מניין לחורבן הבית

מניין לחורבן הבית היא שיטת מניית שנים שהייתה בשימוש יהודי, בעיקר בארץ ישראל וסביבותיה, לאחר חורבן בית המקדש השני ועד התקופה הצלבנית. עם השנים התמעט השימוש בשיטה זו מחוץ להקשרים דתיים, אך עליית הלאומיות היהודית מסוף המאה ה-19 ואילך חידשה לזמן קצר את השימוש בשיטה זו, זאת ביוזמתו והובלתו של אליעזר בן-יהודה. השנה הנוכחית () היא שנת  לחורבן הבית.

שיטות ספירה שונות 
בעוד מסורת מקובלת (הנובעת מבלבול בין מניין היצירה לחשבון שנות אדם הראשון) מחשבת את השנים לחורבן על ידי הפחתת 3,828 מהשנה העברית או 68 מהשנה הנוצרית, והיסטוריונים ממקמים את חורבן הבית בשנת 70 לספירה שהיא ג'תת"ל ליצירה, השיטה הנפוצה מחשיבה את שנת 70 לספירה כשנת 1 לחורבן, כלומר מניין החורבן הוא 69 פחות מספירת הנוצרים או 3,829 פחות מהספירה העברית. שיטה זו נתמכת הן בידי ה, שמציין 380 שנות הפרש בין המניין לחורבן למניין השטרות, והן מהרמב"ם במספר מקומות במשנה תורה, וכן מכתבי יד מהמאה ה-10 שנמצאו בגניזת קהיר.

בלוחות השנה של ידותון הלוי, חזן בית הכנסת בן עזרא, שנות החורבן מתחלפות בתשעה באב, ולא בא' בתשרי כמו כל מנייני השנים.

תולדות השימוש במניין לחורבן הבית

המניין לחורבן בית ראשון
משנות גלות בבל, עוד לפני חורבן בית ראשון, קיימות עדויות לשיטת מנייה שראשיתה באירועים הטראומטיים שחוו יהודי ארץ ישראל בתקופת החורבן. בספר מלכים ב' נזכר התאריך , ובספר יחזקאל: . שני התאריכים מתייחסים לגלות יהויכין – אירוע שנתפס כנקודת הפתיחה להשתלשלות האירועים שהובילו לחורבן ולגלות. באותו פסוק בספר יחזקאל מוזכר גם  המתייחס לחורבן בית ראשון. ברחבי ספר יחזקאל נמצאים עוד תאריכים לגלות יהויכין. הקראים ברמלה מנו גם כן לגלות יהויכין.

המניין לחורבן בית שני בעת העתיקה ובימי הביניים

לאחר חורבן בית שני החל המניין לחורבן בית שני להיות בשימוש. בסדר עולם מתואר כיצד נהגו בארץ ישראל למנות את השנים לחורבן הבית בעוד בבבל נהג מניין השטרות:

דוגמאות לתיארוך בשנים לחורבן ניתן למצוא במצבות צוער, וכן בפיוטים שמקורם בארץ ישראל, ובמיוחד במסמכים שנמצאו בגניזת קהיר, כשיטת תיארוך רגילה גם במסמכים, כתובות, חוזים וגיטין, לעיתים במקביל למניין לבריאת העולם, המקובל בלוח העברי בימינו, ולפעמים גם במקביל למניין השטרות.

גם אירועים היסטוריים תוארכו על ידי כותבים יהודים בארץ ישראל ביחס למספר השנים שחלפו מחורבן הבית; כך למשל רעש שביעית, שאירע במחצית המאה ה-8, קרה לדברי הפייטן בשנת ב לחורבן.

גם במצרים ובסוריא וכן עד סוף המאה ה-9 בדרום איטליה נעשה שימוש במניין לחורבן בפני עצמו.

המניין לחורבן הבית ועליית הלאומיות
במאה ה-11 הצטמצם השימוש בשיטת המניין הזו אם כי לא נשכחה לגמרי ועדיין השתמשו בה ביחד עם המניין לבריאת העולם. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל אליעזר בן-יהודה כיהודי לאומי לשוב ולהשתמש בציון השנים שחלפו מאז חורבן הבית. הפעם הראשונה שבה ציין תאריך זה בדפוס הייתה בסוף הקדמתו לספרו "ארץ ישראל" שיצא לאור בירושלים בשנת ה'תרמ"ג, בעוד בשער הספר מופיע, כרגיל, המניין לבריאת העולם. גם בראש עיתונו 'מבשרת ציון' הופיעו שני התאריכים זה לצד זה. בעיתון הצבי החל מגיליון ח' של שנה חמישית (י"ט בכסלו 1820 = 23 בנובמבר 1888) הופיע רק המניין לחורבן. בעקבות בן יהודה ניסו רבים אחרים לחזור ולשחזר את שיטת המנייה הזו. כך הוסיף הרב חיים הירשנזון את התאריך "אלף תתט"ז לחורבן בית קדשינו ותפארתינו" בשער ירחונו 'המסדרונה' שהחל להופיע בכ"ז בסיוון ה'תרמ"ה וכן בספרו "לקוטי התלמוד" שיצא בשנת ה'תרמ"ט - אלף תת"כ. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 החל התיארוך למניין החורבן להיות רווח יותר, הן בארץ והן בקרב חובבי ציון במזרח אירופה. שמואל ליב ציטרון, בכרך השלישי של תרגומו לעברית של דברי ימי ישראל, מתארך את כל המאורעות היהודיים לפי אַחֻבַּ"שֵׁ (=אחר חורבן בית שני), כאשר הוא מפחית 70 שנה מספירת הנוצרים.

עם זאת, דווקא משה לייב ליליינבלום, מראשי חובבי ציון, התנגד למנהג זה וראה בו "מנהג של שטות". ליליינבלום תהה באשר למניעיהם של מחדשי המנהג, פיקפק בדיוק החשבון וביקר את אלה שאימצו אותו "הקופצים בלי דעת על כל חדש". לטענת מל"ל, מנהג זה איננו משקף תפיסה לאומית, ויש לעוזבו. אדרבה, לטענתו מנהג זה הולם דווקא את "אותם הרבנים שבאמריקה" השמחים בחורבן הבית.

הפולמוס שעורר לילנבלום הביא לפרסום תאריך החורבן אך בן יהודה נותר בין היחידים שהשתמשו בתאריך זה. שנים ספורות לאחר מכן, לאחר הקונגרס הציוני הראשון, שבו כמה מראשוני הציונים, כחובבי ציון לפניהם, להשתמש בתאריך זה. בין המשתמשים בו, מלבד עיתוני בן יהודה, היו העיתונים "המאיר" ו-"העולם" בעת שהיה בעריכת נחום סוקולוב. עם מעבר מערכת "העולם" לווילנה שבה והונהגה בו שיטת המניין לבריאת העולם.
גם המנהיגה הציונית עדה מימון, שביקרה בירושלים בשנת 1908, כתבה על תצלום את ציון השנים לחורבן בהשראת בן יהודה: "בתיה ועדה לבית פישמן, בעומדן ליד הכותל המערבי, בירושלים, ברביעי בסיון אתתל"ט".

בן יהודה מפסיק את השימוש בשיטה
דווקא בן יהודה, שהנהיג את שיטת מנייה זו בשימושי חול, היה גם זה שביטל שיטה זו, זאת בעקבות הצהרת בלפור. בן יהודה אף החל מכאן ואילך למנות את מניין השנים להצהרה זו, וכך עשו גם בני משפחתו אחריו בשערי הכרכים של מילון בן יהודה ויתר כתביו. כמו באימוץ המניין לחורבן הבית, גם כאן הלך הרב חיים הירשנזון בעקבות בן יהודה והחל לציין בשער כתביו את המניין להצהרת בלפור, המניין לשלטון הנציב העליון היהודי הרברט סמואל והמניין לקונגרס הציוני הראשון.

המניין לחורבן הבית בסדר התפילה
מלבד שימושי החול בשיטת מניין זו, שידעו עליות ומורדות, נותרה שיטת המניין לחורבן הבית בסידור התפילה. בנוסח התפילה של חלק מיהודי ספרד ובני עדות המזרח בתשעה באב נהוג לציין בסיום תפילת ערבית, לאחר אמירת הקינות, את מניין השנים לחורבן בית שני בנוסחה זו:

אצל חלק מיהודי תימן נהוג לציין זאת בנוסח אחר:

כמו כן, יש מיהודי תימן שאף מציינים את מניין השנים לחורבן בית ראשון, כיוון שמאז החורבן ההוא הם גלו לתימן (ולא עלו חזרה לארץ ישראל בזמן בית המקדש השני). על פי המסורת, חורבן בית ראשון התרחש באותו תאריך עברי של חורבן בית שני, ט' באב:

ראו גם
מניין השנים בלוח העברי

לקריאה נוספת
 א"ר מלאכי, "כך וכך שנים לחרות יהודה", בתוך: אריה סטריקובסקי (עורך), דף לתרבות יהודית, גיליון 277, משרד החינוך - האגף לתרבות תורנית, תמוז ה'תשס"ח.

הערות שוליים

הלוח העברי
תולדות עם ישראל