דאבת

דָּאֶבֶת או דָּאֶבֶת השרירים (באנגלית: Fibromyalgia או Fibromyalgia Syndrome, בתעתיק לעברית: פיברומיאלגיה, ובראשי תיבות FMS) היא תסמונת המאופיינת בכאב כרוני נרחב, עייפות, נדודי שינה, תסמינים קוגניטיביים, כאבים או התכווצויות בבטן התחתונה, דיכאון ותגובות רגישות יתר.

לא ידוע מה הגורם לדאבת. משוער שיש לה גורמים גנטיים וסביבתיים. גורמים סביבתיים לדאבת כוללים דחק, טראומה וזיהומים מסוימים.

המונח "פיברומיאלגיה" הוטבע בשנת 1976 והוא הלחם שמשמעו כאבים בשריר, כולל ברקמות החיבור הסיביות שלו. המונח מורכב מהמילה הלטינית fibra, שמשמעה סיב, יחד עם נגזרות של המילים היווניות mys – μυς שריר ו־algos άλγος – כאב.

הכאב הנרחב בדאבת נובע ככל הנראה מתהליכים במערכת העצבים המרכזית. אף על פי שדאבת היא מחלה מתמשכת כמעט בכל החולים, היא אינה גורמת למוות או לנזק לרקמות.

משוער שבין 2 ל־4 אחוז מהאוכלוסייה סובל מדאבת. נשים חולות בדאבת פי שניים יותר מגברים. השכיחות של המחלה דומה באזורים שונים בעולם ובתרבויות שונות. דאבת הוגדרה לראשונה בשנת 1990, והקריטריונים שלה עודכנו ב־2011, 2016, ו־2019. דאבת מסווגת כהפרעה בעיבוד כאב עקב חריגות בעיבוד אותות כאב במערכת העצבים המרכזית. הסיווג הבינלאומי של מחלות (ICD-11) ממקם את הדאבת בקטגוריה של "כאב נרחב כרוני", קוד MG30.01.

הטיפול בדאבת הוא סימפטומטי ורב־תחומי. הברית האירופית של האגודות לראומטולוגיה ממליצה בחום על פעילות גופנית אירובית ואימוני כוח. המלצות חלשות ניתנות לטיפולים מסוג קשיבות, פסיכותרפיה, דיקור, הידרותרפיה ותרגילים מדיטטיביים כגון צ'יגונג, יוגה וטאי צ'י. השימוש בתרופות בטיפול בדאבת שנוי במחלוקת, אך נמצא שתרופות נוגדות דיכאון יכולות לשפר את איכות החיים. התרופות דולוקסטין, מילנציפרן ופרגאבלין אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לטיפול בדאבת. תרופות מועילות אחרות כוללות מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין-נוראדרנלין (SNRI), תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים (NSAIDs), ומרפי שרירים. תוספי תזונה כמו קואנזים Q10 וויטמין D עשויים אף הם לשפר את הכאב ואת איכות החיים.

אבחנה
בשנת 2019, אגודת הכאב האמריקאית ומנהל המזון והתרופות האמריקאי פיתחו מערכת אבחון חדשה הכוללת שני ממדים. הממד הראשון כולל קריטריונים עיקריים לאבחון והממד השני כולל מאפיינים נפוצים. קריטריוני האבחון העיקריים הם:

 שישה אזורי כאב או יותר מתוך תשעה אזורים אפשריים, למשך שלושה חודשים לפחות
 בעיות שינה בינוניות עד קשות או עייפות, למשך שלושה חודשים לפחות

קיומם של מצב רפואי אחר או הפרעת כאב אחרת אינם שוללים אבחנה של פיברומיאלגיה. עם זאת, יש לשלול מצבים היכולים להיות הגורם העיקרי לתסמינים של המטופל. מאפיינים נפוצים שנמצאו בחולי פיברומיאלגיה יכולים לסייע אף הם בתהליך האבחון. מאפיינים שכיחים אחרים יכולים לסייע בתהליך האבחון. אלה כוללים רגישות ללחץ קל במגע, קשיי חשיבה, נוקשות שרירים ושלד, ורגישות סביבתית או ערנות יתר.
מי שמאבחן את המחלה בדרך־כלל הוא ראומטולוג או רופא כללי.

אבחנה מבדלת 
מכיוון שהאבחנה של פיברומיאלגיה מבוססת על דיווח סובייקטיבי, ואין שימוש נרחב בבדיקות פיזיולוגיות, יש לבחון אבחנות חלופיות. עד שניים מכל שלושה אנשים שאובחנו בפיברומיאלגיה עשויים לסבול ממצב רפואי אחר. קיימות כמה מחלות ראומטיות שבשלביהן המוקדמים יכולות להיראות כמו פיברומיאלגיה. מחלות אלה כוללות דלקת מפרקים שגרונית, ספונדילוארתריטיס דלקתית, כאבי שרירים רב שגרוניים, תסמונת כאב מיופציאלי ותסמונת גמישות יתר מפרקית. מחלות נוירולוגיות המלווות בכאב יכולות אף הן להיראות כמו פיברומיאלגיה. הן כוללות טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון ונוירופתיה פריפרית. מחלות נוספות שיש לפסול הן מחלות אנדוקריניות או מטבוליות (תת־פעילות של בלוטת התריס, יתר פעילות יותרת בלוטת התריס, אקרומגליה וחסר בוויטמין D), מחלות של דרכי העיכול (צליאק ורגישות לגלוטן שאינה צליאק), מחלות זיהומיות (מחלת ליים, הפטיטיס C וכשל חיסוני משולב חמור), ושלבים מוקדמים של מחלות ממאירות (מיאלומה נפוצה, סרטן גרורתי ולוקמיה/לימפומה). הפרעות אחרות עלולות לגרום לתסמינים דמויי פיברומיאלגיה, כגון זאבת, תסמונת שגרן, אנקילוזינג ספונדיליטיס, תסמונות אהלרס-דנלוס, תסמונות פסוריאטיות, תסמונת התעלה הקרפלית, ומיאסטניה גראביס. מספר תרופות יכולות אף הן לעורר כאב (סטטינים, מעכבי ארומטוז, ביופוספונטים ואופיואידים).

בדיקות מעבדה מקיפות אינן נחוצות בדרך כלל באבחון מבדל של פיברומיאלגיה. בדיקות נפוצות שנערכות כוללות ספירת דם מלאה, פאנל מטבולי מקיף, שקיעת דם, חלבון C-מגיב ובדיקת תפקוד בלוטת התריס. ישנם סימנים המופיעים בהיסטוריה של המטופל, שיכולים לרמוז לפיברומיאלגיה. אלה כוללים היסטוריה משפחתית של כאב כרוני בגיל צעיר, היסטוריה אישית של כאב בילדות, הופעת הכאב המפושט בעקבות אירוע קיצוני גופני או פסיכולוגי, רגישות מוגברת כללית למגע, ריח ורעש, עוררות יתר וריבוי תסמינים גופניים (נוירולוגיים, אורולוגיים, גיניקולוגיים, ותסמינים של דרכי העיכול).

תחלואה נלווית 
פיברומיאלגיה כאבחנה עצמאית אינה שכיחה, מכיוון שלרוב חולי הפיברומיאלגיה יש בעיות כאב כרוניות נוספות או הפרעות נפשיות. פיברומיאלגיה קשורה לבעיות נפשיות כמו חרדה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעה דו-קוטבית, ודיכאון. מטופלים עם פיברומיאלגיה נמצאים בסיכון גבוה פי חמישה ללקות בדיכאון מג'ורי בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.

פיברומיאלגיה ומצבי כאב כרוני רבים מתקיימים לעיתים קרובות במקביל. אלה כוללים כאב ראש מתחי כרוני, תסמונת כאב מיופשיאלית, והפרעות טמפורומנדיבולריות. הפרעות נוירולוגיות שנקשרו לכאב או פיברומיאלגיה הן טרשת נפוצה, תסמונת פוסט פוליו, כאב נוירופתי ומחלת פרקינסון. קיימת חפיפה גדולה בין פיברומיאלגיה לבין תסמונת התשישות הכרונית והן עשויות לחלוק את אותם מנגנונים פתוגנטיים.

בקרב 20-30% מהאנשים עם מחלות ראומטיות קיימת גם פיברומיאלגיה. פיברומיאלגיה קיימת גם במחלות מערכת העיכול כמו צליאק ותסמונת המעי הרגיז (IBS). פיברומיאלגיה נקשרה גם להשמנת יתר ולפעילות יתר של שלפוחית השתן.

תסמינים 
התסמינים המגדירים של פיברומיאלגיה הם כאב כרוני נרחב, עייפות והפרעות שינה. תסמינים אחרים עשויים לכלול כאב מוגבר בתגובה ללחץ (אלודיניה), בעיות קוגניטיביות, נוקשות שרירים ושלד, רגישות סביבתית, ערנות יתר, הפרעה בתפקוד המיני, ותסמינים חזותיים.

בעיות שינה 
קרוב ל-80% מהפציינטיות והפציינטים עם פיברומיאלגיה מדווחים על שינה לא טובה. בנושא זה נערך מחקר מטא-אנליזה שכלל 25 מחקרי מקרה-ביקורת עם 2,086 משתתפים. המחקר בדק דיווחים סוביקייטיביים ומדדים אובייקטיביים לשינה. בהשוואה לאנשים בריאים, נשים וגברים עם פיברומיאלגיה סבלו מיותר בעיות בשינה. איכות ויעילות השינה שלהם היו ירודות יותר, משך השינה שלהם היה קצר יותר, הם דיווחו על קושי גדול יותר להירדם, ומדידות אובייקטיביות מצאו ששנתם קלה יותר.

בעיות קוגניטיביות 
אנשים רבים עם פיברומיאלגיה חווים בעיות קוגניטיביות (fibrofog). האגודה האמריקנית לכאב מכירה בבעיות קוגניטיביות כמאפיין עיקרי של פיברומיאלגיה, הכוללות קשיים בריכוז, שכחה וחשיבה לא מאורגנת או איטית. כ-75% מחולי פיברומיאלגיה מדווחים על בעיות משמעותיות בריכוז, בזיכרון ובריבוי משימות. מטה-אנליזה משנת 2018 מצאה שההבדלים הגדולים ביותר בין חולי פיברומיאלגיה לבין נבדקים בריאים היו בשליטה מעכבת, זיכרון ומהירות עיבוד. ההשערה היא שהכאב המוגבר פוגע במערכות הקשב, וכתוצאה מכך נגרמות בעיות קוגניטיביות.

רגישות יתר 
בנוסף לרגישות יתר לכאב, חולים בפיברומיאלגיה מגלים רגישות יתר לגירויים אחרים, כמו אורות בהירים, רעשים חזקים, ריחות וקור.

גורמי סיכון
לא ידוע מה גורם לפיברומיאלגיה, אך ידועים מספר גורמי סיכון. ידוע כי קיימת נטייה משפחתית לחלות בפיברומיאלגיה, ומחקרים שונים מצאו סמנים גנטיים הרומזים כי התורשה משחקת תפקיד בפתוגנזה של התסמונת. מחלה חריפה כמו זיהום ויראלי עלולה להגביר את הסיכון למחלה, וכך גם פציעות חוזרות הנגרמות מעומס מתמשך על מפרק. מחלות נוספות המגבירות את הסיכון לפיברומיאלגיה הם השמנה, לופוס ודלקת מפרקים שגרונתית. אירועים מלחיצים או טראומתיים כמו תאונת דרכים או הפרעת דְּחָק פוסט-טראומטית מגבירים אף הם את הסיכון לחלות בפיברומיאלגיה. לנשים יש סיכון כפול להיות מאובחנות בפיברומיאלגיה, בהשוואה לגברים. הסיכוי לסבול מהמחלה עולה עם הגיל.

גורמים גנטיים
במחקרים שבחנו את תסמונת הפיברומיאלגיה במשפחות, נמצא שבמשפחות מסוימות נפוצה יותר התסמונת, ולכן הדבר מרמז על קשר תורשתי לפיברומיאלגיה. כמו כן נמצא קשר בין גנים מסוימים לפיברומיאלגיה. הוצעה היפותזה, לפיה גורמים גנטיים וסביבתיים יחדיו יוצרים אינטראקציה הגורמת לפיתוח הסימפטומים האופיינית לתסמונות. אלה, לטענת הכותב, נגרמים על ידי כשל בתפקוד מערכת העצבים המרכזית, הכוללת את ציר ה-HPA, את המסלולים היוצרים כאב, ואת מערכת העצבים האוטונומית. תקלות אלה גורמות לתקלות בתפקוד מערכת החיסון, אשר לפי ההיפותזה הן התוצאה ולא הגורם למחלה.

מחסור בהורמון קורטיזול בבלוטת יותרת הכליה
לאורך השנים בוצעו מחקרים רבים על תפקוד בלוטת יותרת הכליה בחולים בפיברומיאלגיה ותסמונת העייפות הכרונית. ההתמקדות הייתה בהורמון המרכזי, קורטיזול. נמדדו רמות קורטיזול בדם ובשתן, תחת תנאים שונים, והשוו רמות קורטיזול בין קבוצות של חולים לקבוצות ביקורת. ברוב המכריע של המחקרים נמצא כי בממוצע, רמות הקורטיזול בחולים נמוכות יותר. כמו כן, ניסו במחקרים רבים לתת טיפול בקורטיזול לחולים, עם תוצאות מעורבות ומנוגדות בחלק מהמחקרים, ללא מסקנות חד משמעיות. בסקירה של כל המחקרים הללו שפורסמה בעיתון Journal of Chronic Fatigue Syndrome הוסקה המסקנה שקיימת בחלקם של החולים בתסמונת התשישות הכרונית וגם בחולי פיברומיאלגיה הפרעה בציר ה-HPA (ציר ההפיתלמוס-יותרת המוח-יותרת הכליה) אשר גורמת לייצור מופחת של קורטיזול (היפואדרנליזם), והוצע לתת טיפול לתקופת ניסיון. עם זאת לא הובהרה הסוגיה האם מדובר בגורם למחלה או תוצאה הנגרמת עקב המחלה.

רמות קורטיזול עולות בדרך כלל עם העלייה ברמת הכאב. נמצא שחולים בפיברומיאלגיה לא יכולים להעלות כדרוש את רמות הקורטיזול עם הגעת הכאב, או שייתכן שחוסר היכולת להעלות את רמת הקורטיזול היא הגורמת לכאב. במחקר נמצא שקיים קשר חזק בין רמות קורטיזול לכאב. נמצא שרמות קורטיזול נמוכות מסבירות ב-38% מהמקרים את הכאב שנמצא בעת ההתעוררות. מסקנות המחקר הן שתסמינים של כאב בנשים הסובלות מפיברומיאלגיה קשורים קשר ישיר לרמות הקורטיזול בשעות הבוקר המוקדמות. המידע תומך בכך שתקלה בתפקוד ציר ה-HPA (ציר ההפיתלמוס-יותרת המוח-יותרת הכליה) קשורה קשר ישיר לסימפטומים בפיברומיאלגיה והיא הגורמת לכאבים בשעות היום המוקדמות.

גורמים פסיכולוגיים
דחק עלול להיות גורם מרכזי בהתפתחות פיברומיאלגיה. מטה-אנליזה משנת 2021 מצאה שטראומה פסיכולוגית קשורה מאוד לפיברומיאלגיה. אנשים שסבלו מהתעללות במהלך חייהם היו בסיכון גבוה פי שלושה ללקות בפיברומיאלגיה, אנשים שסבלו מטראומה רפואית או גורמי לחץ אחרים במהלך חייהם היו בסיכון מוגבר של בערך פי שניים.

פתופיזיולוגיה 
נכון לשנת 2022, הפתופיזיולוגיה של הפיברומיאלגיה עדיין לא ברורה  וקיימות מספר תיאוריות.

מערכת העצבים 
מכיוון שהתסמין המרכזי בפיברומיאלגיה הוא כאב, רוב התיאוריות הפתופיזיולוגיות עוסקות במערכת העצבים.

ניתן לחלק כאב כרוני לשלוש קטגוריות: נוציספטיבי, נויורופתי ונוציפלסטי. כאב נוציספטיבי הוא כאב הנגרם על ידי דלקת או נזק לרקמות. כאב נוירופתי הוא כאב הנגרם מנזק עצבי. כאב נוציפלסטי הוא כאב הנגרם בשל בעיות בעיבוד אותות כאב. כאב נוציפלסטי הוא ההסבר השכיח ביותר לכאב שקיים בפיברומיאלגיה. יחד עם זאת, קטגוריות אלו אינן מוציאות זו את זו, ולכן חולי פיברומיאלגיה עלולים לחוות כאב נוציספטיבי (למשל, מחלות ראומטיות) ונוירופתי (למשל, נוירופתיה של סיבים קטנים), בנוסף לכאב נוציפלסטי. כאב נוציפלסטי נחשב לתסמונת הכוללת גם תסמינים נוספים לכאב כמו עייפות, הפרעות שינה, הפרעות קוגניטיביות, רגישות יתר לגירויים סביבתיים, חרדה ודיכאון. כאב נוציפלסטי נגרם על ידי (1) עיבוד מוגבר של גירויי כאב או (2) ירידה בדיכוי של גירויי כאב בכמה רמות במערכת העצבים, או שניהם.

השערה חלופית לכאב נוציפלסטי רואה בפיברומיאלגיה דיסאוטונומיה הקשורה ללחץ עם מאפייני כאב נוירופתיים. השקפה זו מדגישה את תפקידן של מערכת העצבים הנוציספטיבית האוטונומית והפריפריאלית ביצירת כאב, עייפות ונדודי שינה נרחבים. הימצאות של נוירופתיה של סיבים קטנים בתת-קבוצה של חולי פיברומיאלגיה תמכה בבסיס הנוירופתי של המחלה, אך אחרים טוענים כי נוירופתיה של סיבים קטנים היא תופעה חריגה.

בפיברומיאלגיה קיימים גם שינויים נוירוכימיים הקשורים למצב הרוח, השינה והאנרגיה. סרוטונין הוא המעביר העצבי הנחקר ביותר בפיברומיאלגיה. ההשערה היא שחוסר איזון במערכת הסרוטונינרגית עלול להוביל להתפתחות פיברומיאלגיה.

מערכת החיסון 
לדלקת ייתכן שיש תפקיד בפתוגנזה של פיברומיאלגיה. אנשים עם פיברומיאלגיה נוטים לסבול מרמות גבוהות יותר של ציטוקינים דלקתיים כמו IL-6, ו-IL-8. יש להם גם רמות מוגברות של אנטגוניסט לקולטן IL-1. רמות מוגברות של ציטוקינים פרו-דלקתיים עלולות להגביר את הרגישות לכאב, ולפגוע במצב הרוח. אינטרלוקינים אנטי דלקתיים כגון IL-10 נקשרו גם הם לפיברומיאלגיה.

מערכת העיכול 
חיידקי המעי עשויים למלא אף הם תפקיד בפיברומיאלגיה.  אנשים עם פיברומיאלגיה נוטים יותר להראות דיסביוזיס, כלומר ירידה במגוון המיקרוביוטה.  קיים קשר דו-כיווני בין המעי למערכת העצבים. לכן, המעי יכול להשפיע על מערכת העצבים, אבל מערכת העצבים יכולה להשפיע גם על המעי.

טיפול
מכיוון שלא ניתן לרפא את מחלת הפיברומיאלגיה, מטרת הטיפול להקל על התסמינים ולשפר את איכות החיים של המטופלים והמטופלות. הטיפול הכי יעיל משלב גישה אישית ורב-תחומית המתחילה בחינוך ויכולה לערב טיפולים תרופתיים וטיפולים אחרים. מספר עמותות פרסמו הנחיות לאבחון וניהול של פיברומיאלגיה. הליגה האירופית נגד שיגרון (EULAR; 2017) המליצה על גישה רב-תחומית, המאפשרת אבחון מהיר וחינוך מטופלים. הטיפול הראשוני המומלץ צריך להיות לא תרופתי. ניתן להוסיף טיפול תרופתי מאוחר יותר. הליגה האירופית שמה בהמלצותיה במקום ראשון את האימון האירובי - ואימוני כוח. צ'י קונג, יוגה וטאי צ'י. קיימת גם המלצה לשיפור השינה ואיכות החיים. גם מיינדפולנס הומלץ כצעד אפשרי להורדת הכאב ושיפור איכות החיים. דיקור והידרותרפיה הם צעדים טבעיים אפשריים נוספים לשיכוך הכאב. הומלצה אף פסיכותרפיה, המתאימה יותר לחולים עם הפרעות במצב הרוח או נוכח קיומן של אסטרטגיות התמודדות לא מועילות. העמותה המליצה מאוד להימנע מכירופרקטיקה, בשל חששות בטיחותיות. במקרה של כאבים עזים ולהפרעות שינה הומלץ לנסות תרופות מסוימות כמו (פרגאבאלין, דולוקסטין, טרמדול) (אמיטריפטילין, ציקלובנזפרין. בשל חוסר יעילות לא הומלצו (נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, מעכבי מונואמין אוקסידאז ומעכבים סלקטיביים של ספיגה חוזרת של סרוטונין). בגלל חוסר יעילות ותופעות לוואי הומלץ במיוחד להימנע מהורמון גדילה, נתרן אוקסיבט, אופיואידים וסטרואידים.

פעילות גופנית 
פעילות גופנית היא הטיפול היחיד המומלץ לפיברומיאלגיה באופן נחרץ על ידי הברית האירופית של האגודות לראומטולוגיה (EULAR). קיימות עדויות חזקות המצביעות על כך שפעילות גופנית עשויה להפחית כאב ועייפות ולשפר את איכות השינה ואיכות החיים עבור אנשים עם פיברומיאלגיה. לפעילות גופנית יש יתרון נוסף בכך שהיא אינה גורמת לתופעות לוואי חמורות.

למרות היתרונות שלה, פעילות גופנית מהווה אתגר עבור חולי פיברומיאלגיה, בשל העייפות הכרונית והכאב שהם חווים. פעילות גופנית עלולה להפחיד אותם, מחשש שהם יתבקשו לעשות יותר ממה שהם מסוגלים. הם עלולים גם להרגיש שהמטפלים או הממליצים על ספורט אינם מבינים באופן מלא את ההשפעה השלילית האפשרית של פעילות גופנית על עייפות וכאב. זה נכון במיוחד עבור תוכניות אימונים שאינן מותאמות אישית. כאשר תוכנית האימונים מומלצת על ידי רופאים או מפוקחת על־ידי אחיות, אחוזי ההתמדה עולים. גישה מומלצת לתוכנית אימונים מדורגת מתחילה בפרקי זמן קצרים ותכופים של פעילות גופנית וממשיכה באימונים קשים יותר. על מנת להפחית את הכאב, מומלץ להשתמש בתוכנית אימונים של 13 עד 24 שבועות, כאשר כל מפגש נמשך 30 עד 60 דקות.

כאשר משווים בין תוכניות אימונים שונות, נמצא שפעילות אירובית מסוגלת לווסת את תפקוד העצבים האוטונומי של חולי פיברומיאלגיה, בניגוד לאימוני כוח. מטה-אנליזה משנת 2022 מצאה שלאימון אירובי יש אפקט גדול בעוד שלאימוני כוח יש רק השפעות מתונות. מבין סוגי הפעילות השונים, נראה שפעילות גופנית מדיטטיבית עדיפה לשיפור השינה. אין הבדל בין אימוני התנגדות, גמישות ופעילות גופנית בבריכה בהשפעותיהם על עייפות.

התעמלות אירובית 
הפעילות הגופנית שנחקרה הכי הרבה בחולי פיברומיאלגיה היא התעמלות אירובית. התעמלות אירובית כוללת פעילויות כמו הליכה, ריצה, ספינינג, רכיבה על אופניים, ריקוד והתעמלות במים. סיכום של Cochrane משנת 2017 הגיע למסקנה שפעילות גופנית אירובית כנראה משפרת את איכות החיים, מפחיתה מעט את הכאב ומשפרת את התפקוד הגופני. יחד עם זאת היא לא תורמת לעייפות ולנוקשות. מטה-אנליזה משנת 2019 הראתה שפעילות גופנית אירובית יכולה להפחית חוסר תפקוד אוטונומי ולהגביר את השונות בקצב הלב. תוצאות אלה מתרחשות כאשר החולים מתאמנים לפחות פעמיים בשבוע, במשך 45–60 דקות בכ-60%-80% מהדופק המרבי. פעילות אירובית מפחיתה גם חרדה ודיכאון ומשפרת את איכות החיים.

תרגילי גמישות 
שילוב של תרגילים אירוביים עם תרגילי גמישות יכולים לשפר את הנוקשות שחשים אנשים עם פיבורמיאלגיה. עם זאת, הראיות לכך הן באיכות נמוכה, ועדיין לא ברור אם תרגילי גמישות בלבד בהשוואה לאימון אירובי יעילים בהפחתת תסמינים או אם יש להם השפעות שליליות כלשהן.

אימוני כוח 
באימוני כוח, המשתתפים מפעילים עומס על גופם באמצעות משקולות, גומייה, משקל גוף או אמצעים אחרים. שתי מטא-אנליזות הראו שאימוני כוח יכולים להפחית חרדה ודיכאון  ואחת מהן מצאה שהם גם משפרים את איכות החיים. המינון המתאים של אימוני כוח לנשים עם פיברומיאלגיה נחקר במטא-אנליזה משנת 2022. אימונים יעילים בוצעו פעמיים בשבוע, במשך שמונה שבועות לפחות. אפילו במינונים נמוכים כמו 1–2 סטים של 4–20 חזרות נמצא שיפור בתסמינים. ברוב המחקרים השתמשו בעצימות מתונה של 40% עד 85% מקסימום חזרה אחת. רמת עוצמה זו הייתה יעילה בהפחתת כאב. בפרוטוקולים מסוימים מגבירים את העוצמה עם הזמן (מ-40% ל-80%), בעוד שבאחרים מגבירים את העוצמה כאשר המשתתף מסוגל לבצע 12 חזרות. תרגילים בעצימות גבוהה עלולים לגרום להיענות נמוכה יותר לטיפול.

פעילות מדיטטיבית 
מטא-אנליזה משנת 2021 מצאה שתוכניות אימון מדיטטיביות (טאי צ'י, יוגה, צ'י קונג) עדיפות על סוגים אחרים של פעילות גופנית (אירובי, גמישות, כוח) בשיפור איכות השינה. ההשפעה החיובית של טאי צ'י על שינה עבור אנשים עם מצבים מגוונים תועדה במטא-אנליזה שנייה. מטא-אנליזה שלישית משנת 2019 מצאה כי בנוסף לשיפור השינה, טאי צ'י משפר כאב, עייפות, דיכאון ואיכות חיים עבור חולי פיברומיאלגיה. התערבויות טאי צ'י אלו כללו לעיתים קרובות מפגשים של שעה אחת שתורגלו 1–3 פעמים בשבוע במשך 12 שבועות. תרגילים מדיטטיביים, ככלל, עשויים להשיג תוצאות רצויות באמצעות מנגנונים ביולוגיים כגון נוגדי חמצון, אנטי דלקת, הפחתה בפעילות הסימפתטית ומודולציה של רגישות לקולטן לגלוקוקורטיקואידים.

פעילות גופנית אחרת 
מספר סקירות ומטא-אנליזות מצביעות על כך שפעילות גופנית במים יכולה לשפר את הסימפטומים של מחלת הפיברומיאלגיה.     עדויות מוגבלות מצביעות על כך שאימון ברטט בשילוב עם פעילות גופנית עשוי לשפר כאב, עייפות ונוקשות.

טיפול תרופתי 
ההנחיות המקובלות בטיפול בפיברומיאלגיה מדגישות כי טיפול תרופתי הוא אפשרי, אך הוא אינו הכרחי. ההנחיות הגרמניות כוללות גם כללים להפסקת טיפולים תרופתיים וממליצות לדון בחופשות מתרופות לאחר 6 חודשי שימוש. אף על פי שחולים רבים משתמשים בתרופות, התמיכה המדעית לכך אינה חזקה. נכון לשנת 2020, רק שלוש תרופות קיבלו את אישור ה-FDA: פרגאבאלין (ליריקה), דולוקסטין (סימבלטה) ומילנציפרן. הסוכנות האירופית לתרופות סירבה לאשר את שיווק המילנציפרן.

מבין התרופות נוגדות הדיכאון הטריציקליות, קיימת תמיכה מספקת רק לאמיטריפטילין. סקירת קוקרן משנת 2016 בדקה את האפקטיביות של אוקסיקודון להפחתת כאב בקרב חולי פיברומיאלגיה. מסקנת הסקירה הייתה שבשל מגבלות בנתונים, אין די עדויות לשימוש באוקסיקודון.

תרופות נוגדות דיכאון 
תרופות נוגדות דיכאון הן אחת מקבוצות התרופות הנפוצות לפיברומיאלגיה. אלה כוללות מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין ונוראדרנלין (SNRI) כמו דולוקסטין ומילנציפרן ונוגדי דיכאון טריציקליים, כגון אמילטריפטילן. מטא-אנליזה משנת 2021 הגיעה למסקנה שתרופות נוגדות דיכאון יכולות לשפר את איכות החיים של חולי פיברומיאלגיה בטווח הבינוני. נכון לשנת 2018, התרופה נוגדת הדיכאון הטריציקלית (TCA) היחידה שיש לה עדות מספקת היא אמיטריפטילין. עבור רוב האנשים עם פיברומיאלגיה, תופעות הלוואי של התרופות נוגדות הדיכאון עלולות לעלות על היתרונות שלהם. עדויות חלשות מאוד מצביעות על כך שמספר קטן מאוד של אנשים עשוי להפיק תועלת מטיפול בתרופה נוגדת הדיכאון הטטרציקלית מירטזפין, אולם עבור רובם, היתרונות הפוטנציאליים אינם גדולים והסיכון להשפעות שליליות ולנזק פוטנציאלי עולה על כל פוטנציאל לתועלת.

תרופות נוגדות דיכאון עלולות לגרום לתסמיני גמילה לאחר הפסקתן, ולכן מומלץ להפסיקן בהדרגה.

פרגאבאלין (ליריקה) 
התרופה פרגאבאלין (ליריקה) של חברת Pfizer, אושרה על ידי ה-FDA לטיפול בפיברומיאלגיה.
התרופה מכילה את החומר הכימי pregabalin, המהווה נגזרת של GABA. התרופה פועלת על הקולטנים של GABA, בדומה לתרופות משככות כאבים אחרות כמו גאבאפנטין (gabapentin). היא נועדה להקל על הסימפטום של הכאבים, אשר נפוץ בחולי פיברומיאלגיה. הטיפול בתרופה מלווה בתופעות לוואי רבות ולא מומלץ השימוש למשך יותר מחצי שנה. בשל סכנה של תסמיני גמילה, מומלץ להפסיק את השימוש בתרופה בהדרגה.

קנבינואידים 
לקנבינואידים עשויים להיות יתרונות מסוימים עבור אנשים עם פיברומיאלגיה. עם זאת, נכון לשנת 2022, הנתונים בנושא עדיין מוגבלים. לקנבינואידים עשויים להיות גם השפעות שליליות, והם עלולים ליצור תגובות בין־תרופתיות שליליות כאשר הם נלקחים יחד עם תרופות ראומטולוגיות נפוצות. לא קיימות ראיות איכותיות המצביעות על כך ש-THC סינתטי (נבילון) מסייע לפיברומיאלגיה.

תזונה 
תזונה קשורה לפיברומיאלגיה בכמה אופנים. מצבים כמו השמנת יתר, חסרים תזונתיים, אלרגיות למזון וצריכת תוספי מזון קשורים כולם לסימפטומים של פיברומיאלגיה. לצריכה של פירות וירקות, חלבונים באיכות גבוהה ושומנים בריאים עשויים להיות כמה יתרונות לחולי פיברומיאלגיה. עדויות באיכות נמוכה מצאו גם כמה יתרונות לתזונה צמחונית או טבעונית. מאמר סקירה על התערבויות תזונתיות בדק את האפקטיביות של תזונה טבעונית, דיאטה מסוג FODMAP, צריכת אצטיל-L-קרניטין, קו-אנזים Q10 ושילוב של ויטמין C וויטמין E. בכל המקרים נמצא שיפור בכאב, אך מכיוון שאיכות המחקרים לא הייתה גבוהה, אין די עדויות להמלצות לטיפול בתזונה.

למרות שתוספי תזונה נחקרו בהרחבה ביחס לפיברומיאלגיה, רוב העדויות, נכון לשנת 2021, הן באיכות ירודה, לכן קשה להגיע להמלצות חותכות. נראה שתוספי קואנזים Q10 וויטמין D יכולים להפחית כאב ולשפר את איכות החיים של חולי פיברומיאלגיה. קואנזים Q10 יכול להפחית עייפות בחולי פיברומיאלגיה, כאשר רוב המחקרים משתמשים במינונים של 300 מ"ג ליום למשך שלושה חודשים. על פי ההשערה קו-אנזים Q10 משפר את פעילות המיטוכונדריה ומפחית דלקת. ויטמין D הוכח כמשפר כמה מדדי פיברומיאלגיה, אך לא אחרים. מאמר סקירה הכולל ארבעה מחקרים עם 98 חולים מצא שלטיפול במלטונין יש מספר השפעות חיוביות על חולי פיברומיאלגיה, כולל שיפור איכות השינה והפחתה בכאב. לא דווח על תופעות לוואי משמעותיות.

פסיכותרפיה 
לטיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) ולטיפולים דומים ישנה השפעה קטנה עד בינונית בהפחתת סימפטומים של פיברומיאלגיה. גודלי האפקט נוטים להיות קטנים כאשר CBT משמש כטיפול עצמאי עבור חולי פיברומיאלגיה, אך הם גדלים באופן משמעותי כאשר CBT הוא חלק מתוכנית טיפול רב-תחומית רחבה יותר. בסקירה של Cochrane משנת 2020 נמצא כי ל־CBT יש השפעה קטנה אך מועילה להפחתת כאב ומצוקה, אך תופעות הלוואי של הטיפול לא הוערכו היטב.

מטא-אנליזה משנת 2022 מצאה ש-CBT מפחית נדודי שינה אצל אנשים עם כאב כרוני, כולל אנשים עם פיברומיאלגיה.

גירוי עצבי חשמלי דרך העור (TENS) 
בגירוי עצב חשמלי טרנס-עורי (TENS) מעבירים זרמים חשמליים לעור כדי לעורר עצבים היקפיים. TENS נמצא בשימוש נרחב לטיפול בכאב ונחשב לטיפול זול, בטוח שניתן לבצע באופן עצמאי. לכן, ישנם רופאים הממליצים עליו לאנשים הסובלים מכאב. ב-2019, נערכה סקירה של שמונה סקירות של Cochrane, המכסה 51 מחקרים אקראיים מבוקרים הקשורים ל-TENS. מסקנת הסקירה הייתה כי איכות הראיות הזמינות אינה מספקת כדי להגיע להמלצה מעשית. סקירה מאוחרת יותר הגיעה למסקנה שגירוי עצבי חשמלי דרך העור עשוי להפחית את הכאב בטווח הקצר, אך הייתה אי ודאות לגבי מידת הרלוונטיות של התוצאות.

ממצאים ראשוניים מצביעים על כך שגירוי חשמלי של עצב הוואגוס באמצעות מכשיר המושתל מתחת לעור עשוי להפחית את תסמיני הפיברומיאלגיה. עם זאת, ייתכנו תגובות שליליות להליך זה.

גירוי מוחי לא פולשני 
גירוי מוחי לא פולשני כולל שיטות כגון גירוי טרנס־גוגלתי עם זרם ישיר וגרייה מגנטית למוח בתדר גבוה (TMS). נמצא כי שתי השיטות מפחיתות כאב במקרים של כאב נוירופתי ופיברומיאלגיה. מטא-אנליזה משנת 2021 הגיעה למסקנה שטיפול בשדות מגנטיים וגירוי מגנטי טרנס־גולגולתי עשויים להפחית את הכאב בטווח הקצר, אך הייתה אי ודאות לגבי הרלוונטיות של התוצאה. מספר מטא-אנליזות משנת 2022 שהתמקדו בגירוי מגנטי טרנס־גולגולתי מצאו השפעות חיוביות על פיברומיאלגיה. גירוי מגנטי טרנס־גולגולתי חוזר שיפר את הכאב בטווח הקצר ואת איכות החיים לאחר 5–12 שבועות. יחד עם זאת, הוא לא שיפר חרדה, דיכאון ועייפות ולא היה יעיל כאשר הופנה לקליפת המוח הקדם-מצחית השמאלית.

טיפול בחמצן היפרברי 
טיפול בחמצן היפרברי (HBOT) הראה השפעות מועילות בטיפול בכאב כרוני. עם זאת, טיפול בפיברומיאלגיה באמצעות טיפול חמצן היפרברי עדיין שנוי במחלוקת, לאור המחסור בניסויים קליניים רחבי היקף. טיפול בחמצן היפרברי מעורר גם חששות בטיחותיים בשל הנזק החמצוני שעלול להופיע בעקבותיו.

עיסוי 
מטא-אנליזה משנת 2021 הגיעה למסקנה שעיסוי ושחרור מיופשיאלי מפחיתים את הכאב של חולי פיברומיאלגיה בטווח הבינוני.

פרוגנוזה 
האגודה לחברות הרפואיות בגרמניה הוציאה קובץ הנחיות בנוגע לפיברומיאלגיה. בהנחיות הם ממליצים לעדכן את המטופלות והמטופלים לגבי מה שצפוי להם בעתיד. ראשית, תסמיני המחלה צפויים להימשך אצל כמעט כל הפציינטים. שנית, רק לעיתים נדירות התסמינים נעלמים לחלוטין. שלישית, התסמינים אינם גורמים לנכות ואינם פוגעים בתוחלת החיים. רביעית, רוב המטופלות והמטופלים לומדים להסתגל לתסמינים הללו עם הזמן. במחקר אורך, נערך מעקב של 8 שנים על 97 נערות ונערים שאובחנו בפיברומיאלגיה. עם סיום המעקב, רובם עדיין סבלו מכאב ומקשיים גופניים, חברתיים ופסיכולוגיים. דיכאון אצל בני נוער עם פיברומיאלגיה ניבא רמות כאב גבוהות יותר בעתיד.

לקריאה נוספת 
 ד"ר עדי פינקלשטיין, לכסות בשקוף: על סבל גופני, עמימות רפואית והכחשה חברתית, הוצאת רסלינג, 2013, הסדרה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, עורך: יואב שיבר. קישור לספר. ספר העוסק בסיפורן של חולות בתשישות כרונית ובפיברומיאלגיה.

קישורים חיצוניים 

פיברומיאלגיה: דאבת השרירים, באתר של בית החולים איכילוב
אסף - אגודת חולי סי.אף.אס. ופיברומיאלגיה
 האתר הישראלי על פיברומיאלגיה
 
שקד גבאי, ״חודש המודעות לפיברומיאלגיה״, באתר פוליטיקלי קוראת, 28 במאי 2017
דן אבן, פיברומיאלגיה - כל מה שצריך לדעת, באתר כמוני, ינואר 2019
פיברומיאלגיה – זה לא "הכול בראש", אלא "הכול במוח", ד"ר בן עמית, באתר BeOK
אנדרה מטלון ודנה פלורנטין, פיברומיאלגיה (דאבת השרירים), באתר של שירותי בריאות כללית, 24 בנובמבר 2020
 
 הראשונה בעולם: ישראל תכיר במחלת הפיברומיאלגיה לזכאות לקצבת נכות 26 באוקטובר 2021
 למה כל כך קשה לאבחן פיברומיאלגיה?, יהונתן ניסן, באתר מכון דוידסון, 2023

הערות שוליים

תסמונות
הפרעות ברקמות רכות