שוורר גוסטב

שוורר גוסטב (גרמנית: Schwerer Gustav; שם רשמי: 80cm K Geschütz (Krupp)) היה תותח רכבת ותותח העל הגדול ביותר שפעל אי פעם באופן מבצעי, ושירת בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. רק שני תותחים מדגם זה נוצרו, השני נקרא דורה. התותח יוצר, כמו רוב הארטילריה הגרמנית הכבדה, במפעלי קרופ ונקרא על שם גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, אביו של בעל המפעל. התותח שקל 1,350 טונות ויכל לירות פגז במשקל מקסימלי של 7 טונות למרחק של 38 ק"מ. הוא תוכנן במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 במיוחד על מנת לחדור את ביצורי קו מאז'ינו, אך לא היה מוכן לכך בזמן ותפקד רק במצור סבסטופול ביוני 1942.

פיתוח 
בעקבות הדוגמה של ברטה הגדולה ממלחמת העולם הראשונה ששימשה לניפוץ הביצורים הבלגיים, ובעקבות הקמת קו מאז'ינו, החליט מפקד הוורמאכט ורנר פון פריטש להטיל על מפעלי קרופ לייצר תותח-על המסוגל לחדור את ביצורי הקו הצרפתי. כבר בשלבים המוקדמים היה ברור למדען הראשי של "קרופ" דר' אריך מילר (Dr. Erich Müller) שעל התותח להיות בעל קליבר בן 800 מ"מ ושהוא ישקול למעלה מ-1,000 טון. פירוש הדבר היה שמדובר בתותח הניתן להובלה רק על גבי מסילת ברזל ייעודית, כפולת-פסים ושהוא יצריך צוות גדול להובלה, הקמה ותפעול. בין השנים 1936 עד 1940 יוצרו אבות טיפוס ונערכו ניסויים. בינתיים פרצה המלחמה והתותח לא נדרש עוד למטרתו הראשונית המוצהרת, למרות זאת הזמין הפיקוד העליון שני תותחים. 

באמצע 1940 ביקר היטלר באתר הניסויים והתרשם מהתותח. פגז שנורה בתנאי הניסוי חדר שכבה בעובי 7.1 מטר בטון ושריון פלדה בעובי מטר. היטלר קיבל הבטחה שהדגמים המבצעיים יהיו מוכנים עד אביב 1941 והטיל על מהנדסי קרופ משימת-המשך לבנות תותח גדול אף יותר, שיוכל לטווח את לונדון. 

תאגיד קרופ לא חייב את הצבא על שוורר גוסטב, אולם על "דורה" (על שם אשתו של המהנדס הראשי) הוגש חשבון בסך 7 מיליון רייכסמרק.

השוואה בין תותחי על גרמנים

לוגיסטיקה
התותח תוכנן להובלה בצורה מפורקת ברכבת רגילה בת 25 קרונות ייעודיים. עם הגיעו לנקודת ההפעלה הוא הורכב על קרון ייעודי בן 160 גלגלים על 4 חוגונים. במקביל הוקמה במיוחד מסילה כפולת-פסים עמידה במיוחד לנשיאת קרון זה. בשל משקלו הכבד לא הותקן התותח על ציר מסתובב, כלומר לא היה מסוגל לתנועת צידוד והתנועה האפשרית היחידה שיכל הקנה בן 32 המטרים לבצע הייתה הטיה מעלה-מטה (עלרוד) עד זווית מקסימלית של 48 מעלות. לשם ירי בכיוון מסוים היה צורך לסלול מסילה לכיוון המתאים.

עבור הרכבת התותח באתרו נדרשו כמות גדולה של 250 חיילים שעבדו 54 שעות. עבור הנחת המסילה הייעודית הוקצה כוח של 2,500 חיילים שגם עסקו בהקמת עמדות נ"מ אותן איישו 2 גדודים שהגנו על הכלי מפני תקיפה אווירית.

הלוגיסטיקה המסובכת של הובלת התותח והרכבתו, חוסר היכולת שלו לצודד והיותו חשוף למתקפה כיוונו את שר החימוש הגרמני, אלברט שפר, להציע תכנון פתרון בדמות תותח מתנייע עצום ממדים ומשקל שיהווה פלטפורמה ממונעת, ושיהיה גם בעל כוח אש עצמאי בדמות תותחים קטנים יותר ומקלעים רבים, כך שיוכל להגן על עצמו. 

בתוך כך, קיבלה חברת קרופ הוראה להתחיל בתכנונו של הלנדקרוזר P.1500, שיועד להיות התותח מתנייע הגדול בעולם. משקלו המתוכנן עמד על כ-1,500 טון, יחידת ההנעה שלו תוכננה להיות בהספק של 2,200 כוחות סוס ומהירות הנסיעה שלו תוכננה לעמוד על כ-15 קמ"ש. אולם בתחילת שנת 1943 החליט היטלר, בהחלטה משותפת עם אלברט שפר, שר החימוש הגרמני, לבטל את הפרויקט.

פעילות מבצעית
במרץ 1942 הגיע השוורר גוסטב מפורק ברכבת לחצי האי קרים והוחנה במצר פרקופ עד שתושלם בניית מסילת ברזל מסימפרופול לאזור ההערכות כ-10 ק"מ מצפון לסבסטופול. שם נבנתה מערכת מסילות כפולות ייעודיות בעקומות שונות שיאפשרו לתותח לתמרן לעמדת ירי לכיוון המטרות והתותח הורכב באתרו.

לאחר שהובל לנקודות השיגור שהוכנו עבורו ולאחר שהורכב במקומו בחשאיות הוא החל להפגיז מטרות בעיר סבסטופול בפגזיו הענקיים. הוא הופעל בין 5 ביוני ל-17 ביוני וירה לעבר ביצורים בסביבות העיר. בסך הכל נורו בימים אלה 47 פגזים בעיקר כנגד מחסני תחמושת ובונקרים כבדים. לדוגמה, ב-6 ביוני טיווחו הגרמנים בונקר ששכן 30 מטר מתחת לפני הים וחופה בשכבת בטון בעובי של כ-10 מטרים. הבונקר הוחרב לאחר ירי של 9 פגזים רצופים אל המטרה. התותח היה יעיל והשימוש בו במצור היה מוצלח. השפעתו הייתה מהממת, מהירה ומכריעה ובעזרתו נפלה לבסוף העיר בידי הגרמנים לאחר קרבות מרים ברחובותיה ההרוסים. 

בהמשך הוסע התותח אל לנינגרד, אך כאשר היה כבר מוכן ומבצעי באתרו בוטלה המתקפה שתוכננה עבורו. במהלך 1943 נשאר התותח ליד לנינגרד ולאחר מכן פורק והועבר חזרה לגרמניה. ב-1944 נשקל  לעשות בו שימוש כנגד מרד ורשה אך הדבר לא בוצע לבסוף.

ב-22 באפריל 1945 גילו כוחות בעלות הברית שרידים מהתותח ביער, כ-50 ק"מ מהעיר קמניץ. לפיכך נראה שהתותח הושמד על ידי הכוחות הגרמניים הנסוגים כדי שלא יפול בידי בעלות הברית.

דורה הופעלה במהלך קרב סטלינגרד. היא הובלה לאתר בקיץ 1942 והייתה מוכנה לירי ב-13 בספטמבר. מספר פגזים נורו לפני שפורקה והוחזרה לגרמניה במסגרת נסיגת הכוחות הגרמניים מהאזור. שרידיה נמצאו ליד שרידי שוורר גוסטב.

חימוש

השוורר גוסטב היה מסוגל לירות פגזים נפיצים וחודרי שריון: 
פגז נפיץ
משקל: 4.8 טון
משקל חומר הנפץ: 700 ק"ג
מהירות לוע: 820 מטר לשנייה
טווח יעיל: 38 ק"מ
פגז חודר שריון
משקל: 7.1 טון
משקל חומר הנפץ: 250 ק"ג
מהירות לוע: 720 מטר לשנייה
טווח יעיל: 48 ק"מ
הפגז היה בנוי מפלדת כרום-ניקל ואלומיניום ובעל צורה אווירודינמית

פגז זה הדגים בתנאי הניסוי חדירה של 7 מטר בטון מזוין.

ראו גם
 קרל גרט
 V-3
 קרופ K5

לקריאה נוספת
 William Manchester, The Arms of Krupp: The Rise and Fall of the Industrial Dynasty that Armed Germany at War, Back Bay Books, 2003

קישורים חיצוניים

 התותח הגדול ביותר בעולם כולל תמונה המציגה בבירור את המסילות הכפולות הייעודיות 
 סרט קצר המציג את גלילתה של דורה אל מחוץ למפעלי קרופ 
 מאמר על הגרסה היבילה-בכוחות-עצמה של דורה (הלנדקרוזר), שמעולם לא נבנתה 

אמצעי לחימה גרמניים במלחמת העולם השנייה
תותחים גרמניים
תותחי-על