הצנזורה הצבאית

הצנזורה לעיתונות ולתקשורת המוכרת יותר בשם "הצנזורה הצבאית", היא יחידה השייכת לאגף המודיעין בצה"ל שמטרתה ביצוע צנזורה (גנזרות) מוקדמת בנושאים הנוגעים לביטחון מדינת ישראל.

הצנזורה הצבאית, שמקום מושבה בבני ברק, פועלת מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום) שפרסם המנדט הבריטי בשנת 1945, ואשר אומצו לימים בספר החוקים של מדינת ישראל. הצנזורה הצבאית אחראית לכך שחומר כתוב או מודפס, המופץ בציבור או המגיע מידי אדם אחד לידי אחר, לא יכיל בתוכו ידיעות שהפצתן עלולה לפגוע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי. הצנזורה הצבאית בודקת שידורי טלוויזיה, רדיו ואינטרנט, עיתונים וספרים, מוחקת בעצמה קטעים או מורה למחברים להשמיטם. בעבר, בדקה גם מכתבים (הן מכתבי חיילים והן מכתבי אזרחים לחוץ לארץ), אך כבר אינה עושה זאת כיום.

בראש הצנזורה הצבאית עומד הצנזור הראשי לעיתונות ולתקשורת המוכר יותר בשם "הצנזור הצבאי הראשי" הואיל ולתפקיד ממונה באופן מסורתי קצין צה"ל, אף כי הדבר אינו הכרחי. על הצנזור הצבאי הראשי מוטלת החובה לאזן בין שני ערכים שמתנגשים לפעמים: האחד הוא "זכות הציבור לדעת" כחלק מהערך הדמוקרטי של חופש הביטוי, והשני הוא הערך הביטחוני המחייב פיקוח על חשיפת מידע שפרסומו יגרום לנזק ממשי לביטחון המדינה. בפסיקת בית המשפט העליון, נקבע כי אין הצנזור מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.

הצנזור הראשי הנוכחי הוא תא"ל קובי מנדלבליט.

הצנזור הצבאי הראשי
הצנזור הצבאי הראשי מתמנה על ידי שר הביטחון. במקביל למינוי על ידי השר לצנזור צבאי ראשי, ממנה אותו הרמטכ"ל למפקד היחידה של הצנזורה הצבאית באמ"ן. תקנה 86 מאפשרת אומנם לשר הביטחון למנות כצנזור "כל אדם", אולם הנוהג הוא שמתמנה לתפקיד קצין צבא בכיר. לאחר מינויו, הצנזור הראשי אינו כפוף לשר הביטחון, לרמטכ"ל או לדרג צבאי או מדיני כלשהו. הצנזור יכול להתייעץ עם ראשי מערכת הביטחון אך זכותו וחובתו להפעיל שיקול דעת עצמאי. מלבד הצנזור הצבאי הראשי ישנם מספר אע"צים המקבילים לקצינים בדרגת סגן-אלוף המשמשים כצנזורים פיקודיים ומקבלי החלטות.

סמכויות הצנזורה הצבאית
סמכויות הצנזורה הצבאית מוגדרות בחלק ח' של תקנות ההגנה (שעת חירום). על-פי התקנות, רשאי הצנזור הצבאי הראשי לאסור בצו בדרך כלל או במיוחד לפרסם חומר שפרסומו היה עשוי, או עלול להיות עשוי, לפגוע, לדעתו, בהגנתה של ישראל או בשלומו של הציבור או בסדר הציבורי. הצנזור רשאי לדרוש הצגת כל חומר טרם פרסומו, אולם כדי למנוע הצפת חומר התפתח הנוהג של קביעת רשימת נושאים שכתבות שעוסקות בהם יוצגו לצנזור. רשימה זו נקבעת לרוב בתיאום עם ועדת העורכים. חל איסור על פרסום מאמר שמתאר אפילו את עצם העובדה שהצנזור שינה או התערב בפרסום. לצנזור סמכות מנהלית להורות על החרמת מכונות דפוס או לאסור על הפעלת מכונות דפוס ששימשו להדפסת "פרסום בלתי מותר" הכולל פרסום המכיל חומר שלא הוגש לצנזורה או פרסום שהתפרסם למרות פסילתו בידי הצנזורה או פרסום שהוכרז על ידי הצנזור כפרסום אסור או פרסום שהתפרסם תוך הפרת תקנה 94 המחייבת עיתונים בקבלת היתר להופעתם מן הממונה על המחוז במשרד הפנים והנותנת בידי הממונה סמכות לבטל היתר שניתן, וזאת מבלי לתת טעם לדבר.

הבסיס החוקי לצנזורה הביטחונית בישראל וסמכויותיה
סמכותה של הצנזורה נובעת מתקנות ההגנה (שעת חירום) מ-1945.
תקנה 86 – קובעת הגדרות, ביניהן: "'צנזור' פירושו כל אדם שמינה אותו שר הביטחון לכך בכתב".
תקנה 87 – קובעת שהצנזור רשאי לאסור פרסום אם לדעתו הדבר יפגע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
תקנה 88 – עוסקת ביצוא ויבוא של חומר. תקנה זו דומה לתקנה 87 ומשלימה את הסמכות הרשומה בה. המשמעות היא שסמכות הצנזור חלה גם על כלי תקשורת זרים.
תקנה 89 – מרחיבה את סמכותו של הצנזור לחבילות שנשלחו בדואר או עברו דרך המכס, וכן לכל חומר מודפס העובר במכס.
תקנה 90 – מסמיכה פקידי דואר לבדוק, כנציגי הצנזורה, תכולת חבילות.
תקנה 91 – מרחיבה את הסמכות לתעודה, דמות, תמונות, תצלום, וקובעת דרכי פיקוח עבורם.
תקנה 92 – מרחיבה את הסמכות לאנשים היוצאים מהארץ וחפציהם, כולל סמכות לביצוע חיפוש גופני.
תקנה 93 – בחינת משלוחים, מתן זכות חיפוש בכל חבילה הנכנסת או יוצאת מהמדינה, כולל חיפוש בכלי רכב, מטוסים, אוניות ושאר אמצעי תובלה.
תקנה 94 – הבסיס החוקי לפיקוח על העיתונים: לפני הוצאה לאור של עיתון יש לקבל היתר בכתב של הממונה על המחוז, אשר רשאי לתת או לא לתת אישור כזה על פי שיקול דעתו, וכן לבטל על פי שיקול דעתו היתר שניתן בעבר.
תקנה 95 – הרחבת התקנה הקודמת לגבי פרסום הודעות רשמיות.
תקנה 96 – הרחבת תקנה 94 לגבי חוברות, מודעות, כרוזים ושאר אמצעי פרסום.
תקנה 97 – קובעת שהצנזור רשאי לדרוש כל חומר טרם פרסומו בכל דרך, וזאת על מנת שהצנזור יוכל לממש את סמכותו לאשר או לא לאשר חומר לפרסום.
תקנה 98 – קובעת שאם צונזרו חלקים מסוימים בידיעה או בפרסום, יש לוודא שאי אפשר יהיה להבחין בכך שהפרסום עבר טיפול צנזוריאלי (לדוגמה, אסור לפרסם ידיעה שמופיעים בה סימני מחיקות), וכן אסור להוסיף הערה שחלקים מסוימים נמחקו על ידי הצנזורה.
תקנה 99 – מסמיכה כל פקיד מורשה להחרים פרסומים שלא אושרו.
תקנה 100 – אם עיתון עובר עברה צנזוריאלית, רשאי הצנזור להחרים כל ציוד דפוס ששימש להדפסת פרסום שלא אושר, או להורות על סגירת בית הדפוס, או לאסור על הפעלת ציוד אחר ששימש להוצאת הפרסום האסור. מתוך סעיף 100 משתמע שאם עיתון עובר עברה צנזוריאלית רשאי הצנזור לסגור אותו.
תקנה 101 – מקנה לצנזור סמכויות חיפוש (באמצעות המשטרה) כולל חיפוש גופני, וכן סמכויות החרמת ציוד.

סעיף 113 לחוק העונשין (ריגול חמור) – לפני ששונה, החוק קבע שכל מי שמוסר ידיעה סודית יואשם בריגול חמור. סעיף זה בוטל וכיום צריכה להיות כוונה לפגוע בביטחון המדינה. הגדרה למונח "ידיעה סודית" מופיעה בסעיף 113(ד) – זוהי ידיעה שהממשלה הכריזה עליה בצו שהיא עניין סודי. באופן כללי, צו ממשלתי נעשה תקף רק לאחר שפורסם ב"רשומות". ישנו צו הקובע שכל ידיעה הקשורה לישיבות הקבינט הביטחוני היא ידיעה סודית. עקב כך הצנזור חייב לאסור פרסום ידיעות העוסקות בישיבות של הקבינט הביטחוני. אם עיתונאי מפרסם ידיעה מודלפת מישיבת קבינט, הוא עשוי להיות מואשם בריגול (אם יראו שהתכוון לפגוע בביטחון המדינה). עולה מכך בעיה – ניתן לדון בהחלטות פוליטיות במסווה ביטחוני, אף על פי שאין להן כל קשר לנושא ביטחוני, ובכך למנוע את פרסומן.

בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי

בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי. בפסיקת השופטים שניתנה פה-אחד ב-10 בינואר 1989 נקבע הכלל לפיו אין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי. השופטים קבעו כי החלטתו של הצנזור הצבאי הראשי, תא"ל יצחק שני, לפסול כתבה במקומון "העיר" המותחת ביקורת על תפקודו של ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, תוך ציון שהדבר בא לרגל חילופים קרובים בראשות הארגון אינה עומדת במבחן זה.

הצנזורה הצבאית בשנות הארבעים 
הצנזורה הצבאית הונהגה בארץ ישראל לראשונה בשנת 1939, בראשית ימי מלחמת העולם השנייה. שני נימוקים רשמיים נלוו לה: מניעת פרסום מידע העשוי להועיל לאויב, ומניעת הפרעת השלום והביטחון הפנימי בארץ ישראל. הפעלת הצנזורה זכתה לשיתוף פעולה מצד העיתונות בתקופת המלחמה, אך עם סיומה, התחדדו הקונפליקטים.

באוקטובר 1945 בוטלה הצנזורה על הדואר והטלגרף, אך נמשכה הצנזורה על העיתונות. ממלא מקום הנציב העליון הכריז ביוני 1945 שהצנזורה על העיתונות תימשך, בגלל המצב במזרח התיכון, אך תנהג בליברליות יתרה. למרות ההצהרות, נסגרו בנובמבר 1945 העיתונים היומיים "דבר" ו"המשקיף" על ידי השלטונות לשבעה ימים, צעד שעורר התמרמרות רבה.

לאחר קום המדינה הופעלה הצנזורה הצבאית באופן מוסכם על ידיעות עיתונאיות הנוגעות לענייני ביטחון, בפועל היה תחום פעולתה רחב יותר. ביולי 1948 נסגר העיתון "על המשמר" ליום אחד בשל תמונות שלא הוגשו לביקורת. חודש אחר כך נסגר בית הדפוס של "ידיעות אחרונות" לשלושה ימים על פרסום רשימה בניגוד לתקנות הצנזורה. בתגובה מחתה ועדת העורכים של העיתונות על הניסיון להטיל צנזורה פוליטית. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, הבטיח לפעול לחקיקה בעניין.

במאי 1949 הוסרה הצנזורה הצבאית מישיבות הכנסת.

ועדת העורכים

ועדת העורכים היא גוף המתאם בין התקשורת הכתובה והמשודרת בישראל לבין גורמי הביטחון במדינה.

בוועדה חברים נציגים של כלי התקשורת בישראל, היא נפגשת באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שמעבירים לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.

הוועדה נוסדה בשנת 1942, ביוזמת עורכי העיתונים, שביקשו לקבל הכוונה מהנהגת היישוב בכל הקשור לפרסום מידע על נושאים רגישים. בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, הושג הסכם בין העיתונים לבין שלטונות צה"ל, שנועד להסדיר את יחסי העיתונים עם הצנזורה הצבאית. לפי ההסכם, הצנזורה מיועדת למנוע הסתננות מידע ביטחוני באופן העשוי לפגוע בביטחון המדינה, ופעילותה נעשית בשיתוף פעולה עם העיתונים.

בשנת 1992, בעקבות טיפול הצנזורה בפרשת אסון צאלים ב', הודיע עיתון "הארץ" על פרישתו מהסכם הצנזורה, ואחריו פרש גם "ידיעות אחרונות". ההסכם קרס למעשה, משום שרק מיעוט מכלי התקשורת בישראל נותר מאוגד בו. במאי 1996 נחתם הסכם צנזורה חדש, שתיקן את הפגמים העיקריים בהסכם הישן. בין השאר הוא הגביל את סמכות הצנזורה, והתיר לה לפסול רק מידע ביטחוני שפרסומו עלול בוודאות קרובה לגרום לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, והבטיח את זכות אמצעי התקשורת לעתור לבג"ץ נגד החלטות הצנזורה.

אף על פי שהסכם הצנזורה ממשיך להיות ההסדר המקובל לפעילות הצנזורה הצבאית בישראל, ועדת העורכים איבדה את הכוח שהיה לה בעבר. הכינוס השנתי של הוועדה הוא למעשה מסיבת עיתונאים שתוכנה מדווח באופן פומבי.

האזנות סתר לשיחות בין-לאומיות
עד שנת 2004 ביצעה הצנזורה הצבאית האזנות סתר לשיחות טלפון בין-לאומיות שיצאו מישראל. ההאזנות נועדו לפקח על המידע המועבר על ידי הכתבים הזרים שדיווחו מישראל, אך בפועל בוצעו האזנות לכל שיחות הטלפון הבין-לאומיות שיצאו מישראל. לא אחת נותקו שיחות על ידי הצנזורים המאזינים לאחר שנמסרו בהן מידע שהצנזורה קבעה כי הוא אסור לפרסום או מידע בנושאים ביטחוניים שלא הוגש לצנזורה מוקדמת כנדרש. כך למשל, ב-22 במאי 1967, במהלך תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, איש-צנזורה שקיים האזנה לשיחת טלפון של כתב צרפתי עם מערכת עיתונו ניתק את השיחה לאחר שהכתב מסר בה ידיעה שנפסלה קודם לכן במברק ששלח – על אונייה שעברה במצרי טיראן והגיעה לאילת.

עקב הגידול במספר קווי התקשורת לשיחות בין-לאומיות מישראל, הוקם מתקן האזנה חדש ומשוכלל בקומת המרתף של בניין הנמצא ברחוב קרליבך 7 במרכז תל אביב, שבנייתו הושלמה באוגוסט 1973. לטענת צה"ל, . המתקן נסגר ב-2004 לאחר שהצנזורית הצבאית הראשית רחל דולב החליטה, בתמיכת ראשי מערכת הביטחון, אנשי מודיעין וביטחון מידע, כי אין הצדקה לקיומו.

עקיפת הצנזורה

מבחינתם של העיתונים והעיתונאים, הצנזורה היא מחסום לפרסום המידע שהצליחו לחשוף, לעיתים מחסום שאין ברצונם לשאתו. לפיכך עוקפים לעיתים העיתונים את הצנזורה, בדרכים שונות. לצנזורה מספר כלים לזיהוי העקיפה שבה ניתן לטפל במספר מישורים.

סיפור בדיוני לכאורה

אחת הדרכים לעקיפת הצנזורה היא פרסום סיפור בדיוני לכאורה, ששמות גיבוריו בדיוניים, המרמז למעשים ולאנשים מציאותיים לחלוטין (לעיתים תוך שינוי פרטים מסוימים).

דוגמאות:
 בשנת 1960 ניצל העיתונאי זאב גלילי את סדרת סיפורי ההרפתקאות לילדים "דן טרזן" שאותה כתב, כדי לפרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני בשם "דן טרזן והפושע הנאצי" אודות "רודולף טייכמן", על נסיבות לכידתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
 בשנת 1964 פרסם אורי אבנרי מידע מרומז על "העסק הביש" ו"הפרשה". הוא עשה זאת בשבועונו "העולם הזה", באמצעות סיפור מתח בדיוני לכאורה שנקרא בשם "פרשת אלכסיס" ובו תיאור מאבק מודיעיני בין יוון לטורקיה, שדמויותיו ועלילתו תאמו את עובדות "הפרשה" והאישים שנטלו בה חלק.
 בתחילת שנות ה-80, לקראת פרוץ מלחמת לבנון ולאחריה, נהג יעקב ארז, הכתב הצבאי של מעריב, לכתוב פינה בשם "אגדה לילידים" או "אגדה לילדים", ובה סיפר בדרך של משל על אירועים אקטואליים ביטחוניים ועל התדרדרות המצב הביטחוני לקראת מלחמת לבנון ואחריה. באמצעות ה'אגדה' היה מביע את ביקורתו על אריאל שרון שאותו כינה "צחור השיער". את הטור היה חותם באמירה "כל מי שמאמין כי יש דמיון בין סיפור זה לבין מאורעות אמיתיים בסביבתנו – עושה זאת על אחריותו האישית".
 בעקבות הריגתו של המחבל סמיר קונטאר אמר השר יובל שטייניץ: "יכול להיות ששירותי המודיעין של פינלנד פעלו כאן ועשו עבודה טובה". בעקבות אמירה זו פרסם אתר "אנשים ומחשבים" כתבה נרחבת שכותרתה "כך סייע ה-IT 'של פינלנד' לחסל את סמיר קונטאר" ועסקה למעשה בצה"ל.

ציטוט מקורות זרים
נוהג מקובל בעיתונות בישראל להתגברות על מגבלות הצנזורה הוא ציטוט "מקורות זרים" או "פרסומים זרים" – אמצעי תקשורת הפועלים בחו"ל, ולכן אינם כפופים למגבלות הצנזורה בישראל. לאחר שמידע פורסם במקור זר, קשה לאסור את פרסומו גם בישראל.

דוגמאות:
 תחילתה של פרשת קו 300 בחטיפתו של אוטובוס על ידי מחבלים שבאו מרצועת עזה, והריגת שניים מהם, לאחר לכידתם ובעת שהיו כבולים, על ידי אנשי שב"כ. לציבור דווח כי כל המחבלים נהרגו במהלך ההשתלטות, אך כעבור שלושה ימים פרסם העיתון "חדשות", ידיעה שצוטטה מהעיתון "הניו יורק טיימס", תוך עקיפת הצנזורה, ולפיה שניים מהמחבלים נלכדו חיים. עיתון ״חדשות״ דיווח על הקמת ועדת זורע שהוקמה כדי לבדוק את הפרשה, ובעקבות הפרסום הזה נסגר העיתון למשך שלושה ימים ב-29 באפריל 1984. התמונה הראשונה של אחד מחוטפי האוטובוס שנתפס חי והומת, שצילמה ענת סרגוסטי, פורסמה לראשונה בשבועון ״העולם הזה״ ושבועות מספר אחר כך פורסמה גם תמונתו של אלכס ליבק בעיתון חדשות. בשני הצילומים נראים המחבלים כשהם חיים והולכים על רגליהם.
 בשנת 2007 אסרה הצנזורה לפרסם פרטים על תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, ורק במרץ 2018 התירה לפרסם פרטים על הפעולה. העיתונות הזרה פרסמה פרטים רבים על תקיפה זו, ופרטים אלה צוטטו בהבלטה בתקשורת הישראלית. בנוסף, באופן חריג שימש הביטוי את השר חיים רמון, בעת שהתייחס לפעולה: 
 בעקבות ניסוי בטיל שנערך בינואר 2008 דיווח "הארץ":

התעלמות מהצנזורה
במקרים קיצוניים מסתכנים עיתונים בפרסום מידע תוך ידיעה ברורה שמידע זה אסור בפרסום.

דוגמאות:
 ב-1966 עברו מקסים גילן ושמואל מור על חוקי הצנזורה בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברקה", כאשר פרסמו, בכתב העת שלהם, "בול", את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני מהדי בן ברקה. מור וגילן נדונו למאסר, שבמהלכו המשיכו וערכו את "בול" לפי דרישת שירות הביטחון, לבל ייוודע דבר המאסר וכך תתאשרר הידיעה המביכה. אף על פי כן, התקפה זו של ישראל על חופש הביטוי והעיתונות נודעה ברחבי העולם והתארגנה עצומה בין-לאומית לשחרורם של מור ושל גילן, שעליה חתמו גם ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר.

ועדת השלושה 

ועדת השלושה היא המוסמכת לדון בערעורים על החלטות הצנזורה מאז שנת 1949.

מ-2016 ועד יוני 2021 הצנזורה פסלה 300 כתבות באופן מלא ו-2,300 באופן חלקי בממוצע מדי שנה. בכל התקופה, רק 6 ערעורים הוגשו, ואף אחד מתוכם לא התקבל והוביל לביטול החלטת הצנזורה.

עידן האינטרנט
בעידן האינטרנט הפך תפקידה של הצנזורה לקשה ומורכב הרבה יותר, שכן מידע על נושאים חסויים מתפרסם באתרים השוכנים במדינות אחרות. הצנזורה לא יכולה לשלוט על אתרים אלו, כיוון שאינם תחת שיפוטה, ולרוב גם לא יכולה לחסום גישה אליהם.

בעידן זה ישנו כרסום גדל והולך במעמדה של הצנזורה הצבאית. דוגמה לכך היא פרסום של פרופסור אבנר כהן על תולדות תוכנית הגרעין של ישראל: הצנזור הצבאי אסר ב-1997 על פרסום האתר, ואולם כתב קול ישראל באותה עת, אלי הכהן, עמד על כך שהוא יתפרסם. הכהן טען כי לא ייתכן שבכל רחבי תבל יוכלו לגלוש ולדלות מידע מן האתר ורק בישראל לא. הצנזור קיבל טענה זו. גם במבצע חומת מגן ובמלחמת לבנון השנייה, במקרים שבהם הצנזורה אסרה על פרסומים מסוימים הופץ המידע כשמועות במקום שיפורסם באופן ממוסד (ראו: רב-סרן שמועתי).

בדו"ח ועדת וינוגרד יש המלצות להגברת הפיקוח של הצנזורה הצבאית על מקורות מידע באינטרנט. הן בזמן מלחמה והן בשגרה.

על צנזורת האינטרנט אמרה הצנזורית הראשית, סימה וואקנין-גיל:

במאי 2012 הודיעה וואקנין-גיל שהצנזורה הצבאית החלה לנטר בלוגים ורשתות חברתיות מקוונות כגון פייסבוק וטוויטר, ובפברואר 2016 פנתה הצנזורה לעשרות פעילי אינטרנט בדרישה להגיש לה ידיעות ביטחוניות לאישור.

לאחר פרישתה מתפקידה בשנת 2015, פרסמה וואקנין-גיל מאמר בכתב העת "משפט וצבא", בו טענה שצריך לבטל את מוסד הצנזורה ושהדבר לא יפגע אנושות בביטחון המדינה. המאמר נכתב בתמיכתו של שר הביטחון דאז, משה יעלון, והוצג לראשי מערכת הביטחון ומערכת המשפט. יעלון הנחה את גופי הביטחון לבצע בהדרגה את השינויים שהוצעו במאמר.

צנזורים צבאיים ראשיים

ראו גם
צנזורה פנימית
צו איסור פרסום
פרשת קו 300
מחלקת ביטחון מידע
הממונה על הביטחון במשרד הביטחון

לקריאה נוספת
 אבנר (וולטר) בר-און, הסיפורים שלא סופרו – יומנו של הצנזור הראשי, ספרי ידיעות אחרונות/הוצאת עידנים, ירושלים, 1981
 דוד רונן, דיני צנזורה – תקשורת, חופש הביטוי וביטחון המדינה, הוצאת פרלשטיין-גינוסר, 2011
 עוזי אלידע, לידת הצנזורה הישראלית, תקשורת המון בישראל, עורכים דן כספי, יחיאל לימור, ת"א, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1998, עמ' 111 – 138

קישורים חיצוניים

 זאב סגל, הצנזורה הצבאית: סמכויותיה, ביקורת שיפוטית על פעולותיה והצעה להסדר חלופי, עיוני משפט ט"ו תש"ן, עמ' 311 – 340, באתר רשת עמל
 יוסי עבדי, צנזורה צבאית – שריד מנדטורי בעת המודרנית: על מעמדה המשפטי בעידן הטכנולוגי, באתר חדשות מחלקה ראשונה
 משה ז"ק, הצנזורה והעיתונות בחמש מלחמות, קשר מס' 13, מאי 1993, בהוצאת המכון לחקר העיתונות היהודית – אוניברסיטת תל אביב, עמ' 5 – 20, באתר רשת עמל
 ניר נוימן ונעמה פרי, הסודות של סימה, במחנה, 25 בינואר 2008
 
 
  – סקירה על הצנזורה שהפעיל הצבא האמריקאי בכל מלחמותיו
 
 
 אפרים לפיד, הסדרי הביטחון לחשיפת מסמכי ארכיון המדינה אושרו על ידי בג"צ: בית המשפט העליון קיבל את עמדת המדינה וקבע כי הסתייעות ארכיון המדינה בצנזורה הצבאית במסגרת תהליך החשיפה היא הפעלה סבירה של סמכות, IsraelDefense, 15.02.2022
 אפרים לפיד ורון גביאן, הדוברות הצבאית במלחמת יום הכיפורים, יסודות (כתב עת), 05.07.2023
 
 
 מינוי ועדה לענייני צנזורה שר הביטחון, 22 במאי 2016.
 אפי מלצר ורון כתרי,  "תרבות שמירת הסוד בישראל אינה מספקת", מבט מל"מ, גיליון 69, יולי 2014, עמ' 4–8
 אופק רימר, מגלים טפח, מגלים טפחיים: הזדמנויות וסיכונים בחשיפות המודיעין של ישראל, עדכן אסטרטגי, כרך 23, גיליון 4, המכון למחקרי ביטחון לאומי, אוקטובר 2020, עמודים 95–100
 
 דורון בן ברק ומאיר מלכה, מימוש ההגנה על הסוד במרחב תקשורתי משתנה, מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית, אתר צה"ל, ינואר 2022

הערות שוליים

אגף המודיעין
צנזורה בישראל
ישראל: תקשורת
ישראל: משפט חוקתי
משפט צבאי ואתיקה צבאית
אבטחת מידע
צבא ותקשורת