היישוב היהודי בחברון

היישוב היהודי בחברון מתקיים באופן רציף, למעט הפסקות אחדות, מתקופת המקרא ועד ימינו (המאה ה-21). בתקופה העות'מאנית, במאה ה-16, הוקמה בעיר קהילה של יוצאי יהדות ספרד והוקם בה בית הכנסת על שם אברהם אבינו. במהלך המאה ה-19 הגיעו יהודים רבים לעיר וביססו את היישוב היהודי בה, בהם גם אשכנזים. בקיץ 1929 טבחו המוסלמים המקומיים ביהודי חברון ועם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 (מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט) עזבו אחרוני היהודים את העיר (למעט משפחה אחת).

זמן קצר לאחר כיבוש חברון במלחמת ששת הימים, חודש היישוב היהודי בעיר כהתנחלות, בנוסף ליסודה של קרית-ארבע כישוב נפרד בסמוך. היישוב היהודי בחברון הוא ההתנחלות הישראלית היחידה ביהודה ושומרון שקיומה אושר במפורש בהסכם בין ישראל והפלסטינים (הסכם חברון) והיחידה הנמצאת בתוך עיר פלסטינית. ליישוב היהודי בחברון ניתנו שירותים מוניציפליים על ידי "הוועדה המוניציפלית לניהול בתי היהודים בחברון", שמונתה על ידי קמ"ט (קצין מטה) פנים של המנהל האזרחי, והוחלפה בשנת 2017 במנהלת שירותים אזרחיים (יהודה והשומרון).

כיום מתגוררים ביישוב היהודי בחברון כ-1,100 יהודים מתוכם כ-350 תלמידי ישיבת שבי חברון, כולם בשטח "H2" הנמצא בשליטת ישראל'. לצידם שוכנים בשטח H2 כ-40,000 פלסטינים (מלבד כ־215 אלף פלסטינים הנמצאים בשטח "H1" - החלק הפלסטיני של חברון).

היסטוריה

תקופת המקרא 
המסורת המקראית מייחסת לאברהם ישיבת קבע בעיר. על פי אותה מסורת אברהם קנה את מערת המכפלה ואת חלקת השדה סביבה מידיו של עפרון החתי. אברהם קבר שם את שרה אשתו ונקבר בה, ולאחר נקברו שם יצחק ורבקה, יעקב ולאה גם יצחק קבע את מקום מושבו בחברון ולכן מכונה חברון "עיר האבות".

לאחר יציאת מצרים הגיעו שנים עשר המרגלים לעיר, שבה ישבו באותה עת אחימן, ששי ותלמי, ילידי הענק. העיר נכבשה על ידי יהושע בן נון כאשר נלחם בחמשת מלכי הדרום האמוריים. לפי הכתוב, מלך העיר היה הִיהַם ועירו הוחרמה ולא הושארה בה נפש חיה. גם הענקים שישבו בעיר הושמדו. העיר הייתה בנחלת שבט יהודה והיא ניתנה לכלב בן יפונה, אך כיוון שהוכרזה כאחת מערי המקלט. השייכות לנחלת שבט לוי, חולקה העיר בין כלב לבין הכהנים שזכו בעיר בגורל.

חברון הייתה העיר בה הומלך דוד ובה קבע את בירתו הראשונה, דוד מלך בחברון שבע שנים, עד כיבוש ירושלים מידי היבוסים וקביעתה כבירת ישראל.

על חשיבותה של העיר בימי ממלכת יהודה ניתן ללמוד מידיות של כלי חרס ועליהן החותמת "למלך" ו"חברן". החותמות מתוארכות לתקופת מלכותו של חזקיהו מלך יהודה - המאה ה-8 לפנה"ס - המאה ה-9 לפנה"ס. ההטבעה נמצאה על מספר גדול של קנקני אגירה שנמצאו ביהודה. נתגלו למעלה מ-1,200 ידיות של קנקנים ועליהן טביעת חותם עם הכתובת "למלך". לדעת רוב החוקרים, פירוש המילה "למלך" הוא "שייך למלך". לפי המשוער הקנקנים הכילו שמן ויין לצורכי הממלכה.

לפי ספר מלכים כבש שישק הראשון מלך מצרים, את ירושלים בשנת 926 לפנה"ס. בכתובת שנמצאה בכרנך שבמצרים מופיעה בין הערים שכבש גם "חקל אברהם" - שדה אברהם.

תקופת בית שני 

כאשר חזרו לארץ ישראל הגולים מבבל, עם עזרא ונחמיה חודשה ההתיישבות בחברון או סביבתה. תושבי העיר נמנו על תושבי הערים שהתבקשו לשלוח אחד מתוך עשרה לירושלים לסייע בשיקומה. עם זאת, ההנחה היא שאדומים היגרו לדרום הר חברון שהיה ריק מיהודים, אולי בשל לחצם של שבטי הנבטים על ארצם העתיקה, בעבר הירדן מזרחה. וכן האדומים השתלטו על רוב האזור עד לבית צור.

בשנת 164 לפנה"ס יהודה המכבי כבש את חברון והחריב את העיר וביצוריה. בשנת 112 לפנה"ס יצא הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון למלחמה באדומים, כבשם וגיירם בכוח, כאשר העמיד לפניהם שתי ברירות: גירוש או גיור. וכך חברון הייתה ליהודית, עם תושבים שבחלקם היו אדומים לשעבר. בתקופת המרד הגדול ברומאים 66–70 אחד ממנהיגי המרד, שמעון בר גיורא, רקם קשרים עם אחד מראשי ה"אדומים" לשעבר אשר הביא למסירת האזור לידיו. אולם עד מהרה היא נכבשה ונשרפה על ידי הכובשים הרומאים. לאחר המרד הגדול הייתה חברון ליישוב קטן בשם "אברמיום".

בימי הביניים 

בתקופת ימי הביניים היישוב היהודי בחברון היה דל ובלתי רציף, וכלל משפחות בודדות. בתקופה הביזנטית, כאשר הוקמה כנסייה מעל מערת המכפלה, התירו השלטונות לתושבים היהודים להתפלל באחד מחלקי הכנסייה. קודם התקופה הצלבנית הקימו יהודים בית-כנסת סמוך לכניסה למערת המכפלה. עם הכיבוש הצלבני הפך בית כנסת זה לכנסייה והיהודים גורשו מהעיר.

כמאה שנה לאחר מכן, בשנת 1211 חי בעיר צבע יהודי אחד על פי עדותו של רבי שמואל בן שמשון. רבי משולם מוולטרה רשם בשנת 1481 בספרו מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל כי הגיע לחברון בשיירה עם "שר מערת המכפלה". הוא הגיע לחברון, ביקר במערת המכפלה וערך תרשים של המערה. בחברון מצא 20 משפחות יהודיות. גם בזמן מסעו של רבי משה באסולה (1521) היו כ-20 משפחות בעיר.

במאה ה-15 הגיעו לחברון פליטים יהודים מוונציה שעסקו בתעשיית הזכוכית. בתקופת שלטון הממלוכים התגבשה תודעה יהודית שכללה את חברון כאחת מארבע ערי הקודש. במהלך תקופה זו ננטש התל סופית והעיר הישנה, הקרויה גם "הקסבה", התפתחה סביב מערת המכפלה לכיוון מערב, לאורך התוואי של אמת מים. באותה תקופה התגבש במקום רובע יהודי. התושבים היהודים שהתיישבו במקום היו מגורשי ספרד. הם קנו מערבים את המגרשים שעליהם הוקם הרובע היהודי.

בשנת 1517 התרחש הטבח בחברון (1517), לקראת סוף המלחמה העות'מאנית-ממלוכית (1516–1517), כאשר העות'מאנים הטורקים הביסו את הממלוכים וכבשו את סוריה העות'מאנית.

במגפה קשה שפקדה את היהודים בשנת 1525 נמלטו יהודים רבים לעזה.

תקופת השלטון העות'מאני 
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל (1917-1516) התיישבו בחברון יהודים מרחבי ארץ ישראל, גולים מספרד ומארצות שונות. חברון הפכה למרכז יהודי ללומדי תורה. ב-1540 הרב מלכיאל אשכנזי קנה את "חצר היהודים" מהקראים שישבו במקום מהמאה ה-10, וכך הופיע בכתובים: "ויקן את חלק הקראים שבחצר היהודים לצמיתות". בחלקה זו הוא הקים את בית הכנסת על שם אברהם אבינו. בית הכנסת נחרב ב-1929 ושוקם אחרי חידוש היישוב היהודי לאחר 1967.

בתחילת המאה ה-16 הוואקף המוסלמי אסר על היהודים להיכנס למערת המכפלה. איסור זה עמד בתוקפו מאות שנים (עד למעבר האתר לשלטון ישראל ב-1967). במאה ה-16 חי ופעל בחברון רבי שלמה עדני. הרב חיים יוסף דוד אזולאי, החיד"א היה שליח יהודי חברון לאירופה. רוב היישוב היהודי בארץ ישראל התקיים בתקופתו על תרומות מקהילות יהודים בחוץ לארץ, במיוחד תמכו בו קהילת ספרדים בהולנד והאשכנזים במזרח אירופה. בשלהי המאה ה-18 התגורר בעיר גיסו של הבעש"ט, רבי אברהם גרשון מקיטוב.

בראשית המאה ה-19 נוסדה בחברון קהילה יהודית אשכנזית שרוב אנשיה היו מזוהים עם חסידות חב"ד, קהילת חב"ד בחברון הייתה מרכז חסידות חב"ד בארץ ישראל. בשנים 1807 ו־1811 נרכשו קרקעות בחברון על ידי הרב חיים ישועה בג'איו, שהיה באותה עת ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון. הרכישה הראשונה בוצעה בשנת 1807. הרב בג'איו קנה חלקת קרקע של 5 דונם. בשטח זה נמצא כיום שוק הירקות הסיטונאי של חברון. הרכישה השנייה בוצעה בחודש מאי 1811, כאשר הרב בג'איו חכר שטח של 800 דונם מאת משפחת א-תמימי החברונית. השטח כולל את תל-רומיידה (חברון המקראית) וקבר ישי. הרב בג'איו חכר שטח זה מהונו הפרטי והעבירו לידי הקהילה כתרומה.

ב־1831 השתלט אבראהים פאשא (כשליחו של מוחמד עלי) על חברון. בי"ט באייר תקצ"א 1831 הציל אבראהים פאשא את יהודי חברון מידי ערביי חברון; ועל כן, מאז נהגו היהודים לחוג ביום זה את "פורים איברהים".

בשנת 1834 התרחש טבח חברון (1834) כאשר תושבי חברון הערבים ערכו פוגרום בשכניהם היהודים ורצחו 12 יהודים. פאשה סולק מהעיר ב-1840, אז מנתה אוכלוסיית העיר היהודית כ-750 נפש בלבד. בי"ד בכסלו נהגו לחגוג את "פורים טאקה" - פירושו "פורים של האשנב", בו מצאו יהודי העיר ליד אחד האשנבים בגדר "החצר היהודית" שק כסף, כפי הסכום שמושל העיר דרש כופר עבורם.

תקופת שלטונו של עבד אל-רחמאן 

הנוסע משה ריישר תיאר את מצב יהודי חברון בשנת 1850: "והיהודים אשר בחברון סבלו עול גלות מהערביים והישמעאלים, אשר לא האמינו בחיים ופחדו מכל עלה נדף". הגורם לכך על פי ריישר היה "ערבי אחד פניו כשולי קדירה וקראו אותו 'השחור'". היה זה אחד ממושלי האזור במאה ה-19, עבד אל-רחמאן מהכפר דורא; הוא היה לשליט האזור בשנת 1848. בקשות עזרה נשלחו ליהדות התפוצות ופורסמו בין השאר בעיתון היהודי ג'ואיש כרוניקל ומכתבים, ובהם כונה בשם הסתרים: "הרב השחור". דמי חסות ששולמו לו לא מנעו את ביזת רכושם של יהודים. חלקם עברו אז לעיר העתיקה בירושלים אל רחוב הגיא (אל-ואד), שנקרא בפי היהודים מאז ועד תש"ח 1948 "רחוב חברון".

במשך שבע שנים, כאשר אחיו מרדו בו, ופרצו מלחמות ביניהם, השלטון עבר מיד ליד בהר חברון. רכוש התושבים היה לביזה. שרר חוסר ביטחון מוחלט באזור. ויהודי חברון פנו לעזרת הקהילה היהודית בבריטניה. בשנת 1855 החליטו העות'מאנים לשים סוף לתוהו ובוהו בהר חברון, ושלחו כוחות צבא שהשתלט על העיר. ריישר מסיים את סיפור המעשה במילים: "לקחו אותו לסטאמבול בשלשלאות של ברזל ועשו לו משפט מוות. כן יאבדו כל אויבי ה'! והיהודים עשו משתה שמחה ויום טוב". בעקבות כך, נוסף יום מותו לשני ימי "הפורים" שחגגו יהודי העיר.

שלהי התקופה העות'מאנית 

בשנת 1852 עלה לארץ ישראל הרב ד"ר יהודה ביבאס, שהיה לרבם של מבשרי הציונות. הוא התיישב בחברון, הקים בה בית מדרש וקבע בה את ספרייתו הגדולה, אך נפטר בי"ז בניסן תרי"ב (1852). בשנת 1854 מונה אליהו מני לרבה הראשי של קהילת חברון. הוא פעל למען היישוב היהודי בעיר, בבניין בתי כנסיות ובגיוס תרומות. באמצע המאה ה-19 היה הרובע היהודי כולו גוש בתים שנסגר בשער קטן. בשנת תרמ"ט (1889 בערך) הוקמה ישיבה חב"דית בשם "מגן אבות" בוזמת הרב  ותלמידו הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב. המוסד כלל ישיבה גבוהה ותלמוד תורה לילדים.

עד ראשית המאה ה-20 הגיעו יהודים רבים לעיר וביססו את היישוב היהודי בחברון; מספרם הגיע בשנת 1895 ל-1,429 (810 - ספרדים ו-619 - אשכנזים) מתוך אוכלוסייה כוללת של 14,295 נפש. אחרי מלחמת העולם הראשונה פחת מספרם ל-430 נפש.
בשנת 1901 הגיע חיים חזקיהו מדיני לחברון ונתמנה לרב הראשי בחברון, ושימש שם כרב עד לפטירתו. בהגיעו לעיר פתח ישיבה בבית רומנו, ובה סיים את כתיבת האנציקלופדיה התלמודית הגדולה "שדי חמד".

בשנת 1907, עם ההתפתחות הכלכלית של העיר ומעורבותה הגוברת של ההסתדרות הציונית בהתפתחות היישוב, הוקם בה הסניף הרביעי של אפ"ק שנוהל על ידי מנחם שמואל סלונים ובהמשך בידי אליעזר דן סלונים. בשנת ה'תרע"ב (1911), נוסדה בחברון ישיבת תורת אמת של חב"ד. ניהול חצר רומנו כלל גם ניהול החלקים בהם המשיכו להתגורר מבני קהילת הספרדים וכן בית מדרשם שם. תוכנן במקום מיזם גדול, שאמור היה לכלול דירות ובית מלון, אולם לא יצא אל הפועל. בתמוז תרע"ד (1914) מנה היישוב היהודי בחברון אלף וחמש מאות נפש. בקיץ שנה זו פרצה מלחמת העולם הראשונה והעות'מאנים גירשו רבים מתושבי חברון (וארץ ישראל) היהודים מכיוון שהחזיקו בנתינות זרה, ובכלל זאת רוסית, וכתוצאה מכך נסגרה ישיבת תורת אמת. אלו מהתושבים שלא גורשו עמדו לקראת גיוס בכפייה למלחמה.

תקופת המנדט הבריטי 

בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את חברון. בקיץ תרפ"ד (1924) הגיעו עשרה מתלמידי ישיבת סלובודקה (כיום "ישיבת חברון" בירושלים) והקימו שם סניף של הישיבה, בראשות הרב סרנא. מנחם אוסישקין, מראשי הציונות, סייע לישיבה במטרה לחזק את היישוב היהודי בחברון. בקיץ תרפ"ה הגיעו לחברון גם מייסד הישיבה הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלובודקה") והרב משה מרדכי אפשטיין, שעמדו בראש הישיבה. באותה תקופה מנתה הישיבה כ-120 תלמידים.
בעקבות הישיבה עברו יהודים רבים להתגורר בחברון, והישיבה שמשה מקור פרנסה חשוב לערביי העיר. תלמידי הישיבה והאברכים שכרו מהם דירות וקנו מהם סחורה. חלק מתושבי חברון למדו בכולל אברכים וקבלו תמיכה כספית מקופתה. בין היהודים לערבים נרקמו יחסי ידידות שכללו אף השתתפות בשמחות ואירועים.

בשנת תרפ"ז (1927) היו הקהילה האשכנזית והספרדית מיוצגות בוועד שנקרא "ועד הכללי להעדה העברית המאוחדת בחברון". בנשיאות הוועד עמדו הרב מאיר שמואל קשמיר והרב יעקב יוסף סלונים.

ב-24 באוגוסט 1929, בשיאם של מאורעות תרפ"ט, ערבים תושבי חברון טבחו ביהודי העיר. בטבח נרצחו 59 יהודים ועוד שמונה מתו מפצעיהם מאוחר יותר. 44 נפצעו קשה ו-21 נפצעו קל. הקורבנות נקברו בקבר אחים בארבע שורות ארוכות בבית העלמין העתיק בחברון. קבר נוסף נכרה לחלקי האיברים הקטועים, לעפר, לבגדים ולחפצים ספוגי הדם שהוצאו מבתי היהודים.

שלושה ימים לאחר הטבח החליטו השלטונות הבריטיים לחסל את היישוב היהודי בחברון. שרידי הקהילה היהודית בחברון הועברו לירושלים, וכן גם ישיבת "כנסת ישראל" הקרויה כיום "ישיבת חברון". רכושם ובתיהם של היהודים נבזזו בידי הפורעים. בית הדסה הוסב על ידי ערביי חברון לבית ספר לבנות, בית הכנסת "אברהם אבינו" הוחרב ונבנה עליו דיר עזים. גם בית העלמין היהודי העתיק חולל ונהרס.

מקיץ 1929 עד 1947 

הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, וכן הרב יעקב יוסף סלונים רב עדת האשכנזים בחברון, קראו לחדש את היישוב היהודי בעיר. לקריאה הצטרפו מנהיגים ציונים בהם חיים ויצמן וחיים ארלוזורוב. פנחס רוטנברג היה חבר בוועדת השלושה, שהופקדה על ניהול כספי "קרן העזרה". עם כניסתו לתפקיד יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, דרש מההנהלה הציונית להקציב כסף לשיקום היישוב היהודי בחברון, אולם נתקל בהתנגדות, בטענה כי אין טעם להשקיע כספים רבים בשיקומו של יישוב יהודי מבודד בתוך סביבה ערבית מובהקת. בשל המחסור בכספים, הוחלט להקציב לצורך זה 10,000 ליש"ט בלבד. תשעה חודשים לאחר טבח חברון (תרפ"ט) חתמו הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי ואישים רבים אחרים על קריאה להקים מחדש את היישוב היהודי בחברון. למרות זאת, שלטונות המנדט אסרו אפילו ביקורי יהודים בעיר, למעט ביום השלושים וביום השנה לטבח, אז הגיעו הניצולים לבית העלמין העתיק בחברון לפקוד את קברי הנרצחים בליווי אבטחה.

היישוב היהודי בחברון חוּדש בשנת תרצ"א 1930 על ידי 36 משפחות ספרדיות שמנו כמאה שישים נפש.
היהודים בנו קומה נוספת לבית חסון והקימו בה בית מדרש על שם הרב עמרם בן דיוואן, ממנהיגי יהדות מרוקו. לאחר מאורעות 1936 גרשו השלטונות הבריטיים את יהודי חברון מלבד משפחה אחת, משפחתו של יעקב עזרא שגרה בתל חברון במקום בו היום אדמות ישי. משפחה זו המשיכה להתגורר במקום עד החלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.

תקופת השלטון הירדני 
לאחר מלחמת העצמאות הייתה חברון, חלק מהגדה המערבית, תחת שלטון ירדני עד 1967.
הירדנים הגדירו את נכסי היהודים כ"נכסי האויב הציוני". לא הפקיעו אותם, אלא העבירו אותם לאחריות האפוטרופוס הכללי על נכסי אויב.

תחת שלטון מדינת ישראל

הניסיונות לחידוש היישוב היהודי 
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חברון. מיד עם כיבוש העיר קרא דוד בן-גוריון, אז ח"כ שותף בממשלת האחדות, ליישב מיד יהודים בחברון "כדי להבהיר לעולם את בעלותה (של ישראל) על השטחים שהיו תמיד יהודיים, ואבדו לה במלחמת העצמאות". האחריות על נכסי היהודים בחברון עברה מהאפוטרופוס הירדני על נכסי אויב לידי הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון. בשלהי ספטמבר 1967 פנה הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון בירושלים (שגר בעצמו בחברון קודם לטבח תרפ"ט) לשר הביטחון בבקשה להקים מחדש את הישיבה בחברון, אך משה דיין דחה את בקשתו.

בחורף 1968 התגבשה קבוצה של יהודים, דתיים וחילוניים, במטרה לחדש את היישוב היהודי בחברון. הקבוצה מנתה בין היתר את הרב משה לוינגר, הרב אליעזר ולדמן, אליקים העצני והסופר אהרן אמיר. הקבוצה פרסמה מודעות בעיתונות המזמינות את המעוניינים להצטרף אליה. מאמצי הקבוצה לקנות בתים בחברון נכשלו, ולקראת ליל הסדר, הם החליטו לשכור את מלון "פארק" המקומי. בליל הסדר בשנה זו (1968) השתתפו כמאה איש. מלבד האמורים, נטלו בו חלק גם ישראל הראל, בני קצובר והרב חיים דרוקמן (לימים דמויות מרכזיות ב"גוש אמונים"), והסופר משה שמיר. פורמלית לא היו אנשי הקבוצה מחויבים לקבל אישור לכך, אולם הם היו מתואמים בפועל עם כוחות הביטחון, שציידו אותם בנשק לפני החג. וחלק מהם אף נטלו חלק פעיל בסדר החגיגי.

חברי הקבוצה נשארו במהלך חג הפסח ללון במלון, ושר החינוך, יגאל אלון, ביקר אותם והביע תמיכה מופגנת. לפי תוכניתו המדינית, תוכנית אלון, אמורה הייתה חברון להיוותר בתוך גבולות הקבע של ישראל. אלון נתן לאנשי הקבוצה רכב לצרכיהם, ואף הבטיח כי ידאג למי מהם אשר זקוק לתעסוקה. גם שר הביטחון משה דיין השיב לברכת החג שלהם. הלכי הרוח רווחים בתקשורת הישראלית תמכו בהתנחלות בחברון, כך למשל מאמר המערכת של העיתון "הארץ".

בימים הבאים החלו אישי ציבור ערבים בעיר למחות על כניסת המתנחלים. בי"ד באייר דנה ממשלת ישראל בנושא וקיבלה החלטה ליישב יהודים בסביבות העיר עצמה, בנפרד מתושביה הערביים, באמצעות הקמת שכונה עירונית יהודית על גבעה ממזרח לעיר. הממשלה החליטה כי עד להקמת שכונה זו, המתנחלים דיירי 'מלון פארק' יתגוררו בבית הממשל הצבאי בחברון. קבוצת המתנחלים גרה שם כשנתיים עד לאכלוס השכונה קריית ארבע, באלול תשל"א (1971).

באוגוסט 1968 הקימו המתנחלים בלא אישור דוכן לממכר משקאות בין דוכני הערבים עבור אורחים ומבקרים שבאו לחתונת בני קצובר שהתקיימה במקום, והמושל הצבאי ומתאם פעולות הממשלה בשטחים הורו לפרקו. פרשת הדוכן עוררה סערה ציבורית בישראל עקב שלושה צווי גירוש שניתנו למבשלת, מזכיר ההתנחלות וצעיר נוסף. ראש הממשלה, לוי אשכול כעס ואמר על כך: "המתנחלים נכנסו למקום כמבקרים והעמידו את כולנו לפני עובדה. לא טוב, אבל כך קרה. הפיכת ההתנהגות הזאת לשיטה, בכל עניין – קטן כגדול – תערער את עצם סמכותו של הממשל אם לא למעלה מזה". בעקבות לחץ ציבורי בוטלו הצווים. בסוף 1968 זכו מתנחלי חברון לעידודם של דוד בן-גוריון וש"י עגנון. ב-3 במרץ 1969 העניק שר הביטחון משה דיין אישור לרב משה לוינגר, להפעיל את המזנון וחנות המזכרות ליד מערת המכפלה.

בן-גוריון, שבשנת 1970 פרש מפעילות פוליטית, התבטא בעניין חברון: "יש לדאוג ליישוב גדול וגדל בחברון שתהא מסוגלת במשך הזמן להיות חלק ממדינת ישראל".

מתנחלי קריית ארבע נהגו לבקר באופן קבוע בחברון ופעלו להשבת הנוכחות היהודית למערת המכפלה ולאתרים יהודיים בעיר. בשנת 1976, התארגן ועד של חברי הכנסת גאולה כהן מתנועת החרות, מטילדה גז ממפלגת העבודה, הלל זיידל מל"ע, אברהם ורדיגר מפועלי אגודת ישראל, וידידיה בארי מהליברלים, שדרשו את חידוש היישוב היהודי. באותה שנה, ביוזמתו של פרופ' בן ציון טבגר, תושב קריית ארבע, החל מאבק למען חשיפתו ושיקומו של "בית הכנסת על שם אברהם אבינו" שננטש לאחר מאורעות תרפ"ט. בשנת 1979 שוקם ושוחזר בית הכנסת למרות התנגדויות רבות מצד ממשלת ישראל.

הקמת השכונות היהודיות 

בשנת 1979 נכנסה קבוצה של נשים וילדים לבית הדסה. בישיבת הממשלה שהתקיימה לאחר מכן הכריז ראש הממשלה מנחם בגין: "גם חברון היא ישראל. לא אתן לאף מקום בישראל להיות 'יודנריין'" (כלומר, נקייה מיהודים). הצבא לא פינה את הנשים והילדים, אך הקיף את הבית כדי למנוע כניסת מתיישבים נוספים. במרץ 1980 החליטה הממשלה על הקמת ישיבה ובית ספר שדה בחברון כפשרה בין הדורשים התיישבות יהודית לבין השוללים.

ב-2 במאי 1980 נרצחו שישה יהודים ו-16 נפצעו בהתקפה על מתפללים סמוך לבית הדסה. בעקבות זאת החליטה ממשלת ישראל על חידוש היישוב היהודי בעיר, בקובעה: "אין מניעה שיהודים יהיו בחברון, כבכל מקום בארץ ישראל". באותה שנה נתמנה הרב דב ליאור לרב היישוב (תפקיד בו כיהן עד לשנת תשע"ה).

בשנת 1981 חודשה ההתיישבות היהודית בשכונת אברהם אבינו. בראש קבוצת המתיישבים עמד הרב משה לוינגר. בשנת 1982 הוקמה בידי הרב משה בלייכר ועשרה תלמידים ישיבת שבי חברון. הישיבה החלה דרכה בבית הדסה, אך זמן קצר לאחר הקמתה נרצח יהודי בדקירה בידי ערבי, ושר הביטחון אריאל שרון החליט בתגובה לסגור את בית הספר הערבי לבנות שפעל בבית רומנו ולשכן בו את תלמידי הישיבה. בנין הישיבה החדש נבנה על גבי הבניין ששימש בין היתר את הרב חיים חזקיהו מדיני וישיבת תורת אמת (חב"ד). בתחילת 2008 מנתה הישיבה כ-250 תלמידים, מתוכם כ-75 אברכים.

בשנת 1983 הוקמה בתל רומיידה שכונה יהודית חדשה שכללה שבעה קראוונים ונקראה "אדמות ישי". בה מתגוררים בין השאר פעיל הציבור ברוך מרזל ומחברת הספר חברון שוברת שתיקה - ציפי שליסל.

מ-1983 עד 1997 
ב-5 באוקטובר 1983 החליטה ממשלת ישראל להקים ועדה מוניציפלית עצמאית ליישוב היהודי בחברון.

ב-20 בינואר 1986 נחנך בית הדסה.

ב-25 בפברואר 1994 התרחש טבח מערת המכפלה, שבמהלכו רצח ברוך גולדשטיין, תושב קריית ארבע, 29 מתפללים מוסלמים ופצע 100 נוספים. ראש הממשלה יצחק רבין שקל לפנות את רוב יהודי חברון ממנה באמצעות ביטול צווי התפיסה "לצרכים ביטחוניים" שמכוחם יושבים רבים מהמתנחלים בבתיהם, אולם החליט שלא לעשות זאת מחשש למלחמת אחים. עוצר ממושך הוטל על השכונות הפלסטיניות כדי למנוע מעשי נקם. במהלך חול המועד פסח של אותה שנה הגיעו עשרות אלפי מבקרים לחברון להביע תמיכה ביישוב היהודי בחברון.

בשנת ה'תשנ"ה (1995), החלה יוזמת אירוח המוני ביישוב היהודי בחברון בשבת פרשת חיי שרה, ומאז מגיעים אלפי יהודים לעיר בכל שבת זו. בשנה זו אף נחנך בסמוך למערת המכפלה מרכז גוטניק. במקום הייתה "מסעדת המתנחלים" שהייתה המבנה היהודי הראשון בחברון לאחר מלחמת ששת הימים.

הסכם חברון 

ב-1997 חולקה העיר חברון בהסכם חברון, כחלק מתהליך אוסלו. ההסכם קובע כי האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית יחיו זו ליד זו בתקופת הביניים. העיר חולקה לשני אזורים: אזור H-1 (כ-80% מהעיר) בשליטה ביטחונית של הרשות הפלסטינית, ואזור H-2 בשליטה ישראלית, שבו היישוב היהודי ועשרות אלפי פלסטינים.

בפרק על סידורי הביטחון הוסכם כי ישראל תשמור בידיה את כל הסמכויות והאחריות לביטחון הפנים ולסדר הציבורי באזור 2-H. בנוסף הוסכם שישראל תמשיך לשאת באחריות לביטחון הכולל של ישראלים. בפרק על הסדרים אזרחיים הוסכם כי באזור H-1, הכוחות והאחריות האזרחיים יועברו לצד הפלסטיני, פרט לאלה הנוגעים לישראלים ולרכושם, שימשיכו להיות מופעלים על ידי הממשל הצבאי הישראלי. כן נקבעו הסדרים בנוגע לתשתיות ושירותים עירוניים שנועדו להבטיח שירותים לכל חלקי העיר וכן נקבע שהתנועה בעיר צריכה להיות פתוחה לכל אדם. האתרים היהודים הבאים: קבר עתניאל בן קנז, מעיין שרה, אשל אברהם ואלוני ממרא הועברו לרשות הפלסטינית ונקבע שהיא אחראית לכניסה חופשית של יהודים אליהם. כיום נכנסים ישראלים בלווית צה"ל לאתרים אלו מספר פעמים בשנה בתשעה באב וחול המועד של סוכות ופסח.

מ-1997 ואילך 
בשנת 1998 הצהירה ממשלת נתניהו הראשונה כי: "מדיניותה של ממשלת ישראל היא לחזק ולפתח את היישוב היהודי בחברון", ובשנת 1999 אושרה הקמת בית נחום ויהודה בשכונת אברהם אבינו, על שם נחום הוס ויהודה פרטוש שנרצחו בידי מחבלים.

בשנת 2001 לאחר רצח שלהבת פס על ידי צלף ערבי, פלשו תושבי היישוב היהודי למבנים ברחבת השוק הסיטונאי הסמוכה לשכונת אברהם אבינו ושיכנו בהם 18 משפחות. את השכונה כינו "מצפה שלהבת". שוק זה נבנה בתקופת השלטון הירדני על אדמה בבעלות של יהודים שנעזבה בעקבות פרעות תרפ"ט. הפלסטינים שהפעילו את החנויות נטשו אותן במהלך שנות האינתיפאדה השנייה. ב-2006, החליט שר הביטחון שאול מופז על פינוי היהודים מהשכונה. בעלי השטח, מנהלי ההקדש "כוללות הספרדים מגן אבות" פנו למחדשי היישוב היהודי בחברון בבקשה ליישב את המקום מחדש. אך לבסוף המתנחלים התפנו מרצון והוסכם עם צה"ל על העברת הבעלות על הבתים לידי היישוב היהודי. בפועל עד היום (2022) הבתים עומדים נטושים. בשנת 2002 הוקם על קרקע השייכת לפלסטינים בית הכנסת חזון דוד בציר ציון, על שם דוד כהן וחזי מועלם שנרצחו במקום על ידי מחבלים. 34 פעמים הוצאו צווי הריסה לבית הכנסת, אך לאחר כל הריסה תושבי האזור הקימו את בית הכנסת מחדש.

ב-19 במרץ 2007 נכנסו מתנחלים לבית השלום. בשנת 2008 החליט שר הביטחון אהוד ברק על פינוי המבנה. תושבי היישוב טענו כי רכשו אותו מבעליו הערבים וסירבו לפנותו. הם עתרו לבג"ץ בעניין זה אך עתירתם נדחתה והבית פונה בכוח. בשנת 2012, ארבע שנים לאחר הפינוי, אישר בג"ץ כי הבית נמכר כחוק למתנחלים ואישר להחזיר אותו אליהם.

בפברואר 2010 הוספה מערת המכפלה לתוכנית לשימור "אתרי מורשת".

באוגוסט 2017 חתם אלוף פיקוד המרכז על צו להקמת מנהלת שירותים מוניציפליים ליישוב היהודי בחברון, שהחליפה (למעשה הסדירה פורמלית) את "הוועדה המוניציפלית לניהול בתי היהודים בחברון". עיריית חברון עתרה לבג"ץ נגד הצו, בין השאר בנימוק שהוא מקים, הלכה למעשה, "עירייה בתוך עירייה", אך העתירה נדחתה.

במאי 2022 נכנסו 15 משפחות יהודיות להתגורר בבית התקומה, השוכן בסמוך לבית השלום. ביולי אותה שנה נכנסו תושבים להתגורר בבניין נוסף בשם "בית החירות", מבנה מדרום למערת המכפלה.

ארגוני ימין בישראל מארגנים פעילויות ומסעות פרסום לתמיכה ביישוב תחת הסיסמה "חברון, מאז ולתמיד". האתרים באזור היישוב היהודי, בעיקר מערת המכפלה, מהווים מוקד משיכה לביקורים של יהודים-ישראלים, בעיקר בחול המועד, בשבת פרשת חיי שרה ובעשרת ימי תשובה למעמד סליחות. באותם ימים נמנעת כניסת פלסטינים הגרים מחוץ לאזור H-2, ומוגבלת תנועתם של פלסטינים תושבי המקום. שני שרים בממשלת ישראל ה-37 מתגוררים ביישוב היהודי בעיר. השרה למשימות לאומיות אורית סטרוק והשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.

שכונות ומתחמי מגורים 

מרבית תושבי היישוב היהודי הינם דתיים לאומיים. ביניהם ישנם פעילי ימין רדיקלי ידועים כגון ברוך מרזל, וכן דתיים לאומיים רבים, ישיבת שבי חברון היא אחת מישיבות הקו.

 שכונת אברהם אבינו: השכונה קרויה כשמה של השכונה היהודית ששכנה במקום עד פרעות תרפ"ט. בשכונה מספר בנייני מגורים, בהם בניין שנקרא בית נחום ויהודה, על שם נחום הוס ויהודה פרטוש שנרצחו בידי מחבלים. בשכונה מתגוררות כ-40 משפחות יהודיות. בצידה הצפוני של השכונה ניצב בית הכנסת אברהם אבינו, שחזור של בית הכנסת קדום שנבנה במאה ה-16 ונחרב במהלך מאורעות תרפ"ט. במרכז השכונה פועל בית הארחה "אשל אברהם", ולצדו דירת אירוח הקרויה "בית המערות". בשכונה שוכנים גם גני ילדים, "בית ביתר" ומשרדי היישוב היהודי בחברון. בנוסף קיים בשכונה מקווה טהרה וסמוך לו גינת משחקים שמשמשת את ילדי השכונה. בצידה הדרומי של השכונה קיימת אנדרטה לזכר התינוקת שלהבת פס שנרצחה במקום.
 בית רומנו: הוא מבנה גדול מחוץ לקסבה של חברון, אותו בנה חיים ישראל (מרקדו) רומנו. ב-1912 נרכש המבנה על ידי קבוצת חסידי חב"ד בראשות הרב שלמה זלמן הבלין, שהקים בה את ישיבת תורת אמת. כיום פועלת במבנה ישיבת שבי חברון. רוב השטח שהיה בבעלות חיים ישראל רומנו נמצא היום בידי הישיבה, אך חלק משמש את צה"ל כבסיס המרכזי שלו בחברון.
 בית הדסה: הבניין הוקם בשנת 1893 בידי ר' חיים רחמים יוסף פרנקו, המכונה החרי"ף. המבנה שימש בית חולים בשם "חסד לאברהם" והעניק שירותים ליהודי וערביי חברון ללא תשלום. בשנת 1979 שבה בחשאי למבנה קבוצת נשים עם ילדיהן, פעולה שהיוותה להקמת היישוב היהודי בחברון. במהלך תקופה זו שוקם הבניין, תוכנן מחדש על ידי האדריכל דוד קאסוטו ונחנך מחדש ב-20 בינואר 1986. במקום מתגוררות כ-10 משפחות יהודיות. במפלס הקרקע של הבניין הוקם בית כנסת המשרת את תושבי המקום ואורחיו. במפלס מתחת הקרקע ממוקם מוזיאון היישוב היהודי בחברון.
 אדמות ישי: היא שכונה יהודית בתל רומיידה - אתר חברון המקראית. השכונה כוללת: מבנה חדש (״בית רענן״) שבראשו תצפית על חברון, מבנה ישן שנרכש מידי בעליו, וקבוצת קרוואנים. מתחת לבית רענן יש שרידים ארכאולוגים פתוחים, ומצפון לו נמצאים קבר ישי ורות ואתר של רשות הטבע והגנים.
 בית השלום: מבנה בן ארבע קומות באמצע ציר ציון - הדרך המחברת בין קריית ארבע למערת המכפלה. במרץ 2007 נכנסו לבניין יהודים שרכשו אותו, ובדצמבר 2008 הם פונו בכוח בעקבות טענת ערבי לבעלותו על הבניין. במרץ 2014 אישר בית המשפט העליון את הבעלות היהודית וב-13 באפריל 2014 חודש אכלוס הבניין ביהודים.
בית רחל ובית לאה: שני מבנים הסמוכים למערת המכפלה שנרכשו בידי יהודים. בשנת 2016 הוצאו התושבים היהודיים מהבניין, בעקבות טענות של פלסטינים על פגמים ברכישה. בשנת 2017 הורה השר לביטחון פנים, גלעד ארדן על חקירה מיוחדת, וזו דחתה את טענות הפלסטינים. במרץ 2018 נכנסו המתיישבים היהודים.
 בית המכפלה: בית מגורים בן שלוש קומות (חמישה מפלסים) בחברון, ממול למערת המכפלה. הבית נרכש ואוכלס ב-15 משפחות יהודיות ב-29 במרץ 2012, אך פונה ונאטם על ידי צה"ל לאחר כשבוע. באוגוסט 2019 אושרה הרכישה ומשפחות יהודיות נכנסו להתגורר בבתים.
בית החירות בית מגורים מדרום למערת המכפלה וליד מעיין שרה. במתחם מתגוררים שמונה משפחות יהודיות.
שכונת חזקיהו: בין ישיבת שבי חברון לבסיס של צה"ל, הוקמה "שכונת חזקיהו", על שם הרב חזקיהו מדיני. בשכונה מתגוררות בקרוואנים מספר משפחות יהודיות. באוקטובר 2017 העניקה מועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי היתר בניה ל-31 יחידות דיור בשכונה, במבנים בני 7 קומות. מועצת התכנון דחתה ערר שהגישה שלום עכשיו נגד הבניה, ושלום עכשיו עתרה לבית המשפט לעניינים מנהליים. באוקטובר 2020 הודיע המנהל האזרחי על כוונתו להנפיק היתרי בנייה ברובע. באוקטובר 2021 החלה הבנייה בשכונה, ובמרץ 2022 הגישה התנועה עתירה לבית המשפט העליון, שדחה את העתירה.

אזורים הנתונים בהליך משפטי 
 בית שפירא: מבנה אבן סמוך לשכונת אברהם אבינו ולמערת המכפלה, שנרכש בשנת 2005 מידי בעליו הערביים באמצעות איש קש. הבית נקרא על שמו של שלמה יצחק שפירא שנרצח בפיגוע במקום בשנת 2002. מיד לאחר הרכישה הוחלפו מנעולי הבית והוכנסו מטלטלין פנימה על מנת לבצע חזקה. בחול המועד פסח תשס"ו 2006 נכנסו למבנה שלש משפחות יהודיות. כשלושים יום לאחר הכניסה פונה הבית וניתן צו לאטום אותו עד לבירור הבעלות והרכישה של הבית.
מצפה שלהבת: שטח מדרום לשכונת אברהם אבינו, על שם שלהבת פס. הקרקע נקנתה על ידי "כוללות הספרדים מגן אבות" במאה ה-18. יהודים ישבו במקום עד טבח חברון (תרפ"ט). מאב תרפ"ט פעל במקום השוק הסיטונאי פלסטיני שניטש באינתיפאדה השנייה. ב-2001 נכנסו תושבי היישוב היהודי לשטח ושיכנו בו 18 משפחות. "כוללות ספרדים מגן אבות" שהשטח נמצא בבעלותם, ייפו את כוח התושבים. ב-2006 החליט שר הביטחון על פינוי היהודים מהשכונה. נושא ההתיישבות במקום הועבר לוועדת ערר. רוב שופטי הוועדה שדנו בנושא המליצו להשכיר את המקום לתושבים היהודים, ובכך תמכו גם משפטנים בכירים. בעקבות הסכם בין צה"ל לוועד היישוב היהודי בחברון, התפנו מרצונם תושביה היהודים משטח השוק ובתמורה צה"ל התחייב להעביר את הבעלות על הבתים לידי היישוב היהודי בפועל עד היום הבתים עומדים נטושים. משנת 2010 קיימת בשטח תערוכה פתוחה שמפעיל "ועד היישוב היהודי בחברון".
בית התקומה מבנה היושב על ציר ציון - הדרך המחברת בין קריית ארבע למערת המכפלה, בסמוך ל-בית השלום. ב-13 במאי 2022 אכלסו קבוצת יהודים את המבנה וישיבת ניר קריית ארבע עברה ללמוד במקום. לפי הדיירים הבית נקנה כדין על ידי 'הרחיבי'. ערבי ממזרח ירושלים טען לבעלות על הבית והגיש תלונה במשטרה. לאחר משא ומתן, עמותת הרחיבי הגיעה להסכמה עם מערכת הביטחון בה המתיישבים יסכימו להתפנות מרצון וכוחות צה"ל יכנסו לבית עד להסדרתו המשפטית.

יחסים עם הסביבה

יחסי היישוב היהודי וכוחות הביטחון 

צה"ל מקצה כוח של כ-300 חיילים, המשרתים בחברון להגנה על תושבי היישוב היהודי ועל המבקרים בחברון ולמניעת הוצאת פעילות חבלנית עוינת מהעיר. לצדם מצויים כוחות של משטרה ומג"ב. פרט למשימות הביטחון השוטף, עוסקים החיילים והשוטרים במניעת תקריות חיכוך בין יהודים לערבים. במספר מקרים, נעשה שימוש גם בכוחות הביטחון כדי לפנות מתנחלים מבתים, בהתאם להחלטות משרד הביטחון ובג"ץ.

היחסים בין תושבי היישוב היהודי והחיילים המוצבים בעיר ידעו עליות ומורדות. מחד, התושבים מפעילים בקביעות פינת קפה עבור החיילים, ומחלקים קפה ועוגות בעמדות השמירה. כמו כן, חיילים מוזמנים לסעודות שבת אצל המשפחות או בבית חב"ד. עם זאת, במשפט בו הורשע הרב משה לוינגר, ממנהיגי היישוב היהודי בחברון, ציינה השופטת שלוינגר "אף לא היסס לנהוג באלימות נגד חיילי צה"ל, ואפילו נגד חיילים שהופקדו על אבטחתו האישית". כמו כן, נרשמו גם אירועי חיכוך בין מתנחלי חברון לשוטרים.

אל"ם דרור וינברג, מפקד חטיבת יהודה בין השנים 1999–2002, קיים מערכת יחסים קרובה עם תושבי היישוב היהודי בחברון והנהגתו. ב-2010 ציין מח"ט חברון היוצא, אל"ם אודי בן-מוחה, את השיפור האווירה בעיר ואת היחסים הטובים בינו לבין התושבים.

בשנת 2003 העניק הרמטכ"ל משה יעלון אות הערכה לקצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון אליהו ליבמן, לימים ראש מועצת קריית ארבע.

בכמה מקרים התרחשו עימותים בין החיילים לבין אנשי היישוב ויהודים אחרים, אשר גלשו לאלימות פיזית, בעיקר על רקע פינוי בתים או מאחזים. דווח על מקרה בהם כינו אנשים מקרב המתנחלים או תומכיהם את החיילים "נאצים", ואף על מקרים של יידוי אבנים ומקרה של שפיכת טרפנטין.

יחסי היישוב היהודי והאוכלוסייה הערבית 

בתחילת שנת 1972 היו מרבית הנכסים בבעלות יהודים שנעזבו כתוצאה מטבח חברון (תרפ"ט), תפוסים בידי ערבים מקומיים.
חידוש היישוב היהודי בחברון הביא לתקריות רבות בין המתנחלים היהודים לבין התושבים הערבים. ההתנחלות היהודית התקבלה במחאות חריפות מצד התושבים ובעלי הקרקעות שהופקעו. ראש עיריית חברון, השייח' מוחמד עלי אל ג'עברי, אמר בפברואר 1972, כי 'אם לא היו תקריות אלימות מצד נושאי נשק נגד היישוב [היהודי], הרי זה מפני שהערבים ידעו כי התנגדות כזאת תוביל להריסת השכונות הערביות הסמוכות'. במהלך השנים התבצעו עשרות אירועי טרור כנגד יהודים, ומספר אירועי טרור כנגד ערבים.

במשפט שבו הורשע הרב משה לוינגר, ממנהיגי היישוב היהודי בחברון, בשלל עבירות, ציינה השופטת שלוינגר "לא אחת הטיל מורא ופעל באלימות נגד האוכלוסייה הערבית בחברון, פגע בפרנסתה ובכבודה".

בהסכם חברון בשנת 1997 נקבע שהעיר חברון כולה תהיה פתוחה ליהודים וערבים. בפועל מיד לאחר העברת מרבית העיר לרשות הפלסטינית, נאסרה כניסת יהודים לשטח זה.
בחודש אוקטובר 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, נסגר רחוב השוהדא (הקרוי בפי מתיישבי חברון רחוב דוד המלך) שבחברון לתנועת פלסטינים, ללא צו צבאי בתוקף.

ארגון "שוברים שתיקה", מארגנים סיורים ומפרסמים דו"חות ביקורתיים כלפי היישוב, ובמיוחד את הפגיעות הנגרמות בעטיו לטענתם לתושבי חברון הפלסטינים.. בדו"ח שפרסמו "בצלם" ו"האגודה לזכויות האזרח" בשנת 2007 נטען כי מערכת הביטחון נותנת חסות באופן שיטתי למעשי אלימות מצד תושבי היישוב, וכן שקיימת בחברון מדיניות הפרדה ישראלית מכוונת, הדוחקת את רגליהם של הפלסטינים ממרכז העיר. דו"ח נגדי שהוגש על ידי נציגי היישוב היהודי בחברון מצדיק את המגבלות על הפלסטינים כנובעות מהפיגועים שיש מצדם וטוען כי דווקא יהודי חברון מופלים לרעה על יד כוחות הביטחון. פעיל "בצלם" אף הקימו ערוץ טלוויזיה ניסיוני, תיעודי ומקוון, בשם HEB2, שבא להביא לתודעה הציבורית את המתרחש בחברון. יהודי חברון ותומכיהם טוענים כנגד ארגונים אלו כי הסיקור שלהם לא אובייקטיבי, מוטה, פרובוקטיבי ואף אנטישמי.

משפחת אבו עיישה גרה בתל רומיידה. ביתה גודר, לטענת המשפחה בשל פחד מהתנכלות יומיומית של שכניה היהודים. בשנת 2007, במסגרת פרויקט "חמושים במצלמות" של "בצלם", נחשף סיפורה של משפחת אבו עיישה, ובין השאר הובא תיעוד של מתנחלת בשם יפעת אלקובי מקללת ומאיימת על בת המשפחה. דובר היישוב היהודי בחברון הודה באופן חלקי כי מתרחשות התנכלויות, אך טען כי משפחת אבו עיישה מנסה לעורר פרובוקציות. הסיפור עורר דיון ציבורי נוקב, וראש הממשלה, אהוד אולמרט, התייחס לתקרית בחומרה והממשלה החליטה להקים ועדת שרים בנושא אכיפת החוק בחברון, בראשות שר הביטחון, עמיר פרץ. הוועדה החליטה בין היתר לתגבר את כוחות המשטרה בחברון ולהגביר את השימוש בצווי הרחקה. בפברואר 2022 חתכו שני מתנחלים את הרשת המגדרת את בית משפחת אבו עיישה, נכנסו לחצר ויידו אבנים לעבר בני המשפחה.

בשנת 2008 פונו בכוח הרוכשים היהודים מבית השלום, עקב טענת המוכר (שלימים בית המשפט קבע שאינה נכונה) שהמכירה לא בוצעה כדין. קודם לפינוי, וביתר שאת לאחריו, התפתחו אירועים אלימים בין יהודים לערבים בעיר.

באותה שנה נפגשו נציגי היישוב היהודי בעיר בראשות נועם ארנון וראש המועצה המקומית קריית ארבע צבי קצובר, עם השייח' אבו חאדר ג'עברי וחאג' אבו אכרם אבו סנינה. במפגש אמר השייח' ג'עברי כי "אנו לא רואים בכם מתנחלים אלא תושבים. העיר שלנו כמו שלכם".

אירועי אלימות

משנות ה-80 עד לאמצע שנות ה-90 
ב-30 בינואר 1980 (י"ב בשבט ה'תש"ם) רצח מחבל את יהושע סלומה, תלמיד ישיבת ההסדר בקריית ארבע בפתח השוק בחברון בבואו לקנות פירות לקראת ט"ו בשבט. שלושה חודשים מאוחר יותר ב-2 במאי (י"ז באייר תש"ם) תקפו מחבלים מתפללים סמוך לבית הדסה בחברון ורצחו שישה יהודים ו-16 נפצעו.

ב-2 ביולי 1983 רצחו מחבלים את אשר אהרן גרוס, תלמיד ישיבת שבי חברון, בכיכר ב-רחוב השוהדא שנושאת היום את שמו.

ב-30 בספטמבר 1988 תקפו ערבים את הרב משה לוינגר במרכז חברון והשליכו עליו אבנים. בתגובה לוינגר ירה למוות בפלסטיני ופצע את חברו. הוא הורשע בגין כך בגרימת מוות ברשלנות, בפציעה בנסיבות מחמירות ובהיזק בזדון ונדון לחמישה חודשי מאסר בפועל.

במהלך שנות התשעים אירעו מספר אירועי אלימות סביב מערת המכפלה. ב-25 באוקטובר 1992 (כ"ח בתשרי תשנ"ג) רצחו מחבלים בירי, חייל מילואים בעמדה שבה שמר, סמוך למערת המכפלה. ב-28 במאי 1993 (ח' בסיוון תשנ"ג) רצח מחבל תלמיד ישיבת ההסדר בקריית ארבע בדרכו לתפילה במקום. ב-25 בפברואר 1994 אירע טבח מערת המכפלה: ברוך גולדשטיין, רופא תושב קריית ארבע, רצח ביריות רובה 29 מוסלמים בשעה שהתפללו במקום.

מאמצע שנות ה-90 ועד היום 

ב-19 במרץ 1995 ירו מחבלים על אוטובוס אגד ("קו 160") בצומת הזכוכית בחברון ורצחו את נהג האוטובוס ואחד הנוסעים. ב-20 באוקטובר 1998 מחבל חדר לבית תושב בשכונת אדמות ישי ("תל רומיידה") בחברון, ורצח אותו. ב-26 באוקטובר 1998 רצח מחבל את תושב קריית ארבע ששמר על מתקן של חברת החשמל בחברון.

במהלך האינתיפאדה השנייה אירעו אירועי אלימות רבים בעיר. ב-26 במרץ 2001 רצח צלף פלסטיני משכונת אבו סנינה את הפעוטה שלהבת פס.

במהלך 2002 באירועים שונים נרצחו 20 אזרחים ישראלים על ידי מחבלים, כשהאירוע הבולט שבהם היה הפיגוע בציר המתפללים. באותה השנה במהלך עימות אלים בין פלסטינים ליהודים, לטענת הפלסטינים, נרצחה נערה פלסטינית. במהלך 2003 נרצחו 8 ישראלים באזור.

ב-25 באפריל 2015 נהרג במחסום ליד מערכת המכפלה, פלסטיני שדקר חייל.

ב-24 במרץ 2016 (פורים, י"ד באדר ב' ה'תשע"ו), שני מחבלים תושבי חברון הגיעו לעמדת צה"ל בתל רומיידה ודקרו את אחד החיילים. השניים נורו על ידי החיילים, אחד מהם נהרג מהירי, והאחר נפצע קשה. כעבור מספר דקות ירה סמל אלאור אזריה בראשו של המחבל הפצוע והרג אותו.

רבני היישוב היהודי בחברון

אתרים יהודיים בחברון 

 מערת המכפלה היא מבנה במזרח העיר חברון. על פי המסורת היהודית והכתובים, המערה היא מקום קבורתם של אבות האומה - אברהם, יצחק ויעקב, ואמהות האומה - שרה, רבקה ולאה (רחל נקברה בקבר רחל בבית לחם). המבנה קדוש גם למוסלמים. המתחם חולק בין המתפללים היהודים לבין המוסלמים. החצר הפתוחה וכן החדר שבו ציון קבר יעקב משמשים את המתפללים היהודים; ואילו המסגד שבו נמצא ציון קבר יצחק ("אולם יצחק") משמש לתפילת מוסלמים. אל מערת המכפלה עולים מדי יום יהודים ומוסלמים רבים. בשל קדושת המקום וחשיבותו, ומתקיימות בו שמחות רבות.
 קבר אבנר בן נר נמצא בחברון, סמוך למערת המכפלה. מבנה עם מספר חדרים סביב חצר ושער בסגנון ממלוכי. הגישה לקבר מוגבלת. הוא נפתח בדרך כלל בימי חמישי בשעות הלילה, וכן בעשרת הימים בשנה שבהם מערת המכפלה כולה פתוחה ליהודים בלבד.
 קבר ישי ורות: קבר הנמצא בחברון, ליד ההתיישבות היהודית בתל רומיידה, ומיוחס לרות המואביה ולנכדה ישי אבי דוד. ייחוס הקבר לישי ידוע מהמאה ה-15, ולרות מהמאה ה-19. עם חידוש היישוב היהודי בחברון לאחר מלחמת ששת הימים, הוקם בחלק ממתחם הקבר בית כנסת המשמש את התושבים והמבקרים בקבר. במקום קיים גם כולל אברכים. מעל הקבר נמצאת עמדה מאוישת של צה"ל שתפקידה להגן על המתחם. יהודי חברון והסביבה נוהגים לפקוד את הקבר בחג השבועות, שבו קוראים את מגילת רות.
 בית העלמין העתיק בחברון, שבו קבורים, בין השאר, רבי שלמה עדני מתימן, מפרשני המשנה, רבי חיים חזקיהו מדיני, רבה של חברון בתחילת המאה העשרים ונרצחי מאורעות תרפ"ט. בשוב היהודים לחברון ב-1967, מצאו את בית הקברות הרוס ומחולל. משרד הדתות עשה מאמצים לשקם את הקברים. חרף חידוש היישוב היהודי בקריית ארבע, לא ניתן אישור לחדש את הקבורה בבית העלמין העתיק. בקיץ 1975, כאשר נפטר הילד אברהם ידידיה נחשון (בנו של הצייר ברוך נחשון), יצאה הלוויה לכיוון בית העלמין העתיק ושר הביטחון, שמעון פרס, התיר את הקבורה במקום, ומאז חודשה הקבורה היהודית במקום. בית העלמין משמש את יהודי חברון, קריית ארבע והאזור.
 מעיין אברהם אבינו: מעיין שכבה עמוק. לפי ממצאים ארכאולוגיים המעיין מתוארך לתקופת האבות, ומכאן שמו. המעיין נמצא לרגלי תל חברון, והוא נכלל ב"שביל חברון המקראית. סמוך למעיין יש עמדה של חיילי צה"ל, שמאבטחת את אזור המעיין.
 שביל חברון המקראי

האתרים הבאים נמסרו לידי הרשות הפלסטינית בהסכם חברון ונקבע שהיא אחראית לכניסה חופשית של יהודים אליהם, התחייבות זו לא קוימה מעולם.
 קבר עתניאל בן קנז נמצא על פי המסורת יהודית במבנה בחברון, סמוך לכיכר השוטר, ובקומתו הראשונה מערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים. מתחם הקבר נקנה על ידי יהודים במאה ה-19, אך נעזב לאחר טבח חברון (תרפ"ט). מאז מבצע חומת מגן צה"ל שולט למעשה בשטח, ומתאפשרת כניסת יהודים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב וחול המועד של סוכות ופסח.
 אלוני ממרא: אתר ארכאולוגי המזוהה כמקום מגוריו של אברהם אבינו.
 מעיין שרה: מעיין עמוק בצפון חברון באזור אלוני ממרא, הקרוי על שם שרה.
 אשל אברהם: עץ במערב חברון, שנקרא על שם האשל שנטע אברהם. בעץ נקשרו אגדות רבות.

לקריאה נוספת 
 עודד אבישר, ספר חברון, ירושלים: הוצאת כתר, 1970, 1978
 משה גבעתי, הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 360, 363, 371-370, 374, 377
 בצלאל לנדוי – היישוב החסידי בחברון, בתוך: "כרם החסידות", ניסן תשמ"ה' ח"ב עמ' קפג-רסט
 אריה קליין, חצרות בעיר האבות, ראשית היציאה מחוץ לרובע היהודי בחברון, הוצאת חברון: מכון חיים ביהודה, 2007
 ציפי שליסל, חברון שוברת שתיקה, הוצאת דברי שיר, 2017
 עמליה שחף, ילדוּת במרחב רדיקלי: סיפורם של ילדי דור המייסדים בחברון, 1968–1971, הוצאת למדא עיון ומכון בן-גוריון, 2023

קישורים חיצוניים 

 

 מפת היישוב היהודי בחברון
 נעם ארנון, חברון 4000 שנה ועוד 40 שנה - סיפורה של עיר האבות
 השפעת היישוב על מרקם החיים בעיר חברון, באתר "בצלם".
 בצלאל לנדוי, היישוב החסידי בחברון מראשיתו, "כרם החסידות", ניסן תשמ"ה, הוצאת מכון "זכר נפתלי", עמ' קפג-רנז
 עיר רפאים - מדיניות ההפרדה הישראלית ודחיקת רגליהם של פלסטינים ממרכז חברון, האגודה לזכויות האזרח בישראל ובצלם, מאי 2007

הערות שוליים 

היישוב הישן
חברון
חברון: היסטוריה
חברון
יישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופת בית שני
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה הממלוכית
חברון
קהילות ויישובים עבריים שנחרבו בתקופת המאורעות
חברון
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית