חטיבה 55

חטיבה 55 (במלחמת יום הכיפורים - חטיבה 247, מאוחר יותר חטיבה 623), המכונה גם "עוצבת חוד החנית" ו"המרכזית", בשל שייכותה לפיקוד המרכז, היא חטיבת צנחנים במילואים, שהוקמה רשמית בשנת 1966. החטיבה כפופה לעוצבת האש.

החטיבה נטלה חלק במלחמות ישראל מעת הקמתה. במלחמת ששת הימים, נטלה החטיבה חלק מרכזי בקרב על ירושלים. במהלך מלחמת ההתשה, השתתפה החטיבה באופן אינטנסיבי בלחימה, במרדפים בבקעת הירדן ובתפיסת קו על גדות תעלת סואץ. במלחמת יום הכיפורים, צלחה את תעלת סואץ (מבצע אבירי לב), וניהלה קרבות להרחבת ראש הגשר בגדה המערבית, במסגרת אוגדה 143. במלחמת לבנון הראשונה, השתתפה החטיבה בקרבות בגזרה המזרחית. החטיבה נטלה חלק גם במבצע חומת מגן, במלחמת לבנון השנייה ובפעילות בט"ש לאורך גבולותיה של ישראל. החטיבה מונה 4 גדודים: 66 (בעבר 7), 28 (בעבר 8), 71 (בעבר 9) וגדס"ר 6623.

הקמת החטיבה
החטיבה הוקמה בשנת 1966 בעקבות התובנה כי אין לצה"ל מספיק כוחות רגליים לעת מלחמה. עד שנה זאת פעל גדוד מילואים 771 שהפך לגדוד 28 במסגרת חטיבה 35 ועל בסיסו הוקמה החטיבה. החטיבה הורכבה בראשיתה מיוצאי חטיבת הצנחנים הסדירה ולוחמי המילואים של גדוד 28.

לחימה

מלחמת ששת הימים 

לקראת מלחמת ששת הימים חטיבה 55 הייתה מיועדת לצנוח באל עריש שבצפון מצרים על מנת לעזור לאוגדת טל. למבצע זה התאמנה החטיבה שבועיים. כאשר ב-5 ביוני, ביום הראשון למלחמה הצליח חיל האוויר במשימתו ואוגדת טל התקדמה במהירות התברר שאין בחטיבה צורך. בשעה 14:30 אותו יום התקבלה פקודה לעלות לירושלים לתגבר את הכוחות של פיקוד המרכז. המשימה הייתה להדוף את מתקפת הצבא הירדני, בין היתר בהר הצופים, להגדיל את שטחה של ירושלים העברית ואם יתאפשר - אף לכבוש את העיר העתיקה. שלושת גדודיה של החטיבה התחלקו לשלוש משימות. גדוד 66 בפיקודו של יוסי יפה נשלח לכבוש את הציר העירוני באזור שכונת פאג"י, השתלטות על השטח ששולט מצפון על ואדי ג'וז מצפון ומלון אמבסדור, וכוננות לכיבוש הר הצופים ואולי אף העיר העתיקה. משימתו של גדוד 71 בפיקודו של עוזי עילם הייתה לפרוץ באזור בית החרושת לבלוקים ליד מעבר מנדלבאום, להתקדם לשכונת ואדי ג'וז, לטהר את השכונה האמריקאית ושכונת באב א-זהרה ולחסום את הציר המוביל לרמאללה מצפון ולדרך יריחו ממזרח. המשימה (הראשונית) של גדוד 28 בפיקודו של יוסי פרדקין הייתה לשמש ככח עתודה.

ירושלים 

בקרבות בירושלים נפלו 97 לוחמים מהגדודים, הסיירת, מפקדת החטיבה והיחידות החטיבתיות האחרות. 26 עיטורים ועוד צל"שים רבים הוענקו לחייליה על ידי הרמטכ"ל ובהם עיטור הגבורה לסגן מרדכי פרידמן. במיוחד התפרסם הקרב על גבעת התחמושת בזכות שירו של יורם טהרלב "גבעת התחמושת", אף על פי שתיאור הקרב בשיר אינו נאמן למציאות. ל-15 מלוחמי הקרב הוענקו צל"שים, בהם גם איתן נאוה שנפל בקרב ועוטר מאוחר יותר בעיטור הגבורה, הוא "איתן" הנזכר בשיר.

מלחמת יום הכיפורים 
לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה החטיבה את המספר החדש 247. במלחמת יום הכיפורים נשארה החטיבה, תחת פיקודו של אל"ם דני מט, במרכז הארץ בשלושת ימי הלחימה הראשונים כעתודה מטכ"לית. החטיבה הפכה ליחידה המבוקשת ביותר בצה"ל ומפקדים רבים רצו בה. ב-9 באוקטובר החלה החטיבה לנוע לחזית; נתקבלה פקודה להקצות גדוד לפיקוד דרום. שאר החטיבה הוטסה בלילה שבין ה-9 ל-10 באוקטובר לרפידים, שם הייתה לעתודת פיקוד הדרום. יחידות של החטיבה הוצבו במקומות שונים בסיני על מנת לבצע משימות של איסוף מודיעין, איסוף נשק-שלל בעל ערך מיוחד (כגון טנק T62), חסימת צירי התקדמות אפשריים של המצרים ולהגן על בסיסים מפני התקפות קומנדו.

הצליחה

ב-14 באוקטובר התחולל קרב שריון גדול בו הושמדו למעלה מ-200 טנקים מצרים. לאחר הקרב נפלה החלטה לנצל את הרווח שנוצר בין שתי הארמיות המצריות ולצלוח את תעלת סואץ. המשימה הוטלה על חטיבתו של מט שהייתה תחת פיקוד אוגדה 143 עליה פיקד האלוף שרון. שם המבצע היה "אבירי לב". ב-15 באוקטובר בשעות הצהריים, למרות חוסר בזחל"מים נעה החטיבה יחד עם שתי פלוגות סירות של גדוד גישור (של חיל ההנדסה) 630 אל התעלה. פלוגת ההנדסה החטיבתית של חטיבת המילואים של הצנחנים 247, בפיקודו של רב-סרן אבישי (אביק) טמיר, נקבעה כראשונה לצלוח. מילת הקוד "אקוואריום" נקבעה לציון ירידת הצנחנים למים. עלייתם על הגדה שמנגד צוינה כ-"אקפולקו". הצליחה בוצעה תוך מתן ריכוך ארטילרי כבד, באזור התפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול. בשעה אחת עשרים וחמש בלילה הורדה הסירה הראשונה למים, ובה כוח בפיקודו של סגן אלי כהן. חמש דקות אחר כך, לאחר שגמאו את מאה ושישים המטרים שהם רוחבה של התעלה, הגיעו הלוחמים לגדה השנייה שביבשת אפריקה. גדוד 565 (לשעבר 71), בפיקודו של סא"ל דן זיו, צלח את התעלה לאחר מכן. מפקד החטיבה, דני מט, עבר לגדה המערבית של התעלה כעבור שעתיים וחבר לכוח הצנחנים שהחזיק בראש הגשר. לימים סיפר על הצליחה:
 ב-16 באוקטובר צלח את התעלה גדוד הצנחנים 416 (לשעבר 28) בפיקודו של סא"ל צבי נור וחבר לכוחות החטיבה. בין הלוחמים בחטיבת המילואים של הצנחנים היה גם משה יעלון. לאחר שצלחה את התעלה התמקמה פלוגתו של יעלון במוצב מצרי נטוש סמוך לקו המים. לימים סיפר יעלון כי- . כן צלח גדוד 48 שהוכפף לחטיבה, בפיקוד קצ׳ה שמעון כהנר.

קרב סרפאום

ב-17 באוקטובר דרשה האוגדה לשגר סיור צפונה לכיוון סרפאום, שהיה כפר ובו מוצב מצרי דרומה מאסמאעיליה. הסיור הוטל על גדוד 565, בפיקודו של סא"ל דן זיו, לוחם ומפקד ותיק בצנחנים שקיבל את עיטור הגבורה על פעולותיו בקרב המיתלה. שמונה זחל"מים ובהם צנחנים וכן מספר טנקים שנלוו אליהם יצאו לסיור. המג"ד זיו העריך כי המצרים נמצאים במנוסה, ועל כן המשיך בתנועה צפונה. הכוח נתקל במוצב בסרפאום, שהיה מאויש בכוחות אויב גדולים בהרבה ממה ששיער תחילה. עם זאת, היה עדיין משוכנע כי ניתן יהיה להתגבר עליו וזאת למרות שהצנחנים כבר סבלו מנפגעים. זחל"מ המג"ד נותק משאר הכוח ובמקום התחיל קרב קשה נוכח כוחות אויב עדיפים בהרבה. בקרב בלט סרן אסא קדמוני שפיקד על חוליה מכוח לוחמים ממפקדת הגדוד. הכוח של קדמוני נותק משאר הגדוד ב"סרפאום", בתוך מתחם של גדוד מצרי. הוא החל לספוג אש ולאחר זמן קצר נפצע אחד מאנשי החוליה, ואחד נהרג (בארי חזק, שהיה חברו הטוב של קדמוני). קדמוני השמיד שתי משאיות עם חיילים מצריים, ונלחם לבדו נגד כוחות מצריים גדולים שניסו להסתער על הכוח המנותק והגיעו עד למרחק מטרים ספורים ממנו, במשך כ-4 שעות, עד שהגיע כוח החילוץ. בקרב נהרגו כ-11 חיילים ישראלים ונפצעו 40. לאחר הקרב קדמוני וקצין נוסף, גדעון ביקל, הודחו מהגדוד. על הגבורה שהפגין בקרב הוענק לקדמוני עיטור הגבורה. בינתיים המג"ד הודיע למח"ט על מצבו וביקש שיחלצו אותו. נשלחו כוח חילוץ מגדוד 416, בפיקודו של צביקי נור, וכן סיירת בפיקודו של הסמח"ט יהודה בר, שהגיע וחילצו אותם, כפי שהתבטא אחד החיילים: "ממש ברגע האחרון".

ב־18 באוקטובר פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית כבדה על ראש הגשר שנמשכה מספר ימים. על סא"ל יוסי פרדקין הוטל להגן על הגשר ועל הגדה המזרחית, שבשל צורתה כונתה "החצר". תפקיד נוסף היה לכוון את הכוחות הצולחים, לרכז את הנפגעים ולטפל בהם. באותו היום הושלמה התקנת גשר הגלילים על התעלה. המצרים תקפו את הגשר בכוח כדי להשמידו וההחזקה העיקשת בראש הגשר תבעה קרבנות רבים.

על פלוגה ד' מגדוד הצנחנים 565 בחטיבה, בפיקודו של סרן יצחק נודלמן, הוטל ב-18 באוקטובר לשמש ככוח חי"ר תחת חטיבת השריון 460, עליה פיקד אל"ם גבריאל עמיר. הפלוגה חצתה את החיץ החקלאי, וחברה לכוחות מחטיבה 460. עמיר הטיל על נודלמן לכבוש את מוצב פלוגתי, מדרום לציר 'סקרנות'. שני טנקים מחטיבתו של עמיר כבר הושמדו באש נ"ט שנורתה מתוך המוצב, והמח"ט הבין שלצורך כיבוש היעד דרוש כוח חי"ר. מאחר שהמוצב חלש על הציר באש ובתצפית, הוא מנע את התקדמות כוחות החטיבה, ועל כן היה צורך להשתלט על היעד בהקדם. שלא כמו אזור החיץ החקלאי המשופע בצמחייה, השטח ממערב לתעלת המים המתוקים היה חשוף ומדברי. המוצב, שמדרום לציר הכביש, היה מבוצר עם תעלות בחזית ומאחור, גדר שהקיפה אותו ומוקשים בחזיתו. נודלמן תכנן להשתמש בסיוע ארטילרי שירכך באש את היעד וימסך בפצצות עשן את תנועתו אליו, וכן ברתק מכוח החרמ"ש 'במבה', הרכוב על גבי נגמ"שים, שירתק את היעד באש מקלעים. בעודו עורך את כוחותיו להסתער על היעד, נודע לנודלמן כי סיוע התותחים שהובטח לו נלקח ממנו, ועליו לכבוש את היעד בלעדיו. נודלמן לא אמר נואש, ובעוד כוח 'במבה' מרתק באש את עמדות המצרים, פקד המ"פ על מחלקה אחת, בפיקוד המ"מ אורי אונגר, להשתמש בשלדי שני הטנקים הפגועים כמחסה, ולהמטיר משם אש מרגמות ופצצות עשן על היעד, בעוד הוא עצמו מסתער לעבר היעד עם שתי המחלקות הנותרות. בקרב עיקש, שכלל קרבות פנים אל פנים והשלכת רימונים מטווח קרוב, כבשו הצנחנים את היעד, תוך שהם לוחמים בתעלות וכנגד הבונקרים של המוצב. לפלוגה היה הרוג אחד ושנים עשר פצועים, בעוד שלמצרים היו עשרים ושלושה הרוגים ורבים נמלטו. המ"פ, נודלמן, ערך בסיום הקרב את אנשיו להגנה על היעד, ומשהופיע מסוק תובלה מצרי שהשליך חביות דלק בוערות, ירו בו ובעזרת טנק ישראלי שהיה במקום השמידוהו.

קרב העיר סואץ

ב-24 באוקטובר השתתפו פלוגה ב', התאג"ד ומפקדת גדוד 564 (לשעבר "גדוד 66") בפיקודו של סא"ל יוסי יפה בחדירה לעיר סואץ במסגרת הפריצה של חטיבת שריון 500 מאוגדת ברן בפיקוד אל"ם אריה קרן. מיד עם כניסת הכוח לעיר נפתחה עליהם אש חזקה מן המבנים שמסביב, והגדוד ספג 27 הרוגים ונפגעים רבים ובהם המג"ד שנפצע קשה. הלוחמים פרקו מן הרכבים והתבצרו בבתי העיר, כאשר אין קשר בין כוח נצור אחד למישנהו. בלילה, בחסות החשיכה, נחלצו אחרוני הצנחנים מהעיר וחברו לכוחות האוגדה שבפאתי העיר, כשהטנקים מסמנים להם את מיקומם בעזרת אלומות אור שכוונו לשמים. בהמשך נכבש חלקה הדרומי של העיר בידי גדוד 416, בפיקודו של צביקי נור, תוך התקדמות זהירה ומאובטחת.
קרבות סואץ לא תוחקרו כראוי, מאחר שהתחקיר הופסק בשלביו הראשונים על ידי מפקד החטיבה לשעבר, מרדכי גור, שהתמנה לרמטכ"ל.

במלחמת לבנון
החטיבה, שלאחר מלחמת יום הכיפורים קיבלה את המספר 623, בפיקודו של אל"ם נחמיה תמרי, גויסה ביום הראשון ללחימה ונכנסה ללבנון דרך שער טוליפ ללחימה בגזרה המזרחית כנגד מחבלים וכנגד הצבא הסורי. גדודי החטיבה סופחו לחטיבות שריון שונות - גדוד 8150 בפיקוד סא"ל נחשון ישראלי סופח לכוח יוסי פלד ("כוח יוסי"). גדוד 9264 (לשעבר "גדוד 71") בפיקוד סא"ל יצחק נודלמן סופח לחטיבה 7. במסגרת החטיבה שתוגברה בגדוד הנדסה ובגדוד 79 מחטיבה 14, לחם גדוד 9150 בפיקוד סא"ל מיכה עשת.

ב-10 ביוני, הוטל על גדוד 8150 להשתתף בכיבוש הכפר משע'רה. לאחר תצפית מפקדים על היעד והערכת מצב במעלה ג'בל ברוך, הציע מפקד גדוד הצנחנים נחשון ישראלי, כי הגדוד יערוך מסע רגלי במדרונות ג'בל ברוך ומשם יגלוש במורד לעורפו של הכפר. תא"ל יוסי פלד הטיל ספק ביכולת הגדוד לעמוד במאמץ, משום היותו גדוד מילואים, והמג"ד הבטיח לו כי הגדוד יכול לאתגר. גדוד הטנקים 77, בפיקוד דוביק רוזנטל תקף את הכפר מן החזית, כאשר הוא משמיד מספר טנקים סורים. כמו כן סייעו לתקיפה מסוקי קרב בל AH-1 קוברה של חיל האוויר, שפגעו גם הם בטנקים הסורים ואספו מודיעין על היערכות הכוח הסורי בכפר. גדוד הצנחנים אותו הוביל המג"ד, ישראלי, הופיע בעורף הכפר הכריע את הקרב ומוטט את הכוח הסורי. החיילים הסורים שלא נפגעו ונהרגו נמלטו, כשהם משאירים מאחוריהם רכבים וטנקים. הכיבוש הסתיים בתוך שעה ללא נפגעים לכוח התוקף.

החטיבה גויסה שנית בעת המצור על ביירות ושהתה בכוננות כניסה לביירות, מדרום לעיר, בכפר סיל. לאחר יציאת יאסר ערפאת ואנשיו מהעיר, שוחררה החטיבה.

במבצע חומת מגן
החטיבה גויסה במסגרת גיוס המילואים הכללי של מבצע חומת מגן, בבוקרו של יום שישי, היום השני של חג הפסח, 29 במרץ 2002. לאחר יומיים של התארגנות כבשה חטיבה 55 בסיוע כוח שריון את העיר טולכרם בלילה אחד, בהתקפה מהירה. כוחות המחבלים שהתבצרו בעיר הוכו בהלם ומרביתם נטמעו באוכלוסייה המקומית תוך הפקרת נשקם. בנין המשטרה הבריטי ששימש כמרכז לכוחות המחבלים נהרס עד היסוד בהתקפת מטוסי חיל האוויר הישראלי, ולמעשה ההגנה על העיר התמוטטה עם תחילת הפעולה. בקרב נהרגו 9 מחבלים. בהמשך כבשו הכוחות גם את הכפרים הסמוכים וטיהרו את מחנות הפליטים תוך מעצר מאות מבוקשים. לאחר המבצע נעצרה בכפר הסמוך לטול כרם המחבלת המתאבדת הראשונה שאפה שנלכדה בבית הוריה בערב טרם יציאה לפיגוע. כוח מהחטיבה המשיך וכבש בקלות רבה את קבטיה, שנחשבה טרם המבצע ליעד קשה. לכוחות צה"ל לא היו אבדות בנפש בכל מהלך המבצע. על החטיבה פיקד אל"ם יוסי בכר.

במלחמת לבנון השנייה 
במלחמת לבנון השנייה הועמדה החטיבה תחת פיקוד מפקד עוצבת הגליל, גל הירש שהעדיף את השימוש בחטיבת אלכסנדרוני השייכת אורגנית לאוגדה. מחד, החטיבה התאמנה על מתאר לבנון פעמיים בשנה משנת 2000, ולכאורה השימוש בה היה בחירה טבעית. מאידך, כשלבסוף גויסה החטיבה כולה, כשבועיים וחצי לאחר פרוץ הקרבות, עסקה באימונים, חידוד כשירויות, תרגולי מודל, הצטיידות והעלאת רמת המקצועיות ברמת הפרט צוות ומחלקה. בסופו של דבר, בשל ביטול תוכנית מי מרום לא הופעלו החטיבה והאוגדה כמתוכנן.

ב-8 באוגוסט, לאחר יותר משבוע של התארגנות ואימונים, נכנס ללבנון גדוד הסיור, בפיקוד סא"ל גיל תימור, יחד עם מפקד החטיבה, אל"ם איתי וירוב. הגדוד התמקם בכפר קוזה למשך ארבעה ימים, ובמהלכם למעשה היה בהמתנה ולא ביצע כל פעולה התקפית. בהמשך, במבצע שינוי כיוון 11, התקדם הגדוד רגלית אל הרכס "השקיף אל צלחאני" (אשר גובהו כשש מאות מטרים) במהלך של לילה אחד. לאחר כיבוש הרכס על ידי גדוד הסיור, הוטס כל גדוד 7063 של החטיבה, בפיקודו של סא"ל יעקב (קובי) כחלון, על לוחמיו וציודו אל המתחם, בעומק השטח. יממה לאחר מכן, ללא מיסוך ארטילרי, הוטס לאותו מנחת כוח של גדוד 890 הסדיר וכן סיירת צנחנים הסדירה. המסוק האחרון שהנחית את יחידת הרפואה האוגדתית, מאובטחת על ידי מחלקת המרגמות של גדוד 7063, הופל לאחר המראתו מן השטח בדרכו חזרה לישראל. כוח צנחנים מחטיבת "חוד החנית", בפיקודו של יהודה אונגר, ששהה כ-200 מטרים מנקודת ההתרסקות ניגש מייד למקום. השטח בער, ורק בשעות הבוקר עלה בידי לוחמי הכוח לחלץ את גופותיהם של ארבעה מאנשי הצוות. בלילה חברו במסוק לוחמי שלדג ויחידת 669, ואלה חילצו את גופתה של המכונאית המוטסת קרן טנדלר.

בשל מגבלות הטסה, נותרו הלוחמים ללא מזון ומים במשך יותר מ-48 שעות. בהמשך, אספקה מוטסת הוצנחה בשטח שנשלט בחלקו על ידי החזבאללה. הצנחנים השמידו, באמצעות טילים נגד טנקים ובהכוונת אש ארטילירית וכלי טיס של חיל האוויר, משגרי רקטות וקטיושות וכן הרגו כחמישים מחבלים. אחד ממפקדי הכוח אמר לאחר מכן כי 

הפלת המסוק גרמה מיד לביטול תוכנית הקרב על ידי מפקד האוגדה, אייל אייזנברג, והכוחות נשארו על השקיף יממה נוספת שבסיומה חזרו לארץ במסע רגלי ארוך. בסך הכל סיימה החטיבה את הלחימה ללא הרוגים ועם שני פצועים קל מאש כוחותינו בזמן השהות בכפר קוזה.

לאחר החזרה לארץ, בכנס חטיבתי שנערך במטרה לסכם ולתחקר את פעולות החטיבה, נשמעה בקרב חלק מהלוחמים ביקורת רבה כנגד שרשרת הפיקוד - החל במח"ט וכלה בפיקוד העליון של הצבא. טענות אלו כללו את הליקויים בציוד ובתחזוקת הימ"חים, בעיות לוגיסטיות רבות באספקת מים, מזון ותחמושת בעת הלחימה. בנוסף טענו חיילים בחטיבה כי ראיון שערך המח"ט ובו תיאר הצלחות רבות של החטיבה בפיקודו נעשה לצורכי יחסי ציבור, והדברים שנאמרו בו ברובם לא היו נכונים. לעומתם, סבורים רבים מלוחמי החטיבה ומפקדיה כי החטיבה הייתה ערוכה למופת למשימות שתוכננו לה, החטיבה נערכה והתאמנה על מתארי הקרב ולא הופתעה במלחמה. פרק הזמן בימ"ח נוצל באופן יעיל להיערכות לוגיסטית, מבצעית ומודיעינית, תרגולי מודלים, תרגולים מבצעיים והתמקמות כוחות השליטה והסיוע החטיבתיים במיקומים אופטימליים לשליטה.
לאחר סיום המלחמה, הוחלף שמה של החטיבה לשם המקורי, חטיבה 55.

מפקדי החטיבה

ראו גם 
 חטיבת הצנחנים

לקריאה נוספת
 גדעון אביטל-אפשטיין, 67', ירושלים, מלחמה, מטר - הוצאה לאור, 2017, חלק שישי - חטיבה 55 "חוד החנית" - מגבעת ברנר להר הבית, עמ' 351–474
 ד"ר עמירם אזוב, צליחה, הוצאת דביר, 2011
 משה יעלון, דרך ארוכה קצרה, ידיעות ספרים, 2008, עמודים 45–47
 מרדכי גור, הר הבית בידינו, הוצאת משרד הביטחון
 אילן כפיר, "אחי גיבורי התעלה", הוצאת ידיעות ספרים, 2003
 חיים הרצוג, מלחמת יום הדין, הוצאת עידנים, 1975
 רונן ברגמן וגיל מלצר, מלחמת יום כיפור – זמן אמת, הוצאת משכל, 2004
 אורי מילשטיין, ההיסטוריה של הצנחנים, כרך ג' - איחוד ירושלים, הוצאת שלגי, 1985; פרוץ המלחמה – מלחמת יום הכיפורים, המערך המוצנח, קו-הדם, תל אביב תשנ"ב; קריסה ולקחה, מהדורה שלישית מורחבת, הוצאת שרידות 1999
 עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007 עמודים 327, 399-398, 402
 אלישיב שמשי, ולא אשוב עד כלותם, הוצאת משרד הביטחון, 2005, פרק ראשון: אחריי! סרן יצחק נודלמן- מ"פ חי"ר בקרב התקפה, עמודים 15–24
 יוסי בלום הלוי ,כשקוראים לצנחנים - הוצאת מערכות 1972, קורות גדוד 71 חטיבה 55 בקרב על ירושלים ודרום רמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים
 יוסי בלום הלוי, גבעת התחמושת מלחמה לוחמים וזיכרון, הוצאת מיתאם 2020, הוא ספר עיון של אחד מקרבות חטיבה 55, שהפך לסמלה של מלחמת ששת הימים
 יוסי בלום הלוי, התקדשות זיכרונות ממלחמת יום הכיפורים, הוצאת מיתאם 1999, ספר עיון מקיף של מלחמת יום הכיפורים, קרבות חטיבה 55, עמודים 339-455, הפרקים: אבירי לב, התקדשות, אגם מר מדם, שריון וצנחנים במחטת-סולטן, מבוא לקרבות מתחמי אורחה (סרפאום), סרפאום - מלחמה לחיים ולמוות, להיות שייך לחיות ולמות בגשר צר אחד, צומת אורי, אדומים מול אדומים ברמפה אלף אדום, מנשרים קלו, הפסקת אש, סואץ של נחושת ושל אש, הפריצה, היחלצות גדוד 66 מהעיר סואץ

קישורים חיצוניים 

העמותה להנחלת מורשת הצנחנים
הצנחנים - עשור ראשון (1948-1958)
 חטיבת הצנחנים 247 במלחמת יום הכיפורים, ובפרט במבצע אבירי לב, אתר העמותה להנחלת מורשת הצנחנים
 
 דן טמיר, אמצע הלילה בכפר, במחנה, 17 במאי 2011

הערות שוליים 

חטיבה 55
55
55
55