הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי

צו מספר 11 (באנגלית: General Order No. 11), או הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שהוצא על ידי הגנרל יוליסס ס. גרנט ב-17 בדצמבר 1862, הורה לגרש את כל היהודים ממחוז צבאי שכלל חלקים מטנסי, מיסיסיפי וקנטקי, בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית מצד כוחות האיחוד. הצו יצא לפועל באופן חלקי בלבד ובוטל ב-4 בינואר 1863 על ידי אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית.

מעמדם החוקי של היהודים
בחוקה האמריקנית אין התייחסות לקבוצות אתניות או דתיות (מלבד השחורים), היות שהיא עוסקת ביחידים ולא בקבוצות. הדבר בא לידי ביטוי במפקדי האוכלוסין האמריקניים, שבהם אין קטגוריית דת. גם בתחום העיסוק קיים שוויון בין-דתי ובין-אתני: כל אדם, יכול לעסוק בכל עיסוק מותר, ולכהן בכל משרה רשמית, ללא מגבלות דת או מוצא אתני. החוקה האמריקנית הבטיחה ערבויות לחופש הדת, לחופש הדיבור, לחופש העיתונות, להתאגדות ולחירויות נוספות. סעיפים אלה המבטיחים "חירות וצדק לכול", בנוסף לסעיפים המבטלים מבחנים דתיים למשרות ציבוריות, וחוקים בנושא חופש משכו יהודים רבים להגר לארצות הברית, והיוו מקור השראה בעבור אלה שכבר ישבו בה. יהודים מבחינה חוקית שווים לאוכלוסייה הנוצרית בארצות הברית, ואין ולא היה בעבר כל בסיס חוקתי להפלותם לרעה.

הרקע לחתימת הצו

מלחמת האזרחים בארצות הברית הייתה מרוכזת בשתי חזיתות עיקריות: האחת באזור נהר הפוטומק, והשנייה במערב, בעמק המיסיסיפי. לאחר שמצביאי הצפון הצליחו להשתלט על חלק מעמק המיסיסיפי, עד העיר ממפיס, קיבל הגנרל יוליסס ס. גרנט את הפיקוד על מחוז טנסי ב-25 באוקטובר 1862. גרנט תכנן מתקפה על הנקודה האסטרטגית ויקסבורג.

לתושבים של כל אחד מהצדדים במלחמת האזרחים היה מחסור במוצרים מסוימים, והסחר המשיך לפרוח בין האויבים גם בעת המלחמה. בצפון הייתה חסרה הכותנה, ובדרום חסרו ציוד הלחימה, הציוד הרפואי ומטבעות כסף וזהב. באזורי הקרבות טנסי ומיסיסיפי היה מלאי עודף של כותנה, שעלה על הנדרש למדינות הדרום, והספסרים קנו את עודפי הכותנה ומכרו אותם למדינות הצפון תמורת זהב.

ב-28 באוגוסט 1862, משרד האוצר פרסם תקנות האוסרות להעביר סחורות למדינות הקונפדרציה. למרות התקנות, המשיכו סחורות לעבור בין הצדדים היריבים. בין הסוחרים היו גם יהודים, אלא שהגנרל גרנט עשה הכללה וזיהה את כל הסוחרים כיהודים, ואת כל היהודים כסוחרים העוברים על החוק.

נוסח הצו
ב-17 בדצמבר 1862 חתם הגנרל גרנט על הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי.
נוסח הצו:

תגובת היהודים
הפקודה החלה להתבצע, ומשפחות שלמות נאלצו לעזוב את אזור מגוריהם, לרבות משפחות מכובדות. יהודי ארצות הברית הזדעזעו לשמע הפקודה. הם היו רגילים לשוויון ממסדי מאז שרגלם דרכה באדמת צפון-אמריקה. ליהדות ארצות הברית מעולם לא הוענקה  אמנציפציה נפרדת ייעודית (שכן לפי החוקה האמריקנית אין לשיוך הדתי השפעה על מעמד הפרט), ולכן לא פחדו לאבד אותה, אם יילחמו לביטול הצו. בהתחלה הם פנו לדרגים המקומיים, ומשלא נענו - פנו ישירות לנשיא אברהם לינקולן שיבטל את הצו.

להלן חלקים מנוסח "איגרת המחאה לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן", שכתבו יהודי פאדוקה, עיירה בקנטקי, שגראנט כבש בספטמבר 1861:

עיתון "המגיד" תיאר את ההתרחשויות כך:

תגובת הנשיא לינקולן
הנשיא לינקולן, שהיה ידוע כאוהד של חירויות האדם ושל השוויון, פעל כנגד הצו וביטל אותו מיידית ורטרואקטיבית. היהודים הצליחו במאבקם. אין לראות בביטול הצו מצד הנשיא ביטוי למגמות פילושמיות מצידו, אף על-פי שמגמות כאלה רווחו באוכלוסייה הפרוטסטנטית באותה תקופה: הסיבה לתגובה זו של הנשיא הייתה הומאניטרית, ונבעה מתפיסת העולם של הנשיא בדבר זכויות המיעוט והרדיקליציה של השוויון בארצות הברית, שהתבטאה בין היתר במאבקו לביטול העבדות של השחורים.

סיכום
הצו מדגים פן שלילי בהיסטוריה של יהודי ארצות הברית. דווקא במדינה שהבטיחה בחוקתה חירות ושוויון לכל ללא קשר לדת או למוצא האתני, ושהושתתה על ערכים אלה, גורשו היהודים מאחד ממחוזותיה.

הצו לא היה הגילוי האנטי-יהודי היחיד בתקופת מלחמת האזרחים, והוא מהווה דוגמה לעלילות שהעלילו על היהודים הן במחנה האיחוד, והן במחנה הקונפדרציה. עם-זאת, שאר גילויי האנטישמיות, היו מוגבלים לדעות קדומות בתחום הפרט, וזהו הגילוי היחיד שהגיע לתחום המדיניות הציבורית.

יש חוקרים הנאחזים בצו זה כדי לטעון כי האנטישמיות בארצות הברית היא חוליה ברצף ההיסטורי של האנטישמיות ושנאת ישראל וכי אין הבדל בין שנאת ישראל האירופית, לזו האמריקנית. חוקרים אחרים מדגישים דווקא את ביטול הצו, ואת פעילות היהודים לביטולו, ומראים בכך שהיהודים לא פחדו להשתמש בחופש הדיבור, ושהאנטישמיות זרה לערכים האמריקניים הבסיסיים ולמסורת הדתית האמריקנית. לדעתם זהו למעשה ביטוי לעוצמת היהודים ולחירותם כאזרחים אמריקנים, המקבלים את הגנת החוקה.

גרנט והיהודים
התקרית לא גרמה נזק רב למערכת היחסים של גרנט עם הקהילה היהודית האמריקנית. הוא זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868 וקיבל את רוב קולות היהודים.

ההיסטוריון ג'ונתן סרנה כותב בספרו "כאשר הגנרל גרנט גירש את היהודים" (2012) שגרנט כנשיא הפך לאחד מגדולי הידידים של היהודים בהיסטוריה האמריקנית. כנשיא הוא מינה יהודים רבים למשרות ממשלתיות, יותר מכל נשיא קודם. הוא גינה את מעשי הזוועה שבוצעו נגד יהודים באירופה, והדגיש את זכויות האדם כנושא מרכזי בארצות הברית.

בשנת 1874 הנשיא גרנט השתתף בחנוכת בית הכנסת "עדת ישראל" בוושינגטון, עם כל חברי הקבינט. זו הייתה הפעם הראשונה בה נשיא אמריקאי השתתף בטקס חנוכת בית כנסת. היסטוריונים רבים רואים בפעולה זו חלק מהמאמץ המתמשך שלו לפיוס עם יהדות ארצות הברית.

לקריאה נוספת
 יוסי גולדשטיין, מירה קצבורג-יונגמן, יהודי ארצות הברית 1820–1914 קובץ מקורות א', תל אביב: 2001, עמ' 98–104.
 Jonathan Sarna - When General Grant Expelled the Jews (2012) 
 אייזקס יהויקים, "יוליסס ס' גראנט והיהודים". בתוך: "יהודי ארצות-הברית: קובץ מאמרים", אריה גרטנר ויונתן סרנה (עורכים), ירושלים תשנ"ב, עמ' 157–166

הערות שוליים

מלחמת האזרחים האמריקנית
ארצות הברית: חוק ומשפט
1862 בארצות הברית
טנסי: היסטוריה
מיסיסיפי: היסטוריה
קנטקי: היסטוריה
גירוש יהודים
ארצות הברית: אנטישמיות
יוליסס ס. גרנט