סדר ליל ראש השנה

סדר ליל ראש השנה הוא מנהג יהודי הכולל אכילת מאכלים סמליים, ואמירת תפילות במהלך סעודת ליל ראש השנה. הכינוי הנפוץ למאכלים הסמליים הנאכלים במהלך הסדר הוא "סימנים", ויש המכנים אותם "ברכות" או "ברכיות".

מנהג הסימנים מוזכר לראשונה בתלמוד הבבלי, ומתייחס לחמישה מרכיבים: "קרא", "רוביא", "כרתי", "סילקא" ו"תמרי". בתקופת הגאונים התקבע המנהג לאכול את הסימנים בסעודת החג, ולהצמיד לכל מאכל ברכה על פי טבעו, שמו או צורתו.

במרוצת הדורות התפתח המנהג בקרב עדות ישראל, ונוספו מאכלים שונים כמו דבש, בשר שמן וראש כבש. בתקופת הראשונים הוזכרה גם אכילה של רימון, תפוח ודגים. רק בסוף תקופת הראשונים אוחדו הדבש והתפוח לכדי המנהג המפורסם של אכילת תפוח בדבש.

מנהג הסימנים התלמודי

אכילה או ראייה

מקור המנהג בדברי האמורא אביי בתלמוד, שנאמרו כחלק מדיון בנושא חשיבותם של מעשים סמליים והשפעותיהם על המציאות:

לעיתים (בעיקר בחיבורים קדומים) מכונים שמות אלו בראשי תיבות קרכס"ת (קרא, רוביא, כרתי, סילקא, תמרי). במסכת הוריות מובאים דברי אביי בלשון אחרת: , תרגום: "יהא אדם רגיל לראות בראש השנה", כלומר רק לראות ולא לאכול. במספר כתבי יד של התלמוד, גם במסכת כריתות הגרסה היא "למחזי" וכן רבים מהראשונים המצטטים את דברי אביי מצטטים אותו בלשון "למחזי" או לשון קרובה אחרת ולא "למיכל", ונראה שגרסתם בתלמוד הייתה "למיחזי" גם במסכת כריתות.

לפי גרסה זו ייתכן שהמנהג היה רק להביא את הסימנים אך לא לאוכלם, וכן ניתן להסיק מתשובה מסוף תקופת הגאונים הנסובה על מנהגו של רב האי גאון, שאינה מזכירה כלל שהיה אוכל אותם אלא שהיו מביאים לפניו סל עם מינים אלו והיה לוקח כל אחד ואחד מהם ואומר עליו את הבקשה. בתשובה אחרת מתקופת הגאונים מצוין בפירוש שאוכלים רוביא וכרתי. גם ר' יעקב בן הרא"ש בעל הטורים, גורס "למיכל" וכן מציין ר' יוסף קארו בשולחן ערוך, וכך הוא המנהג הנפוץ כיום - לאכול את הסימנים ולא לראותם בלבד.

הבקשות הנלוות
בתשובה על מנהגו של רב האי גאון שהוזכרה לעיל מובא שהיו מביאים לפניו סל שבו נכללו המינים הללו והיה נוטל כל אחד מהם וכך היה אומר:  או .

דהיינו, על כל מאכל אומרים בקשה הדומה מבחינת הלשון והצליל לשם המאכל. מנגד, ר' יוסף קארו בבית יוסף מבין מדברי בעל הטורים שלשיטתו אין הכוונה להזכיר ממש את הבקשה אלא שהמאכלים מסמלים בקשות אלו. ברם, ככל הנראה בשל התשובה המפורשת מן הגאונים, מרבית הראשונים לא קיבלו את סברת בעל הטורים וסבורים שיש לומר ממש את הבקשות, וכך פסק גם ר' יוסף קארו עצמו בשולחן ערוך.

מתשובת הגאונים שהוזכרה לעיל משתמע לכאורה שמנהגו של רב האי גאון היה לומר רק "יסתלקו אויבינו", "ירבו זכויותינו" וכדומה, אך ר' דוד אבודרהם מציין שיש אומרים אותה בלשון תפילה:  וכו', וכך מקובל כיום.

פשרו של המנהג העסיק את החכמים שדנו בו כמעט מראשיתו, החל מתקופת הגאונים. חלק מן המאכלים (כדוגמת בשר שמן ומאכלים מתוקים) מסמלים את השמחה שבשנה החדשה, את השאיפות אליה או את הריבוי (רוביה, רימון, דגים וכדומה) בעיקר בזכויות ובקיום המצוות ("שירבו זכויותינו"). מנגד, מאכלים אחרים (סילקא, רוביא, תמרי ועוד) מבקשים את השמדת האויבים או השונאים.

מנחם המאירי, מגדולי הראשונים, בספרו "חיבור התשובה" נותן פירוש אלגורי לבקשות להכרתת ה"שונאים" הנזכרים בתפילות ה"יהי רצון":

המאכלים

מבין המינים "קרא ורוביא, כרתי, סילקא ותמרי" שנזכרו בתלמוד, היחיד שניתן לזהות בקלות הוא ה"תמרי": תמר. זיהויים של יתר המאכלים סבוך יותר וקיימים זיהויים שונים ואופני הכנה ייחודיים לעדות ישראל השונות, כדלהלן.

קרא
קרא היא מין ממשפחת הדלועיים אך לא ברור לחלוטין לאיזה מין הכוונה. המנהג הנפוץ לקחת דלעת אך יש נוהגים לקחת מין קישוא לבן (קישוא הוא ממשפחת הדלועיים).

באשר לאופן ההכנה קיימים מנהגים שונים. מנהג נפוץ אצל יהודי ספרד הוא להכין ריבת דלעת. אצל יהדות לבנון נהוג להשתמש ב"ירק הקרעה", הוא מעין קישוא, שאותו חותכים ומבשלים עם גרגרי חומוס ותבלינים ומגישים חם".

רוביא
ביחס לרוביא קיימים זיהויים שונים. הזיהוי המקובל ביותר הוא מין של שעועית הקרוי בערבית "לוביה". לעומת זאת, רש"י מזהה אותה עם ה"תלתן", וכוונתו כנראה לתלתן המשנאי שהוא צמח החילבה ובהתאם לשיטה זו נהוג אצל יהדות תימן לקחת חילבה. בתשובת רב האי גאון באוצר הגאונים היא מזוהה עם פול המצרי, ויש אף מיהודי צפון אפריקה שנוהגים לאכול פול אך הרשב"ץ בחידושיו לראש השנה מזהה את הפול המצרי הנזכר עם המין הנקרא בערבית "לוביא", וכפי שכתבנו לעיל - זהו הזיהוי הנפוץ. יש המזהים אותה עם השומר ויש עם השומשום.

יש שנהגו לאכול כרוב בראש השנה והציעו טעם למנהג אכילת הכרוב בזיהוי של הכרוב עם רוביא, אך ככל הנראה אין לזיהוי זה על מה שיסמוך, וייתכן שהמנהג נובע מטעמים אחרים.

כרתי
הכרתי הוא הכרישה. בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, ובקהילות אחרות במזרח התיכון כדוגמת יהדות לבנון, נהוג להכין ממנה מעין חביתת ירק שיש המוסיפים לה גם בשר טחון ויש שעושים אותה פרווה. שמן של הקציצות בלאדינו הוא "קפטיקאס די פראסה" או "אלבונדיגס די פראסה" (קציצות כרישה).

סילקא
ככל הנראה הכוונה לתרד ויש נוהגים לקחת סלק עלים (מנגולד). יש גם הנוהגים לקחת את שורש הסלק ולא את העלים. כל הצמחים הללו (הסלק, עלי המנגולד והתרד) הם מאותה משפחה (סלקיים) ובשל כך הקושי בזיהויים המדויק והשוני בין המנהגים.

בקרב יהודי צפון אפריקה נוהגים להכין תבשיל חגיגי מיוחד לראש השנה העשוי מעלי מנגולד ונקרא "בקיילה". בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, ובקהילות אחרות במזרח התיכון כדוגמת יהדות לבנון, משתמשים בעלי מנגולד או בתרד להכנת חביתות ירק דומות לחביתות הכרישה. חביתות אלה נקראות בלאדינו "קפטיקאס די פאזי" או "אלבונדיגס די פאזי" (קציצות תרד). אצל יהודי בבל נהוג לא לאכול את הסילקא אלא רק לומר עליה את תפילת "יהי רצון".

מאכלים נוספים
מדברי אביי שהובאו לעיל נמצאנו למדים שאוכלים את הסימנים: קרא, רוביא, כרתי, סילקא ותמרים. החל מתקופת הגאונים התרחב המנהג ובמהלך הדורות נוספו סימנים רבים. כבר ר' יעקב בן הרא"ש, בעל הטורים, שחי בין המאות ה-13 וה-14 מציין כי בסוגיה זו "רבו המנהגים כל מקום ומקום לפי מנהגו", להלן הובאו המנהגים הנפוצים.

בשר שמן ומיני מתיקה
בספר נחמיה מובא שבראש השנה התאסף העם, ועזרא הסופר קרא לפניהם מדברי התורה. העם, בשמעם את דברי התורה, פרצו בבכי. עזרא ונחמיה אמרו להם שאין להיות עצבים ביום זה בשל קדושתו אלא יש לאכול בו מאכלים שמנים ודברי מתיקה וכלשון הפסוק: .

בתשובת הגאונים שהוזכרה לעיל מובא שנוהגים לאכול בשר שמן ולשתות דבש וכל דבר מתוק, בהתאם לפסוק הנזכר, ו"כדי שתהא כל השנה כולה מתוקה ועריבה, ולא יהא בה דבר רע ודבר צרה" כלשונו של רב נטרונאי גאון.

במחזור ויטרי מובאים שני מנהגים בסעודת ליל החג בתקופתו (סוף המאה ה-12), מנהג בני צרפת (דהיינו צרפת הצפונית) ומנהג בני פרוונצא (פרובאנס - דרום צרפת, להבדלים בין צרפת לפרובנס השוו נוסח צרפת לעומת נוסח פרובנס). בני צרפת אכלו תפוחים אדומים ואילו בני פרוונצא אכלו ענבים לבנים, תאנים לבנות וראש כבש (ביחס למנהג לאכול ראש כבש ראו להלן). התפוחים אותם אכלו בני צרפת והתאנים והענבים שאכלו בני פרובנס גם הם פירות מתוקים והם נאכלים מאותה סיבה של אכילת הדבש. הטעם למנהג פרובנס לאכול דווקא פירות לבנים הוא שהם מסמלים את הכפרה כחלק ממנהגים אחרים הקשורים בלבן בימים נוראים (מנהגים נוספים הדומים למנהג זה הם לבישת בגדי לבן ביום הכיפורים או החלפת הפרוכות ללבנות בימים הנוראים). מנהג אכילת תאנים עודנו קיים כיום במספר קהילות ספרדיות כאשכנזיות.

באשכנז של ימי הביניים המאוחרים אוחד מנהג בני צרפת לאכול תפוח עם מנהג הגאונים לאכול דבש למנהג המפורסם לאכול תפוח בדבש עליו אומרים "תחדש עלינו שנה מתוקה" כמובא בטור. ממנהג זה התפשט מאוחר יותר, כנראה בסוף המאה ה-15, מנהג לטבול בדבש את פרוסת הלחם עליה מברכים את ברכת המוציא לחם מן הארץ במקום במלח הנהוג בשאר השנה. המנהג הגיע בדורות מאוחרים גם לקהילות הספרדים אך התקבל בהסתייגויות בחלק מן הקהילות הספרדיות: יש שהתנגדו לאכילת דבש בראש השנה (ראו להלן הימנעות ממאכלים שונים) והמירו אותו בסוכר, הן בברכת המוציא והן בתפוח - אותו רקחו עם סוכר. הסתייגות נוספת היא מכך שהדבש או הסוכר החליפו את המלח הנהוג בשאר ימות השנה, והטענה כי לא ניתן לוותר על המלח, הביאו למנהג לטבל את הפרוסה גם במלח נוסף על הסוכר או הדבש.

מנהג אכילת מיני מתיקה הביא גם לידי כך שחלק מן הסימנים שנזכרו בתלמוד או סימנים אחרים נאכלו בצורה של ריבה או קומפוט. כך למשל בכמה קהילות ספרדיות מכינים ריבה מדלעת (קרא) וכן מחבושים, תפוחים ומינים נוספים.

בקרב יהדות מרוקו מקובל המאכל טנזיה המכיל פירות יבשים, אגוזים ואורז ולעיתים בשר.

ראש
מנהג אכילת ראש כבש מובא בתשובת מתקופת הגאונים "כדי שישמענו הקדוש ברוך הוא לטובה בראש השנה וישימנו לראש ולא לזנב". כבר הוזכר לעיל בשם מחזור ויטרי שכך נהגו בני פרובנס, וכן מובא אצל ראשונים אחרים.

יש מן הראשונים כדוגמת מהר"ם מרוטנבורג (המובא בטור) שכתבו לאכול איל (כבש בוגר), זכר לאיל שהקריב אברהם לאחר עקידת יצחק.

דגים
ר' דוד אבודרהם מזכיר שיש נוהגים לאכול דגים (כדי "לפרות ולרבות כדגים"). בדורות מאוחרים הוזכר שמי שקשה לו להשיג ראש איל יאכל ראש דג ובכך התמזג מנהג אכילת הדגים עם מנהג אכילת הראש. היו שהתנגדו לאכילת דגים בראש השנה ראו להלן הימנעות ממאכלים שונים.

פרי חדש
מנהג בני פרובנס, שהוזכר על ידי ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג הוא "לקחת כל ענייני חידוש ולתת על השולחן בלילי ראש השנה לסימנא טבא (= לסימן טוב) לכל השנה הבאה" המנהג נזכר גם אצל בעל הטורים כמנהג פרובנס.

בתקופה מאוחרת יותר שימש מנהג זה כדי לצאת מידי ספק האם לברך את ברכת שהחיינו בקידוש בלילו השני של החג. רש"י, בתשובה סבור שיש לברך ברכת שהחיינו גם בקידוש הלילה השני כמו בכל יום טוב שני של גלויות, אך הוא חולק על רבותיו שסברו שאין לברך כי אם ביום הראשון, שכן שני ימי ראש השנה נחשבים כיום אחד ארוך ("יומא אריכתא" כלשון התלמוד). במהלך הדורות היו פוסקים שצידדו בכל אחת מן השיטות. המהר"ם מרוטנבורג נהג להביא יין חדש או בגד חדש בלילה השני ולכוון עליו באמירת ברכת שהחיינו. מכן נקבע המנהג להביא אל שולחן החג פרי חדש רק בלילה השני, על מנת לצאת מן הספק האם יש לברך ברכת שהחיינו בקידוש וכן פוסק ר' יוסף קארו בשולחן ערוך אלא שהוא קובע, כדעת רש"י, שגם אם אין פרי חדש יש לברך את ברכת שהחיינו בכל מקרה.

אתרוג
ר' יעקב בן הרא"ש, בעל הטורים, גורס בדברי הגמרא המביאה את סימני קרכס"ת גם את האתרוג. אכילתו אינה נפוצה אך נזכרת למשל אצל ר' חיים פלאג'י הממליץ להכין ממנו ריבה. יש שנהגו לאוכלו בתור פרי חדש.

רימון
מקור המנהג לאכול רימון נמצא בדברי ר' דוד אבודרהם. הטעם לאכילתו הוא כדי ש"ירבו זכויותינו כרימון", על פי מימרה מהתלמוד על הפסוק בספר שיר השירים "כפלח הרימון רקתך": "אמר ר' שמעון בן לקיש: אל תקרי "רַקתך" אלא "רֵיקתך", שאפילו ריקנים שבך מלאים מצוות כרימון". בדורות מאוחרים היו שנהגו לאכול את הרימון דווקא בלילה השני של ראש השנה, בשל היותו פרי חדש (ראו לעיל). גם בארצות רחוקות בהן כלל לא גדל הפרי היו שנהגו לאכלו.

ריאה
כמה מחכמי פרובנס בתקופת הראשונים כדוגמת ר' אברהם בן נתן הירחי ור' אהרון הכהן מלוניל בספרו ארחות חיים מציינים שאוכלים ריאה. ר' אהרון הכהן מלוניל מציין אף שהיא נאכלה עם דבש. מנהג זה השתמר בכמה מקהילות הספרדים עד לימינו. היא נאכלת משום שהיא קלה, ומבקשים שהשנה הבאה תהיה קלה כריאה ולא כבדה מעול הצרות.

חבושים
אכילת חבושים נפוצה בעיקר בארצות צפון אפריקה, בדרך כלל בצורת ריבה. נאכלים גם בשל טעמם המתוק או בשל היותם פרי חדש.

שום
ר' מנחם בן זרח, מחכמי ספרד בסוף תקופת הראשונים, מציין שאוכלים שום, ומדבריו נראה שהוא גרס תוספת זו בתלמוד עצמו כחלק מסימני קרכס"ת. כן מוזכר השום בחלק מהגרסאות של ספר המנהיג של ר' אברהם בן נתן הירחי. אכילתו כסימן מקובלת בכמה מקהילות צפון אפריקה.

גזר
המגן אברהם כותב שיש לאכול כל דבר שמתאים בלשון המדוברת באותה מדינה למשמעות של רבייה. מכאן התפשט מנהג בקרב יהדות מזרח אירופה לאכול גזר (ובפרט צימעס) הנקרא ביידיש "מעהרן" שמשמעו גם "לרבות". הרחק ממזרח אירופה, הרב יוסף קאפח מציין כי גם בקרב יהדות תימן היו שאכלו גזר עליו אמרו "יגזרו אויבינו ושונאינו".

חלות בצורות שונות
יש מיהודי אשכנז הנוהגים בראש השנה לאכול חלות בצורת סולם - משום שכתוב במדרש שה' עושה סולמות ברקיע ועל סולמות אלו "את זה מעלה ואת זה מוריד". לעומת זאת יש שנהגו לאכול חלות עגולות דווקא. מנהג חסידי קרלין-סטולין לצייר על החלה צורה של יד.

סדר הסעודה

המנהג הנפוץ הוא לערוך את סדר אכילת הסימנים בסמוך לקידוש. יש שנוהגים לערוך אותו לפני נטילת ידיים וברכת המוציא לחם מן הארץ, ויש הנוהגים לעשותו דווקא לאחר ברכת המוציא. שני המנהגים נובעים משאיפה לצאת ידי חובה של כמה שיטות בהלכות ברכות. המנהג הראשון הוא כדי לצאת מספק האם יש לברך את ברכת בורא פרי העץ על התפוח בדבש (או שאר הפירות), כיוון שישנן שיטות בהלכה שסוברות שאין לברך עליו שהוא נפטר בברכת המוציא. לפי המנהג השני, הנפוץ יותר, יש חשש שאם יאכלו מן הסימנים יותר מכזית ייווצר ספק האם יש לברך אחריהם ברכה אחרונה או שהם נפטרים על ידי ברכת המזון בסוף הארוחה.

בסדרים רבים נוהגים לפתוח את סדר אכילת הסימנים בתפוח בדבש. כך למשל הסדר שנדפס במחזור וינה (שבתמונה) הוא: תפוח בדבש, כרתי, סילקא, תמרי, קרא, דגים וראש כבש. אצל יהדות רומא מקובל הסדר (בסוגרים הובא פירוש הסימנים): תאנה, קרא (דלעת), רוביא (שומר), כרתי (כרישה), סילקא (עלי סלק - מנגולד), תמר, רימון, ראש כבש ודגים בסדר זה סימני קרכס"ת נאכלים על פי הסדר בו הם נזכרו בתלמוד אך מקדימים לפני תאנה. היו שערערו על סדרים אלו כיוון שלפי דיני קדימה בברכות כשאוכלים מספר מיני פירות יש להקדים לברך על התמר לפני כל מין אחר עליו מברכים את ברכת בורא פרי העץ. לפי שיטה זו הסדר בין המאכלים הוא: תמר, רוביא, כרתי, סילקא, קרעא, רמון, תפוח, ראש כבש.

בקרב יהדות ג'רבא קיים מנהג לפיו מפצלים את אכילת הסימנים לשני חלקים; בתחילת הסעודה אוכלים מהמינים המלוחים: קרא (דלעת), ראש כבש, לב, ריאה, סילקא (תרד), כרתי, רוביא (לוביא). בסוף הסעודה אוכלים מהפירות המתוקים: תמר, רימון, תפוח, תאנים וחבושים.

אצל האשכנזים מקובל בעיקר המנהג לאכול תפוח בדבש ולטבול פרוסת המוציא בדבש, שהוא כאמור חידושם של יהודי אשכנז של ימי הביניים המאוחרים. גם אכילת דג נפוצה בקהילות אשכנז וכן אכילה של גזר בקרב יהדות מזרח אירופה. בין המנהגים הנפוצים פחות שהיו שהקפידו עליהם, ניתן למנות אכילת רימון, תאנה וכן ראש כבש או איל שבדרך כלל הוחלף בראש דג. דווקא אכילת סימני קרכס"ת שהם המנהג התלמודי העיקרי לא הייתה מקובלת דרך כלל בקהילות אשכנז, אלא בקצתן, כדוגמת עדת הפרושים שקיבלה את המנהג כנראה בהשפעת הספרדים.

בדומה לכך, המנהג ברבות מקהילות הספרדיות במערב אירופה הוא שלא לאכול את הסימנים, למעט תפוח בדבש. הרב שם טוב גאגין, שהיה חכם העדה הספרדית-פורטוגזית באנגליה, כותב בספרו "כתר שם טוב" ששאל את חזני הקהילה האם ישנם עוד שנוהגים את המנהג הזה אצלם, והם השיבו שרק מעט יהודים שבאו ללונדון מגיברלטר וממרוקו שומרים על מנהג זה אך הוא הולך ונעלם. לעומת זאת, במחזור של הרב דוד די סולה פול כמנהג הספרדים בניו יורק, מוזכר סדר הסימנים ומצוין כי הוא נהוג "בבתים רבים".

זמן עריכת הסדר
המנהג הנפוץ ברוב קהילות ישראל הוא לערוך את הסדר הנזכר בסעודת הלילה של שני הלילות של ראש השנה. מנהג זה נתמך על ידי כמה מהראשונים וכן סבורים כל אחרוני הפוסקים הספרדים וחלק מן האשכנזים. מנהג פחות נפוץ, המקובל בחלק מעדות האשכנזים, הוא לערוך את הסדר רק בלילה הראשון של ראש השנה. כן מציין הרב יוסף קאפח כי אצל יהודי תימן נהגו לערוך את הסדר בלילה הראשון. מנהגים נדירים יותר הם עריכת הסדר גם בסעודות היום או אפילו בכל עשרת ימי תשובה.

כלל המאכלים והבקשות עליהם
בטבלה הבאה מובאים בסדר אלפביתי המאכלים שהוזכרו לעיל, הברכה אותה אומרים בעת אכילתם וסיכום ההתייחסויות לכל מאכל שהובאו לעיל. כל ברכה מתחילה במילים "יהי רצון מלפניך ה' אלהינו ואלהי אבותינו...". לברכות אלו קיימים נוסחים רבים והובאו הנוסחים העיקריים והנפוצים.

הימנעות ממאכלים שונים
בדומה למאכלים שאוכלים משום סימן טוב, ישנם מאכלים שנמנעים מאכילתם משום היותם סימן רע או מסיבות אחרות כאשר יפורט להלן:
 חמוץ: הימנעות ממאכלים חמוצים היא מנהג קדום יחסית, הנזכר כבר בתשובה מאת רב נטרונאי גאון, אצל ר' דוד אבודרהם ומקורות רבים נוספים.
 אגוזים: בקהילות אשכנז נמנעו מלאכול אגוזים בראש השנה, מחמת שני טעמים: האחד, שהאגוזים מרבים ליחה, וקיים חשש שיטרידו את המתפללים בזמן התקיעה בשופר, שעה שנדרשת דממה מוחלטת; ונימוק נוסף הוא כיון שאגוז הוא בגימטריה "חטא" (בכתיב ארץ ישראל התלמודית , כפי שמופיע בירושלמי, שם נוטה האלף בסוף או בתחילת מילה להיעלם), ומן הראוי להימנע בראש השנה מכל דבר המזכיר חטא.
 קפה שחור: יש שנהגו שלא לשתות קפה ללא סוכר בשל טעמו המר וההימנעות ממאכלים מרים. יש שנהגו בכלל לא לשתותו בשל צבעו השחור, שנתפס כמבשר רעות.

ישנם מאכלים שבקהילות מסוימות נחשבים כחלק מהסימנים אותם אוכלים בצורה טקסית, ואילו בקהילות אחרות דווקא נמנעו מלאוכלם לעיתים מחשש שהם מהווים דווקא סימן רע או מטעמים בתורת הקבלה:
 דגים: הרשב"ץ בחידושיו לראש השנה מביא שיש אוכלים דגים, אך לדעתו אין לאכול דג, כיוון שמצינו בספר נחמיה כתיב בצורה "דאג" ונראה שהוא מלשון דאגה ולכן יש להימנע מלאוכלו, והוא הובא להלכה על ידי כמה מאחרוני הספרדים כדוגמת הרב חיד"א בספרו ברכי יוסף ור' יוסף חיים בספרו בן איש חי, אך למעשה המנהג לאכול דג עודנו קיים בחלק מן הקהילות הספרדיות שכן אכילתו נזכרת במחזורים רבים בנוסח הספרדים וגם הרב יוסף משאש בשו"ת "מים חיים" מציין כי "בערי המערב יש שאוכלים ויש שאינם אוכלים אך פה בערי המזרח לית דחש לזה (=אין מי שחושש לכך) וכולי עלמא (=כל העולם) אוכלים אותם, וכן אני נוהג, ואיני חושש לדג אחד בכל התנ"ך צפון וטמון בין פסוקי דנחמיה בתוספת אל"ף". בקהילות האשכנזים כלל לא חששו לעניין זה כפי עדותו של ר' אפרים זלמן מרגליות, המביא את דברי הרשב"ץ ומציין "אבל במדינותינו מחזרים אחרי דגים" (ההדגשה אינה במקור).
 דבש (מוחלף בסוכר): ר' חיים פלאג'י, מגדולי חכמי טורקיה במאה ה-19 כותב בספרו "מועד לכל חי" שאין לאכול תפוח בדבש אלא בסוכר. ככל הנראה הסיבה לכך היא שבמקומו היו חששות כשרות בדבש, שכן ר' אברהם חמוי, מחכמי ארם צובא במחזור "בית דין" המביא את דברי ר' חיים פלאג'י, מציין שבארם צובא אין חשש כשרות בדבש ודווקא בסוכר קיים חשש ולכן עדיף דווקא הדבש. לעומת זאת, בנו של ר' חיים פלאג'י, ר' רחמים נסים יצחק פלאג'י מביא טעם להימנעות מדבש על פי הקבלה. על כל פנים - בקהילות ספרדיות רבות נמנעו מאכילת דבש בראש השנה ואכלו במקומו סוכר.
 ענבים ותאנים: ראינו לעיל שבני פרובנס באמצע ימי הביניים נהגו לאכול ענבים ותאנים לבנים. מנגד, בתקופות מאוחרות יותר הובעה התנגדות לסימנים אלו. על פי המובא בספר מעשה רב נהג הגר"א לא לאכול ענבים "על פי הסוד". היו שכתבו שאין לאכול תאנים מטעמים שונים, העקרי ביניהם הוא הקשרן לחטא אדם הראשון. ביחס לענבים מסייג ר' יעקב חיים סופר את דברי הגר"א ומציין כי ההימנעות היא רק מענבים שחורים, אך ענבים לבנים - אדרבא, סימן טוב הם.

לקריאה נוספת
ספרות תורנית קלאסית לא צוינה כאן, שכן על ספרים אלו או על מחבריהם קיימים ערכים בוויקיפדיה, אליהם יש הפניה בהערה בהם הם נזכרים כמקור.

ספרי מנהג
 אוצר מנהגי חב"ד: יהושע מונדשיין, אוצר מנהגי חב"ד, ירושלים, ה'תשנ"ה [1995]
 הליכות תימן: יוסף קאפח, הליכות תימן, ירושלים, ה'תש"כ [1960]
 כתר שם טוב: שם טוב גאגין, כתר שם טוב חלק שישי - טעמי המנהגים בנוסח התפלות לראש וליום כפור והשינויים בין נוסחאי התפלות של הספרדים שבמזרח ובין הספרדים שבמערב ובין אחינו האשכנזים, לונדון, ה'תשט"ז [1955]
 אשר וסרטיל (עורך), ילקוט מנהגים: ממנהגיהם של שבטי ישראל, ירושלים ה'תשנ"ו [1996]. מתוכם צוטטו:
 מנהגי בוכרא - מאת גיורא פוזיילוב
 מנהגי בבל - מאת אברהם בן יעקב
 מנהגי הפרושים - ממנהגיהם של יהודי אשכנז (פרושים) בארץ-ישראל מאת בצלאל לנדוי
 מנהגי אמשטרדם: יהודה ברילמן, ספר מנהגי אמשטרדם והוא מנהגים דק"ק אשכנזים אמשטרדם, ירושלים, ה'תשס"ב [2002]
 מנהגי קומרנא: אברהם אבא זיס, מנהגי קומרנא, תל אביב, ה'תשכ"ה [1965]
 ספר מטעמים: יצחק ליפיעץ משעדליץ, ספר מטעמי"ם (=מקורים טובים על מנהגי ישראל מקודשים), וורשה, ה'תר"ן [1890]
 שער המפקד: רפאל אהרון בן שמעון, שער המפקד - והוא אספת דינים מנהגי עיר קדשינו ותפארתינו ירושלים תבנה ותכונן, נוא אמון (=אלכסנדריה), ה'תרס"ח [1908]

מחזורים
 מחזור איש מצליח: המחזור המדויק לראש השנה איש מצליח, בני ברק, ה'תש"ס [2000]
 מחזור די-סולה: דוד די סולה פול, תפלות לראש השנה כפי מנהג הספרדים באמריקא עם תרגום אנגלי, ניו יורק, ה'תרצ"ז [1937]
 מחזור וינה: ראובן ברוך, מחזור לראש השנה מנהג ספרד בקהילות קדושות בקושטאנטינה ומדינות מזרח ומערב ואיטאלייא יצ"ו, וינה ה'תרי"ג [1853]

ספרי בישול
 הבישול היהודי: קלאודיה רודן, ספר הבישול היהודי מזרח ומערב, 1998
 הבישול הלבנוני: גרסיה גרגו, הבישול הלבנוני, 2002
 המטבח הספרדי ירושלמי: רחל טלבי-קדמי, רשליקה: ניחוח המטבח הירושלמי ספרדי המסורתי, ללא ציון שנה
 מטעמי צפון אפריקה: פסקל פרץ, מטעמי צפון אפריקה: תוניס, מרוקו, אלג'יר, לוב, 1983

קישורים חיצוניים

 
 תחל שנה וברכותיה  הרב חננאל זייני על מנהגי הסדר ומשמעותם, ועל משחקי מילים במנהג הסדר באתר "ישיבת אור וישועה"
 מצגת מפורטת המסבירה כיצד בודקים את סימני החג, אתר כושרות
 ביאור קצר על סימני ראש השנה מאת הרב חגי לונדין, עלון "באהבה ובאמונה" שנת תשע"ב, אתר "ערוץ מאיר"
 
 סדר סימני ראש השנה מעוצב
 דליה מרקס, "סעודת סימנים מבורכת", בזמן עמ' 39–42
רוחמה וייס, אתה מה שאתה אוכל: מה עושים הסימנים?, באתר בית אביחי, 17 בספטמבר 2017

הערות שוליים

מנהגים יהודיים: ראש השנה
ראש השנה
המטבח היהודי
מאכלי ראש השנה
סעודות מצווה
לילות מיוחדים