תהום (יהדות)

תהום הוא בור, מדרון או חלל עמוק מאוד או שסופו לא נודע, במובן הפיזי או המטאפורי. במקרא ובספרות חז"ל משמעותו המים הקדמוניים והעמוקים של הבריאה. על פי פרשנות "המצודות": עומק הים. על פי קאסוטו: האוקיינוס הפרימיטיבי שנברא ברצון האל.

בהלכה מופיע המושג טומאת התהום, על טומאה שנמצאת בחלל מתחת לקרקע, ולא ידועה לאף אדם.

הופעות בתנ"ך
על פי הנאמר בספר בראשית, בתחילת הבריאה מי התהום כיסו את פני כל הארץ, ורק עם ציוויו של האל התקבצו למקום אחד ואיפשרו את חשיפת הארץ (). מכאן התפיסה שהתהום נמצאת מסביב ליבשה המוכרת ובעומקה של האדמה. לפרשנותו של קאסוטו לפסוקים בבראשית ב ה-ו, לפני חטאו של אדם הראשון בגן עדן, מי התהום היו עולים ומשקים את האדמה ומתפצלים לארבעת הנהרות הנזכרים, ולא היה צורך בגשם. רק לאחר חטאו נסתתמו מעיינות תהום והחל לרדת גשם.

בסיפור על המבול מסופר כי בנוסף לגשם הרב שירד נבקעו מעיינות התהום והציפו את הארץ והחריבו אותו (). מאידך, מי התהום נתפסים כמקור המרכזי של המעיינות, וכמים המרווים את האדמה וגורמים לה לפוריות. יעקב, בברכתו ליוסף, מברכו ב. התייחסות דיכוטומית זו נמצאת גם אצל יחזקאל הנביא, מצד אחד נבואת חורבן לעיר צור שיעלה עליה התהום ויחריב אותה, ומים רבים יכסו אותה (), ומצד שני בתיאור צמיחת ממלכת אשור, מתואר כי התהום סייעה בכך, .

בספרות המדרשית נראה כי יש למי התהום שאיפה לצוף לעלות ולכסות שוב את הארץ כמו במצב הבראשיתי, ורק רצון האל וציוויו מונעים את התופעה הזו. בתלמוד מסופר כי מי התהום איימו להציף את העולם לאחר שדוד המלך חצב יסודות עמוקים לבית המקדש בהר הבית, ורק לאחר שזרק לשיתים (שהן תעלות המחוברות לתהום) חתיכת חרס שעליה השם המפורש, בעצתו של אחיתופל, מי התהום צנחו לעומק רב, דבר שסיכן את הפוריות של האדמה, ולכן דוד באמצעות שירי מעלות העלה את מי התהום לעומק הרצוי. (, וכן גרסה דומה בתלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, פ', י', דף כ"ט).

בתנ"ך מובעת התפיסה כי המצב הבראשיתי בגן עדן שבו מי התהום פרצו החוצה והשקו את האדמה ישוחזר לעתיד לבוא. כך למשל מתואר בספר זכריה (י"ד ח') פריצת מי התהום מירושלים, שישקו את סביבתם עד ים תיכון וים המלח: . גם בספר יואל (ד' י"ח) ישנו תיאור דומה: 

במקרא לעיתים התהום מובא כמושג הבא לתאר דבר עמוק מאוד הרחוק מהאדם, למשל בספר איוב, . הצירוף "תהום רבה" (=תהום הגדולה) קיים מספר פעמים ובא לתאר את גודלה העצום של התהום (; ).

משמעות קבלית ומטאפיזית
בספר הזוהר מובעת התפיסה כי הארץ כולה צפה על התהום סביב אבן השתיה, כאשר חלקה של האבן נעוץ ושקוע בתהומות, וחלקה האחר מהווה את מרכז היבשה וסביבה מעגלים מתפשטים אזורים בעלי קדושה שונה. תפיסה זו כנראה מתבססת על הפסוקים במשלי:  ובתהלים .

מי התהום מזוהים עם רוע מסוים. ישנו קישור בין התהומות לבין מפלצות הים השוכנות בהן. למשל בתהלים . במקום אחר האומות היריבות לישראל נמשלות למים זדוניים ששוטפים אותם, מתוך תפיסה של הרוע של מי התהום: .

כנראה בשל הקשר זה בשירה שלאחר קריעת ים סוף מוזכרות התהומות, כמי שכיסו את המצרים,  וכמי שקפאו לנוכח רוח ה': . בפסוקים אלו ניכרת השליטה של האל במים האדירים האלו שמסמלים כוחות אליליים, ובשימוש בהם כרצונו להילחם באויביו. גם בספר ישעיהו ישנו הקשר דומה: .

שימושים בעברית
בהשאלה קיים בעברית הביטוי "תהומות הנפש", לציין עומק פסיכולוגי וכוחות שהאדם לא מודע להם.

המילה 'תהום' בשפה העברית מתקיימת הן בצורת זכר והן בצורת נקבה.

ראו גם
 שאוֹל

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

מיתולוגיה יהודית
ישויות מיתיות בתנ"ך
מילים בתנ"ך