קאקאפו

קָאקָאפּוֹ (שם מדעי: Strigops habroptilus, מילולית: "דמוי ינשוף"; ממאורית: kākāpō, מילולית: "תוכי הלילה"; בעברית: תֻּכִּילֵיל) הוא תוכי לילי האנדמי לניו זילנד. לקאקאפו מספר תכונות ייחודיות: יש לו שיטת חיזור מיוחדת; הוא התוכי היחיד החסר יכולת תעופה; הוא התוכי הכבד ביותר; וכן הוא אחד העופות בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר.

המין מצוי בסכנת הכחדה חמורה: בימינו מוערכת אוכלוסייתו ב-247 פרטים בלבד בעולם כולו, כולם מסומנים על ידי האדם ונתונים במעקב תמידי. האב הקדמון של הקאקאפו נפרד ממיני התוכיים האחרים כשניו זילנד הפכה לאי, לפני כ-70 מיליון שנה. שם, בהיעדר טורפים, איבד את יכולת התעופה. עם התיישבות הפולינזים בניו זילנד, ולאחריהם האירופאים, הגיעו עמם טורפים שהיו עבורו מינים פולשים, כגון חתולים, חולדות וסמוריים, ואוכלוסיית הקאקאפו הוכחדה כמעט כליל.

מאמצי שימור המין החלו בשנות התשעים של המאה ה-19, אך לא נחלו הצלחה משמעותית עד להפעלת תוכנית השבת הקאקאפו לטבע בשנות השמונים של המאה ה-20. כל הפרטים ששרדו שמורים בארבעה איים זעירים ונטולי טורפים בקרבת ניו זילנד: צ'אלקי, שבדרום-מערב פיורדלנד; קודפיש, הסמוך לאי סטיוארט שבקרבת האי הדרומי; מאוּד, שבצפון האי הדרומי; ואנצ'ור, שבדרום-מערב האי הדרומי, שם הם נמצאים תחת השגחה קפדנית. שני איים גדולים באזור פיורדלנד, רזולושן וסקרטרי, נמצאים בתהליך של שיקום אקולוגי מקיף על מנת להקים מערכת המספקת את צורכי עצמה, כאשר ממשלת ניו זילנד מאפשרת את השימוש באיים אלה ליצירת בית גידול מתאים לטובת המשך מאמצי השימור של הקאקאפו.

אנטומיה ומראה 

הקאקאפו הוא תוכי כבד וגדול: פרטים זכרים בוגרים מגיעים לאורך של יותר מ-60 סנטימטרים ולמשקל של בין 3 ל-4 קילוגרם (תוכי ארה, לשם השוואה, משקלו בין 1 ל-1.5 קילוגרם). הקאקאפו חסר יכולת תעופה; יש לו זוג כנפיים קצרות יחסית לאורך גופו, אך עצם החזה, המעגנת את שרירי התעופה אצל שאר העופות, אינה מסיבית אצלו. הוא משתמש בכנפיו כדי לאזן את גופו, לתמיכה; כדי לבלום את נפילתו, כאשר הוא מנתר מעצים ומסלעים; וכדי להתנייד בעזרתן ביתר קלות על הקרקע. בשונה מעופות אחרים חסרי יכולת תעופה, לקאקאפו יכולת לאגור כמות גדולה של שומן ולהשתמש בו כמצבור אנרגיה.

לקאקאפו נוצות בגוני ירוק-טחב, שבאזור הגב מנוקדות בכתמים שחורים; נוצות אלו מסוות אותו היטב בצמחייה המקומית. בהיותו חסר יכולת תעופה, אין לקאקאפו צורך בנוצות קשיחות וחזקות המסייעות לתעופה, ולכן נוצותיו רכות במיוחד. נוצותיו בבטנו, בצווארו ובפניו צבועות בגוונים צהבהבים, שמשתנים מאוד בין הפרטים השונים, ולעיתים נדירות נצפה פרט צהוב כולו. לקאקאפו מעין "שפם" של פלומת נוצות רכה דמוית פרווה (בדומה לנוצות הקיווי), המשווה לו מראה הדומה במקצת לפני הינשוף. על כן כינוהו המתיישבים האירופיים המוקדמים "תוכי הינשוף". גם פירוש שמו המדעי, Strigops habroptilus, הוא "דמוי ינשוף". המקור מוקף בפלומת נוצות רכה ועדינה, שבה משתמש הקאקאפו כדי לחוש את הקרקע כאשר הוא הולך וראשו מורכן כלפי מטה. חלקן האחורי של נוצות הזנב נשחק לעיתים קרובות בשל הגרירה הממושכת על גבי הקרקע. מתחת לנוצות הצבעוניות פלומת נוצות דהויה ורכה יותר.

מקורו של הקאקאפו, שצבעו שנהב-תכלת, מותאם במיוחד לטחינת המזון ושחיקתו לחתיכות קטנות מאוד. מסיבה זו יש לו זפק קטן מאוד, יחסית לזה של שאר העופות בגודלו. רגליו של הקאקאפו גדולות, מכוסות במעין קשקשים, וכמו אצל כל בני משפחת התוכיים, אצבעותיו זיגודקטיליות (שתיים מאצבעות הרגליים פונות קדימה ושתיים אחורה). הטפרים גדולים וחדים יחסית, והם משמשים אותו בעיקר לטיפוס וכאמצעי אחיזה. העיניים קטנות יחסית וממוקמות בצדי הראש, כמו אצל רוב העופות, וצבעה של קשתית העין חום כהה עד שחור. מסביב לעיניים "טבעות" בגוון אפור.

לקאקאפו גם חוש ריח מפותח למדי, המסייע לו באורח החיים הלילי שלו. בשנת 1976 התגלו ארבעה זכרי קאקאפו ב"עמק טרנסיט" (Transit Valley; "עמק המעבר").

בין השנים 1974 ל-1976 נמצאו 14 פרטים, אולם נראה היה כי כולם זכרים. מקרה זה חיזק את הסברה שכל נקבות הקאקאפו מצאו את מותן בידי טורפים בעת הקינון, ושהמין נידון לכליה. כל הפרטים שגילתה המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד בין 1951 ל-1976 הועברו לעמק מרוחק ומוקף הרים, שפני השטח שלו מורכבים מטרשים וצוקים. אולם, אפילו בתנאי שטח קשים אלו היו מצויים טורפים (בעיקר סמוריים), ובשנת 1976 נעלמו הקאקאפו מהעמק, למעט מספר זכרים ששרדו באזורים הצוקיים והלא-נגישים ביותר של האזור.

אף על פי שהמסעות לחיפוש הקאקאפו יועדו לאי הדרומי, ולפרקים גם לזה הצפוני, בין 1951 ל-1977 לא הגיעה אף משלחת לאי סטיוארט, וזאת אף על פי שעובדים מטעם הממשלה צפו שם בקאקאפו ואף אספו נוצות של העופות בשנת 1949. בשנת 1970 הצליח צייד איילים לצלם קאקאפו באי ודיווח על המקרה לשומר מטעם שירות היערות, אך נראה כי זה האחרון התעלם מהדיווח. משלחת לחיפוש קאקאפו שיצאה לדרכה בשנת 1977 איתרה כבר ביומה הראשון אתר בימבום (ראו הפרק "חיזור, רבייה וגידול צאצאים") וכן סימנים לנוכחות קאקאפו. במהרה אף התגלו כמה עשרות פרטים, זכרים ונקבות. ב-1980 שוחררו באזור כלבי-גישוש כשמחסום-פה על פיהם; הללו הביאו ללכידה של מספר עופות, ביניהם נקבות. גודל האוכלוסייה הכללי הוערך ב-100 עד 200 פרטים.

אף על פי שבאי לא חיו סמוריים ולא היה ידוע על טורפים אחרים, החלו חתולי בר להרוג בקאקאפו בקצב מדאיג, ובשנים 1980 ו-1981 הועברו שלוש נקבות וזכר אחד משם לאי מוד. בין 1977 ל-1982 הרגו חתולי הבר כ-50% מהקאקאפו שאותרו בסטיוארט. על כן, בשנת 1989 הועברו אחד עשר זכרים ושבע נקבות לאי האוטורו (Hauturu), שממנו סולקו החתולים בשנת 1980. בשנת 1955 צנחה אוכלוסיית הקאקאפו והוערכה בכ-50 פרטים בלבד, מתוכם כ-19 נקבות.

תוכנית השיקום וההשבה לטבע 

בשנת 1989 יצאה לדרכה התוכנית להבראת אוכלוסיית הקאקאפו. היות שבשבע השנים בהן היו העופות באי האוטורו לא הייתה רבייה, החלו העובדים בתוכנית השיקום לספק מזון נוסף לחלק מהנקבות, בתקווה שהמזון יזרז את רבייתן. ארבע נקבות הטילו ביצים בשנת 1991, ושני גוזלים גדלו בהצלחה. הקאקאפו שבאי קודפיש התרבו לראשונה בשנת 1992, אך הבשלת הרימו שהייתה צפויה התעכבה; שלושה גוזלים שסבלו מתת תזונה נלקחו לגן החיות של אוקלנד, ושם מתו שניים מהם. השלישי, נקבה לה ניתן השם "הוקי" (Hoki), גודלה בהצלחה בידי האדם ובבגרותה שוחררה לאי מוד.

סופר המדע הבדיוני דאגלס אדמס והביולוג מארק קרווארדיין סיקרו את תוכנית השימור של הקאקאפו בשנת 1989 במהלך סדרת מסעות שמימן ה-BBC ונערכו במשך מספר שנים ברחבי העולם. מסעות אלו הובילו להפקת סדרת תסכיתי רדיו ולאחר מכן גם לכתיבת הספר "הזדמנות אחרונה לראות" שאחד הפרקים בו עוסק בקאקאפו. ביקורם של אדמס וקרווארדיין משך תשומת לב בינלאומית לקאקאפו והגביר את מאמצי השימור שלו.

בשנת 1997 הזדווגו מספר קאקאפו באי קודפיש. גם במקרה זה הרימו לא הבשיל בזמן המצופה, אך בשל מזון נוסף שניתן לאמהות הגיעו שלושה גוזלים לבגרות. פרט זכר, שנקרא על שם ריצ'רד הנרי, הוחזר מהאי האוטורו למוד בשנת 1996, ובשנת 1998 הוא נעשה לאב לשלושה גוזלים - הגוזלים הראשונים שלהם גנים מגוונים יותר מהאי הדרומי זה שנים.

בעוד האיים קודפיש והאוטורו היו נקיים מטורפים גדולים, בשניהם הייתה נפוצה החולדה הפולינזית הקטנה יותר. בתחילה, לא היה ידוע לאחראי השימור כי גם החולדה הפולינזית טורפת את ביצי הקאקאפו וגוזליו ומתחרה עמם על מקורות מזון. לאחר שנתגלתה התופעה והשפעתה, ננקטו צעדים כדי לנקות את קודפיש מחולדות; באותו הזמן הוחלט גם להעביר את הקאקאפו מהאוטורו למוד, לא רק בשל הימצאות החולדות באזור, אלא גם משתי סיבות אחרות: שני גוזלים בלבד הגיעו לבגרות באי (וגם זאת לאחר מתן מזון נוסף לנקבות), ופני השטח הטרשיים הקשו את התנהלות מאמצי השימור. למרבה האירוניה, דווקא העברה זו - שבוצעה בגלל חוסר ברבייה כביכול, הניבה הפתעה בנושא זה בדיוק: כשהציפורים נתפסו באי האוטורו כדי להעבירן בשנת 1999, נקבה שלא נראתה משנת 1984 נמצאה כשהיא דוגרת על שלוש ביצים. ההדגרה הושלמה באופן מלאכותי ושלוש נקבות בקעו. בשנת 1998 הועברה אוכלוסיית האי קודפיש לשהות בת שנתיים ב"אי פרל" (Pearl Island; "אי הפנינה") הסמוך, ובזמן זה הורעלו כל החולדות בקודפיש. על אף שגם באי פרל היו בנמצא חולדות וציפורי הווקה (Weka; Gallirallus australis) הטורפות, בשנת 1999 הטילו חמש נקבות ביצים באופן בלתי צפוי; הביצים הועברו להדגרה מלאכותית, וחמישה גוזלים בקעו. בתוך שלוש שנים זינק גודל האוכלוסייה הכללית מ-50 ל-62 פרטים.

בשנת 2001 ניבאו המדענים כי בעונת הרבייה הבאה יניב הרימו באי קודפיש יבול פירות רב - יבול שיהווה תמריץ לרביית הקאקאפו. הם העבירו את כל 21 הנקבות בגיל הרבייה לקודפיש. 24 גוזלים הגיעו לבגרות בתחילת 2002; בעונת רבייה אחת אוכלוסיית הקאקאפו זינקה ב-39%, מ-62 ל-86 פרטים, ובעונת הרבייה 2008–2009, שהייתה מוצלחת במיוחד, עברה האוכלוסייה לראשונה את רף 100 הפרטים.

בשנתיים שלאחר מכן, הרימו לא הניב פירות רבים וכתוצאה מכך, הקאקאפו לא התרבו. בניסיון להגביר את קצב הרבייה בלי קשר ליבול הרימו, הועברו מספר פרטים, מתוכם רבים שבקעו בעונת הרבייה של 2002, לאי צ'אלקי, שבו עצי אשור רבים. ב-2004 מתו שלוש נקבות שנדבקו מחיידק Erysipelothrix Rhusiopathiae, ובכך ירד גודל האוכלוסייה מ-86 ל-83 פרטים.

מצב נוכחי ועתיד המין 
אוכלוסיית הקאקאפו שנשארה נמצאת תחת מעקב תמידי של הקבוצה להבראת הקאקאפו, במטרה לשמר את המין. ההצלחה היחסית של מאמצי השימור נזקפת לפיקוח על רביית העופות שנשארו. הקאקאפו מועברים לעיתים בין ארבעת האיים - קודפיש, מאוד, אנצ'ור וצ'אלקי - כדי להגן עליהם מטורפים וכדי להגדיל את סיכויי הרבייה שלהם. זכרים המוערכים כעקרים מוחזקים בנפרד מהנקבות כדי למנוע פגישות חיזור שלא יניבו תוצאות. כציפור היחידה שנולדה באי הדרומי, ל"ריצ'רד הנרי" הייתה חשיבות גדולה למגוון הגנטי; גוני נוצותיו צהובים יותר מאלה של העופות האחרים, וה"בימבום" שלו שונה במקצת. על אף שהחל משנת 1998 הוא היה הורה לשלושה גוזלים - שני זכרים ונקבה - הוא לא הראה עניין בהכרת נקבות חדשות, עד מותו ב-2010.

הפריה מלאכותית נשקלת החל משנות התשעים כאמצעי להאצת הרבייה, אך היא נמנעת בעקבות קושי באיסוף זרע; ניסיון מוקדם לאיסוף זרע נעשה באמצעות בובה דמוית נקבת קאקאפו שהורכבה על גבי רכב צעצוע הנשלט מרחוק - נקבת הקאקאפו המדומה התקרבה לזכרים באמצע תצוגת הלֶק שלהם. טכניקות אחרות כללו גירוי חשמלי לאחר אלחוש, וכן שיטה חדשה יחסית - עיסוי באזור הרבייה. שיטה זו, שהצלחתה גוברת והולכת, הביאה לגילוי ממצאים חדשים בנוגע לרביית הקאקאפו. לדוגמה, התגלה כי לזכרים רבים זרע לא תקין או שהם עקרים לחלוטין. איכות הזרע הירודה, ככל הנראה מפאת זיווג קרובים כתוצאה ממצב "צוואר בקבוק" אליו נקלעה האוכלוסייה - מצב המפחית מאוד את השונות הגנטית בין הפרטים השונים, יכולה להסביר את שיעור הפוריות הנמוך שנצפה בעונות הרבייה האחרונות, בעיקר בקרב הזכרים.

לנקבות ניתנים תוספי מזון בתחנות האכלה פרטיות, בתקווה שאלו יגרמו להן להטיל אחת לשנה, ולא אחת למספר שנים. לעיתים נלקחים גוזלים מאמותיהם במטרה לעודד הטלה שנייה; נקבות זקנות יותר יכולות לשמש בתפקיד "אם מאמצת" ולגדל את הגוזלים בהצלחה. גוזלים אחרים מודגרים באופן מלאכותי ומגודלים בידי אדם. המעקב אחר הקאקאפו מתבטא גם בניטור קפדני של הקנים. במטלה זו משתמשים באמצעים טכנולוגיים שונים, החל בטלוויזיה במעגל סגור ועד עין אלקטרונית המתריעה כאשר האם עוזבת את הקן בחיפוש אחר מזון. בזמן זה נע צוות השימור אל הקן ועוטף את הביצים ברפידה חמימה כדי לשמור על חומן.

אף על פי שהעתיד נראה ורוד יותר - עם גידול באוכלוסייה מאז שנת 1997 ו-24 גוזלים שבקעו בשנת 2004, עדיין נתון הקאקאפו בסכנת הכחדה חמורה; דוגמה הממחישה את אי היציבות של עתיד המין כולו היא המוות הפתאומי של שלוש נקבות ביולי 2004 - שכן כשאוכלוסיית המין כולו כוללת עשרות פרטים בלבד, לכל פרט ופרט חשיבות מכרעת. עונת הרבייה הלא צפויה של 2005 הניבה 26 ביצים, מתוכן 11 הופרו. חמישה גוזלים בקעו לבסוף. אף שאחד הגוזלים מת וגם פרט זכר אחד מת בחורף 2005, צמחה האוכלוסייה בצורה איטית אך יציבה, ועמדה בשנת 2006 על 86 פרטים. בשנת 2015, עמדה האוכלוסייה על 125 פרטים. בשנת 2016, שנחשבה כשנה מוצלחת מבחינת הקאקפו, בקעו 34 גוזלים, שהביאו את מספר הפרטים ל-157, עלייה של 28%.

בין השנים 1997 ל-2005 צמחה האוכלוסייה הבוגרת מ-50 ל-83 פרטים, כשמתוך ה-83, 45 היו זכרים ו-38 נקבות; החוקרים מנסים, בהצלחה יחסית, לצמצם את היחס המספרי בין הזכרים ולנקבות ולקרבו ל-50:50 (ראו הפיסקה "היחס המספרי בין המינים") וזאת בדרך של מניעת גישת נקבות חזקות למקורות מזון בלתי מוגבלים, כך שיטילו יותר ביצי-נקבות מזכרים. ניסוי זה מצליח, והיחס אכן מתקרב לעבר ה-50:50. החוקרים סבורים, על פי מודל מתמטי שבו הם משתמשים, כי הפיכת האוכלוסייה מוטת הזכרים לאוכלוסייה שוויונית תצמצם מ-12 עד ל-109 שנים את הזמן שבו יהיה הקאקאפו נתון בסכנת הכחדה, וזאת בהנחה שמאמצי השימור לא יתקלו במכשולים חדשים.

בהנחה שהעופות ימשיכו להתרבות בהצלחה, המכשול הבא למאמצי השימור העתידיים הוא העדרו של אי גדול ונטול טורפים שיש ביכולתו לאכלס למעלה מ-100 פרטים, ובו הקאקאפו יוכלו לחיות חיים טבעיים יותר, ללא פיקוח צמוד כל כך של האדם - פיקוח שבמצב הנוכחי נדרש להישרדות המין. בנובמבר 2005 הוכרז על תוכנית לבניית מקלט חדש לחיות בר באי הדרומי; המקלט מתוכנן להכיל בעלי חיים מקומיים הנתונים בסכנת הכחדה, בכללם הקאקאפו, והוא אמור להעניק סביבת מחיה גדולה ונטולת טורפים בשבילו. בנייתו של המקלט מתוכננת לאיים רזולושן (Resolution) וסקרטרי (Secretary) שבפיורדלנד.

מאמצי שימור הקאקאפו עשו את המין למוכר עד מאוד. על הקאקאפו נתפרסמו ספרים רבים, הן לילדים והן למבוגרים, וכן הופקו סרטים תיעודיים, המתארים בפירוט את התלאות העוברות על המין.

הקאקאפו בתרבות המאורית 

לקאקאפו הוקדש מקום נכבד בתרבות של המאורים - התושבים הילידים של ניו זילנד, וסביבו נטוו אגדות וסיפורי פולקלור שונים. בשל מחזור הרבייה הלא-סדיר של הקאקאפו, והעובדה שהוא מתרבה בעיקר בשנים פוריות במיוחד, בהם פורחים מינים מסוימים של צמחים, סברו המאורים שיש לו יכולת לחזות את העתיד. יתר על-כן, קיבלו המאורים חיזוק לאמונתם זו כשצפו בקאקאפו מטמין גרגרים של העצים B. tawa ו-Hinau בבורות מים, כדי שישמשו כאספקת מזון בקיץ הבא. נראה כי המנהג המאורי של טבילת מזון במים לאותה המטרה נלמד מהתנהגות זו של הקאקאפו.

המאורים החשיבו את הקאקאפו למקור מזון טוב, ובתקופה שבה הוא היה נפוץ הוא ניצוד עבור בשרו. באחת העדויות על אכילת בשר הקאקאפו נאמר שהוא מזכיר בטעמו ובמרקמו בשר טלה, אולם המתיישבים האירופאים בניו זילנד תיארו את בשרו כבעל טעם כבד ועמוק. בתקופת הרבייה של הקאקאפו, קולות הבמבום הרמים והתכנסות הקאקאפו במקום אחד הקלו על המאורים את ציד הקאקאפו. במקרים אחרים, הקאקאפו ניצוד כאשר אכל או כאשר ביצע "אמבטיות חול" במזג אוויר יבש. הציד התבצע בעיקר בשעות החשכה, בעזרת עזרים שונים: לעיתים בעזרת מלכודות, ולעיתים בעזרת כלבים פולינזיים מבויתים שאומנו לצוד את הקאקאפו. במקרים מסוימים נהגו המאורים להשתמש בלפידים שיסנוורו את הקאקאפו, יגרמו לו להיבהל ולעצור במקום וכך יהיה קל יותר לתפוס אותו.

לעיתים בשר הקאקאפו שנצוד נאכל מיד, ולעיתים שומר בשומן הקאקאפו כדי שישמש כאספקת מזון עתידית. בני אחד השבטים המאורים נהגו לשמור את בשר הקאקאפו בסלים שהיו עשויים מהקליפה הפנימית של עץ כלשהו, או במכלים שנבנו מאצות-ים. נוצות-הזנב של הקאקאפו הודבקו לעיתים למכלים אלה, כדי שיהוו קישוט ואינדיקציה לגבי תכולת המכלים. נוסף על כן, נהגו המאורים להשתמש גם בביצי הקאקאפו, אותן תיארו כלבנבנות בצבען ודומות במידתן לממדי ביצת הקֶרֶרוֹ, היונה הניו זילנדית. המאורים השתמשו בעור הקאקאפו, כשהנוצות עדיין מחוברות אליו, להכנת גלימות ושכמיות. לבגדים אלה הייתה חשיבות בתרבות המאורית, והמעט שעדיין נותרו בימינו שמורות היטב ונחשבות לאוצר. נוצות הקאקאפו עיטרו גם את הטייאהאה (נשק דמוי-חנית), אך הן הוסרו לפני שימוש מעשי בנשק.

במספר מקרים ניצוד הקאקאפו גם מפני שהזיק למאורים - פרטים רעבים נכנסו לעיתים לתוך מחסני מזון של המאורים ואכלו אותם או הביאו להרקבת המזון השמור בהם. חרף זאת, נראה שהקאקאפו שימש גם כחיית מחמד של המאורים. המתיישבים האירופאים בניו זילנד דיווחו כי המאורים החזיקו קאקאפו בתור חיית מחמד, ואף רחשו להם אהבה רבה.

ראו גם 
 החי של ניו זילנד
 החי של אוסטרליה
 קיווי
 מואה
 טאקאהה

לקריאה נוספת 
 דאגלס אדמס ומארק קרווארדיין, הזדמנות אחרונה לראות, ידיעות אחרונות, 2004
 Butler, David (1989). Quest for the kakapo. Auckland; Heinemann Reed. . 136 p. A detailed account of the Kakapo story to 1989
 Climo, Gideon & Ballance, Alison (1997). Hoki: the story of a kakapo. Auckland; Godwit. . 60 p. An intimate look at the first five years of one hand-reared Kakapo’s life
Hagelin, Julie C. (2004). Observations on the olfactory ability of the Kakapo Strigops habroptilus, the critically endangered parrot of New Zealand. IBIS 146: 161-164
 Jones, Jenny (2003). The Kakapo. Auckland; Reed. . 32 p. Written for children but an excellent and up-to-date account for all ages
 Murphy, E & Dowding, J. (1995) "Ecology of the stoat in Nothofagus forest: home range, habitat use and diet at different stages of the beech mast cycle". New Zealand Journal of Ecology 19(2): 97-109
 Notornis (Journal of the Ornothological Society of NZ) vol 53, no 1, 2006. Special Issue: "A celebration of kakapo: progress in the conservation of an enigmatic parrot"
 Bruce C. Robertson, Graeme P. Elliott (2006): Sex allocation theory aids species conservation. Biology Letters, vol.2, number 2, june 22, 2006

מדיה 

 
אם אינכם מצליחים לשמוע את הקול הנמוך נסו גרסה זו (מידע) בה הועלה גובה הקול בכ-50%.

קישורים חיצוניים

מידע 
 מידע כללי על הקאקאפו, באתר מטעם ממשלת ניו זילנד
 אתר המוקדש לקאקאפו: תזונה, תיאור כללי, אורח חיים ושימור
 מידע כללי על הקאקאפו
 תוכנית הבראת הקאקאפו
 מועדון שימור הקאקאפו
 הקאקאפו (בעיקר היסטוריה ושימור)
 היחס המספרי בין הזכרים לנקבות אצל הקאקאפו
 הקאקאפו, באתר "רשימה האדומה" של ה-IUCN
 אבולוציית הקאקאפו
 דוח מפורט אודות תוכנית השימור וההשבה לטבע של הקאקאפו
 קאקאפו, באתר תוכיפדיה
 Rare kakapo parrots have best breeding season on record, באתר ה-BBC

תמונות וקובצי קול 
 תמונות של קאקאפו - בגוגל תמונות

הערות שוליים 

טקסונים שתוארו בידי ג'ורג' רוברט גריי
עופות חסרי יכולת תעופה
תוכיי ניו זילנד
עופות יחידים בסוגם
אוכלי עלים
בעלי חיים שתוארו ב-1845