מחיקת השם

מחיקת השם הוא איסור הלכתי למחוק את אחד משבעת שמותיו הקדושים של הקב"ה. איסור זה נלמד מהפסוק "לא תעשון כן לה' אלֹוהיכם" שנסמך לאמור על עבודה זרה "ואִבדתם את שמם מן המקום ההוא".

מדיני האיסור

שבעת השמות שאינם נמחקים
שבעה שמות נזכרו בתורה, ואלו הם: 'יהוה' (שם ההויה); 'אדני' (שם אדנות), 'אל', 'אלהים', 'שדי', 'צבאות', 'אהיה אשר אהיה' – וכל המוחק אפילו אות אחת מן השמות הללו עובר באיסור תורה.

דיני המחיקה
כל המוחק במזיד אחד מן השמות שנכתבו בקדושה, נענש במלקות. ואפילו אם כתב בטעות את שם השם לשם קדושה שלא במקומו, כגון שטעה וכתבו בספר התורה שלא במקומו, אסור למוחקו אלא צריך לגנוז את היריעה ולכותבה מחדש.

הכינויים שמשבחים בהן את הקב"ה כגון 'חנון' 'רחום' וכיוצא בהן, הרי הן כשאר כתבי הקודש שמותר למוחקן.

כוונת הכתיבה
איסור מחיקת השם שלמדנו חל על שם שנכתב לשם קדושה אבל מי שכתב שם בטעות, כיוון שלא התכוון- לא נתקדש. ולכן, לדוגמה אדם שהתכוון לכתוב את השם "יהודה", או את השם "ירמיהו", ונשמט בטעות ה"ירמ", ונשמטה לו ה'ד' ונמצא לפניו השם המפורש, כיוון שלא התכוון לכתוב את השם אין בו קדושה ומותר למוחקו.

וכן סופר שעמד לכתוב בתורה את המילים "אלהים אחרים", שמשמעותן אלילים, אף שהתבלבל וחשב שמדובר בשם שמכוון לקב"ה - אין בזה כל קדושה, מפני שכוונת התורה שם לאלילים וממילא לא ניתן להחיל קדושת השם על המילה 'אלהים אחרים'.

גוי שכתב ספר תורה עם השמות שבו, מצד אחד אין בו קדושה כיוון שהשמות לא נכתבו לשם קדושת השם, ומצד שני אסור לבזותו, ולכן צריכים לגונזו. ועובד עבודה זרה שכתב ספר תורה לשם עבודה זרה, צריך לשרוף את ספר התורה הזה. ואין בשרפה זו איסור, משום שבאותם השמות שכתב אין קדושה הואיל ולא כתבם לשם קדושת השם על פי אמונת ישראל, וכדי שלא להניח שם לעבודה זרה תקנו חכמים לשרוף את ספריהם.
וכן ספרי תנ"ך שנדפסו על ידי מסיונרים יחד עם הברית החדשה שהיא יסוד העבודה זרה הנוצרית, יש לשרוף או לאבד באופן אחר, כדי שלא להניח להם שם (אג"מ יו"ד ח"א קעב, יו"ד ח"ב קלז).

לכל אחד מן השמות הקדושים יש גם משמעות אחרת, ומי שכתב אותיות אחד השמות במשמעות אחרת, אין בכתיבתו שום קדושה. כגון "אל" כלשון סמיכות.

וכן הדין לגבי שמות אנשים שמסתיימים בשם השם כגון ישראל, שמואל או אריאל, או: ידידיה, טוביה. שהואיל ושמות אלו הפכו לשמות אנשים, אף שנקראו על שם ה', אין בכוונת כתיבתם קדושה, ומותר לזרוק דפים שיש בהם שמות אלו. וכן כאשר כותבים שם ידידיה אין צורך לכתוב קו מפריד בין ה'י' ל'ה' (ידידי-ה), ואין צורך להשמיט את ה'ה' שבסוף המילה (ידידי'), שכיוון שהכוונה לשם של אדם אין בזה קדושה.

וכן הדין לגבי שם היישוב בית-אל, שכיוון שהכוונה להזכיר שם מקום ולא לקרוא בשם השם, מותר לומר בית-אל, וכן מותר לכתוב ולמחוק את שם היישוב בית-אל. (עיין פסחים קיז, א, ומהרש"א שם. ובשדי חמד קונטרס באר בשדי במכתב ב' מהרה"ג יוסף זכריה שטרן. ועיין מכתב י"ב שנוטה להחמיר לעניין בית אל).

דינים נוספים
אסור למחוק כתובת קעקע בה כתוב אחד מהשמות.
אסור למחוק מספר תורה או מדף חול שם קדוש, ויש לגזרו ולגנזו בצורה מכובדת.
מותר למחוק שם קדוש שנכתב לשם חול, כגון שלום (שהוא אחד משמות ה').
מותר למחוק בגרמא אך לא בידיים.
 מילים שמשמשות כשם ה' בשפות זרות (God, الله) – הרמב"ם כותב שדינם ככינויים ולא כשמות ה' ממש, ובכינויים אין איסור מחיקה. על פי זה, הדעה המקובלת בפוסקים היא שאין איסור למחוק שמות אלה. אמנם, רבי יאיר חיים בכרך סובר שאם השם נכתב באותיות כתב אשורי אסור למחקו.

בשל דין זה נוהגים העיתונים הדתיים לציין בכל דף שיש בו פסוק או שם קדוש 'דף זה טעון גניזה' וכן לטשטש תמונות עם פסוקים או עם שמות השם.

מקרים חריגים
המקום היחיד שהותר למחוק שם קדוש הוא בבדיקת סוטה. התורה מורה שכדי לבדוק אם הסוטה זינתה, כותבים את פרשת סוטה שבתורה, על מגילת קלף בדיו נמחקת, ומוחקים את המגילה אל תוך המים, לרבות את שמות ה' הכתובים בה, ואחר כך משקים את הסוטה במים המשמשים לבדיקתה. על כך אמרו חז"ל: "גדול השלום ששם שנכתב בקדושה נמחה על המים מפני השלום, בשביל להטיל שלום בין איש לאשתו".

בגמרא מסופר שכאשר דוד המלך חפר את היסודות לבנין בית המקדש הראשון התיר אחיתופל להטיל חרס עם שם קדוש אל מי התהום על מנת לעוצרם ולמנוע הצפת העולם, ולמד זאת בקל וחומר מהיתר מחיקת השם בסוטה, שהרי גם זו מטרה של הבאת שלום לעולם.

ראו גם
 גניזה
 הוצאת שם שמים לבטלה

קישורים חיצוניים 
 

 הרב אליעזר מלמד, איסור מחיקת השם, באתר פניני הלכה

הערות שוליים 

תרי"ג מצוות
פרשת ראה
מצוות הנוהגות בזמן הזה
שמות של אלוהים ביהדות