ברנהרד פון בילוב

הנסיך ברנהרד היינריך קרל מרטין פון בילוב (בגרמנית: Fürst Bernhard Heinrich Martin Karl von Bülow;  3 במאי 1849 – 28 באוקטובר 1929) היה מדינאי גרמני ששימש כשר החוץ בשנים 1897–1900 וכקנצלר גרמניה בין 1900 ל-1909.

בילוב למד משפטים בלוזאן (שווייץ), ברלין ולייפציג ונכנס לשירות החוץ הגרמני בשנת 1874. הוא מילא מספר תפקידים דיפלומטיים, והפך לשגריר גרמניה ברומא, איטליה, בשנת 1893.

בילוב נפגש עם תיאודור הרצל בשנת 1898 בווינה וגם בירושלים בעת מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני לארץ ישראל. ככל הנראה התנגד לציונות וגרם לקיסר וילהלם השני לסגת מכוונתו לתת חסות למפעל הציוני.

ביוגרפיה

ראשית חייו 
בילוב נולד ב-3 במאי 1849 בקליין-פלוטבק, דוכסות הולשטיין (כיום חלק מאלטונה, המבורג). אביו, ברנהרד ארנסט פון בילוב, היה מדינאי דני וגרמני וחבר בבית בילוב הוותיק, ואילו אמו הייתה יורשת עשירה, לואיז ויקטורין רוקר (1821–1894). אחיו, גנרל מיור קרל אולריך פון בילוב, היה מפקד פרשים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בילוב ייחס את שליטתו באנגלית וצרפתית לכך שלמד אותה מהאומנות כילד צעיר. אביו דיבר צרפתית, ואמו דיברה אנגלית, כפי שהיה מקובל בחברה ההמבורגית.

ב-1856 נשלח אביו לדיאט הפדרלי בפרנקפורט כדי לייצג את הולשטיין ולואוונבורג, כאשר אוטו פון ביסמרק היה שם גם לייצג את פרוסיה. הוא הפך לחבר טוב של בנו של ביסמרק, הרברט כששיחקו יחד. בגיל 13 עברה המשפחה לנוישטרליץ כאשר אביו הפך לשר הראשי של פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, שם למד ברנהרד בגימנסיה של פרנקפורט, לפני שלמד באוניברסיטאות לוזאן, לייפציג וברלין.

הוא התנדב לשירות צבאי במהלך מלחמת פרוסיה–צרפת ומונה לרס"ר ברגימנט ההוסרים של המלך. בדצמבר 1870, הפלוגה שלו לחמה ליד אמיין, ומאוחר יותר הוא תיאר את ההסתערות והריגת רובאים צרפתים עם חרבו. הוא הועלה לדרגת לויטננט והוזמן להישאר בצבא לאחר המלחמה אך סירב. הוא סיים את התואר במשפטים באוניברסיטת גריפסוואלד בשנת 1872. לאחר מכן, הוא נכנס תחילה לשירות המדינה הפרוסי ולאחר מכן לשירות הדיפלומטי. דתו הייתה לותרנית.

ראשית הקריירה 

בשנת 1873 הפך אביו למזכיר המדינה לענייני חוץ בממשלת גרמניה, וכיהן תחת ביסמרק. בילוב הצטרף לקורפוס הדיפלומטי. משימותיו הקצרות הראשונות היו ברומא, סנקט פטרבורג, וינה ולאחר מכן אתונה. ב-1876 מונה לנספח בשגרירות גרמניה בפריז, השתתף בקונגרס ברלין כמזכיר והיה למזכיר שני בשגרירות ב-1880.

בשנת 1884, הוא קיווה להיות מוצב בלונדון, אך במקום זאת הפך למזכיר ראשון בשגרירות בסנקט פטרבורג. בדרך למשימתו החדשה, הוא שהה כמה ימים בווארצין עם משפחת ביסמרק. ביסמרק הסביר שהוא רואה את היחסים עם רוסיה הרבה יותר חשובים מאשר עם בריטניה ולכן הוא שלח את בילוב לשם. ביסמרק דיווח על עצמו כמתרשם מהרוגע וההתנהגות של בילוב במהלך הראיון. ברוסיה, הוא פעל כ-chargé d'affaires ב-1887 ודגל בטיהור אתני של פולנים משטחי פולין של הקיסרות הגרמנית בעימות מזוין עתידי. בילוב דיווח בקביעות למשרד החוץ, והתלונן על הממונה עליו, השגריר שווייניץ, שעם זאת היה אהוד. בילוב קנה לעצמו מוניטין של תככן בלבד. ב-1885, פרידריך פון הולשטיין ציין שבילוב ניסה להדיח את כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט מתפקידו כשגריר בצרפת כדי לקבל את התפקיד למרות שבינתיים החליף איתו מכתבים ידידותיים.

ב-9 בינואר 1886, עדיין בסנקט פטרבורג, הוא התחתן עם מריה אנה זואי רוזליה בקאדלי די בולוניה, שנישואיה הראשונים עם הרוזן קרל פון דנהוף בוטלו על ידי הכס הקדוש בשנת 1884. הנסיכה, פסנתרנית מוכשרת ותלמידתו של פרנץ ליסט, הייתה בתו החורגת של מרקו מינגטי ובתה של דונה לורה מינגטי (לבית אקטון). היא הייתה נשואה שש עשרה שנים והיו לה שלושה ילדים. בילוב ניהל בעבר פרשיות אהבים רבות, אך הנישואים נועדו לקדם את הקריירה שלו. בשנת 1888, הוצע לו לבחור בין מינוי לוושינגטון הבירה או בוקרשט, והוא בחר בבוקרשט, שכן מריה התנגדה לסיכוי לנסוע לארצות הברית ולהשאיר את משפחתה מאחור. הוא בילה את חמש השנים הבאות בתכנון להתמנות לתפקיד ברומא, שם אשתו הייתה מקושרת היטב. אומברטו הראשון, מלך איטליה שוכנע לכתוב לקייזר וילהלם שהוא ישמח אם בילוב יהפוך לשגריר שם, מה שהתרחש ב-1893.

מזכיר המדינה לענייני חוץ 
ב-21 ביוני 1897 קיבל בילוב מברק המורה לו לנסוע לקיל כדי לדבר עם וילהלם. בדרך הוא עצר בפרנקפורט בזמן שהחליף רכבת ודיבר עם פיליפ, נסיך אוילנבורג. אוילנבורג הסביר כי וילהלם רצה מזכיר מדינה חדש לענייני חוץ והפציר בבילוב לקחת את התפקיד, שאביו כיהן בו פעם. אוילנבורג גם העביר עצות כיצד לנהל את וילהלם, שחי על שבחים ולא היה מסוגל לסתור אותו. בברלין, בילוב שוחח לראשונה עם פרידריך פון הולשטיין, שהיה ראש המחלקה המדינית של משרד החוץ הגרמני. הולשטיין יעץ לו שלמרות שהיה מעדיף את המזכיר הנוכחי, אדולף מרשל פון ביברשטיין, כדי להישאר בתפקידו, וילהלם היה נחוש בדעתו להחליף אותו ושהוא מעדיף שהיורש יהיה בילוב. אולי בילוב יוכל למצוא לו תפקיד של שגריר בבוא העת. הקנצלר הוהנלוהה, שנואש לפרוש בגלל זקנה, דחק בבילוב לקחת את התפקיד במטרה לרשת אותו כקנצלר. בילוב דחק בהוהנלוהה להמשיך בתפקידו כל עוד הוא יכול.

ב-26 ביוני, נפגש בילוב עם הקייזר, אשר יעץ שזו תהיה אחת המשימות העיקריות של המזכיר החדש להתחיל לבנות צי ברמה עולמית המסוגלת להתמודד עם הבריטים מבלי לזרז מלחמה. בילוב ביקש זמן לשקול את ההצעה, וב-3 באוגוסט הוא נענה. שני הגברים יצרו יחסי עבודה טובים. במקום להתנגד לווילהלם, מה שעשו כמה מקודמיו, בילוב הסכים איתו בכל העניינים בכך שהסתמך לפעמים באופן פרטי על הזיכרון הרע של וילהלם ושינויי דעה תכופים כדי לנקוט בפעולה שלדעתו הכי טובה ולהתעלם מהוראותיו של וילהלם. תפקיד מזכיר המדינה היה כפוף לזה של הקנצלר ותחת כהונתו של ביסמרק, הוא היה רק ​​בעל תפקיד. תחת בילוב, זה היה הפוך במידה רבה, הוהנלוהה הסתפק בלאפשר לבילוב לנהל את ענייני החוץ עם יועצו הראשי, הולשטיין. וילהלם היה קורא לבילוב מדי בוקר כדי לדון בענייני המדינה, אך רק לעיתים רחוקות היה רואה את הקנצלר.

מזכיר המדינה הקיסרי 
בילוב גם החזיק במושב בממשלת פרוסיה. למרות שווילהלם היה קיסר גרמניה כולה, הוא היה גם מלך פרוסיה. כשר החוץ, בילוב היה אחראי בעיקר על ביצוע מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שאיתה היה מזוהה הקיסר. הוא התקבל בברכה על ידי משרד החוץ מכיוון שהוא היה הדיפלומט המקצועי הראשון שהופקד בראשו מאז התפטרותו של ביסמרק ב-1890. בילוב נזהר מלקבל את התפקיד אם הולשטיין יישאר כחבר המועצה הראשון הקיסרי, שכן הולשטיין החזיק בפועל בסמכות רבה בשנים האחרונות. הולשטיין נחשב כחיוני בגלל ניסיונו הארוך בתפקיד, דרגה, ערמומיות וזיכרון פנומנלי. אוילנבורג יעץ לבולוב ליצור יחסי עבודה איתנים אך איתנים מיד עם הגעתו, ושניהם הצליחו לעבוד יחד. ב-1899, לאחר שהביא לסיומו המוצלח את המשא ומתן שבאמצעותו רכשה גרמניה את איי קרוליין, הוא הועלה לדרגת רוזן.

באוקטובר 1900, בילוב זומן למעון הציד של וילהלם בהוברטסטוק, שם ביקש וילהלם מבילוב להיות קנצלר הקיסרות הגרמנית וראש ממשלת פרוסיה. בילוב שאל אם הוא האיש הטוב ביותר לתפקיד. וילהלם הודה שהיה מעדיף את אוילנבורג ברמה האישית אבל לא היה בטוח שהוא מספיק מתאים לתפקיד. ב-16 באוקטובר, בילוב זומן שוב להומבורג, שם הקייזר פגש את הרכבת שלו באופן אישי. וילהלם הסביר שהוהנלוהה הודיע ​​שהוא לא יכול לשמש יותר בתפקיד ולכן בילוב קיבל את התפקיד. היה צורך במזכיר מדינה מחליף, תפקיד שהוצע לראשונה להולשטיין, שדחה זאת מאחר שהעדיף לא לנקוט בעמדה המחייבת להופיע בפני הרייכסטאג. התפקיד ניתן לברון אוסוולד פון ריכטהופן, שכבר כיהן כתת-מזכיר תחת בילוב. הובהר כי תפקידו של מזכיר המדינה יחזור כעת לתפקיד הכפוף שמילא בתקופתו של ביסמרק, כאשר הולשטיין יישאר היועץ החשוב יותר לענייני חוץ.

קנצלר 
הבקרים של בילוב היו שמורים לווילהלם, שהיה מבקר בקנצלריה בכל בוקר כשהיה בברלין. הנחישות שלו להישאר בצד הטוב של וילהלם הייתה יוצאת דופן, אפילו עבור אלו שרגילים להתנהגותו הנסערת. בקר משק הבית של וילהלם ציין, "בכל פעם, מתוך השגחה, הוא מביע דעה שאינה מסכימה עם הקיסר, הוא שותק לכמה רגעים ואז אומר את ההפך הגמור, עם ההקדמה, 'כפי שהוד מלכותך ציין בחוכמה כה רבה'". הוא ויתר על טבק, בירה, קפה וליקרים ובכל בוקר עסק 35 דקות בפעילות גופנית ורכב במזג אוויר טוב דרך טירגארטן. הוא היה, בימי ראשון, יוצא לטיולים ארוכים ביער. ב-1905, בגיל 56, הוא הוביל את רגימנט ההוסרים הישן שלו בדהירה במצעד קיסרי וזכה במינוי לדרגת גנרל מיור. וילהלם העיר לאוילנבורג ב-1901, "מאז שיש לי את בילוב אני יכול לישון בשקט". פעולתו הבולטת הראשונה כקנצלר הייתה הגנה מופתית ברייכסטאג על האימפריאליזם הגרמני בסין. בילוב בילה לעיתים קרובות את זמנו בהגנה על מדיניות החוץ הגרמנית, בלי לומר שום דבר על כיסוי הפגמים הלא-דיפלומטיים הרבים של הקייזר. בנאום בנובמבר 1906, הציג בילוב את המושג "כיתור" לרייכסטאג מכאן ואילך, המונח הזה הפך לביטוי שנעשה בו שימוש תכוף. עבור גרמניה, ההסכמה המשולשת הייתה אסון, אבל הוא לא התרגש מההסכם.

מדיניות פנים ופוליטיקה 
כמו כן הוכנסו רפורמות שונות בתקופת שלטונו, ביניהן הארכת התקופה שבה יוכלו העובדים לתבוע ביטוח תאונות (1900), הפיכת בתי משפט לבוררות תעשייתיים לחובה לעיירות עם אוכלוסייה של יותר מ-20,000 (1901) והרחבת בריאות ביטוח ובקרות נוספות על עבודת ילדים (1903). הונהג חוק תא הקלפי ששיפר את ההצבעה החשאית בשנת 1904. שנתיים לאחר מכן הונהג תשלום עבור סגני הרייכסטאג.

כהכנה לבחירות של 1907, הקים בילוב את "גוש בילוב" של מפלגות שהיו אנטי-סוציאליסטיות ואנטי-קלריקליות נלהבות, פטריוטיות באדיקות, אימפריאליסטיות בהתלהבות ונאמנות לקייזר ולארץ המולדת. מה שבבל כינה את "בחירות הוטנטוט" היה אסון עבור הסוציאל-דמוקרטים, שאיבדו כמעט מחצית ממושביהם. עם זאת, בילוב לא הצליח להפוך את קואליציית הבחירות לגוש יציב בפרלמנט.

מדיניות כלכלית 
תחת לחץ של הליגה האגררית הנשלטת על ידי היונקרים, בילוב העביר מכס בשנת 1902 שהגדיל את המכסים על החקלאות. כתוצאה מכך, ייצור התבואה הגרמני הפך לאחד המוגנים ביותר בעולם. ממשלתו של בילוב גם ניהל משא ומתן על שורה של הסכמים מסחריים עם מדינות אירופיות אחרות שנכנסו לתוקף במרץ 1906.

מדיניות חוץ 
בילוב כיהן כשר החוץ בשנים 1897–1909. כדי להשיג קול חזק יותר בענייני העולם הוא עודד את מדיניות ההתרחבות הימית של אדמירל טירפיץ. בציפייה שבריטניה תובס על ידי רוסיה, הוא תכנן להרים כמה מושבות של האימפריה הבריטית. הוא טעה בחישוב, והרחיק את בריטניה עוד יותר, כשהיא התקרבה לבריתות עם צרפת ורוסיה.

בריטניה עדיין החזיקה במאזן הכוחות באירופה. צרפת ובריטניה היו יריבות קולוניאליות והיו להן התנגדות הדדית ארוכה, אבל המלך אדוארד השביעי היה נחוש להגביר את הפופולריות הבריטית בצרפת על ידי סיור אישי. משא ומתן רציני עבור ההסכמה הלבבית החל בין שגריר צרפת בלונדון, פול קמבון, לבין שר החוץ הבריטי, הנרי פטי-פיצמוריס, המרקיז החמישי מלנסדאון. כחלק מיישוב חילוקי הדעות, צרפת הסכימה שלא לערער על השליטה הבריטית במצרים אם בריטניה תסכים לתביעותיה של צרפת כלפי מרוקו.

ב-24 במרץ 1904, הודיעה צרפת רשמית לשגריר גרמניה על האמנה האנגלו-צרפתית החדשה. הנסיך הוגו פון רדולין, השגריר, השיב כי הוא חש שההסכם טבעי ומוצדק. העיתונות הגרמנית ציינה כי העסקה במרוקו לא פגעה באינטרסים הלאומיים וכי ההתערבות הצרפתית להשבת הסדר במדינה עשויה לסייע לסחר הגרמני. ובכל זאת, בילוב היה ציני ולקח את השקפתו של הדרוויניסט החברתי שההתרחבות היא עובדת חיים. המדיניות שלו לא הייתה ברורה, אפילו לגנרלים.

למרות שלא השפיע על הגנרלים הלוחמניים, הוא עקב אחר אג'נדה תכנונית מרכזית. אם פרוסיה הייתה אופורית, בילוב נשאר שאפתן לגרנדיוזיות אימפריאלית ולכוח עולמי. הצמיחה המסחרית בברזל, פלדה, כרייה, מסילות ברזל וחיפויי ברזל, וצי חדש הונעו על ידי תפוקות עצומות וקבלנים מאוד תחרותיים. השוביניזם שלו היה נרחב, חיבוק הגנה מפני בניית ברית בריטית שעל פיה תדחה גרמניה משא ומתן. הוא הבטיח להשיב ישירות לשר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין, אבל חשב על זה טוב יותר: "האנגלים הם שחייבים להתקדם אלינו". זה ביסס את ההסכמה בלי כוונה.

בילוב הבטיח לשגריר בריטניה שהוא שמח לראות את בריטניה וצרפת מיישבות את המחלוקות ביניהן. הוא הודיע ​​לרייכסטאג שלגרמניה אין התנגדות לעסקה ואין חששות לגבי האינטרסים הגרמניים במרוקו. להולשטיין הייתה השקפה שונה: ההתערבות בענייני מרוקו נשלטה על ידי חוזה מדריד. הולשטיין טען כי גרמניה נדחתה על-ידי כך שלא נכללה במשא ומתן וכי מרוקו היא מדינה שהראתה הבטחה להשפעה גרמנית ולמסחר, שבסופו של דבר חייבת לסבול אם היא תגיע לשליטה צרפתית. בעבר הוא דחה כל אפשרות להסכם בין צרפת לבריטניה. צרפת הציעה כעת סיוע צבאי למרוקו כדי לשפר את הסדר במדינה. בילוב הגיב בתמיכה בעמדתה של מרוקו עצמאית, עודד את ארצות הברית להתערב ואיים במלחמה אם צרפת תתערב. כעת הוא היה משוכנע שהידידות החדשה בין צרפת לבריטניה מהווה איום על גרמניה, במיוחד אם ההסכם יעמיק, אך צרפת לא הייתה מוכנה למלחמה. למרות הסיכונים האפשריים בהתנקשות, בילוב שכנע את וילהלם לבקר בטנג'יר ב-1905, שם נשא נאום התומך בעצמאותה של מרוקו, אך נוכחותו שם הוכיחה בו-זמנית את נחישותה של גרמניה לשמור על השפעתה.

ועידת אלחסיראס 

נוכחות ידידותית של הצי הגרמני במרוקו ובסיס צבאי בקרבת מקום עלולים לאיים על הבריטים או על נתיבי הסחר החשובים דרך הים התיכון. הבריטים המשיכו לתמוך בשר החוץ הצרפתי תיאופיל דלקאסה. לנסדאון הופתע מהתגובה הגרמנית, אבל בריטניה יכלה למחוץ את הצי הגרמני הטרי לפני שהוא יתחזק מדי. ב-3 ביוני 1905, דחה עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו, בעקבות גרמניה, את הצעת הסיוע הצרפתית וקרא לכנס בינלאומי. ב-6 ביוני, לאחר שדלקאסה התפטר, התפשטו החדשות לברלין. למחרת בבוקר, בילוב הועלה לדרגת נסיך (Fürst). האירוע עלה בקנה אחד עם נישואיו של נסיך הכתר והדהד את העלאתו של ביסמרק לנסיך באולם המראות בארמון ורסאי. גרמניה המשיכה ללחוץ לוויתורים נוספים של צרפת. בילוב הדריך בקפידה את ראדולין ודיבר גם עם שגריר צרפת בברלין. עם זאת, ההשפעה הייתה קצת הפוכה ממה שהוא התכוון בכך שהקשיח את הנחישות של ראש הממשלה הצרפתי מוריס רוביה להתנגד לדרישות נוספות להתקרבות. ועידת אלחסיראס החלה ב-16 בינואר 1906 בבית העירייה של אלחסיראס. במהלך הוועידה ביקר בעיירת הנמל צי בריטי של 20 אוניות קרב, עם סיירות ומשחתות נלוות, וכל הנציגים הוזמנו לסיפון האוניות.

הוועידה הייתה מפלה דיפלומטית לגרמניה, עם הצבעה נגד הצעות גרמניות שהייתה 10–3. הולשטיין רצה לאיים במלחמה נגד צרפת, אך בילוב הורה להולשטיין שלא ליטול חלק נוסף בוועידה. שום תוצאה משביעת רצון עבור גרמניה לא נראתה באופק עד אפריל, מה שהותיר את דרך הפעולה היחידה לסגור אותה כמיטב יכולתו. התוצאה התקבלה בצורה גרועה בגרמניה, עם התנגדויות שהועלו בעיתונות. ב-5 באפריל 1906, בילוב נאלץ להופיע בפני הרייכסטאג כדי להגן על התוצאה, ובמהלך חילופי דברים סוערים, הוא התמוטט ונישא מהאולם. בתחילה חשבו שהוא לקה בשבץ מוחי קטלני. לורד פיצמוריס, בבית הלורדים הבריטי, השווה את התקרית למותו של ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם, מחמאה שזכתה להערכה רבה בגרמניה. התמוטטותו של בילוב יוחסה לעבודת יתר ושפעת, אך לאחר מנוחה של חודש, הוא הצליח לחזור לתפקידיו.

סקנדל 

בשנת 1907, במהלך פרשת הארדן-אוילנבורג, הדפיס אדולף ברנד, העורך המייסד של כתב העת ההומוסקסואלי Der Eigene, חוברת שלפיה בילוב נסחט בשל עיסוק במנהגים הומוסקסואלים והוא מחויב מוסרית להתנגד לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהוציאה הומוסקסואליות מחוץ לחוק. ברנד נתבע על לשון הרע והובא למשפט ב-7 בנובמבר 1907, שם טען כי בילוב חיבק ונישק את מזכירו הפרטי, חבר המועצה הפרטי מקס שיפר, במפגשים של גברים בלבד שערך פיליפ, נסיך אוילנבורג. בעדותו להגנתו שלו, הכחיש בילוב את ההאשמה אך ציין ששמע שמועות לא נעימות על אוילנבורג. בתגובה, אוילנבורג הגן על עצמו מפני האשמה של ברנד בכך שהכחיש שאי פעם ערך אירועים כאלה וטען שמעולם לא עסק במעשים חד מיניים, מה שהוביל לאחר מכן למשפט עדות שקר. למרות העדות המסכמת של מפקד משטרת ברלין שייתכן שבילוב היה קורבן של סוחט הומוסקסואל, הוא גבר בקלות בבית המשפט, וברנד נשלח לכלא.

פרשת הדיילי טלגרף 

בנובמבר 1907 ערך וילהלם ביקור ממלכתי שתוכנן זמן רב בבריטניה. הוא ניסה לבטל את הביקור בגלל השערוריות האחרונות, אבל זה התקדם והצליח כל כך עד שהחליט להישאר בבריטניה לחופשה. הוא שכר בית מהקולונל אדוארד מונטגיו סטיוארט-וורטלי ודיבר בחופשיות עם בעליו בזמן שהיה שם. לאחר שעזב, סטיוארט-וורטלי כתב מאמר ל"דיילי טלגרף" על השיחות, הגיש אותו לווילהלם וביקש אישור לפרסומו. כתב היד האנגלי הועבר לבילוב לבדיקה לפרסום. וילהלם ביקש מבילוב לא להעביר את המאמר למשרד החוץ, אך בילוב שלח אותו לשר המדינה וילהלם פון שן ללא שקרא אותו וביקש תרגום רשמי והוספת כל תיקונים שעשויים להיות נחוצים.

מכיוון ששן נעדר, הוא הלך במקום זאת לתת-המזכיר, שטמריך. הוא קרא אותו אך העביר אותו ללא הערה לרינהולד קלהמט, שפירש את הוראותיו כמשמעותם לתקן שגיאות עובדתיות, אך לא להעיר אחרת. כתב היד הוחזר לבילוב, שעדיין לא קרא אותו, והוא החזיר לווילהלם, שלא ראה סיבה לא לפרסם את הראיון. הראיון הופיע כראוי בדפוס ועורר סערה. בראיון, וילהלם הביע דעות רבות שנויות במחלוקת ופוגעניות:
 האנגלים השתגעו כמו ארנבות במרץ.
 הוא לא הצליח להבין מדוע הם דחו שוב ושוב את הצעותיו לידידות.
 רוב הגרמנים לא אהבו את האנגלים ולכן היחס הידידותי שלו העמיד אותו ב"מיעוט מובהק".
 הוא התערב נגד צרפת ורוסיה בצדה של בריטניה במהלך מלחמת הבורים השנייה.
הוא סיפק את תוכנית המערכה ששימשה את הבריטים במהלך אותה מלחמה.
יום אחד, הם עשויים לשמוח שגרמניה בונה את הצי שלה בגלל עלייתה של יפן.
וילהלם הצליח בכך לפגוע ברגישויות היפניות, הצרפתיות, הרוסיות ובעיקר הבריטיות. אפילו הגרמנים זעמו, שכן הוא טען שעזר לבריטים במלחמתם נגד הבורים, שרוב הגרמנים תמכו בהם.

בילוב האשים את משרד החוץ בכך שלא הגיב כראוי לכתבה. מהמשרד נמסר בתגובה כי תפקידו להחליט על פרסום במצב כזה. למרות שבילוב הכחיש שקרא את המאמר, איך הוא יכול היה לא לעשות זאת נותר לא ברור בגלל הרקורד המתמשך של וילהלם בהתעללות ציבורית. עלו שאלות לגבי כשירותו של וילהלם לשלוט והתפקיד שיש להתיר לו על פי החוקה. העניין היה אמור להידון ברייכסטאג, שם יצטרך בילוב להגן על עמדתו שלו ושל וילהלם. בילוב כתב לווילהלם והציע בהצלחה להתפטר אלא אם וילהלם יוכל לתת לו תמיכה מלאה בעניין. בילוב סידר את פרסום ההגנה על האירועים ב-Norddeutsch Allgemeine Zeitung, אשר העלה את דבריו של וילהלם והתרכז במחדלי משרד החוץ באי בחינת המאמר כראוי. הוא הסביר כי בילוב הציע לקחת אחריות מלאה על מחדלי המשרד, אך וילהלם סירב לקבל את התפטרותו.

בילוב הצליח להדוף את הביקורת מעצמו ברייכסטאג וסיים את נאומו לקול תרועות האספה. הולשטיין ציין כי אופי ההערות פירושו שהוא כמעט בוודאות לא יכול היה להגן על וילהלם על כך שבילוב לא יכול היה לעשות אחרת: חולק על הדיוק העובדתי של חלק גדול ממה שאמר וילהלם והותיר את האשמה באירועים אצלו. ההסבר שלו היה שההערות נאמרו מתוך כוונות טובות ובוודאי לא יחזרו על עצמם. הוא הכריז על אמונתו שההשפעות ההרסניות של הראיון יגרמו לווילהלם לשמור על ניסוחים קפדניים, אפילו בשיחות פרטיות, או שהוא או יורש כלשהו לא יוכלו לקחת אחריות.

וילהלם היה אמור להיעדר מגרמניה במהלך הוויכוח ברייכסטאג, בטיול לאוסטריה, וספג ביקורת רבה על כך שלא נשאר בבית. וילהלם שאל אם עליו לבטל את הטיול, אך בילוב יעץ לו להמשיך בטיול. הולשטיין שאל את בילוב על היעדרותו של וילהלם; בילוב הכחיש שהמליץ ​​לווילהלם ללכת. העניינים לא השתפרו כאשר במהלך הביקור, מת הרוזן דיטריך פון הולסן-האסלר, ראש הקבינט הצבאי הקיסרי הגרמני, מהתקף לב בדונאושינגן, אחוזתו של הנסיך מקס פון פירסטנברג. בשובו של וילהלם, בילוב שכנע אותו לאשר הצהרה שהוא מסכים עם הצהרותיו של בילוב לרייכסטאג. וילהלם היה כעת קרוב להתמוטטות ושקל להתפטר.

וילהלם פרש מהופעות פומביות למשך שישה שבועות, מה שנתפס בדרך כלל כמעשה של חרטה ולא כתוצאה של הדיכאון שלו. דעת הקהל החלה להרהר בשאלה האם הקנצלר לא הצליח לייעץ לו כראוי ולאחר מכן לא הצליח להגן על מעשיו של וילהלם ברייכסטאג. השקפתו של וילהלם עצמו על הפרשה החלה להשתנות להאשמת בילוב על כך שלא הזהיר אותו מפני הקשיים שהמאמר יגרום. הוא קבע שיהיה צורך להחליף את בילוב. ביוני 1909 התעוררו קשיים בהשגת מימון נוסף לבניית אוניות מתמשכת. וילהלם הזהיר את בילוב שאם לא יצליח להשיג רוב להטלת מיסי ירושה, בילוב יצטרך להתפטר. הוא הובס בשמונה קולות. על סיפון היאכטה המלכותית, Hohenzollern, ב-26 ביוני, בילוב הציע את התפטרותו, שתים עשרה שנים בדיוק לאחר קבלת התפקיד.

ב-14 ביולי הוכרזה ההתפטרות, ותאובלד פון בתמן-הולווג הפך לקנצלר החדש. וילהלם סעד עם בני הזוג בילוב והביע חרטה על כך שהנסיך היה נחוש להתפטר. הוא ציין כי הודיעו לו שחלק מאלה שהצביעו נגד מס הירושה עשו זאת מתוך איבה נגד בילוב וטיפולו בפרשת הטלגרף, ולאו דווקא מתוך התנגדות למס. על שירותיו למדינה, זכה בילוב למסדר הנשר השחור המשובץ ביהלומים.

חיים מאוחרים יותר 

לאחר התפטרותו ב-1909, התגורר בילוב בעיקר בווילה ברומא, אותה רכש לפרישתו. חלק מהקיץ בילה אותו בדרך כלל בקליין פלוטבק, ליד המבורג, או באי נורדרני. הון רב שהותיר לו בן דוד, סוחר המבורגי, אפשר לו לחיות בפנאי אלגנטי ולהפוך את ביתו ברומא למרכז של החברה הספרותית והפוליטית.

הוא בילה את שעות הפנאי שלו בכתיבה לרגל חגיגות המאה למלחמות השחרור, ספר יוצא דופן על גרמניה הקיסרית, המשבח את הישגיה ומגן על קווי מדיניות החוץ שלו עצמו. במהדורה מתוקנת של ספרו על גרמניה הקיסרית, שפורסם לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא השמיט או שינה קטעים רבים שנראו מתפשרים לאור המלחמה כמו מדיניותו להרגיע את בריטניה לתחושת ביטחון מזויפת בזמן בניית הצי הגרמני. הובן שהוא נמצא ביחסים קשים עם וילהלם, שמעולם לא סלח לו על יחסו ופעולתו ביחס לראיון ב-1908 ב"דיילי טלגרף".

דיפלומט בזמן מלחמה 
בשנים 1914–1915, בילוב היה השגריר באיטליה אך לא הצליח להביא את ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה להצטרף למעצמות המרכז. איטליה הכריזה על נייטרליות שלה עם פרוץ המלחמה, אך רמזה ב-5 ביולי 1914 בערוצים דיפלומטיים שהאולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה היה תוקפני ופרובוקטיבי. ב-9 בדצמבר 1914, סידני סונינו פנה במכתב האוסטרי לשר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן ברכטולד, כדי להפנות את תשומת הלב לסעיף השביעי של האמנה שלפיו איטליה השתתפה בברית המשולשת, תוך התייחסות מיוחדת לסעיף שקשר את אוסטריה-הונגריה, אם היא הפרה את הסטטוס קוו בבלקן אפילו על ידי כיבוש זמני של שטח סרבי, להגיע להסכם עם איטליה ולהסדיר פיצויים. השאלות של הסכם על טרנטינו ושל טריאסטה נפתחו לפיכך באופן רשמי.

אוסטריה-הונגריה גילתה חוסר רצון רב להתייחס לשאלת הפיצויים, אך גרמניה הייתה ערנית יותר לדאגותיה. בילוב הופקד, אם כן, על הפיקוח הזמני על שגרירות גרמניה ברומא מאז שהשגריר בפועל, פלוטוב, יצא לחופשת מחלה (19 בדצמבר 1914). בילוב נכנס מיד למשא ומתן פעיל והיה אוהד לדרישות האיטלקיות לפיצוי. עם זאת, הוא נאלץ להילחם בעקשנותו חסרת הפשר של ראש ממשלת הונגריה, אישטוואן טיסה, והמועמד של טיסה, שהיה יורשו של ברכטולד, הברון פון בוריאן. בילוב היה הראשון שהסכים לוויתור מוחלט של אזור טרנטינו לאיטליה, אך אוסטריה-הונגריה הייתה מוכנה לוותר רק על חלק ממנו. סונינו הצביע על כך שהתחושה האיטלקית לא תהיה מרוצה אפילו מכל הטרנטינו, אלא רק אם יקבלו גם את טריאסטה. בילוב המשיך לדחוק שכל מה שהוא יכול לתווך עבורו הוא הטרנטינו, אך אוסטריה תילחם כדי לשמור על טריאסטה.

בתחילת אפריל 1915, המשא ומתן החשאי של איטליה דרש את האיים טרנטינו, טריאסטה ואיי קורזולן, מול חופי דלמטיה. אוסטריה-הונגריה הכירה בריבונות איטלקית על ולונה. עם זאת, המשא ומתן נמשך עד אמצע מאי, כאשר בילוב ביצע טעות טקטית חמורה אך אופיינית. הוא הניע את ראש ממשלת איטליה לשעבר ג'ובאני ג'וליטי להגיע לרומא מטורינו בתקווה למנוע קרע ולהביא לקבלת התנאים האוסטרו-הונגריים.

ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה התפטר לפתע. הייתה התפרצות גדולה של זעם עממי, שלובתה ברהיטותו הנלהבת של גבריאלה ד'אנונציו ובאה לידי ביטוי בהפגנות מול גבעת קווירינאלה, הארמון המלכותי, ועל גבעת הקפיטולין, מרכז רומא. לאחר שרוב גדול בפרלמנט האיטלקי תמך ב-20 במאי בסלנדרה, הוזמנה גיוס כללי ב-22 במאי, והכרזת מלחמה רשמית נגד אוסטריה-הונגריה באה לאחר מכן ב-23 במאי 1915. למחרת, עזב בילוב את רומא.[43] הוא ראה את משימתו כבלתי אפשרית בכל מקרה, ובשובו העיר: "מורל ויחסו של העם הגרמני: A-1. מנהיגות פוליטית: Z-מינוס".

מועמד לכהונה 
בילוב התגורר בברלין, אך לאחר השלום שוב התגורר ברומא חלק מכל שנה ובילה את שאר ימות השנה בגרמניה. שמו הוזכר במשבר מיניסטריאלי של 1921, כקנצלר אפשרי. למרות שרבים מהדמויות המובילות ברייכסטאג, כולל מתיאס ארצברגר, קיוו שבילוב יחליף את בתמן הולווג, שהתפטר ב-1917, הוא היה בלתי מקובל לחלוטין על הרוב המכריע של העם הגרמני וגם של הרייכסטאג.

בילוב מת ב-28 באוקטובר 1929 ברומא.

אישיותו 
בילוב דיבר מספר שפות והיה איש שיחה מקסים. הוא הרגיש בנוחות בקרב החברה הגבוהה ויכול היה לבדר ולהרשים אפילו את יריביו. כמה עמיתים חשבו שהוא לא אמין: אלפרד פון קידרלן-וכטר כינה אותו "הצלופח". לאחר שהשיג כוח ותפקיד בממשלת גרמניה, לא היו לו רעיונות כלליים מה לעשות איתם, מה שאפשר לאחרים להנחות את המדיניות. דמותו הפכה אותו לבחירה טובה לעבוד עם הקייזר וילהלם השני, שדרש הסכמה וחנופה משריו הבכירים, גם אם לפעמים התעלמו מהוראותיו. הוא כתב ארבעה כרכים של אוטוביוגרפיה, שהתפרסמו לאחר מותו, אשר שינו באופן ניכר את התפיסה הציבורית לגבי דמותו, שכן הם כללו את תיאוריו הגלויים והזדוניים של אחרים. הוא היה מתווכח מצוין ברייכסטאג אבל התעצל בדרך כלל במילוי תפקידו. הוא תואר על ידי פרידריך פון הולשטיין, שהיה במשך 30 שנה חבר המועצה הראשון במחלקת החוץ והשפיע רבות על המדיניות לאורך כל אותה תקופה, כמי ש"קרא יותר מקיאוולי ממה שהוא יכול לעכל". חמותו טענה, "ברנהרד עושה סוד מכל דבר".

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

קנצלרי גרמניה
אבירי מסדר העיט השחור
שגרירי גרמניה באיטליה
אבירי מסדר גיזת הזהב
שרי החוץ של האימפריה הגרמנית
קצינים גדולים בלגיון הכבוד
גרמנים שנולדו ב-1849
גרמנים שנפטרו ב-1929