפסיכוטיים נכנסו בדרך כלל לקטגוריה של "שיגעון". תיאורים של מצבים פסיכוטיים שיכלו להיות גם על רקע סכיזופרני הופיעו בכתבים מצריים עתיקים (למשל פפירוס אברס) ובספרים של רופאים יוונים מימי קדם (למשל ארטאוס מקפדוקיה). בימי הביניים תוארו על ידי רופאים מוסלמים כמו אבן סינא.

ב־1672 תיאר הרופא האנגלי תומאס ויליס (1621–1675) בספרו "De Anima Brutorum" ("על הנשמה האנימלית") תמונה קלינית שהלמה בערך את זו של אדם עם סכיזופרניה. היה מדובר בצעיר שהיה בריא ותיפקד בצורה טובה מאוד עד שללא כל לחץ חיצוני נראה לעין התחיל להידרדר מבחינת התפקוד האינטלקטואלי והכוחות הנפשיים. משנת 1797 נשאר לנו תיאור המקרה של ג'יימס טילי מתיוס, סוכן מכירות שאושפז בכפייה ושתסמיני מחלתו דמו לאלו של סכיזופרניה פרנואידית. דוחותיו של פיליפ פינל שפורסמו בשנת 1809 היוו תרומה נוספת להכרת ההפרעה. בשנת 1853 היה זה בנדיקט אוגוסטן מורל מצרפת שתיאר את התסמונת הפסיכוטית המתמשכת הפוגעת במתבגרים ובבוגרים צעירים ושנקראה על ידו "קהיון מוקדם" (démence précoce).

מאוחר יותר קארל קאהלבאום התייחס בשם "הבפרניה" להפרעה דומה לזו שתיאר מורל ואוואלד הקר כתב על מקרה של קטטוניה. ב־1891 תיאר ארנולד פיק מקרה בעל תסמינים פסיכוטיים הדומים ל"הבפרניה" ולהפרעה שתוארה על ידי מורל, ואף הוא קרא להפרעה זו "שיטיון מוקדם" (בלטינית: Dementia praecox, דמנציה פרקוקס, "קהיון מוקדם"). מושג זה, שתורגם בעבר לעברית גם כ"שטיון הבחרות" (כלומר, השיטיון של הגיל הצעיר), התפרסם לאחר שהפסיכיאטר הגרמני אמיל קרפלין השתמש בו כשתיאר בצורה יסודית את ההפרעה (ב־1893 וב־1896) וקבע שהיא שונה מה"מניה־דפרסיה", מידרדרת במהירות ובדרך כלל לא ניתן להחלים ממנה. מאוחר יותר (1913, 1920) הביע הסתייגויות מסוימות מהפרוגנוזה הראשונית שלו בכל הנוגע לאפשרויות ההחלמה מההפרעה.

המונח "דמנציה פרקוקס" נזנח בהמשך לטובת המונח "סכיזופרניה" שנטבע בידי הפסיכיאטר השווייצרי אויגן בלוילר, בשנת 1911. הוא זיהה כי מצב זה אינו בגדר שיטיון וייחד לו שם נבדל – תחדיש, שאותו הלחים מן השורשים היווניים σχίζειν ("סכיזיין", לשסע) ו־φρήν ("פרֶן", נפש). באמצעות השם, שמשמעותו היא "נפש שסועה", ביקש לבטא את השסע, אי ההתאמה בין החשיבה, הרגש וההתנהגות והתרופפות האסוציאציות המחשבתיות, שהבחין אצל מי שלקו בהפרעה. בלוילר דיבר למעשה על "קבוצת הסכיזופרניות", כלומר קבוצה של הפרעות פסיכוטיות בעלות מהלך רצוף או בשלבים, המתאפיין ב"שסע" בין תפקודים נפשיים שונים. הוא תיאר ארבע תכונות סימפטומטיות "ראשוניות" הידועות כארבע "א": הפרעות באסוציאציות של המחשבות, הפרעה ברגש (אפקט), "אמביוולנציה" (קיום בו זמנית של רגשות מנוגדים כלפי מישהו או משהו) ונטייה "אוטיסטית" (היכנסות בתוך עצמו וניתוק מהמציאות). פרט להפרעות יסודיות אלה, קיימות לפי תיאורו של בלוילר, גם "תופעות משניות" (לא ספציפיות לסכיזופרניה) שהן פסיכוטיות מובהקות כמו הזיות ומחשבות שווא.

תרומה חשובה נוספת לחקר הקליני של ההפרעה תרם הפסיכיאטר הגרמני קורט שניידר שהתרשם שבמצבים הפסיכוטיים המופיעים אצל חולי סכיזופרניה קיימות תופעות שהוא החשיבן כאופייניות. הוא קרא להן "תסמינים מדרגה ראשונה" (1959) הם ידועים כעת כ"תסמינים שניינדריאניים", לפי שמו.
דוגמאות של תסמינים כאלה הן ההרגשה שהמחשבות הוכנסו למוח או נגנבו ממנו, הרגשה של שקיפות שבה כל המחשבות והרגשות חשופים בפני אחרים, הרגשה שגורמים חיצוניים יכולים לשלוט עליהן, הזיות בצורת קולות המעירים הערות על מחשבות או התנהגויות של האדם וכו'.

מאוחר יותר קרפנטר ואחרים הראו שאף אחת מהתופעות האלה אינה ייחודית לסכיזופרניה, הן יכולות להופיע גם במאניה, אם כי בשכיחות פחותה יותר.

ב־1918 הופיעה ההפרעה במדריך הדיאגנוסטי הראשון להפרעות נפשיות, "The Statistical Manual for the Use of Institutions for the Insane", ולאחר מכן המשיכה להופיע במדריכים דיאגנוסטיים, תחת השמות "שטיון מוקדם" או "סכיזופרניה". במהדורה הראשונה של המדריך הדיאגנוסטי האמריקאי המקובל כיום, DSM-I, שהופיע ב־1952, ההפרעה הופיעה תחת הכותרת "תגובות סכיזופרניות" (ברוח השקפתו של אדולף מאייר), ובמהדורה השנייה כקבוצת הפרעות ה"סכיזופרניה".

הגישה ה"נאו־קרפלינית" בפסיכיאטריה (שנקראה כך בעיקר מתוך ניגוד לאסכולה ה"פרוידיאנית" הפסיכואנליטית ששלטה שנים ארוכות בפסיכיאטריה האמריקאית) החזירה את המחקר של ההפרעה אל המודל ה"רפואי" שאפיין את עבודותיו של קרפלין. חקר ההפרעות הפסיכוטיות התבסס קודם כל על תיאור הסימפטומים והסימנים ועל הסתכלות ומעקב אחרי מהלך ההפרעה, זאת כשאין כלים מעבדתיים אחרים – (אנטומו־פתולוגיים) ונתונים אטיולוגיים. על הגישה הזאת מתבסס פחות או יותר DSM 5, שמבטא את ההשקפה כי סכיזופרניה אינה מחלה אלא ספקטרום של הפרעות. אחד התומכים בגישה זו, ג'ים ואן אוס, הציע להחליף בכלל את המונח סכיזופרניה ב"תסמונת ספקטרום הפסיכוזה".

אבחנה 
אבחנה של סכיזופרניה ניתנת על ידי פסיכיאטר, בהסתמך על מספר פגישות. הדרישות לאבחנה של סכיזופרניה לפי מדריך האבחון האמריקאי DSM 5 הן:
 שניים או יותר מהתסמינים שלהלן צריכים להופיע למשך זמן ניכר לאורך תקופה של לפחות חודש אחד, (או פחות אם ההפרעה מטופלת תרופתית). לפחות אחד מהתסמינים חייב להיות 1, 2 או 3.
מחשבות שווא.
 הזיות.
 דיבור בלתי מאורגן (למשל תופעות תכופות של אינקוהרנטיות או גלישות בחשיבה).
 התנהגות בלתי מאורגנת באופן גס או קטטונית.
 תסמינים שליליים (אבוליה, אָפקט שטוח).
 פגיעה קוגניטיבית (קשיי קשב, זיכרון, למידה, יכולות ניהוליות).
 ירידה בתפקוד התעסוקתי, החברתי (בקשרים בינאישיים), הזנחה בהיגיינה האישית, במידה בולטת בהשוואה למצב שלפני התחלת הסימפטומים, למשך מרבית הזמן שחלף מאז הופעת התסמינים.
 התסמינים קיימים במשך חצי שנה לכל הפחות, בה לפחות חודש אחד של תסמינים מקבוצה א. ("תסמינים פעילים"). בתקופה המוזכרת יכולים להתקיים גם תסמינים של פרודרום (prodromal symptoms) או שרידיות (residual symptoms). בתקופה של הפרודרום (prodromal period) או השרידיות (residual period) הכלולות במהלך המחלה יכולים להופיע רק תסמינים שליליים או 1–2 ויותר מהסימפטומים הפעילים (מסעיף א) בצורה מתונה. (למשל אמונות מוזרות או חוויות תפיסתיות בלתי רגילות)
 נשללו הפרעות כמו הפרעה סכיזואפקטיבית, דיכאון או הפרעה דו־קוטבית.
 נשללו השפעות פיזיולוגיות של חומרים (למשל, סמים ממכרים, או תרופות) או הפרעות רפואיות אחרות.
 במקרה של קיומן של הפרעה מהספקטרום האוטיסטי או הפרעות תקשורת מילדות, נוספת אבחנה של סכיזופרניה רק אם קיימים תסמינים אופייניים לסכיזופרניה, שבתוכן תופעות של מחשבות שווא והזיות בולטות למשך חודש לפחות.

הגורמים לסכיזופרניה:
הסיבה המדויקת להתפתחות סכיזופרניה אינה ידועה, אך רוב המומחים סבורים שרגישות מוגברת לדחק, מעוררת התפתחות סכיזופרניה.

מודל הרגישות המוגברת לדחק:

מודל הרגישות המוגברת לדחק מבוסס על הרעיון שבעצם לכל אדם יש מידה מסוימת של מועדות לפתח סכיזופרניה, כתלות בשילוב של הגורמים הביולוגיים, הפסיכולוגיים והסביבתיים שלו. אירועים הגורמים לדחק (סטרס) או לטראומה במהלך החיים, עלולים להוביל להתפרצות הסימפטומים של סכיזופרניה בקרב אנשים בעלי רגישות גבוהה.
אצל אדם בעל רגישות גבוהה עלולה הסכיזופרניה להתפרץ בעקבות אירוע שלא נחשב לטראומטי במיוחד, דוגמת פיטורין. לעומת זאת, אצל אדם בעל רגישות נמוכה למצבי דחק המחלה עלולה להתפתח רק בעקבות סטרס קשה, כמו אבל על מוות של אדם אהוב, אבדן בן זוג או הפלה.

שכיחות ואפידמיולוגיה 
שכיחות הסכיזופרניה באוכלוסייה הכללית היא 1%–1.5%, ואין הבדל משמעותי בשכיחות באזורים שונים בעולם. השכיחות בין המינים שווה, אך קיימים הבדלים בהופעתה ובמאפייניה. בגברים, שיא הופעת ההפרעה הוא בגיל 15–25, ויש להם סיכון רב יותר לפתח תסמינים שליליים. בנשים, שיא הופעת ההפרעה הוא בגיל 25–35 ולהן סיכון רב יותר לפתח תסמינים "חיוביים". הסכיזופרניה היא הפרעה מאתגרת מבחינת אפידמיולוגיה כיוון שיש לה צורות שונות ומגוון תסמינים רחב ביחס להפרעות אחרות.

באשפוז פסיכיאטרי בישראל 
בהתבסס על הנתונים העדכניים ביותר הקיימים בידינו, שיעור האנשים עם סכיזופרניה מכלל המתאשפזים בבתי החולים הפסיכיאטריים בישראל עמד על 50.6% (11,020 איש במספרים מוחלטים). מתוכם 13.2% (627 במספרים מוחלטים) אשפוזים ראשונים ו־61.1% (10,393 איש) קבלות חוזרות לאשפוז. משמעות הנתון הזה היא שכמחצית מהמתאשפזים בבתי חולים פסיכיאטריים בישראל הם אנשים עם סכיזופרניה. בחלק גדול מהמקרים מדובר באשפוזים חוזרים.

גורמי סיכון המקובלים כיום על הקהילה המדעית 
 קרבה משפחתית: קרוב משפחה מקרבה ראשונה שהתפתחה אצלו סכיזופרניה: בעיקר הורה (אחד או שניהם), או אח תאום זהה.
 הריון ולידה: יש מתאם סטטיסטי חלש עם הריון ולידה טראומטיים, היריון בתקופת האביב והחורף (אולי בגלל מחסור בויטמין D), זיהום ויראלי בזמן ההריון, מחלה הורמונלית או שימוש בסמים, הריון כשהאישה במצב של תת תזונה, סיבוכים שונים בלידה הקשורים במצוקה לעובר או נזק למוחו, ועוד.
 שימוש בסמים שונים כמו LSD, קוקאין, אמפטמין, פנציקלידין אלכוהול וחשיש.
 קיום של מחלות אורגניות שונות, כמו אפילפסיה של האונה הטמפורלית או מחלת הנטינגטון.

חשוב להדגיש שמצבי הסיכון הללו אינם ייחודיים באופן בלעדי לסכיזופרניה ולכן יש להתייחס אליהם בהסתייגות רבה.

מאפייני התמונה הקלינית

סימנים מקדימים (פרודורום) 
פעמים רבות ישנם סימנים ותסמינים הקיימים לפני מלוא התמונה הקלינית על מחשבות השווא וההזיות הנקראות "תסמינים פעילים". הסימנים והתסמינים המקדימים את "התסמינים הפעילים" עשויים להופיע חודשים עד שנים לפניהם.
תלונות גופניות שונות, בעיות בתפקוד במישור התעסוקתי והחברתי, עניין חדש ו"אובססיבי" ברעיונות מופשטים, בפילוסופיה, במיסטיקה ובדת, התנהגות מוזרה, שינויים חריגים באפקט, שינוי בדיבור, מחשבות פרוולנטיות (overvalued ideas) ביזריות, וחוויות תפיסתיות מוזרות. תקופה זו שלפני התפרצות ההפרעה נקראת תקופת הפרודרום. ה־DSM וה־ICD מציינים שתי הפרעות שעלולות להתפתח לתמונה קלינית של סכיזופרניה: הפרעת אישיות סכיזוטייפלית: כ־10% ממי שהתפתחה אצלם סכיזופרניה אובחנו בעבר בהפרעת אישיות זו. גם הפרעה סכיזופרנופורמית שבה ישנה כבר תמונה פסיכוטית, עשויה להקדים אבחנה של סכיזופרניה.

תסמינים חיוביים ושליליים 
ב-1980 הציע טימותי. ג. קראו (Crow) לחלק את תסמיני הסכיזופרניה לתסמינים חיוביים ושליליים, מינוח שנמצא בשימוש מאז ועד היום. "חיובי" במובן זה הוא תסמין שנוסף על התנהגות נורמלית, ו"שלילי" מובנו התנהגות שנגרעת מהתנהגות נורמלית. כמו כן הציע קראו מיון של ההפרעה סכיזופרניה לסוגים I ו־II על בסיס הימצאותם או היעדרם של סימנים סכיזופרניים (כפי שיפורט לקמן).
תסמינים חיוביים כוללים דלוזיות (אמונות שווא) והלוצינציות (הזיות). דלוזיות הם אמונות שווא הנוגדות את המציאות ואינן חלק מאמונות הקבוצה אליה משתייך האדם (מפני כך אמונה מסוימת – דתית או אחרת – של הקבוצה איננה בדרך כלל דלוזיה) כך למשל דלוזיה יכולה להיות אמונה של האדם שהוא המשיח (המכונות דלוזיות מגלומניות או מחשבות שווא של גדלות), או, לדוגמה, שהשב"כ או השכנים מלמעלה רודפים אחריו (דלוזיה מסוג פרנואידי, דלוזיה או מחשבות שווא של רדיפה) או דלוזיית שליטה (למשל: "רופא השיניים השתיל לי מכשיר בפה שנותן לי פקודות וגורם לי להתעלף"). הזיות יכולות להיות הזיות ראייה – האדם רואה דברים שאינם קיימים במציאות, או – הסוג הנפוץ ביותר – הזיות שמיעה, כשהאדם שומע קולות שמדברים אליו ואיש בסביבה אינו יכול לשמוע אותם. בחלק מהמקרים אלו קולות מעליבים ומשפילים. בחלק אחר של המקרים אלו קולות פוקדים, כלומר קולות שאומרים לאדם לעשות משהו. קיימות גם הזיות ריח ומגע.
תסמינים שליליים ("שלילי" במובן של ליקוי, חוסר וצמצום חוויות): כוללים אפקט קהה (השטחה או הקהיה רגשית), אלוגיה (דיבור או שפה "מדוללים" בצורה או בתוכן, חסימה בדיבור), הזנחה אישית (היגיינה ירודה, לבוש מרושל), אבוליציה או אבּוּליה (חוסר מוטיבציה), חוסר הנאה כללי (אנהדוניה) ונסיגה חברתית.

קראו הבחין בין שני סוגים של סכיזופרניה:
:הפרעה מסוג I ("חיובית"): עם התחלה פתאומית, בעיקר תסמינים חיוביים, מבנים מוחיים תקינים בסריקות הדמיה ותגובה טובה יחסית לטיפול התרופתי האנטי־פסיכוטי.
:הפרעה מסוג II: בעיקר עם תסמינים שליליים, שינויים מוחיים חריגים בסריקות מוחיות ותגובה ירודה לטיפול התרופתי האנטי־פסיכוטי.

סוג נוסף שהוצע הוא הבלתי מאורגן – סוג III – בלתי מאורגן (disorganized) (לידל): עם דיבור בלתי מאורגן – רפיון אסוציאטיבי, חשיבה עקיפנית וטנגנציאלית (הפרעת חשיבה), דיגרסיות – התנהגות בלתי מאורגנת, ליקויים קוגניטיביים והפרעת קשב.

ננסי אנדריאסן וס. אולסן מדדו (1982) בעזרת סולם הערכה חמישה ממדים של התסמונת השלילית:
 נסיגה או צמצום אפקטיביים - מבע קפוא משהו, צמצום התנועות הספונטניות ושל מחוות הגוף, צמצום קשר העין, ירידה בתגובות הרגשיות, אפקט לא מותאם, קול חד גוני, תלונות על ריקנות רגשית או על תחושת אובדן חוויות רגשיות.
 אלוגיה: צמצום התקשורת המילולית, דלות תוכן הדיבור, חסימות, איחור בתשובות, קושי סובייקטיבי לחשוב ולארגן את המחשבות.
 אבוליציה-אפאתיה: הזנחת ההופעה וההיגיינה האישית, חוסר חשק בעבודה ובלימוד, חוסר מרץ (אַנֶרגיה), תלונות סובייקטיביות על חוסר רצון ואפתיה.
 אנהדוניה ונסיגה חברתית: ירידה בעניין כולל בפעילויות הפנאי, בפעילות מינית, חוסר יכולת לחוות יחסים קרובים ואינטימיים, צמצום היחסים עם ידידים וקולגות, מודעות לחוסר ההנאה ולנסיגה חברתית.
 הפרעה בקשב: חוסר ריכוז בפעילויות חברתיות, חוסר ריכוז במבחנים, תלונות סובייקטיביות על חוסר ריכוז.

פירוט התסמינים 
 הפרעות בחשיבה: זוהי קבוצת התסמינים האופיינית לסכיזופרניה במיוחד. הפרעות אלה כוללות: האדם חושב לפי חוקים פרטיים והגיון פנימי פרטי משלו. חשיבה זו מסיטה אותו מהסקת מסקנות המבוססת על הגיון רגיל ושיפוט מציאותי. ההסטה יכולה להתבטא בכך שנושאים חסרי משמעות שאדם ללא ההפרעה היה מתעלם מהם, מקבלים בחשיבת האדם עם סכיזופרניה משקל מרכזי. תופעה נוספת היא רפיון אסוציאטיבי: בשיחה עמו האדם יקפוץ מנושא לנושא ללא קשר, הגיון או מטרה וללא תפקוד תקשורתי הנוגע לעניין. החשיבה עשויה להתאפיין בתוכן מוזר. היא עשויה להתאפיין במעגליות (חזרה על היגדים שוב ושוב), ולהתאפיין בהפסקות, שיבושי מילים או קטעי משפטים מעורפלים בעלי משמעות פרטית.
 הפרעות בתפיסה: ההפרעה הטיפוסית בתפיסה היא הלוצינציות (הזיות). האדם עם סכיזופרניה עלול לשמוע קולות (זהו סוג ההלוצינציות השכיח ביותר). בחלק מהמקרים אלו יהיו קולות שיאמרו לו דברים מעליבים משפילים או מאיימים. במקצת מהמקרים אלו יכולים להיות קולות פוקדים, המנחים את האדם עם סכיזופרניה לבצע או לא לבצע משהו. הזיות הקשורות לחושים אחרים כמו ראייה, ריח או מישוש נדירות יותר. הלוצינציות ראייה ומישוש יכולות להתרחש גם על רקע של מצב רפואי "אורגני" ולכן במקרה של הופעתן תיבדק אפשרות של פגיעה מוחית "אורגנית" או גופנית אחרת המשפיעה על המוח.
 הפרעות באפקט: ההפרעות באפקט (רגש) יכולות להתבטא בצמצום רגשי: מי שלקה בסכיזופרניה ידווח שהוא חש מעט מאוד רגשות וחש ריקנות רגשית. הוא ייראה אדיש למתבונן מהצד, ללא הנאה וללא שמחת חיים. בחלק מהמקרים האדם ידבר בקול מונוטוני, וללא שימוש בהבעות פנים המביעות רגש. היבט נוסף של הפרעות באפקט הוא אי יציבות רגשית ורגש שאינו תואם סיטואציה.
 הפרעות בהתנהגות וברציה: ההתנהגות העלולה להראות לאדם המתבונן מהצד כבלתי תכליתית ולא מכוונת מטרה. כמו כן קיימת פגיעה במוטיבציה לעשות דברים. בסכיזופרניה עלולים לאבד עניין בעולם החיצון ולסגת ממעורבות בעולם החיצון לפסיביות.
 קשר עם העולם החיצון ויחסים אישיים: נטייה לסגת מקשרים חברתיים ולהתכנס בתוך עולם פנימי מבודד, תוך אובדן עניין ומעורבות רגשית בקשר עם העולם החיצון.
 זהות עצמית, זהות מינית ודימוי גוף: הפרעה זו יכולה להתבטא בדפרסונליזציה: חוויה של האדם שהוא נמצא מחוץ לגופו ומתבונן בעצמו מהצד, חוויות של "בועה" וכו'. כמו כן היא יכולה להתבטא בתפיסה מעוותת של אברי הגוף או צורתו החיצונית.

תתי סוגים של סכיזופרניה 
ה־ICD 10 מציע עדיין בדומה לסיווגים קודמים, חלוקה של הסכיזופרניה למספר תת־סוגים לפי מאפיין בולט של התמונה הקלינית. חלוקה זו אינה קיימת עוד בסיווג שב־DSM 5 ולפי פרסומים מהשנים האחרונות ייתכן מאוד שגם לא תהיה קיימת ב־ICD 11.
 הסוג הפרנואידי (סכיזופרניה פרנואידית): סוג זה מתאפיין בהתעסקות מרובה במחשבת שווא אחת או יותר (בעיקר רדיפה או גדלות) או בהזיות שמיעה. הפרעה מסוג זה תתפרץ לרוב בשלב מאוחר יחסית בחיים. אנשים עם סכיזופרניה פרנואידית לרוב חשדניים, מגננתיים ולעיתים יכולים להיות עוינים ואגרסיביים. לרוב, אנשים אלו מתנהגים כראוי בנסיבות חברתיות. כיום, נוטים לאבחן את התנהגותם בתא המשפחתי לעומת התנהגותם בחברה אשר יכולה להיות שונה לחלוטין.
 הסוג הבלתי מאורגן: בדפוס זה יש תסמינים רבים המשתנים מעת לעת. אחד המאפיינים הבולטים הוא דיבור לא מאורגן המלווה ברפיון אסוציאטיבי, עד כדי קושי להבין למה האדם התכוון בדבריו. האפקט עשוי להיות לא מותאם ועשוי לכלול ביטויי רגש לא מותאמים ומתחלפים, לבליות רגשית, ועוד. סוג זה של סכיזופרניה שונה גם במהלך התפתחות ההפרעה: הוא מתפרץ בדרך כלל בצורה חדה ופתאומית בסביבות הגילים 15 עד 25 והוא מלווה בהפרעות קשות בתפקוד האישי, בנטייה להתבודדות וריחוק חברתי. מהלך ההפרעה מתחיל בצורה סוערת ובהמשך מתמתן ונוצר דפוס כרוני הכולל החמרות מדי פעם, לעיתים כאלה המחייבות אשפוז.
 הסוג הקטטוני: בנוסף לסימפטומים אחרים של ההפרעה, קיים בו מצב קטטוני, המתאפיין בשניים מהבאים לפחות:
 חוסר תנועה – עשויים להישאר בתנוחה בלתי נוחה אחת ולא לזוז ממנה. אם אדם אחר ישנה את תנוחתם, הם יישארו בתנוחה החדשה.
 יתר פעילות תנועתית – תזזיתיות, הפעילות תהיה חסרת מטרה, ובלתי מושפעת מגירויים חיצוניים.
 תנועות סטריאוטיפיות, מנייריזם בולט, גיחוך תמידי, תנוחה מוזרה.
 חזרה על מילים (אקולליה) או על תנועות של אדם אחר (אקופרקסיה).

ייתכנו מעברים מהירים מתזזיתיות לחוסר תנועה. כמו כן שכיחה הופעה של אילמות. אנשים אלו מצריכים השגחה צמודה על מנת למנוע מהם לפגוע בעצמם או באחרים. בנוסף, ייתכנו תת־תזונה, תשישות, חום גבוה ופגיעה עצמית. בסיווג של DSM 5 קטטוניה היא אבחנה נפרדת לגמרי מסכיזופרניה, (אם כי שתיהן נמצאות באותו פרק), מכיוון שפוגשים אותה גם בהפרעות נוירו־התפתחותיות, במצבי דיכאון, במחלה דו־קוטבית, הפרעה סכיזו־אפקטיבית, הפרעה סיכזופרניפורמית, הפרעה פסיכוטית קצרה, הפרעות מוחיות אורגניות.
 הסוג השרידי (residual): סוג זה של סכיזופרניה מאפיין את המצב הכרוני של סכיזופרניה אחרי חליפת ההתלקחות הפסיכוטית. התסמינים הם בעיקר תסמינים שליליים (ראו תיאור לעיל).

הפרעות השייכות לספקטרום של סכיזופרניה והפרעות פסיכוטיות אחרות
 סכיזופרניה פשוטה: סוג זה של סכיזופרניה מצוין בסיווג ICD 10 בפרק של סכיזופרניה בדומה לסיווגים קודמים אחרים. בסיווג DSM 5 מופיעה הפרעה זו כהפרעת אישיות סכיזוטיפלית. בהפרעה זו אין מצב פסיכוטי ברור, הדלוזיות וההלוצינציות אינן בולטות, אך תיתכנה גלישות פסיכוטיות קצרות למשך שעות ספורות בכל פעם.
 הפרעה סכיזוטיפלית: ב־DSM 5 מוגדרת כהפרעת אישיות סכיזוטיפלית. הפרעה זו מופיעה ב־ICD בפרק הסכיזופרניה.
 הפרעה סכיזואפקטיבית: הפרעה זו מופיעה ב־ICD בפרק הסכיזופרניה.
הפרעה דלוזיונלית
הפרעה פסיכוטית קצרה
הפרעה פסיכוטית המלווה שימוש בסמים או מחלות גופניות

מהלך ההפרעה ופרוגנוזה 
המאפיינים הפסיכוטיים של סכיזופרניה מתפתחים בדרך כלל במהלך העשור השלישי לחיים (כלומר גילי 20 עד 30). התפתחות תסמינים אלה לפני הבגרות היא נדירה. אצל נשים ההפרעה מתפתחת מעט מאוחר יותר, בשנות העשרים המאוחרות שלהן. אופן התפתחות ההפרעה הוא לעיתים חד ובולט מאוד. במקרים רבים אחרים הסימפטומים מתפתחים בהדרגה מתמונה של תסמינים לא ספציפיים. משהתפתחה ההפרעה היא יכולה לקבל צורה של הפרעה כרונית, הנמשכת לאורך שנים ומתאפיינת בדפוסים יציבים פחות או יותר של מאפייני ההפרעה המתוארים להלן. במקרים אחרים ישנה הטבה הדרגתית. קיים גם דפוס התפתחות בו יש אפיזודות של החרפה (לעיתים כזו המחייבת עלייה במינון התרופות, אשפוז יום פסיכיאטרי או אפילו אשפוז פסיכיאטרי מלא). קיימים גם מקרים בהם האדם יחלים לחלוטין מההפרעה ויישאר ללא סימפטומים כלל. קיימים ממצאים המצביעים על כך שצריכת קנאביס או קוקאין במהלך התפתחות ההפרעה פוגעת משמעותית בפרוגנוזה ועלולה להאריך אשפוזים.

השונות בתסמיני הסכיזופרניה גדולה עד כדי כך שאין תסמין בודד שמופיע אצל כל מי שהתפתחה אצלם סכיזופרניה כמכנה משותף. אין תסמין הייחודי רק להפרעה זו. כמו כן, מהלך ההפרעה שונה מאדם לאדם, שכן ישנם תסמינים היכולים להופיע ולהיעלם.

סיבוכים 
סיבוכים רפואיים

תוחלת החיים של חולי סכיזופרניה קטנה ב-20 עד 28 שנים מזו של האוכלוסייה הכללית. הגורמים העיקריים לכך הם עישון מוגבר, השמנת יתר, תזונה לקויה, מחלות לב וסוכרת. סיבוכים נוספים נובעים מתופעות הלוואי של התרופות שהחולים נוטלים: אנטי־פסיכוטיות, לשינה ולהרגעה, אנטי־דיכאוניות ועוד. ישנן תרופות העלולות להשפיע על דפוס הפעולה החשמלי של הלב. סיכון שלישי נובע משימוש בחלק מהתרופות האנטי־פסיכוטיות. חלק מתרופות אלה עלול להשפיע על דפוס הפעולה החשמלי של הלב, חלק מהתרופות גורם לתופעות כמו השמנה ועלייה ברמת הסוכר והשומנים בדם.

התאבדות
שיעור האובדנות אצל חולי סכיזופרניה גבוה יחסית למרבית ההפרעות הנפשיות האחרות. זאת בשל האופי הכרוני של ההפרעה והפגיעה הנרחבת של התסמינים באיכות החיים. שיעור ההתאבדות נע בין חמישה לשישה אחוזים. שיעור ניסיונות ההתאבדות עומד על כ־20%.

סיבוכים פסיכוסוציאליים

קיימים סיכונים פסיכוסוציאליים כתוצאה מההפרעה. חלקם קשורים לקושי לענות על דרישות חברתיות וקשיי תפקוד שונים המונעים תעסוקה בחלק מהמקרים. חלקם קשורים לסטיגמה כלפי אנשים עם מגבלה נפשית. אדם עם סכיזופרניה עלול להיות בסיכון לבדידות, עוני קשה, חסרות בית, ניצול, בעיות רפואיות שהן תוצאה של חיים בעוני, וכן בעיות רפואיות כתוצאה משימוש בסמים או אלכוהול וכתוצאה מעישון.

סכיזופרניה והסיכון לאלימות כלפי אחרים
אחת הדעות הקדומות הרווחות בציבור ביחס לחולי סכיזופרניה היא היותם אלימים יותר מהאוכלוסייה הכללית. קיימת הפרזה רבה בדעה זו והיא נובעת מתגובה ציבורית מוגזמת לאירועים בודדים בעלי הד גדול בתקשורת שבהם המעשים היו לפעמים אלימים מאוד, בלתי צפויים או מניעיהם בלתי מובנים. הקשר האסוציאטיבי במחשבה של האנשים מוסבר, בין היתר, על ידי התופעה המכונה "מתאם מדומה".

במציאות, לעומת זאת, הפרעות נפשיות חמורות אחראיות רק לכ־3%–5% מהעבירות האלימות. כ־90% או יותר מהחולים בהפרעות פסיכיאטריות קשות, כולל סכיזופרניה, אינם מבצעים אף פעם מעשי אלימות.
במילים אחרות, פחות מ־10% מהחולים במחלות אלה מבצעים מעשי אלימות. אחוז זה עדיין גבוה יותר מאשר באוכלוסייה הכללית – בעיקר על רקע קו־מורבידיות עם שימוש בסמים ואלכוהול, עם היסטוריה של עבריינות והתנהגות דיסוציאלית ועל רקע של מצב פסיכוטי עם מחשבות שווא רדיפתיות, חוסר טיפול תרופתי וחוסר תובנה למחלה. בישראל נמצא אצל גברים חולי סכיזופרניה שיעור גדול פי ארבעה של מקרי אלימות לעומת אוכלוסיית הביקורת, ואצל נשים פי תשעה. השיעור היה פי חמישה אצל חולים שהשתמשו בסמים מאשר באלו שלא, ובקרב מי שהיה להם רקע של עבריינות ואלימות עוד טרם פרצה אצלם סכיזופרניה.

על פי נתוני 2011 של משרד הבריאות בישראל אודות אשפוזים בבתי חולים ובמחלקות פסיכיאטריות, מרבית האשפוזים של אנשים המאובחנים בסכיזופרניה הם אשפוזים מרצון. לפי הנתונים, שיעורם של האשפוזים בכפייה הוא פחות מרבע משיעור האשפוזים השנתי.

לאנשים הלוקים בהפרעות נפשיות קשות, לרבות סכיזופרניה, במיוחד בצורות החמורות יותר של המחלה, יש סיכון גבוה יותר להיפגע מאלימות ומעבריינות (victimization) בהשוואה לכלל האוכלוסייה.

החלמה 
החלמה מסכיזופרניה יכולה להתבטא בהעלמות מלאה של התסמינים לאחר אירוע פסיכוטי ראשון וחזרה לתפקוד מלא (בשיעור הנע בין 56.9% ל־57.9%). התפתחות ההתערבויות המוקדמות לפסיכוזה בעשורים האחרונים סייעה להגדיל את חלקה של קבוצה זו מבין האנשים שפיתחו את ההפרעה. צוותי תוכנית 'דיאלוג פתוח' בפינלנד הגיעו גם ל־80% החלמה לאחר אירוע פסיכוטי ראשון. עם זאת, ישנם גם מחקרים המתארים תמונה שונה מאוד, לפיה שיעור המחלימים עומד על 13.5% בלבד והשפעתן של התערבויות מוקדמות אינה מורגשת לטווח הארוך. ישנם מקרים בהם האדם שאובחנה אצלו סכיזופרניה מחזיר לעצמו חלק מהיכולות שאיבד בעקבות התפתחות ההפרעה ומצליח לחיות חיים מספקים ומלאים אך לא נותר חופשי לגמרי מכל תסמיני ההפרעה, אלא בעיקר מחלק מהתסמינים החיוביים.

סטיגמה 
בגלל היותה מלווה לעיתים בהתלקחויות פסיכוטיות (פסיכוזה, שיגעון), סכיזופרניה, יחד עם הפרעות נפשיות אחרות והמקצועות העוסקים בטיפול בה (פסיכיאטריה, לעיתים גם פסיכולוגיה וכו') נגועים בסטיגמה של ה"שיגעון". כמצב נפשי בו יש פגיעה נרחבת במגוון תפקודים, למרות השונות הרבה בצורותיה ובפרוגנוזה ולמרות ההתקדמות באמצעי הטיפול והשיקום, קיימת לגבי סכיזופרניה סטיגמה ציבורית רבה. סטיגמה זו מהווה חסם המקשה מאוד על ההחלמה ועל השילוב בקהילה של אנשים עם מוגבלות נפשית.
על הסטיגמה משפיע גם החשש מפני מעשי אלימות, בעיקר בלתי צפויים ובלתי מובנים, ששיעורם במציאות נמוך מאוד בהשוואה לדעה בציבור. הסיכון לגבי מעשים אלה קיים בעיקר באותם החולים המשתמשים בסמים ואלכוהול, יש להם היסטוריה של עבריינות מגיל צעיר וסובלים ממחשבות שווא של רדיפה, וביניהם במיוחד אלה שאינם לוקחים טיפול תרופתי ואין להם מודעות (תובנה) למחלה.

אבחנה מבדלת 
 תסמונת נפשית אורגנית: ישנם מצבים רפואיים שונים העלולים לגרום לתסמינים "אורגניים" דמויי סכיזופרניה. כמו מחלת לופוס (זאבת), פורפיריה, גידול באונה הפרונטו-טמפורלית של המוח, ושימוש כרוני באלכוהול, לאלה יש להוסיף מצבי הרעלה, שימוש בסמים שונים כמו LSD, אמפטמינים וכדומה.
 הפרעות אפקטיביות (דיכאון, דיכאון פסיכוטי וכדומה): גם הפרעות אלה, כמו סכיזופרניה, יכולות להתבטא בהידרדרות בתפקוד ולעיתים בסימנים פסיכוטיים, אך בהפרעות אלה הפסיכוזה מופיעה ביחד עם התסמינים האפקטיביים והיא צבועה בחשיבה דיכאונית.
 הפרעות פרנואידיות (למשל הפרעת אישיות פרנואידית): בהפרעות אלה אין הלוצינציות ואין חשיבה לא מאורגנת, לא קיים רפיון אסוציאטיבי ולא מחשבות האופייניות לסכיזופרניה כמו "שידור מחשבות" וכדומה.
 אוטיזם ומצב שרידי של הפרעה התפתחותית מופשטת: אוטיזם יכול להידמות לסכיזופרניה שרדית. ההבדל הוא שבאוטיזם אין תסמינים פסיכוטיים (הלוצינציות, דלוזיות וכדומה).
 הפרעה כפייתית, הפרעה היפוכונדרית או פוביה פשוטה: בהפרעות אלה ייתכנו סוגים מסוימים של מחשבות שווא או יותר נכון מחשבות פרוולנטיות פוביות וטורדניות (overvalued), אך בניגוד למה שקורה בסכיזופרניה אנשים עם הפרעות אלה מודעים להיות מחשבותיהם אלה לא מציאותיות (לרוב ego-dystonic).
 הפרעות אישיות: בהפרעות מסוימות ייתכנו תקופות או אפיזודות פסיכוטיות קצרות, אך בניגוד למה שקורה בסכיזופרניה, אנשים עם הפרעות אישיות יחזרו לתפקוד לאחר שהמצב הפסיכוטי יסתיים.
 חוויות ואמונות של כיתות דתיות: כאן לא מדובר בהפרעה נפשית אלא במצב חברתי שעשוי להידמות לסימפטום של סכיזופרניה.
 פיגור שכלי: התמונה הקלינית עלולה להראות דומה במידת מה לתסמינים השליליים של סכיזופרניה, אך בפיגור עצמו אין מחשבות שווא או הזיות.
 הפרעות פסיכוטיות חריפות חולפות: בסיווג DSM 5 מופיע מצב שנקרא הפרעות פסיכוטיות חולפות (Brief Psychotic Episode). הפרעות אלה יכולות להתרחש על רקע של סטרסור (מצב דחק) וכדומה. בכל מקרה, מושכם של המצבים הפסיכוטיים וחומרתם - אינם מתאימים לאבני הבוחן של סכיזופרניה.

מחקר 
לאורך עשרות השנים האחרונות מתקיים מחקר מגוון מאוד על הסכיזופרניה, בין השאר מתוך שאיפה לאתר גורמים להפרעה או לפחות גורמים המעלים את הסיכון לפתח אותה. עם הזמן הפכו המחקרים למתוחכמים ומורכבים יותר ויותר וכיום רבים מהמחקרים אינם מתמקדים רק בממד אחד מהתחומים המתוארים להלן אלא יוצרים שילובים שלהם. למרות המחקר הרב והמגוון אין נכון ל־2017 תמונה שלמה וקוהרנטית לגבי הסיבות להתפתחות ההפרעה. נכון להיום מקובל לתאר את הסכיזופרניה כהפרעה שמעורבים בה תהליכים רבים שיש להם היבטים ביולוגיים, גנטיים, סביבתיים ועוד. להלן דוגמה לתחומי מחקרים על סכיזופרניה מהשנים האחרונות.

מחקרים המנסים להתחקות אחר גורמים לסכיזופרניה

מחקרים העוסקים בהשערת הדחק – נטייה (Stress – Diathesis Hypothesis) 
לפי תאוריה זו, שהוצעה לראשונה ב־1997 ועודכנה ב־2008, אנשים הנוטים לכך מראש יפתחו את ההפרעה בתגובה למצב דחק. הנטייה הראשונית יכולה להיות ביולוגית, גנטית או נרכשת (שימוש בחומרים; ראו בהמשך). הדחק עשוי להיות ביולוגי, למשל פציעה, או פסיכולוגי (לדוגמה, משבר חיים, מוות דמות משמעותית וכדומה). ההשערה הנוכחית היא שקיימת מעורבות של הורמון הדחק קורטיזול בהתפתחות ההפרעה אצל אנשים מסוימים.

מחקרים העוסקים בגורמים ביולוגים 
בראשית המאה ה־21 החלו להצטבר עדויות על שינויים פתולוגיים באזורי מוח שונים בסכיזופרניה, ביניהם המערכת הלימבית, הקורטקס הפרונטלי, וגרעיני הבסיס. הסיבה לשינויים פתולוגיים אלה היא כפי הנראה בעיה בהתפתחות המוח (בשלב נדידת תאי העצב בהתפתחות העוברית) או בניוון של תאי עצב לאחר התפתחותם. מחקרים שהשתמשו בסריקות הדמיה (דימות תהודה מגנטית, טומוגרפיה ממוחשבת) מצאו בין השאר כי בחולי סכיזופרניה קיימת הגדלה של חדרי המוח הלטרליים, וירידה בנפח של הקורטקס (קליפת המוח). בנוסף, נמצאה התאמה בין חומרת ממצאי ההדמיה לחומרת ההפרעה. עם זאת נכון לאמצע העשור השני של המאה ה־21 עדיין אין הסבר מבוסס מספיק על טיב הקשר בין ממצאים אלה לתסמיני הסכיזופרניה.
לא ניתן לאבחן את המחלה על סמך ממצאי הדמיה אלה.

מחקרים על פעילות מוליכים עצביים (נוירו־טרנסמיטרים) 
 השערת הדופמין: לפי השערה זו סכיזופרניה קשורה בעודף פעילות של המוליך עצבי דופמין. השערה זו מתבססת על שני ממצאים: יעילותן של תרופות אנטי־פסיכוטיות המשמשות בין היתר לטיפול בסכיזופרניה, קשורה ברמת חסימת הרצפטור לדופמין (מסוג D 2). תרופות שמגרות הפרשה מוגברת של דופמין (דופמינרגיות), כמו אמפטמינים, עשויות לעורר פסיכוזה. מחקרים שונים הראו שרמות גבוהות של תוצרי הפירוק של דופמין בדם (מטבוליטים) נמצאות ביחס ישר למידת התסמינים הפסיכוטיים ולמידת התגובה לטיפול. עם זאת עדיין לא ברור באיזה מנגנון הדופמין משפיע על הפסיכוזה.

נוירוטרנסמיטורים וחומרים אחרים שנמצאו כקשורים לפסיכוזה ולסכיזופרניה הם: סרוטונין, נוראדרנלין וחומצות אמינו שונות. מחקרים מהשנים האחרונות מעלים סימן שאלה לגבי תוקפה של השערת הדופמין והמשקל שלה בתמונה הקלינית בסכיזופרניה.
 מוליכים עצביים אחרים: מחקרים נוספים על פעילות מוליכים עצביים עוסקים בפעילות יתר של קולטן 5HT למעביר העצבי סרוטונין, וכן בתת־פעילות של הקולטן N Methyl D Aspartate של המעביר העצבי גלוטומט. מחקר אחד מ-2009 מצביע על קשר בין ההורמון אסטרוגן לשינויים בתפקוד של נוירוטרנסמיטרים שונים במוח.
 מחקרים על גורמים גנטיים: המחקר כיום מתמקד באיתור של מרקרים גנטיים הקשורים להעלאת הסיכון לפתח את ההפרעה. אחת השיטות בהן נעשה שימוש לחקר המאפיינים הגנטיים של הסכיזופרניה היא מחקרי תאומים. מחקרים גנטיים מתקיימים גם בישראל כדי לאתר קשרים בין רצפים גנטיים שונים ובין תסמיני סכיזופרניה בקרב קבוצות אתניות שונות בישראל.
 מחקרים על גורמים פסיכו־סוציאליים: מחקרים בתחום זה מנסים לרתום תאוריות פסיכולוגיות כמו תאוריית ההיקשרות של בולבי ותאוריות אחרות, כדי להסביר מדוע ההפרעה תתפתח דווקא אצל אנשים מסוימים לא אצל אחרים. עד כה לא הניב כיוון מחקר זה תשובות משמעותיות.
 מחקרים על גורמים משפחתיים: תאורטיקנים מסוימים ניסו לקשור בין מצבים משפחתיים ותפקוד של ההורים (בעיקר האם) ובין התפתחות של סכיזופרניה אצל אחד הילדים.
 מחקרים אפידמיולוגיים ואימונולוגיים: מחקרים אפידמיולוגיים על שיעורי התחלואה בסכיזופרניה בודקים את הקשר בין שכיחות של סכיזופרניה למאפיינים אישיים של מי שהתפתחה אצלם ההפרעה. לפי השערה אחת ישנה אפשרות של זיהום נגיפי כגורם להפרעה. לפי השערה אחרת השפעת אזורי מחיה על שכיחות המחלה, והשפעת עונת הלידה על שכיחות המחלה (קיים ממצא המצביע על שכיחות גבוהה יותר של המחלה בקרב מי שנולדו בחצי הכדור הצפוני לקראת סוף החורף ותחילת האביב ובחצי הכדור הדרומי בחודשים יולי וספטמבר).

מחקרים על טיבה של הסכיזופרניה מאפייניה והשפעותיה על האדם

מחקרים על קשרים בין רשתות נוירונים במוח 
מחקרים אלה מבוססים על ההנחה המקובלת כיום לפיה ההפרעה אינה נמצאת במוקד ספציפי במוח אלא היא קשורה דווקא לקשרים בין נוירונים.

מחקרים על מדדים נוירו־קוגניטיביים של סכיזופרניה 
במחקרים אלה המטרה היא להבין במה פוגמת הסכיזופרניה ואיך הפגיעה משפיעה על תפקודים הקשורים לחשיבה, ביצוע של מטלות מורכבות, יכולת ריכוז וכדומה.

מחקרים העוסקים בהחלמה מסכיזופרניה

מחקרים העוסקים במדדי החלמה ובמאפייניה 
בשנים האחרונות מתפתח גוף ידע גדל והולך לגבי החלמה מסכיזופרניה. בין היתר נבדקים גורמים התורמים לתהליך ההחלמה (מאפייני אישיות, מאפייני סביבת המחיה, נסיבות חיים, מצב רפואי ועוד), חסמים להחלמה (חסמים פוליטיים, כלכליים, סטיגמה וחסמים חברתיים אחרים). כמו כן מבוצעים מחקרים שתכליתם לבדוק ממדים שונים של החלמה על מנת לבסס מושג זה ולתת לו יתר תוקף ומשמעות.

מחקרים על התערבויות מקדמות החלמה 
זה שנים שמתפתח גוף מחקר גדל והולך שתכליתו לפתח התערבויות המיועדות לקדם החלמה אצל אנשים עם הפרעות פסיכיאטריות קשות (דיכאון סכיזופרניה והפרעה דו־קוטבית). בין ההתערבויות שהוליד הכיוון הזה: ניהול מחלה והחלמה, אימון לקוגניציה ואינטראקציות חברתיות (SCIT), סינגור עצמי התערבות להפחתת סטיגמה עצמית (NECT) ועוד.

שינוי התפתחות ההפרעה לאחר האבחון 
קיים גוף ידע הולך וגדל על התערבויות טיפוליות שנועדו לאנשים שנמצאים בתחילת התפתחות ההפרעה (למשל לאחר אפיזודה פסיכוטית ראשונה). גוף ידע זה מתבסס על ההבנה שאופן התפתחות הסכיזופרניה אינו בבחינת גזירת גורל ובהחלט ניתן במקרים רבים לשפר את הפרוגנוזה של ההפרעה. תחום נוסף ומתפתח של מחקר הוא ניסיון השליטה בתסמינים החיוביים (בעיקר הזיות שמיעה) באמצעות ביופידבק.

כתבי עת מדעיים מהעולם 
ישנם מספר כתבי עת מחקריים באנגלית המוקדשים ספציפית למחקרים שונים בסכיזופרניה. לרובם יש גם תוכן מקוון, המחייב הרשמה (בחלק מהמקרים תמורת תשלום). בין כתבי העת המובילים:
 Schizophrenia Bulletin של אוניברסיטת אוקספורד
 Schizophrenia Research של אלסוויר
 Schizophrenia Research & Treatment (גישה חופשית)
 Psychosis של הוצאת Routledge

טיפול ושיקום

א. טיפול מוקדם: קיימות המלצות המדגישות את החשיבות הגדולה של טיפול מוקדם ככל האפשר, לרוב מייד עם תחילת המשבר הפסיכוטי הראשון. זאת במטרה למזער ככל הניתן את הנזק לתפקודים שונים בהמשך (כפי שפורטו לעיל). התערבויות במצבי פסיכוזה ראשונית הן תחום מתפתח בטיפול בסכיזופרניה. אחת הדוגמאות לכך הוא מיזם RAISE בארצות הברית וכן מיזמים כמו דיאלוג פתוח בלפלנד שבפינלנד, ובית סוטריה בירושלים שבישראל.

ב. טיפול תרופתי: הטיפול התרופתי הוא מסד חשוב בהפחתת הסימפטומים הפעילים של המחלה, בפרט הסימפטומים החיוביים (הלוצינציות, דלוזיות וכדומה). בעולם, לרבות בישראל, נעשה שימוש במגוון רחב מאוד של תרופות נוגדות פסיכוזה. הטיפול התרופתי משולב במעקב על ידי פסיכיאטר במרפאתו העצמאית, או במרפאה לבריאות הנפש. נשאלו לפעמים שאלות לגבי תרומת הטיפול התרופתי ארוך הטווח להחלמה ושיפור באיכות החיים של נפגעי סכיזופרניה.

התרופות האנטי־פסיכוטיות נחשבות לקו הראשון בטיפול הפסיכיאטרי בסכיזופרניה. הם עשויים להפחית את תסמינים ה"חיוביים" של הפסיכוזה תוך 7–14 יום. עם זאת התכשירים האנטי־פסיכוטיים אינם משפרים באופן משמעותי את התסמינים ה"שליליים", לרבות את הדיספונקציה הקוגניטיבית. אצל המטופלים בתרופות האנטי־פסיכוטיות יורד הסיכון להתלקחות חוזרת (relapse או recurrence). בחירת התרופות מסתמכת על יתרונות, תופעות לוואי והעלות הכספית למטופל. במהלך השנים התרופות האנטי־פסיכוטיות מן הדור הישן – הנקראות "טיפיות" הוחלפו במידה רבה בתרופות האנטי־פסיכוטיות אטיפיות, במיוחד אצל המטופלים בעלי תובנה והמשתפים פעולה בנטילת התרופות. עם התרופות האטיפיות נמנות ריספרידון, אולנזפין, אמיסולפריד, אריפיפרזול, זיפרסידון, קווטיאפין, קלוטיאפין וקלוזפין. קיימת תגובה טובה ב־40%–50% מן המקרים, תגובה חלקית ב־30%–40%, ועמידות לטיפול (חוסר שיפור סימפטומטי משביע רצון אחרי שישה שבועות של טיפול בשניים או שלושה תכשירים אנטיפסיכוטיים שונים) ב־20% מהמקרים. אצל מטופלים העמידים לטיפול התרופתי ניתן לנסות את הטיפול בקלוזפין, הדורש בדיקות ספירת דם תכופות בגלל הסיכון לאגרנולוציטוזיס העלול להופיע בפחות מ־4% מהמטופלים.

לתרופות האנטי־פסיכוטיות יש תופעות לוואי. בתכשירים ה"טיפיים" יש שיעור גבוה יותר של תופעות לוואי אקסטרה־פירדמיליות, בעוד שלרבות מהתרופות ה"אטיפיות" יש תופעות לוואי של השמנה, לפעמים עלייה ברמת הסוכר עם תסמונת מטבולית. אלו בולטים יותר בטיפול באולנזפין, אולם עלייה במשקל ניתן למצוא גם בטיפול בריספרידון ובקווטיאפין וגם אחרי תרופות מן הדור הישן. התופעות של תסמונת נוירולפטית ממארת ודיסקינזיה מאוחרת מופיעות לעיתים נדירות יותר בטיפולים באמצעות תרופות אנטי־פסיכוטיות האטיפיות ("הדור החדש").

אותם מטופלים המהווים סיכון לעצמם ולאחרים ואינם רוצים ליטול תרופות או החולים שאינם מסוגלים ליטול תרופות באופן סדיר, מקבלים תכופות פעם בכמה שבועות תרופות בהזרקה בעלות השפעה ארוכת טווח (long acting או depot). הן מפחיתות את ההתלקחויות הפסיכוטיות לפעמים יותר מהתרופות בדרך פומית. ההיענות לטיפול הממושך עולה אם הוא מלווה בהתערבויות פסיכו־סוציאליות.

ג. טיפול פסיכוסוציאלי: מומלץ לשלב את הטיפול התרופתי בטיפול פסיכוסוציאלי שיקומי, שימשך לפחות 3 עד 5 שנים מפרוץ ההפרעה. בישראל יכול אדם שאובחן והוכר עם מספיק אחוזי נכות מביטוח לאומי (40% לפחות) לפנות לוועדת סל שיקום של משרד הבריאות ולקבל שירות תיאום טיפול, או שירות דיור (הוסטל, קהילה תומכת או דיור מוגן לסוגיו, כולל בבית המטופל) וכן שירותי חונכות או סומכות, סבסוד דיור ופעילויות פנאי ושירותים אחרים לפי צרכיו. הטיפול הפסיכוסוציאלי כבר בשלב מוקדם של המחלה הוא חשוב כדי למנוע לפחות חלק מהפגיעה המשמעותית באיכות החיים של אדם עם סכיזופרניה. ישנה חשיבות רבה לכך שהטיפול הפסיכוסוציאלי יהיה מותאם לתרבות ממנה מגיע האדם. עזרה בשיקום (למשל סבסוד לימודים, מציאת מקומות עבודה בשוק החופשי וכו') מתקבלת גם באמצעות אגף השיקום של הביטוח הלאומי.

ד. התערבויות מקדמות החלמה: בעשור החולף התפתחו בעולם התערבויות מבוססות ראיות המיועדות לסייע לאנשים עם הפרעות פסיכיאטריות קשות (סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית, דיכאון, הפרעה כפייתית חמורה, הפרעות אכילה קשות) להשיג איכות חיים משופרת נוכח ההפרעה. חלק מההתערבויות האלו נועדו לסייע לאדם לנהל את חייו תוך התמודדות עם ההפרעה, אחרות נועדו לרכוש מיומנויות חברתיות שנשחקו, להתמודד עם סטיגמה עצמית ועוד. אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום מצד משרד הבריאות. בנוסף קיימת אפשרות לשיקום תעסוקתי בעזרת אגף השיקום של הביטוח הלאומי.

ה. פסיכותרפיה: אין המלצה קונקרטית על סוג מסוים של פסיכותרפיה לאנשים עם אבחנה של סכיזופרניה. עם זאת, כיוון שלעיתים קרובות סיפור ההתמודדות עם ההפרעה הוא סוגיה מערכתית ומשפחתית קיימת לפעמים המלצה לפנות, למשל, לטיפול משפחתי.
במרפאות הגדולות ובמסגרות אשפוז יום נפוצים טיפולים קבוצתיים.

ו. אשפוז או אשפוז מלא (עם לינה): אשפוז פסיכיאטרי מתרחש לרוב על רקע של החמרה בולטת בתסמינים, אפיזודה פסיכוטית עם צורך במעקב צמוד והשגחה, שינוי תרופתי, למשל התחלת טיפול בקלוזפין או טיפול חירום בזריקות, במקרי אי התמדה בנטילת הטיפול התרופתי וכדומה. לעיתים האשפוז הפסיכיאטרי הוא פועל יוצא מנסיבות היותו המטופל אדם שנשאר בודד, ללא אפשרות תמיכה והשגחה בסביבתו המיידית. האשפוזים יכולים להיות מלאים במחלקה סגורה או פתוחה, לפי חומרת התסמינים והסיכון. במקרים בהם אין ברירה אחרת (סיכון להתנהגות תוקפנית או אבדנית זה, הזנחה קיצונית, הפרעה ממושכת בסדר החיים התקין של עצמו והסובבים) האשפוז המלא עלול להיות אשפוז כפוי. לעיתים החמרות במצב החולה מתרחשות על רקע של אי התמדה בטיפול התרופתי.
לפעמים אשפוז מרצון בתנאים משופרים ולזמן מוגבל יכול להיעשות במסגרות הקרויות "בית מאזן".

לפעמים החולה אינו נדרש לאשפוז מלא אלא לטיפול אינטנסיבי רב־מקצועי במסגרת אשפוז יום פסיכיאטרי או טיפול יום פסיכיאטרי.
רוב החולים מטופלים לא במסגרת אשפוז אלא באופן אמבולטורי – טיפול מרפאתי – במסגרת מרפאתיות גדולות או אצל מטפלים יחידים בתחום הפסיכיאטריה – במיוחד טיפול תרופתי ומעקב פסיכיאטרי, וכן בתחום הפסיכותרפיה.
ז. טיפול בנזעי חשמל (ECT) הפך בעשורים האחרונים להיות נדיר בסכיזופרניה, והוא מיושם בעיקר במקרים של עמידות לטיפולים תרופתיים, מצבים קטטוניים, או סכיזו־אפקטיביים מסוימים.

ח. טיפולים משלימים לא תרופתיים: קיימים טיפולים לא תרופתיים לטיפול בתסמינים של סכיזופרניה. דוגמה לכך הוא טיפול ביופידבק, המסייע לפעמים לשלוט בתסמיני הלוצינציה. מחקר ראשון מסוגו בעולם שנערך בבית החולים הרצוג בירושלים, העלה שטיפול משלים על ידי שיאצו יכול לשפר את מצבם של חלק ממי שהתפתחה אצלם סכיזופרניה.

סכיזופרניה במדיה האמנותית
לאורך ההיסטוריה נוצרו יצירות רבות (ספרים וסרטים ועוד) על ידי אנשים שלקו בסכיזופרניה, קרוביהם, מכריהם או מטפלים שטיפלו בהם. חלק מהיצירות הללו מתאר את חוויית החיים עם ההפרעה, את הסבל, הקשיים הקשורים ליחסים עם המשפחה, לשיטות הטיפול בתקופות שונות ותהליכי השיקום והצמיחה האישית לצד ההפרעה.
 הסרט 3 משיחים עם ריצ'רד גיר (2020) התפקיד ד"ר סטון, רופא בבית חולים פסיכיאטרי מנסה להתמודד ולרפא שלושה פציינטים הסובלים מסכיזופרניה, כאשר כל אחד מהם משוכנע שהוא עצמו ישו.
ספרה של סילביה נאסאר נפלאות התבונה (2001), העוסק בסיפור חייו של ג'ון נאש, מדען שלקה בסכיזופרניה וזכה בפרס נובל לכלכלה (הפרס הוענק לו על הישגיו קודם להתפרצות ההפרעה). הסרט שצולם על פי ספר זה זכה לשבחים רבים ועזר מאוד להעלות את המודעות לסכיזופרניה בציבור הרחב. בתפקיד המדען שיחק ראסל קרואו.
 הסרט דוני דארקו (2001), העוסק בילד הלוקה בהזיות פסיכוטיות, מהווה דוגמה טובה להפרעה, שכן הוא מראה אותה "מתוך ראשו" של האדם.
 הספר מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים (1964) של חנה גרין (שם העט של ג'ואן גרינברג), העוסק בבחורה שלקתה בסכיזופרניה, באשפוזה ובניסיון שלה להשתקם. בשנת 1977 הופק סרט לפי ספר זה בשם "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים".
ספרו של פיליפ ק. דיק "כשל זמן" ("Martian Time-Slip"). ספר מדע בדיוני אשר עוסק בסכיזופרניה ובאוטיזם כמחסומים בין אדם בודד לבין החברה.
הספר "אוטוביוגרפיה של נערה סכיזופרנית. סיפורה האמיתי של רנה" (1950) מאת הפסיכותרפיסטית השווייצרית מרגריט סשה.
 הסרט ספיידר (2002) של דייוויד קרוננברג ובכיכובו של רייף פיינס עוקב אחר ספיידר הפרנואיד, השקט והאומלל, ומציג את נפתולי זיכרונותיו ונוכחותם החוזרת בחיי הגיבור. הסרט זכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2002.
שירם של קינג קרימזון, 21st Century Schizoid Man מאלבום הבכורה, In the Court of the Crimson King, מדבר על אדם מהמאה ה־21 שסובל מהבעיה.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית "מר רובוט" עוסקת בהאקר הסובל מסכיזופרניה, הפרעת חרדה חברתית, דיכאון קליני ומפרנויה.
הספר "שבויה בעצמה" של נועה שטמלר, המתאר את ההתמודדות שלה, של בתה ושל המשפחה, עם הפרעת הסכיזופרניה אצל הבת.
הסרט "בטי בלו" (צרפת 1986, במקור "37.2 le matin", המתאר את ההתפתחות המזדחלת של ההפרעה בקרב אישה צעירה והתוצאות ההרסניות שלה לעצמה ולסובבים אותה.
הסרט "מילים על קירות אמבטיה" כביכול מתאר נער הסובל מסכיזופרניה
 הסרט הדני "אחותי" - תיאור של טיול אוטובוס מדנמרק לפריז, שאליו יצאו אישה סכיזופרנית בליווי אחותה וגיסה ב-1997.

ספרות יפה 
חנה גרין (ג'ואן גרינברג), מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1974
 Mark Vonnegut, "The Eden Express: A Memoir of Insanity", Praeger Publishers 1975; 2002 Seven Stories Press (ספרו של מרק וונגוט "עדן אקספרס. זכרונות על שגעון") על מחלתו והטיפול בה, עם הקדמה מאת אביו קורט וונגוט). בדיעבד הועלתה במקרה שלו אפשרות של הפרעה דו־קוטבית
הקטע הדרמטי "לנץ" (1835) והמחזה הבלתי גמור "ווייצק" (1836–1837) מאת גאורג ביכנר מתייחסים לפגיעה נפשית הדומה לסכיזופרניה. במקרה של המשורר לנץ הועלו בדיעבד גם אפשרויות אבחנתיות אחרות – כמו הפרעה דו־קוטבית או נוירו־עגבת
טנסי ויליאמס – המחזה ביבר הזכוכית, המבוסס על פרטים אוטוביוגרפיים, כולל ההפרעה הנפשית של אחותו
מיכאיל בולגקוב – בספרו האמן ומרגריטה, המשורר איגור בזדומני עובר אשפוז פסיכיאטרי כפוי שבמהלכו מאבחן אותו פרופ' סטרבינסקי באופן שרירותי כמקרה של "סכיזופרניה פאראנואידית"
אנרי לוונברוק – תסמונת קופרניק (Le Syndrome Copernic) (2008)

ספרי מחקר ומסות
1801 Philippe Pinel Traité medico-philosophique de l'aliénation mentale
 Nicolas Georgieff – La Schizophrénie, Dominos, Flammarion, 1995 
 Karen Nakamura. A disability of the soul : an ethnography of schizophrenia and mental illness in contemporary Japan Ithaca : Cornell University Press,2013
 Randye Kaye Ben Behind His Voices. Rowman & Littlefield Publishers, 2011

ספרי ייעוץ, הדרכה ועזרה עצמית
 Raquel E Gur and Ann Bradon Johnson, "If Your Adolescent has Schizophrenia essential resource for parents", Oxford University Press, 2006 (על סכיזופרניה בקרב מתבגרים)
 Kurt Snyder, with Raquel Gur and Linda Wasmer Andrews, "Me, Myself, and Them: A Firsthand Account of One Young Person's Experience", Oxford University Press, 2007 (ספרו של קורט סניידר על התמודדותו עם ההפרעה)

בעברית 
 ד"ר ג'יימס ה. מארלי, מעורבות משפחתית בטיפול בסכיזופרניה: מודלים, כישורים חיוניים ותהליך. הוצ' אח,
 ג'ון האו, סכיזופרניה – דרכי עבודה: גישה מבוססת צרכים, הוצאת אח, 2004
 רננה שטנגר אלרן, אוטוביוגרפיות של שיגעון: מבט על האדם והנרטיב, הוצאת ידיעות ספרים ואוניברסיטת חיפה, 2017

ראו גם
 ניהול מחלה והחלמה
 התערבות מוקדמת בפסיכוזה
 חוק שיקום נכי נפש בקהילה
אבולוציה של סכיזופרניה
תרופה פסיכיאטרית
אשפוז כפוי
סכיזופרניה בילדות

לקריאה נוספת 
 חנן מוניץ (עורך), פרקים נבחרים בפסיכיאטריה, דיונון, שישית, 2016, פרק 9 סכיזופרניה, עמ' 197–248.
 B.Sadock and V.Sadock Kaplan and Sadock's Comprehensive Textbook of Psychiatry, 2 volumes, Lippincott Williams & Wilkins, New York 2000
 Robert Cancro, Heinz E.Lehmann ch.12.7 Schizophrenia: Clinical Features
Kaplan & Sadock's Synopsis of Psychiatry 12th Edition - editors:Robert Joseph Boland, Marcia L.Verduin, Pedro Ruiz - Wolters Kluwer, Philadelphia, Baltimore, New York, London, Buenos Aires, Hong Kong, Sydney, Tokyo 2022
 Martin Brune, Paul Lysaker, Giancarlo Dimaggio, Social Cognition and Metacognition in Schizophrenia. Academic Press 2014
 Skathi Trawver, Allen Rubin, David W. Springer, Psychosocial Treatment to Schizophrenia: Clinician Guide To Evidance Based Practice, Wiley 2011
 Patrick W. Corrigan, Principles and Practice of Psychiatric Rehabilitation: Second Edition: An Empirical Approach, Guilford press 2016
 Eric L. Granholm, John R. McQuaid, and Jason L. Holden, Cognitive-Behavioral Social Skills Training for Schizophrenia: A Practical Treatment Guide, Guilford Press 2016
 Kim T. Mueser and Dilip V. Jeste, Clinical Handbook of Schizophrenia, Guilford Press 2011
 Michael W. Wood, Jeffrey S. Albert, Targets and Emerging Therapies for Schizophrenia, Wiley 2012

קישורים חיצוניים

 
 סכיזופרניה, בלקסיקון הפסיכולוגי ב"טיפולנט"
 
 
 אמיר טל, לחיות עם סכיזופרניה, 13 באוקטובר 2014, באתר Doctors
 
 סכיזופרניה, באתר המכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית - NIMH 
 
המדריך השימושי לטיפול בסכיזופרניה של האיגוד האמריקני לפסיכיאטריה, מהדורה שלישית, 2021
 אורית בליצר־צור, שסעת בעין העדשה The Medical

הערות שוליים

הפרעות נפשיות והתנהגותיות