מופשט לירי

מופשט לירי הוא סגנון באמנות המופשטת, המבקש להביע הלך רוח נפשי אישי ופרטי של צייר בעוצמה רגשית גבוהה. שם הסגנון מתייחס לכך שהחוויה האמנותית הנוצרת מהתבוננות ביצירות דומה להאזנה לשירה, והמכחול משמש בהקבלה לכלי נגינה. הסגנון מזוהה עם אמנים אירופאים מתחילת המאה ה-20 ובראשם וסילי קנדינסקי, ארשיל גורקי ואחרים. באמנות הישראלית מזוהה סגנון זה עם ציירי קבוצת "אופקים חדשים", כגון יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואחרים. בעיני מבקרי אמנות רבים נתפש סגנון המופשט הלירי כרמה הגבוהה ביותר של סובייקטיביות בציור, וכגישה שבין השאר נמנעה מיצירת אשליה של דימוי או חלל.

המונח "מופשט לירי" מתייחס לשתי מגמות קשורות אך מובחנות בציור המודרניסטי שלאחר מלחמת העולם השנייה: האחת היא המופשט הלירי האירופי, שנולד בפריז. מבקר האמנות הצרפתי, ז'אן ז'וזה מרצ'נד, נחשב כמי שטבע את המונח בשנת 1947, כחלק מהזרם האמנותי הראשי יותר, הטאשיזם. המונח טאשיזם הוגדר בשנת 1951 על ידי פייר גוגן, צ'ארלס אסתיין ומישל טאפיה. השנייה היא המופשט הלירי האמריקאי. תנועה זו תוארה בשנת 1969 על ידי לארי אלדריך , מייסד מוזיאון אלדריך לאמנות עכשווית  ברידג'פילד, קונטיקט.

ניתן להשתמש במונח "מופשט לירי" גם כמונח תיאורי, עבור סוג של ציור מופשט הקשור לאקספרסיוניזם המופשט; המונח נמצא בשימוש מאז שנות הארבעים. ציירי אקספרסיוניזם מופשט מפורסים רבים, כמו ארשיל גורקי, זוהו בהקשרים מסוימים ככאלה שיצירתם מתויגת תחת ההפשטה הלירית.

מקור 
השימוש המקורי המקובל במונח מתייחס לנטייה שיוחסה לציורים באירופה בתקופה שלאחר 1945 והוא שימש לתיאור כמה אמנים (בעיקר בצרפת) שעבודותיהם מתקשרות למאפייני האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, כגון וולס , ז'ראר שניידר , הנס הארטונג וז'ורז 'מתיו. באותה עת (סוף שנות הארבעים) חיו ופעלו בפריז ובערים אירופאיות אחרות כמה אמנים אמריקאים כגון פול ג'נקינס , נורמן בולם , סם פרנסיס , ז'ול אוליצקי, ג'ואן מיטשל  ואלסוורת' קלי. למעט קלי, כל האמנים הללו פיתחו גרסאות אישיות להפשטה בציור, שתויגו בזמנו תחת הכותרות "הפשטה לירית", "טאשיזם", "ציור שדות הצבע", "נואג'יזם" ו"אקספרסיוניזם מופשט".

תנועת האמנות של המופשט הלירי נולדה בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, בתקופה בה חיי האמנות בעיר התחדשו לאחר שנקטעו בימי המלחמה. אמנים רבים הציגו שוב מיד עם שחרור פריז, באמצע שנת 1944. לאור צורות ההפשטה החדשות שנראו בעבודותיהם של כמה אמנים, נטבע בשנת 1947 שמה של התנועה החדשה על ידי מבקר האמנות, ז'אן חוזה מרצ'נד, והצייר, ז'ורז' מתיו. כמה מבקרי אמנות ראו בתנועה זו ניסיון לשחזר את הדימוי של פריז כבירת האמנויות, שפי שנתפסה עד המלחמה. ההפשטה הלירית שיקפה גם את התחרות בין אסכולת פריז לבין אסכולת ניו-יורק שלהאקספרסיוניזם המופשט, שמאז 1946 מייצגיה הטובים ביותר הם ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג ומארק רותקו, שזכו גם לתמיכת השלטונות האמריקאים מתחילת שנות החמישים.

ההפשטה הלירית התנגדה לא רק לקוביזם ולסוריאליזם שקדמו לה, אלא גם להפשטה הגיאומטרית. ההפשטה הלירית הייתה, במובנים מסוימים, הראשונה ליישם את לקחיו של ואסילי קנדינסקי, הנחשב לאחד מאבות ההפשטה. בתוך כך, עבור האמנים, ההפשטה הלירית ייצגה פתח לביטוי אישי.

בשנות השישים המאוחרות (באופן חלקי בתגובה לאמנות מינימלית), ציירים רבים הכניסו מחדש אפשרויות ציוריות לאמנות שלהם ומוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, יחד עם מספר מוזיאונים ומוסדות, זיהה באופן רשמי את התנועה ואת חזרתה להפשטה ציורית כזרם מובחן תחת השם "מופשט לירי".

מופשט לירי אירופאי 
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, אמנים רבים, מבוגרים וצעירים, חזרו לעבוד ולהציג בפריז, ביניהם: ניקולאס דה סטיל, סרג' פוליאקוף, אנדרה לנסקוי וזאקס מרוסיה; הנס הארטונג וולס מגרמניה; אנדרה רוז'דה, ארפאד סנש וסימון האנטאי מהונגריה; אלכסנדר איסטרטי מרומניה; ז'אן פול ריופל מקנדה; ויירה דה סילבה מפורטוגל; ז'רארד ארנסט שניידר משווייץ; לואיס פייטו מספרד; בראם ואן ולדה מהולנד; אלברט ביטראן מטורקיה; זאו וו-קי מסין; סוגאי מיפן וסם פרנסיס, ג'ון פרנקלין קניג, ג'ק יונגרמן ופול ג'נקינס מארצות הברית. האמנים הללו ורבים אחרים היו באותה תקופה חלק מתנועת ההפשטה הלירית, יחד עם האמנים הצרפתים: פייר סולאז', ז'אן-מישל קולון, ז'אן רנה בזיין, ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסייר, רוג'ר ביסייר, פייר טל-קואט, ז'אן מסאג'יר, ז'אן מיוטה ואחרים.

ההפשטה הלירית שהתפתחה בצרפת התנגדה לא רק לשרידי אסכולת פריז אלא גם לתנועות קוביסטיות וסוריאליסטיות שקדמו לה, כמו גם להפשטה הגיאומטרית. עבור האמנים בצרפת, הפשטה לירית ייצוג פתח לביטוי אישי. בבלגיה, לואי ואן לינט מייצג דוגמה יוצאת דופן לאמן שאחרי תקופה קצרה של הפשטה גיאומטרית עבר להפשטה לירית, שבה הצטיין.

בפריז התקיימו תערוכות רבות שהציגו את יצירותיהם של האמנים בזרם, בין היתר בגלריות ארנו (Arnaud), דרויין (Drouin), ז'אן בוקר (Jeanne Bucher), לואיס קארה (Louis Carré) וגלרי דה פראנס (Galerie de France). בנוסף, הוצגה תערוכה שנתית ב"סלון דה ריאליטה נובל (Salon des Réalités Nouvelles) ובסלון מאי, בו ניתן היה לצפות בציורי כל האמנים הללו. גלריה דרויין ניתן היה לראות את ציוריו של ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסיאר, רוג'ר ביסייר, וולס ואחרים. אירוע חשוב התרחש כאשר ז'ורז' מתיו החליט לקיים שתי תערוכות: L'Imaginaire בשנת 1947 בארמון לוקסמבורג (תערוכה שהוא העדיף לקרוא לה "מופשט לירי" על מנת לקבע את השם); ו-HWPSMTB בשנת 1948, בהשתתפות האמנים האנס הארטונג, וולס, פרנסיס פיקאביה, פרנסואה סטאהלי, ז'ורז' מתייה, מישל טאפיה וקמיל בריאן.

במרץ 1951 התקיימה התערוכה הגדולה יותר, Véhémences confrontees, בגלריה נינה דאוס (Nina Dausset), שם הוצגו לראשונה זה לצז זה אמני מופשט צרפתיים ואמריקאים. התערוכה אורגנה על ידי מבקר האמנות מישל טאפיה, שמילא תפקיד חשוב בעידוד התנועה. ביחס לאירוע זה הוא הצהיר כי "ההפשטה הלירית נולדת». עם זאת, התנועה שלטה בשדה האמנות לתקופה קצרה למדי (עד סוף 1957), והוחלפה במהירות על ידי הריאליזם החדש של פייר רסטני ואיב קליין. החל משנת 1970, התנועה קמה לתחייה על ידי דור חדש של אמנים שנולדו במהלך מלחמת העולם השנייה או מיד אחריה. כמה מאנשי המפתח של התנועה כוללים את פול קאלוס, ז'ורז' רומאתייה, מישל דסטרק ותיבוט דה ריימפרה.

תערוכה בשם "הטיסה הלירית, פריז 1945–1956" (L'Envolée Lyrique, paris 1945–1956), המאגדת את יצירותיהם של 60 ציירים, הוצגה בפריז במוזיאון לוקסמבורג מאפריל עד אוגוסט 2006 וכללה את ציירי התנועה הבולטים ביותר: ז'ורז' מתייה, פייר סולאז', ז'ראר שניידר, זאו וו-קי, אלברט ביטראן, וסרג 'פוליאקוף.

אמנים בפריז (1945–1956) ומחוצה לה 

 Genevieve Asse (1923– )
 Mino Argento (1927– )
 Jean René Bazaine (1904–2001)
 Roger Bissière (1888–1964)
 Albert Bitran (1931–2018)
Norman Bluhm (1921–1999)
 Alexander Bogen (1916–2010)
 Jean-Michel Coulon (1920–2014)
 Olivier Debré (1920–1999)
 Piero Dorazio (1927–2005)
 :fr:Joe Downing (1925–2007)
 Jean Dubuffet (1901–1985)
 Endre Rozsda (1913–1999)
 Bracha Ettinger (1948– )
 Jean Fautrier (1898–1964)
 Pierre Fichet (1927–2007)
 Francois Fiedler (1921–2001)
 Sam Francis</blockquote>(1923–1994)
 Annick Gendron (1939–2008)
 Marc-Antoine Goulard (1964– )
 Hans Hartung (1904–1989)
 Simon Hantaï (1922–2008)
 Alexandre Istrati (1915–1991)
 Paul Jenkins (1923–2012)
 Antoni Karwowski (1948– )

 John Franklin Koenig (1924–2008)
 André Lanskoy (1902–1976)
 Alfred Manessier (1911–1993)
 René Marcil (1917–1993)
 Georges Mathieu (1921–2012)
 Jean Messagier (1920–1999)
 Jean Miotte (1926–2016)
 Joan Miró (1893–1983),
 Francis Picabia (1879–1953)
 Serge Poliakoff (1906–1969)
 Thibaut de Reimpré (1949– )
 Seund Ja Rhee (1918–2009)
 Jean-Paul Riopelle (1923–2002)
 Emilio Scanavino, (1922–1986)
 Vieira da Silva (1908–1992)
 Gustave Singier (1909–1984)
 Pierre Soulages (1919– )
 Nicolas de Staël (1914–1955)
 Árpád Szenes (1897–1985)
 Gérard Ernest Schneider (1896–1986)
 Michel Tapié (1909–1987)
 Bram van Velde (1895–1981)
 François Willi Wendt (1909–1970)
 Wols, pseudonym of Alfred Otto Wolfgang Schulze (1913–1951)
 Zao Wou-Ki (1921–2013)
 Fahrelnissa Zeid (1901–1991)

מופשט לירי אמריקאי 
מופשט לירי אמריקאי הוא מונח המתייחס לתנועת אמנות שהופיעה בערים ניו יורק, לוס אנג'לס, וושינגטון הבירה ולאחר מכן טורונטו ולונדון במהלך שנות השישים והשבעים. התנועה מתאפיינת בטיפול אינטואטיבי ומשוחרר בצבע, בביטוי ספונטאני, במרחבים אילוזיוניסטים, בהכתמה בצבעי אקריל, בתהליך יצירתי, בשימוש בדימויים לעיתים ובטכניקות ציוריות טכנולוגיות חדשות אחרות. ההפשטה לירית הובילה את האמנות המודרנית הרחק מהמינימליזם ולכיוון אקספרסיוניזם חדש יותר. הפשטה לירית אמריקאית קשורה ברוחה לאקספרסיוניזם המופשט, לציור שדות הצבע ולטאשיזם האירופי של שנות הארבעים והחמישים.

באוגוסט 1993 ערך מוזיאון שלדון לאמנות תערוכה בשם "הפשטה לירית: צבע ומצב רוח". בין המשתתפיםי ניתן למצוא את: דן כריסטנסן, וולטר דארבי באנארד, רונלד דייוויס, הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, קליב גריי, רוני לנדפילד, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, רוברט נטקין, וויליאם פבט, מארק רותקו, לורנס סטאפורד, פיטר יאנג ועוד כמה ציירים. המוזיאון פרסם הצהרה ובה נכתב:

"כתנועה, ההפשטה הלירית הרחיבה את האסתטיקה המודרניסטית שלאחר המלחמה וסיפקה ממד חדש בתוך המסורת המופשטת, שבבירור חבה את חובה ל"ציור הטפטוף" של ג'קסון פולוק ולצורות הצבעוניות המוכתמות של מארק רותקו. תנועה זו נולדה מתוך רצון לייצר חוויה ישירה, פיזית וחושית, של ציור באמצעות מונומנטליות ודגש על צבע - מה שמאלץ את הצופה "לקרוא" ציורים".

במהלך שנת 2009 אירח מוזיאון בוקה רטון לאמנות בפלורידה תערוכה שכותרתה "הרחבת הגבולות: יצירות נבחרות מהמופשט הלירי ומתוך האוסף הקבוע". בהצהרה שפרסם המוזיאון נכתב: ההפשטה הלירית התעוררה בשנות השישים והשבעים, בעקבות האתגר של המינימליזם והאמנות הקונספטואלית. אמנים רבים החלו להתרחק מסגנונות גיאומטריים, קשיחים ומינימליים, לעבר הפשטות ליריות, חושיות ורומנטיות יותר. האמנים הללו ביקשו להרחיב את גבולות הציור המופשט, להחיות ולהמריץ מחדש "מסורת" ציורית באמנות האמריקאית. במקביל, אמנים אלה ביקשו להחזיר לקדמת הבמה את עדיפות הקו והצבע כאלמנטים פורמליים ביצירות המורכבות על פי עקרונות אסתטיים, ולא כיצוג חזותי של מציאות סוציו-פוליטית או של תיאוריות פילוסופיות.

היצירות המופשטות הכלולות בתערוכה זו שרות בצבע נוזלי עשיר ובאנרגיה שקטה. יופיעו בתערוכה יצירות של האמנים הבאים, הקשורים למופשט הלירי: נטבר בהבסאר, סטנלי בוקסר, למאר בריגס, דן כריסטנסן, דייוויד דיאו, פרידל דזובאס, סם פרנסיס, דורותי גילספי, קליב גריי, פול ג'נקינס, רוני לנדפילד, פט ליפסקי, ג'ואן מיטשל, רוברט נטקין, ז'ול אוליצקי, לארי פונס, גארי ריץ', ג'ון סיירי, ג'ף ויי ולארי זוקס.

ההיסטוריה של המונח באמריקה 
"הפשטה לירית" הייתה כותרתה של תערוכה שנעה בין כמה מקומות בארצות הברית. היא הופיעה לראשונה במוזיאון אולדריך לאמנות עכשווית, בין אפריל ליוני 1970, והופעתה האחרונה נערכה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בין מאי ליולי 1971. אולדריך, מעצב מצליח ואספן אמנות, הגדיר את מגמת ההפשטה הלירית והסביר כיצד הגיע לרכוש את היצירות. במסגרת התערוכה הוא כתב כך:

בתחילת העונה שעברה התברר שבציור ישנה תנועה שמתמקמת הרחק מהגיאומטרי, ציור הקצה והמופשט המינימליסטי, לכיוון הפשטה יותר לירית, חושית ורומנטית, בצבעים רכים ומלאי חיים יותר... מגע האמן תמיד נראה לעין בציור מסוג זה, גם כאשר הציורים נעשים באמצעות ריסוס, ספוג או אובייקטים אחרים... כאשר חקרתי את המגמה הלירית הזו, מצאתי אמנים צעירים רבים שציוריהם משכו אותי כל כך עד שנאלצתי לרכוש רבים מהם. מרבית הציורים בתערוכת ההפשטה הלירית נוצרו בשנת 1969 וכולם הם חלק מהאוסף שלי כעת.

במשך שנים רבות המונח "הפשטה לירית" נאמר באופן מזלזל, מה שהשפיע לרעה על האמנים שנקשרו בזרם זה. בשנת 1989 דניאל רובינס, פרופסור לתולדות האמנות ביוניון קולג', ציין כי הפשטה לירית הוא המונח המשמש בסוף שנות השישים לתיאור החזרה לאקספרסיביות ציורית של ציירים בכל רחבי הארץ וכי כתוצאה מכך "המונח צריך לשמש כיום מפני שהוא בעל אמינות היסטורית".

משתתפי התערוכה "הפשטה לירית" 
האמנים הבאים השתתפו בתערוכה האמריקאית, "הפשטה לירית": 

Helene Aylon (1931–2020)
Victoria Barr (1937– )
James Beres (1942–2014)
Jake Berthot (1939–2014)
Dan Christensen (1942–2007)
David William Cummings (1937–2019)
Carl Gliko (1941– )
John Adams Griefen (1942– )
Carol Haerer (1933–2002)
Gary Hudson (1936–2009)
Don Kaufman (1935– )
Jane A. Kaufman (1938– )
Victor Kord (1935– )
Ronnie Landfield(1947– )
Pat Lipsky (1941– )
Ralph Sessions Moseley (1941– )
David Paul (1945– ) only in 1970

Herbert Perr,(1941– )
William Pettet (1942–2019)
Murray Reich (1932–2012)
Garry Lorence Rich (1943–2016)
Ken L. Showell (1939–1997)
John Seery(1941– )
Alan Siegel (1938– )
Lawrence Stafford (1938– )
William Staples (1934– )
James Sullivan (artist) (1939– )
Herbert Schiffrin (1944– )
Shirlann Smith (1931– )
John Torreano (1941– )
Jeff Way (1942– )
Thornton Willis (1936– )
Philip Wofford (1935– )
Robert Zakanitch (1935– )

ציירי הזרם האמריקאים 
להלן רשימת האמנים שיצירתם, תקופת הפעילות שלהם או היבטים משמעותיים ביצירתם נתפסים כקשורים במופשט הלירי; כולל אמנים שפעלו לפני טביעת המונח:

Arshile Gorky (primarily abstract expressionism and surrealism) (1904-1948)
James Brooks (primarily abstract expressionism) (1906-1992)
Adolph Gottlieb (primarily abstract expressionism) (1903-1974)
Robert Motherwell (primarily abstract expressionism) (1915-1991)
Philip Guston (primarily abstract expressionism) and Neo-expressionism (1913-1980)
Kenzo Okada (primarily abstract expressionism) (1902-1982)
Joan Mitchell (and abstract expressionism) (1925-1992)
John Levee (and abstract expressionism) (1924-2017)
Cleve Gray (and abstract expressionism) (1918-2004)
Helen Frankenthaler (and abstract expressionism and color field painting) (1928-2011)
Ray Parker (and abstract expressionism) (1922-1990)
Richard Diebenkorn (and abstract expressionism and color field painting) (1922-1993)
Morris Louis (and color field painting) (1912-1962)
Kenneth Noland (and color field painting) (1924-2010)
Jules Olitski (and abstract expressionism and color field painting) (1922-2007)
Jack Bush (and Color field painting) (1909-1977)
Friedel Dzubas (and color field painting) (1915-1994)
Frank Stella (and minimalism, Hard-edge painting, colour field painting and sculpture) (born 1936)
Brice Marden (and minimalism) (born 1938)
Ronald Davis (and Hard-edge painting and Abstract Illusionism) (born 1937)
John Hoyland (and abstract expressionism and color field painting) (1934-2011)
Larry Zox (and Color field painting and Hard-edge painting) (1937-2006)
Larry Poons (and Hard-edge painting and color field painting) (born 1937)
Ronnie Landfield (and color field painting) (born 1947)
Dan Christensen (and color field painting) (1942-2007)
Edward Corbett (and abstract expressionism and color field painting) (1919-1971)
Howard Hodgkin (1932-2017)
Sean Scully (and Hard-edge painting) (born 1945)
Sam Gilliam (born 1933)
Walter Darby Bannard (and minimalism and color field painting) (1934-2016)
David Simpson, (and minimalism and color field painting and Hard-edge painting) (born 1928)
John Walker (painter) (born 1939)

Kikuo Saito (and color field painting) (1939-2016)
Donald Martiny (born 1953)
 John Adams Griefen (born 1942)
Joan Snyder (born 1940)
Stephen Mueller (1947-2011)
Julian Hatton (born 1956)
Tom Holland (born 1936)
Charles Arnoldi (born 1946)
Emily Mason (1932-2019)
Ed Moses (1926-2018)
Irene Rice-Pereira (1902-1971)
Robert Natkin (1930-2010)
Neil Williams (and Hard-edge painting) (1934-1988)
David Budd (1927-1991)
Peter Young (artist) (born 1940)
Frank Bowling (born 1934)
Robert Duran (1938-2005)
Nancy Graves (and sculpture) (1940-1995)
Pat Lipsky (born 1941)
Gary Hudson (1936-2009)
Frances Barth (born 1946)
Carlos Villa (1936-2013)
Carol Haerer (1933-2002)
Phillip Wofford (born 1935)
Stanley Boxer (1926-2000)
Joyce Weinstein (born 1931)
Ralph Humphrey (1932-1990)
Al Loving (1935-1992)
Eugene J. Martin (1938-2005)
Natvar Bhavsar (born 1934)
Alan Shields (1944-2005)
Peter Reginato (and sculpture) (born 1945)

David Diao (and Hard-edge painting) (born 1943)
Kenneth Showell (1939-1997)
Thornton Willis (born 1936)
Joanna Pousette-Dart (born 1947)
David Novros muralist (and minimalism) (born 1941)
Peter Bradley (born 1940)
Edward Avedisian (1936-2007)
Melissa Meyer (born 1946)
Carol Sutton (born 1945)
Lawrence Stafford (born 1938)
Alan Cote (born 1937)
Doug Ohlson (1936-2010)
Jake Berthot (1939-2014)
William Pettet (1942-2019)
Darryl Hughto (born 1943)
Jack Whitten (1939-2018)
Lee Lozano (1930-1999)
Gary Stephan (born 1942)
Shirley Smith (born 1950)
Ed Ruda (1922-2014)
Murray Reich (1932-2012)
Gary Bower (born 1940)
David R. Prentice (born 1943)
Harvey Quaytman (1937-2002)
Carl Gliko (born 1941)
Joe Haske (born 1945)
Francine Tint (born 1943)
Marilyn Kirsch (born 1950)
Richard Saba (born 1946)
Joseph Drapell (born 1940)
Frederick Lund Ottensen (1913-1975)
Victor Kord (born 1935)

ראו גם
 אקספרסיוניזם מופשט
 ציור שדות צבע
 המופשט פוסט-ציורי
 טאשיזם
 קוברה
 פורמליזם (אמנות)
 אורפיזם (אמנות)

הערות שוליים 

יצירות אמנות מודרניסטיות
אמנות עכשווית
אקספרסיוניזם מופשט
אמנות מופשטת
אסכולות באמנות