קרב ינקאו (1645)

קרב ינקאו, הידוע גם בשמו ינקוב, ינקאוב וינקוביץ', התרחש במרכז בוהמיה, ב-6 במרץ 1645. זה היה אחד הקרבות הגדולים והאחרונים של מלחמת שלושים השנים, הוא נערך בין צבאות שוודיה לצבאות האימפריה הרומית הקדושה. כל אחד מהצבאות הכיל כ-16,000 חיילים. הצבא השוודי בפיקודו של לנארט תורסטנסון הצליח להשמיד למעשה את יריביהם, בפיקודו של . עם זאת, ההרס שנגרם על ידי עשרות שנים של סכסוך גרם לכך שהצבאות השקיעו חלק ניכר מזמנם בהשגת אספקה, והשוודים לא היו מסוגלים לנצל אותו.

הכוחות האימפריאליים חזרו לשלוט בבוהמיה ב-1646, אך מסעות חד משמעיים בחבל הריין ובסקסוניה הבהירו שלאף אחד מהצדדים כבר לא היה כוח או משאבים לכפות פתרון צבאי. למרות שהלחימה נמשכה כשהמשתתפים ניסו לשפר את עמדותיהם, זה הגביר את הדחיפות של המשא ומתן שהגיע לשיאו בשלום וסטפליה ב-1648.

רקע 

מלחמת שלושים השנים החלה בשנת 1618 כאשר ארצות כתר בוהמיה שנשלטו על ידי הפרוטסטנטים הציעו את כס המלכות לפרידריך החמישי, ולא לקיסר הקתולי השמרני פרדיננד השני. רוב חברי האימפריה הרומית הקדושה נותרו נייטרליים, והמרד הבוהמי דוכא במהירות. במימון מקסימיליאן הראשון מבוואריה, צבאו של  פתח במערכה בפאלץ, ושלח את פרידריך לגלות ברפובליקה ההולנדית.

החלפתו של פרידריך במקסימיליאן כשליט וכנסיך הבוחר של פאלץ שינתה את אופי המלחמה, ומשכה אליה מדינות גרמניות פרוטסטנטיות כמו סקסוניה וברנדנבורג-פרוסיה, כמו גם מעצמות חיצוניות כמו דנמרק-נורווגיה. בשנת 1630 פלש גוסטב השני אדולף משוודיה לפומרניה, בין היתר כדי לתמוך בשותפיו הפרוטסטנטים, אך גם כדי לשלוט בסחר הבלטי, שסיפק חלק ניכר מהכנסותיה של שוודיה.

ההתערבות השוודית נמשכה למרות מותו של גוסטבוס ב בנובמבר 1632, אך מטרותיהן התנגשו הן עם המדינות האימפריאליות כמו סקסוניה והן עם יריבותיהן האזוריות, כמו דנמרק. רוב בעלות הברית הגרמניות הפרוטסטנטיות של שוודיה עשו שלום עם הקיסר פרדיננד השני בשלום פראג ב-1635. כתוצאה מכך, המלחמה איבדה חלק ניכר מאופייה הדתי, והפכה לתחרות בין האימפריה לבין שוודיה, שנתמכה על ידי צרפת, לבין .

הקיסר פרדיננד השלישי, שירש את אביו ב-1637, יזם שיחות שלום ב-1643, ולאחר מכן עיכב את המשא ומתן, בתקווה שמעמדו ישתפר לאחר מתקפה צבאית מתוכננת ב-1644. עם זאת, השוודים הביסו תחילה את הדנים, שנכנסו שוב למלחמה כבעלת ברית אימפריאלית, ולאחר מכן השמידו את הצבא האימפריאלי בסקסוניה. למרות הניצחון בקרב פרייבורג באוגוסט, הבווארים בפיקודו של פרנץ פון מרסי לא יכלו למנוע מהכוחות הצרפתיים לכבוש את פיליפבורג וואת דוכסות לורן. מרסי נסוג מפרנקוניה, והקים מגורי חורף בהיילברון.

לשנת 1645 הציע המפקד השוודי לנארט תורסטנסון לפתוח במתקפה בת שלושה חלקים, שנועדה לאלץ את פרדיננד השלישי להסכים על התנאים. היא חזתה שלוש התקפות בו-זמנית, על מנת למנוע מהכוחות האימפריאליים לתמוך זה בזה. בזמן שצרפת תוקפת את בוואריה, תורסטנסון יוביל את צבאו לתוך בוהמיה; אליהם יצטרף ראקוצי, והכוח המשולב שלהם ינוע אז נגד הבירה הקיסרית, וינה. בעוד שמספרם שווה בערך, הצבא השוודי בבוהמיה היה משולב הרבה יותר טוב, ולמרות בריאותו הלקויה, תורסטנסון היה גנרל נמרץ ומנוסה, עם קצינים מוכשרים. למרות שיריבו  היה מנהיג טקטי מוכשר, הוא לא היה מסוגל לשלוט בפקודיו,  ויוהאן פון וורת. בנוסף, רבים מחייליו היו מצוידים פחות מהצבאות המובסים, כאשר יחידתו הטובה ביותר הייתה 5,000 פרשים בוואריים ותיקים בפיקודו של פון וורת'.

הקרב 
בסוף ינואר 1645, תורסטנסון ניצל את הקרקע הקפואה כדי להיכנס לבוהמיה, ליד . הצבא הקיסרי הקים מגורי חורף ליד פלזן; כשהוא לא בטוח בכוונות השוודיות, פון הצפלד המשיך לדבוק בתפקידו להגן על פראג. ב-18 בפברואר עברו השוודים 18 קילומטרים מערבה, ושני הצדדים בילו את שלושת השבועות הבאים במעקב זה אחר זה לאורך שני צדי נהר הולטאבה. בתחילת מרץ, ההקפאה הפתאומית אפשרה לתורסטנסון לחצות את ; פון הצפלד הלך בעקבותיו, והגיע לעיר  ב-4 במרץ, שם יצר קשר עם פרשים שוודיים. ב-5 במרץ הוא נסוג אל הגבעות סביב  והתכונן לקרב למחרת.

הצפלד בחר בעמדה חזקה; הגבעות והיערות שללו את הארטילריה השוודית, מרכזו היה מוגן על ידי נחל, מימין על ידי מדרון תלול ויער. הצד השמאלי שלו היה הפגיע ביותר, עם קרקע פתוחה ישירות לחזיתו, עם גבעה מדרום, המכונה "קפלהודן" או בקיצור גבעת הקפלה. בוועידה שהתקיימה ערב קודם לכן זיהו תורסטנסון וקציניו הבכירים את החסרונות, אך הסכימו לתקיפה; ההתקפה המתואמת שלהם עמדה בניגוד לכשלים הפיקודיים בקרב הגנרלים האימפריאליים.

הקרב כלל שני חלקים, הראשון מהבוקר עד צהריים, השני משעות אחר הצהריים המוקדמות ועד הלילה. בסביבות השעה 6:00 בבוקר, כוח שוודי בפיקודו של  ביצע פעולת הסחה נגד הימין הקיסרי, בעוד הכוח העיקרי שלהם נע שמאלם. לאחר שהורה לגוטזן להציב גזרה על גבעת הקפלה, הצפלד יצא להעריך את המהלך של דאגלס, שהוא שיער נכון שהיה פעולת הסחה. בשובו, גילה שגוטזן פירש לא נכון את פקודותיו, והניע את כל כוחו לעבר הגבעה; וכתוצאה מכך הוא נתקע ביער שבור אדמה, מה שנתן לשוודים זמן להתקין ארטילריה וחיל רגלים על הפסגה. לאחר ויכוח זועם, פתח גוטזן בשורה של התקפות, אשר נהדפו באובדן כבד; רק אחרי השעה 9:15 בבוקר, הוא נהרג, וחייליו נסוגו.

הצפלד העביר כוחות מהמרכז כדי לכסות את נסיגת אנשיו של גוטזן, אך בניגוד לתותחים השוודיים, הארטילריה שלהם נתקעה בבוץ, ונלכדה על ידי . תקיפות פרשים בראשות וורת' שמרו על השוודים במרחק בטוח, ושתי הצבאות ניתקו קשר קצת לפני הצהריים. לאחר שפינה את הדרך לאולומואוץ, החליט תורסטנסון לאפשר לצבא הקיסרי לסגת, בתקווה לארגן מחדש את חייליו המותשים לפני היציאה לדרך.

עם זאת, הצפלד הרגיש שהשוודים קרובים מכדי שיוכל לסגת בבטחה, ובחר להמשיך לדבוק בתפקידו עד רדת הלילה. כשראה זאת, הניע תורסטנסון את רוביו קדימה, וירה מטווח קצר לעבר חיל הרגלים הקיסרי חסר האונים. וורת' הסתער ופיזר את השוודים, לפני שפרשיו עצרו אותו כדי לבזוז את רכבת המטען, שם תפסו את אשתו של תורסטנסון. הפרשים השוודיים עשו רפורמה ותקפו נגד, ונגרמו אבדות כבדות; רק 1,500 מתוך 5,000 הבווארים הגיעו חזרה למינכן. חיל הרגלים נכני, 4,450 נשבו, כולל הצפלד, עם עוד 4,000 הרוגים או פצועים; מתוך 36 הגדודים המעורבים, רק 2,697 גברים נכחו בפראג בשבוע שלאחר מכן, כשעוד 2,000 נותרו מפוזרים במורביה. השוודים איבדו 3,000 או 4,000 בסך הכל.

אחרית דבר 

כששמעו על התבוסה, פרדיננד ואחיו הארכידוכס לאופולד וילהלם גרדו במהירות צבא נוסף; בתחילת מאי היו בצבאו של לאופולד כ-15,000 איש. למרות שזה לא היה יכול להשתוות לשוודים, 25 שנים של מלחמה מתמדת הרסו את האזור הכפרי; צבאות בילו יותר זמן בחיפוש אחר מזון מאשר בלחימה, והפחיתו באופן דרסטי את יכולתם לקיים קמפיינים או לשמור על עמדות.

דבר זה אילץ את תורסטנסון לבצע ניסיון התקפה על העיירה ברנו שהוקמה באופן אסטרטגי, שבה היה חיל מצב אימפריאלי של 1,500 תחת פיקודו של , גולה פרוטסטנטי צרפתי. אל השוודים הצטרפו 14,200 חיילים טרנסילבניים; רובם לא הרוויחן שכר ואוכל, הדבר החמיר את בעיות האספקה, והנצורים איבדו למעלה מ-8,000 איש, רובם מתו ממחלות, רעב ועריקות. עם פתיחת , בעקבות זאת הסירו העות'מאנים את תמיכתם בראקוצי; בתמורה, פרדיננד חידש את , אילץ את הטרנסילבנים לעשות שלום, והסיר את המצור על ברנו.

סופה של  עודד את תורסטנסון לעשות ניסיון התקפה אחרון על וינה, אך עד אוקטובר, פחות מ-10,000 שוודים התמודדו עם 20,000 אימפריאליסטים. הוא נסוג לתוך סקסוניה, וויתר על הפיקוד ל ב-23 בדצמבר; בפברואר 1646, השוודים גורשו לחלוטין מבוהמיה.

עם זאת, פרדיננד לא יכול היה לתמוך גם בבעלי בריתו בבוואריה ובסקסוניה. בעוד שהמערכה הצרפתית בבוואריה הסתיימה בקיפאון, האסטרטגיה התלת-חלקית של תורסטנסון הוכיחה לבסוף את ערכה כש פרץ לתוך סקסוניה; ללא תקווה לחיזוק, יוהאן גאורג הראשון הסכים להפוגה של שישה חודשים בספטמבר 1645. קבלת פתרון צבאי כבר לא הייתה אפשרית, פרדיננד הורה לנציגיו בווסטפליה להתחיל במשא ומתן רציני.

קישורים חיצוניים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ינקאו