מלחמת המלכה אן

מלחמת המלכה אן (1702–1713) הייתה השנייה בסדרה של מלחמות הצרפתים והאינדיאנים שנלחמו בצפון אמריקה, שכללו את האימפריות הקולוניאליות של בריטניה הגדולה, צרפת וספרד; המלחמה התרחשה בתקופת שלטונה של אן, מלכת בריטניה. באירופה, היא נחשבת בדרך כלל כזירה האמריקאית של מלחמת הירושה הספרדית; ביבשת אמריקה, היא נתפסת יותר כקונפליקט עצמאי. היא ידועה גם בשם מלחמת האינדיאנים השלישית. בצרפת היא הייתה ידועה בשם המלחמה הבין-קולוניאלית השנייה.

מתווה המלחמה 

המלחמה פרצה ב-1701 והייתה בעיקר סכסוך בין קולוניסטים צרפתים, ספרדים ואנגלים על השליטה ביבשת אמריקה הצפונית בזמן שמלחמת הירושה הספרדית התרחשה באירופה. כל צד היה בעל ברית עם קהילות ילידים שונות. המלחמה כללה ארבע חזיתות:

 בדרום, פלורידה הספרדית והפרובינציה האנגלית של קרוליינה תקפו זה את זה, ומתיישבים אנגלים לחמו במתיישבים צרפתים שבסיסם בפורט לואיס דה לה לואיזיאן (ליד מוביל, אלבמה של ימינו), עם כנופיות ילידים בעלי ברית מכל צד. המלחמה בדרום לא הביאה לשינויים טריטוריאליים משמעותיים, אך היא הביאה להרס רציני של האוכלוסייה הילידית של פלורידה הספרדית וחלקים מדרום ג'ורג'יה, עם השמדת רשת הנציגויות הספרדיות בפלורידה.
 בניו אינגלנד, מתיישבים אנגלים ובעלי הברית הילידים שלהם לחמו נגד מתיישבים צרפתים והכוחות הילידים שלהם, במיוחד באקדיה והגבולות המעורערים עם קנדה. קוויבק סיטי הייתה מטרה שוב ושוב של משלחות קולוניאליות בריטיות, והבריטים כבשו ב-1710 את בירת אקדיה פורט רויאל. קולוניסטים צרפתים וקונפדרציית וואבנקי ביקשו לסכל את ההתפשטות הבריטית לאקדיה, בכך שגבול צרפת החדשה הוגדר כנהר הקנבק במה שנמצא כיום בדרום מיין. הם ביצעו פשיטות במחוז מפרץ מסצ'וסטס (כולל מיין), המפורסמות ביותר היו הפשיטה על דירפילד ב-1704 ואחת על גרוטון ב-1707, בשני המקרים נלקחו שבויים רבים למונטריאול ולקהנוווק (כפר מוהיקני) לצורך כופר או אימוץ על ידי משפחות מוהיקנים.
 בניופאונדלנד, המתיישבים האנגלים שבסיסם בסנט ג'ונס רבו על השליטה באי עם המתיישבים הצרפתים של פליזנס. רוב הסכסוך כלל פשיטות הרסניות כלכלית על התיישבויות. המתיישבים הצרפתים כבשו בהצלחה את סנט ג'ונס בשנת 1709, אך המתיישבים הבריטים כבשו אותה במהירות לאחר שהצרפתים נטשו אותה.
 פיראטים צרפתיים שבסיסם באקדיה ובפלסנטיה תפסו ספינות רבות מתעשיות הדיג והספנות של ניו אינגלנד. פריבטירים לקחו 102 פרסים לפלנצ'יה, שנייה רק למרטיניק במושבות האמריקאיות של צרפת. הסכסוך הימי הסתיים בכיבוש הבריטי של אקדיה (נובה סקוטיה).

הסכם אוטרכט סיים את המלחמה ב-1713, לאחר שלום ראשוני ב-1712. צרפת ויתרה על השטחים של מפרץ הדסון, אקדיה וניופאונדלנד לבריטניה תוך שמירה על האי קייפ ברטון ואיים אחרים במפרץ סנט לורנס. חלק מהמונחים היו מעורפלים באמנה, והחששות של קהילות ילידים שונות לא נכללו, ובכך היוו את הבמה לסכסוכים עתידיים.

רקע כללי 

כאשר פרצה המלחמה באירופה בשנת 1701 בעקבות מותו של קרלוס השני, מלך ספרד בנוגע למי שיירש אותו על כס המלכות הספרדי, היא הוגבלה בתחילה לכמה מעצמות באירופה, אך היא התרחבה במאי 1702 כאשר אנגליה הכריזה מלחמה על ספרד וצרפת. גם הבריטים וגם הצרפתים רצו לשמור על המושבות האמריקאיות שלהם נייטרליות, אך הם לא הגיעו להסכם. אולם למתיישבים האמריקאים היו מתחים משלהם שהתגברו לאורך הגבולות המפרידים בין המושבות הצרפתיות והאנגליות. הם היו מודאגים לגבי הגבולות והסמכות השלטונית בגבולות הצפוניים והדרום-מערביים של המושבות האנגליות, שהשתרעו מפרובינציית קרוליינה בדרום ועד למחוז מפרץ מסצ'וסטס בצפון, עם התנחלויות קולוניאליות נוספות או עמדות מסחר בניופאונדלנד ובמפרץ הדסון.

סך האוכלוסייה של המושבות האנגליות היה כ-250,000, כאשר וירג'יניה וניו אינגלנד היו המושבות הדומינננטיות. המתיישבים היו מרוכזים לאורך החוף, עם יישובים קטנים בפנים הארץ, ולעיתים הגיעו עד הרי האפלצ'ים. המתיישבים ידעו מעט על פנים היבשת ממערב לאפלצ'ים ומדרום לאגמים הגדולים. אזור זה נשלט על ידי קהילות ילידים היסטוריות רבות, אם כי סוחרים צרפתים ואנגלים חדרו אליו. מיסיונרים ספרדים בלה פלורידה הקימו רשת של מיסיונרים במאמץ להמיר את הילידים לקתוליות ולמקד את עבודתם. האוכלוסייה הספרדית הייתה קטנה יחסית (כ-1,500), והאוכלוסייה הילידית תחת שלטונם נאמדה בכ-20,000.

מגלי ארצות צרפתים איתרו את שפך נהר המיסיסיפי, והם הקימו נוכחות קולוניאלית קטנה בפורט מורפס ליד בילוקסי, מיסיסיפי, בשנת 1699. משם, הם החלו לבנות נתיבי סחר לפנים הארץ, תוך יצירת קשרי ידידות עם צ'וקטאו, קהילה גדולה שאויביה כללו את צ'יקסאו בעלי הברית של הבריטים. כל האוכלוסיות הללו סבלו במידה מסוימת מהחדרת מחלות זיהומיות כמו אבעבועות שחורות, אנדמיות בקרב חוקרים וסוחרים מוקדמים. לאינדיאנים לא הייתה חסינות והם סבלו מתמותה גבוהה.

הגעתם של קולוניסטים צרפתים לדרום איימה על קשרי הסחר הקיימים שהמתיישבים של קרוליינה הקימו לפנים הארץ, ויצרה מתח בין שלוש המעצמות. צרפת וספרד, שהיו בעלות ברית בסכסוך הזה, היו בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת תשע השנים שהסתיימה זמן קצר קודם לכן. תביעות טריטוריאליות סותרות בין קרוליינה לפלורידה מדרום לנהר הסוואנה הוצבו על ידי איבה על חלוקות דתיות בין המתיישבים הקתולים של ספרד החדשה והקולוניסטים האנגלים הפרוטסטנטים לאורך החוף.

מצפון החזיק הסכסוך במרכיב כלכלי חזק בנוסף לסכסוכים טריטוריאליים. ניופאונדלנד הייתה האתר של מושבה בריטית בסנט ג'ונס ומושבה צרפתית בפלאיזנס, כששני הצדדים החזיקו גם במספר יישובי קבע קטנים יותר. באי היו גם יישובים עונתיים רבים ששימשו דייגים מאירופה. מתיישבים אלו מנו פחות מ-2,000 מתיישבי קבע אנגלים ו-1,000 צרפתים (ועוד מבקרים עונתיים רבים), שהתחרו זה בזה על הדיג של ה-Grand Banks, לצד דייגים מאקדיה (אז הקיפו את כל נובה סקוטיה וניו ברנזוויק) ומסצ'וסטס.

הגבולות נותרו לא ברורים בין אקדיה לניו אינגלנד למרות קרבות לאורך הגבול לאורך מלחמת המלך ויליאם. צרפת החדשה הגדירה את הגבול של אקדיה כנהר קנבק בדרום מיין. היו משלחות קתוליות בנורידג'ווק ו-Penobscot ויישוב צרפתי במפרץ פנובסקוט ליד קסטין, מיין, שהיו כולם בסיסים להתקפות על מתיישבי ניו אינגלנד שהיגרו לכיוון אקדיה במהלך מלחמת המלך ויליאם. אזורי הגבול בין נהר סנט לורנס ליישובי החוף בעיקר של מסצ'וסטס וניו יורק עדיין נשלטו על ידי עמים ילידים, בעיקר אבנאקי במזרח ואירוקוי ממערב לנהר ההדסון. מסדרון נהר ההדסון - אגם שמפליין שימש גם לפשיטה על משלחות בשני הכיוונים בסכסוכים קודמים. האיום של העמים הילידים נסוג מעט בגלל צמצום האוכלוסייה כתוצאה מהמחלות והמלחמה האחרונה, אך הם עדיין היוו איום חזק על יישובים מרוחקים.

על שטחי מפרץ ההדסון (הידועים גם כארץ רופרט) לא התקיימו קרבות באופן משמעותי במלחמה זו. הם היו זירת מחלוקות רבות על ידי חברות צרפתיות ואנגליות מתחרות החל בשנות ה-80 של המאה ה-17, אך הסכם רייסווייק משנת 1697 הותיר את צרפת בשליטה בכל המאחזים במפרץ למעט אחד. התקרית היחידה הראויה לציון הייתה מתקפה צרפתית על המוצב של פורט אלבני בשנת 1709. חברת מפרץ הדסון לא הייתה מרוצה מכך שהסכם רייסווייק לא הביא להחזרת שטחיה, והיא לחצה בהצלחה לשובם במשא ומתן שסיים את המלחמה הזו.

טכנולוגיה וארגון 

הטכנולוגיה הצבאית הקולוניאלית ששימשה בצפון אמריקה לא הייתה מפותחת כמו באירופה. רק לכמה יישובים קולוניאליים היו ביצורי אבן בתחילת המלחמה, כגון סיינט אוגוסטין, בוסטון, קוויבק סיטי וסנט ג'ונס, אם כי הביצורים של פורט רויאל הושלמו בתחילת המלחמה. חלק מהכפרים וההתיישבויות היו מוגנים על ידי פליסדות עץ, אך לרבים היו מעט יותר מבתי עץ מבוצרים עם חרכי ירי שדרכם יכלו המגנים לירות, וקומות שניות תלויות שמהן יכלו לירות על תוקפים שינסו לפרוץ למטה.

האירופים והקולוניסטים היו חמושים בדרך כלל במוסקטים חלקי קדח בעלי טווח מרבי של כ  אך לא היו מדויקים בטווחים מעבר למחצית המרחק הזה. חלק מהקולוניסטים נשאו גם רמחים, בעוד שלוחמים ילידים נשאו נשק שסופקו על ידי המתיישבים או היו חמושים בנשק כגון טומהוק פרימיטיבי וקשתות. למספר קטן של מתיישבים הייתה הכשרה בהפעלת תותחים וסוגים אחרים של ארטילריה, שהיו כלי הנשק היעילים היחידים לתקיפת הגנות משמעותיות מאבן או עץ.

הקולוניסטים האנגלים היו מאורגנים בדרך כלל בפלוגות מיליציות, ולמושבות שלהם לא הייתה נוכחות צבאית קבועה מעבר למספר קטן בכמה מקהילות ניופאונדלנד. גם המתיישבים הצרפתים היו מאורגנים במיליציות, אבל היה להם גם כוח הגנה סדיר בשם הטרופס דה לה מארין. כוח זה כלל כמה קצינים מנוסים והוא אויש על ידי טירונים שנשלחו מצרפת, ומנה בין 500 ל-1,200. הם היו פרוסים בכל שטחי צרפת החדשה, עם ריכוזים במרכזי האוכלוסייה הגדולים. פלורידה הספרדית הוגנה על ידי כמה מאות חיילים סדירים; המדיניות הספרדית הייתה להרגיע את העמים הילידים בשטחם ולא לספק להם נשק. פלורידה כללה כ-8,000 שבטים ילידים לפני המלחמה, אך מספר זה צומצם ל-200 לאחר פשיטות קולוניסטים אנגליים בתחילת המלחמה.

מהלך המלחמה

קרוליינה ופלורידה 

מתיישבים בולטים צרפתים ואנגלים הבינו בתחילת המאה ה-18 שלשליטה בנהר המיסיסיפי תהיה תפקיד משמעותי בפיתוח ובמסחר עתידיים, וכל אחד מהם פיתח תוכניות חזון כדי לסכל את פעילותו של השני. החוקר הקנדי הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל פיתח "פרויקט סור לה קרוליין" לאחר המלחמה הקודמת, שקרא ליצור קשרים עם עמים ילידים בקו פרשת המים של מיסיסיפי ולאחר מכן למנף את היחסים הללו כדי לדחוק את המתיישבים האנגלים מהיבשת, או לפחות להגביל אותם לאזורי החוף. במרדף אחר האסטרטגיה הגדולה הזו, הוא גילה מחדש את שפך המיסיסיפי (שנמצא לראשונה על ידי לה סאל ב-1670) והקים את מבצר מאוריפה ב-1699. מבסיס זה וממבצר לואיס דה לה מוביל (נוסד בשנת 1702), הוא החל ליצור קשרים עם אנשי צ'וקטאו, צ'יקסאו, נאצ'ז המקומיים וקהילות אחרות.

סוחרים וחוקרים קולוניאליים אנגליים מקרוליינה הקימו רשת מסחר משמעותית על פני החלק הדרום מזרחי של היבשת שהשתרעה עד למיסיסיפי. למנהיגיה היה מעט כבוד לספרדים בפלורידה, אבל הם הבינו את האיום הנשקף מהגעת הצרפתים לחוף. גם מושל קרוליינה ג'וזף בלייק וגם יורשו ג'יימס מור ניסחו חזיונות של התרחבות לדרום ולמערב על חשבון האינטרסים הצרפתיים והספרדים.

איברוויל פנה לספרדים בינואר 1702 לפני פרוץ המלחמה באירופה, והמליץ לחמש את לוחמי האפלצ'ים ולשלוח אותם נגד המתיישבים האנגלים ובני בריתם. הספרדים ארגנו משלחת בפיקודו של פרנסיסקו רומו דה אוריזה; הוא עזב את פנסקולה, פלורידה באוגוסט למרכזי המסחר של האזור העורפי של קרוליינה. המתיישבים האנגלים קיבלו אזהרה מוקדמת על המשלחת וארגנו הגנה בראש נהר הפלינט, לשם ניתבו את הכוח בראשות ספרד, ולכדו או הרגו כ-500 ילידים בהנהגת ספרד.

מושל קרוליינה מור קיבל הודעה על פעולות האיבה, והוא ארגן והוביל כוח נגד פלורידה הספרדית. 500 חיילים אנגלים ואנשי מיליציות קולוניאליים ו-300 ילידים כבשו ושרפו את העיירה סנט אוגוסטין, פלורידה במצור על סנט אוגוסטין (1702). האנגלים לא הצליחו להשתלט על המבצר הראשי ונסוגו כאשר צי ספרדי הגיע מהוואנה. בשנת 1706, קרוליינה הדפה בהצלחה מתקפה על צ'ארלסטון על ידי כוח אמפיבי משולב ספרדי וצרפתי שנשלח מהוואנה.

האפלאצ'י וטימוקואה של פלורידה הספרדית נמחקו למעשה במשלחת פשיטה של מור שנודעה כטבח האפלצ'י של 1704. רבים מהניצולים מפשיטות אלה הועברו לנהר סוואנה, שם הוגבלו בשמורות. הפשיטות נמשכו בשנים הבאות, והורכבו מכוחות ילידים גדולים, לעיתים כללו מספר קטן של גברים לבנים; זה כלל משלחות גדולות שהופנו לפנסקולה ב-1707 ולמובייל ב-1709. המוסקוגי (קריק), יאמאסי וצ'יצ'סאו היו חמושים והובלו על ידי קולוניסטים אנגלים, והם שלטו בסכסוכים אלה על חשבון הצ'וקטאו, טימוקואה ואפלאצ'י.

אקדיה וניו אינגלנד 

לאורך המלחמה, צרפת החדשה וקונפדרציית וואבנקי סיכלו את התפשטות ניו אינגלנד לתוך אקדיה, וגבול צרפת החדשה הוגדר כנהר הקנבק בדרום מיין. בשנת 1703 פיקד מישל לנוף דה לה ולייר דה בובאסין על כמה קנדים צרפתים ו-500 ילידים של קונפדרציית וואבאנקי, והם הובילו התקפות נגד יישובי ניו אינגלנד מוולס לפאלמות' (פורטלנד, מיין) במסע החוף הצפון-מזרחי. הם הרגו או תפסו יותר מ-300 מתיישבים.

הייתה גם סדרה של פשיטות עמוקות לתוך ניו אינגלנד על ידי כוחות צרפתים וילידים שמטרתם לתפוס שבויים. היה סחר פעיל בשבויים, כאשר משפחות וקהילות נאבקו לגייס כופר כדי להשיבם. בפברואר 1704, ז'אן-בטיסט הרטל דה רווויל הוביל 250 אינדיאנים אבנאקי וקאוגנואוגה (בעיקר מוהוק) ו-50 קנדים צרפתים בפשיטה על דירפילד במחוז מפרץ מסצ'וסטס. הם הרסו את היישוב, הרגו רבים ולכדו יותר מ-100 שבויים. אלה נלקחו למסע יבשתי מאות קילומטרים צפונה לכפר המיסיון Caughnawaga מדרום למונטריאול. רוב הילדים ששרדו את המסע אומצו על ידי משפחות מוהוק. כמה מבוגרים נפדו מאוחר יותר או שוחררו בחילופי שבויים במשא ומתן, כולל השר, ויליאמס, שניסה במשך שנים ללא הצלחה לפדות את בתו. היא התבוללה לחלוטין, והתחתנה עם גבר מוהוק. כמו כן, באוגוסט 1704, נערכה פשיטה במרלבורו (בחלק של העיר שהפך מאוחר יותר לווסטבורו), ממנה נלקחו שבויים גם לקאוגנואוגה. התקיים סחר עבדים פעיל של המתיישבים השבויים בשנים אלו, וקהילות גייסו כספים כדי לפדות את אזרחיהן משבי הילידים. לדוגמה, ילד שנתפס, אשור רייס, הוחזר למרלבורו לאחר שנפדה בשנת 1708 על ידי אביו תומאס רייס.

המתיישבים בניו אינגלנד לא הצליחו להילחם ביעילות בפשיטות הללו, אז הם הגיבו על ידי שיגור משלחת נגד אקדיה בראשות הלוחם המפורסם בנג'מין צ'רץ'. המשלחת פשטה על גראנד פרה, צ'יגנקטו ויישובים אחרים. דיווחים צרפתיים טוענים שצ'רץ' ניסה לתקוף את בירת אקדיה, פורט רויאל, אך הדיווח של צ'רץ' על המשלחת מתאר מועצת מלחמה שבה המשלחת החליטה שלא לבצע התקפה.

הכומר סבסטיאן רייל נחשד בהסתה נרחבת של קהילת נורידג'ווק נגד תושבי ניו אינגלנדר, ומושל מסצ'וסטס ג'וזף דאדלי הציב פרס על ראשו. בחורף 1705, מסצ'וסטס שלחה 275 אנשי מיליציה בפיקודו של קולונל וינתרופ הילטון כדי לתפוס את ראל ולהחריב את הכפר. אולם הכומר הוזהר בזמן, ונמלט ליער עם המסמכים שלו, אך המיליציה שרפה את הכפר והכנסייה.

הצרפתים וקונפדרציית וואבנקי המשיכו לבצע פשיטות בצפון מסצ'וסטס ב-1705, שכנגדן לא הצליחו המתיישבים בניו אינגלנד להקים הגנה יעילה. הפשיטות התרחשו מהר מדי מכדי שכוחות ההגנה יוכלו להתארגן, ופשיטות תגמול מצאו בדרך כלל מחנות שבטיים והתיישבויות ריקות. הייתה רגיעה בפשיטה בזמן שמנהיגים מצרפת החדשה ומניו אינגלנד ניהלו משא ומתן על חילופי שבויים, בהצלחה מוגבלת בלבד. פשיטות של ילידים נמשכו עד סוף המלחמה, לפעמים בהשתתפות צרפתית.

במאי 1707, ארגן המושל דאדלי משלחת לכבוש את פורט רויאל בראשות ג'ון מארס. עם זאת, 1,600 איש לא הצליחו לכבוש את המבצר במצור, וגם משלחת המשך באוגוסט נהדפה. בתגובה, הצרפתים פיתחו תוכנית שאפתנית לפשוט על רוב ההתיישבויות בניו המפשייר על נהר פיסקאטקווה. עם זאת, חלק גדול מהתמיכה של הילידים הדרושה מעולם לא התממשה, ובמקום זאת הם פשטו על העיירה האברהיל במסצ'וסטס. בשנת 1709, מושל צרפת החדשה, פיליפ דה ריגו וודרויל, דיווח כי שני שלישים מהשדות מצפון לבוסטון לא עובדו בגלל פשיטות של צרפתים וילידים. משלחות המלחמה הצרפתיות-ילידים חזרו ללא שבויים מכיוון שהמתיישבים של ניו אינגלנד נשארו במבצרים שלהם ולא יצאו.

באוקטובר 1710, 3,600 כוחות בריטיים וקולוניאליים בראשות פרנסיס ניקולסון כבשו לבסוף את פורט רויאל לאחר מצור של שבוע אחד. בכך הסתיימה השליטה הצרפתית הרשמית בחלק חצי האי של אקדיה (החלק היבשתי של נובה סקוטיה כיום), למרות שהלחימה נמשכה עד סוף המלחמה. ההתנגדות של קונפדרציית וואבנקי נמשכה בקרב בלאדי קריק ב-1711 ובפשיטות לאורך גבול מיין. שאר חלקי אקדיה (היום, מזרח מיין וניו ברנזוויק) נותרו שטח שנוי במחלוקת בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה.

צרפת החדשה 
הצרפתים בלב ליבה של צרפת החדשה, קנדה, התנגדו לתקיפה בפרובינציית ניו יורק. הם נרתעו מלעורר את בני האירוקוי, שמהם חששו יותר ממה שפחדו מהקולוניסטים הבריטיים ואיתם עשו את השלום הגדול של מונטריאול ב-1701. סוחרים בניו יורק התנגדו לתקיפה של צרפת החדשה מכיוון שהיא תפריע לסחר הרווחי בפרוות הילידים, שחלק גדול ממנו הגיע דרך צרפת החדשה. בני האירוקוי שמרו על נייטרליותם לאורך כל הסכסוך, למרות מאמציו של פיטר סקיילר להכניס אותם למלחמה. (סקיילר היה הממונה על האינדיאנים של אולבני.)

פרנסיס ניקולסון וסמואל וטש ארגנו תקיפה שאפתנית נגד צרפת החדשה ב-1709, עם תמיכה כספית ולוגיסטית מהמלכה. התוכנית כללה הסתערות יבשתית על מונטריאול דרך אגם שמפליין והסתערות ימית של כוחות ימיים נגד קוויבק. המשלחת היבשתית הגיעה לקצה הדרומי של אגם שמפלן, אך היא בוטלה כאשר התמיכה הימית המובטחת מעולם לא התממשה להתקפה על קוויבק. (כוחות אלה הופנו כדי לתמוך בפורטוגל.) בני האירוקוי הבטיחו הבטחות מעורפלות לתמיכה במאמץ הזה, אך עיכבו בהצלחה את שליחת התמיכה עד שנראה היה ברור שהמשלחת עומדת להיכשל. לאחר כישלון זה, נסעו ניקולסון וסקיילר ללונדון בליווי הנדריק טג'וניהוקאראווה וראשי שבטים אחרים כדי לעורר עניין במלחמת הגבול בצפון אמריקה. משלחת הילידים עוררה סנסציה בלונדון, והמלכה אן העניקה להם ראיון. ניקולסון וסקיילר הצליחו במאמציהם: המלכה נתנה תמיכה בכיבוש המוצלח של ניקולסון בפורט רויאל ב-1710 עם הצלחה זו באמתחתו, ניקולסון חזר שוב לאנגליה וזכה לתמיכה בניסיון מחודש לצור על קוויבק ב-1711.

התוכנית לשנת 1711 קראה שוב להתקפות יבשתיות וימיות, אך ביצועה היה אסון. צי של 15 אוניות קו ואוניות תובלה הנושאים 5,000 חיילים בראשות אדמירל הוונדן ווקר הגיע לבוסטון ביוני, הכפיל את אוכלוסיית העיירה ולחץ מאוד על יכולתה של המושבה לספק אספקה נחוצה. המשלחת הפליגה לקוויבק בסוף יולי, אך מספר ספינות שלה התנפצו על החופים הסלעיים ליד שפך הסנט לורנס בערפל. יותר מ-700 חיילים אבדו, ולכן ווקר ביטל את המשלחת. בינתיים, ניקולסון יצא למונטריאול בדרך היבשה, אך הגיע רק לאגם ג'ורג' כאשר הגיעה אליו השמועה על האסון של ווקר, והוא גם פנה לאחור. במשלחת זו, בני האירוקוי סיפקו כמה מאות לוחמים להילחם עם המתיישבים האנגלים, אך הם שלחו בו-זמנית אזהרות לצרפתים לגבי המשלחת, ושיחקו למעשה את שני הצדדים של הסכסוך.

ניופאונדלנד 

החוף של ניופאונדלנד היה זרוע קהילות צרפתיות ואנגליות קטנות, עם כמה תחנות דייג שהוחזקו עונתיות על ידי דייגים מאירופה. שני הצדדים ביצרו את הערים העיקריות שלהם, הצרפתים בפלאיזנס בצד המערבי של חצי האי אבלון, האנגלים בסנט סנט ג'ונס ובמפרץ קונסנסיון. במהלך מלחמת המלך ויליאם, ד'איברוויל הרס את רוב הקהילות האנגליות בשנים 1696–1697, והאי הפך שוב לשדה קרב ב-1702. באוגוסט של אותה שנה, צי אנגלי בפיקודו של קומודור ג'ון לייק פשט על הקהילות הצרפתיות המרוחקות אך לא עשה ניסיונות לכבוש את פליזנס. במהלך החורף של 1705, חזר המושל הצרפתי של פלאיזנס, דניאל ד'אוגר דה סוברקאס, והוביל משלחת משולבת של צרפת ומיקמק שהרסה כמה יישובים אנגלים וצרה ללא הצלחה על פורט ויליאם בסנט ג'ון. הצרפתים ובני בריתם הילידים המשיכו להציק לאנגלים לאורך כל הקיץ וגרמו נזקים למפעלים האנגלים שהותקפו בסך 188,000 פאונד. האנגלים שלחו צי ב-1706 שהרס תחנות דיג צרפתיות בחופי האי הצפוניים. בדצמבר 1708, כוח משולב של מתנדבים צרפתים, קנדים ובני מיקמק כבש את סנט ג'ון והרס את הביצורים. עם זאת, הם היו חסרים את המשאבים להחזיק בפרס, אז הם נטשו אותו, וסנט ג'ון נכבשה מחדש וחוזקה על ידי האנגלים ב-1709. (אותה משלחת צרפתית גם ניסתה לכבוש את פרילנד, אך היא התנגדה בהצלחה.)

מפקדי הצי האנגלים חשבו על התקפות על פליזנס ב-1703 וב-1711 אך לא ביצעו אותן, זו האחרונה בוטלה על ידי אדמירל ווקר לאחר האסון בשפך של סנט לורנס.

השלום 

ב-1712 הכריזו בריטניה וצרפת על שביתת נשק, והסכם שלום סופי נחתם בשנה שלאחר מכן. במסגרת הסכם אוטרכט משנת 1713, זכתה בריטניה באקדיה (ששמה שונה לנובה סקוטיה), ריבונות על ניופאונדלנד, אזור מפרץ הדסון והאי הקריבי סנט קיטס. צרפת הכירה בריבונות הבריטית על בני האירוקוי והסכימה שהמסחר עם עמים ילידים מפנים הארץ יהיה פתוח לכל האומות. היא שמרה על כל האיים במפרץ סנט לורנס, כולל האי קייפ ברטון, ושמרה על זכויות דיג באזור, כולל זכויות לדגים יבשים בחוף הצפוני של ניופאונדלנד.

בשנות המלחמה המאוחרות יותר, רבים מבני אבנאקי התעייפו מהסכסוך למרות הלחצים הצרפתיים להמשיך בפשיטות על מטרות בניו אינגלנד. השלום של אוטרכט, לעומת זאת, התעלם מהאינטרסים של הילידים, וכמה מבני אבנאקי הביעו נכונות לנהל משא ומתן לשלום עם בני ניו אינגלנד. המושל דאדלי ארגן ועידת שלום גדולה בפורטסמות', ניו המפשייר (שהוא היה גם המושל שלה). במשא ומתן שם ובמפרץ קאסקו, התנגדו בני אבאנקי לטענות הבריטים לפיהן הצרפתים ויתרו לבריטניה על שטח מזרח מיין וניו ברנזוויק, אך הם הסכימו לאישור הגבולות בנהר קנבק ולהקמת קשרי מסחר בניהול ממשלתי בשטחם. הסכם פורטסמות' אושרר ב-13 ביולי 1713 על ידי שמונה נציגים של כמה מהקהילות של קונפדרציית וואבנקי; עם זאת, היא כללה הצהרה על הריבונות הבריטית על שטחם. במהלך השנה שלאחר מכן, חתמו גם מנהיגי שבטי אבאנאקי אחרים על האמנה, אך אף מיקמק מעולם לא חתם עליו או כל הסכם אחר עד 1726.

השלכות

אקדיה וניופאונדלנד 

אובדן ניופאונדלנד ואקדיה הגביל את הנוכחות הצרפתית באוקיינוס האטלנטי לאי קייפ ברטון. צרפתים מניופאונדלנד התיישבו שם מחדש, והקימו את המושבה איל-רויאל, וצרפת בנתה את מבצר לואיסבורג בשנים הבאות. נוכחות זו בתוספת זכויות השימוש בחוף ניופאונדלנד הביאו לחיכוך מתמשך בין אינטרסים של דיג צרפתי ובריטי, אשר לא נפתר במלואו עד סוף המאה ה-18. ההשפעות הכלכליות של המלחמה היו קשות בניופאונדלנד, כאשר ציי הדייג הצטמצמו באופן משמעותי. צי הדייג הבריטי החל להתאושש מיד לאחר השכנת השלום, והם ניסו למנוע מספינות ספרדיות לדוג במימי ניופאונדלנד, כפי שעשו בעבר. עם זאת, ספינות ספרדיות רבות פשוט החליפו את דגלן עם אנשי קש אנגליים כדי להתחמק מהשליטה הבריטית.

להשתלטות הבריטים על אקדיה היו השלכות ארוכות טווח על האקדים ובני המיקמק החיים שם. אחיזתה של בריטניה בנובה סקוטיה הייתה בהתחלה קלושה למדי, מצב אותו ניצלו מנהיגי ההתנגדות הצרפתית ושבט המיקמק. יחסי בריטניה עם המיקמק לאחר המלחמה התפתחו בהקשר של ההתפשטות הבריטית בנובה סקוטיה וגם לאורך חוף מיין, שם החלו תושבי ניו אינגלנד לנוע לאדמות אבאנקי, לעיתים קרובות תוך הפרה של הסכמים קודמים. לא בני האבנאקי ולא בני המיקמק לא הוכרו בהסכם אוטרכט, והסכם פורטסמות' משנת 1713 פורש על ידם בצורה שונה מאשר על ידי החותמים מניו אינגלנד, ולכן בני המיקמק והאבנאקי התנגדו לפלישות הללו לאדמותיהם. הסכסוך הזה הוגבר על ידי אינטרגרים צרפתים כמו סבסטיאן רייל, ובסופו של דבר הם התפתחו למלחמת האב רייל (1722–1727).

היחסים הבריטיים היו גם קשים עם הצרפתים תושבי אקדיה שנכבשו באופן נומינלי. הם התנגדו לדרישות בריטיות חוזרות ונשנות להישבע אמונים לכתר הבריטי, ובסופו של דבר זה עורר הגירה של האקדים לאיל-רויאל ולאי-סן-ז'אן (אי הנסיך אדוארד של היום). עד שנות ה-40 של המאה ה-18, מנהיגים צרפתים כמו האב ז'אן-לואי לה לוטר תזמרו מלחמת גרילה עם בעלי בריתם במיקמק נגד ניסיונות בריטיים להרחיב את ההתנחלויות הפרוטסטנטיות בחצי האי נובה סקוטיה.

חיכוכים נמשכו גם בין צרפת לבריטניה על גבולותיה של אקדיה. הגבולות שנקבעו בהסכם לא היו ברורים, מה גם שאפילו הצרפתים מעולם לא הגדירום רשמית. צרפת התעקשה שרק חצי האי האקדי נכלל בהסכם (נובה סקוטיה המודרנית למעט האי קייפ ברטון) ושיש להן את הזכויות על ניו ברנזוויק המודרנית. המחלוקות על אקדיה התלקחו לסכסוך גלוי במהלך מלחמת המלך ג'ורג' בשנות ה-40 של המאה ה-18, ולא נפתרו עד לכיבוש הבריטי של כל שטחי צפון אמריקה הצרפתית במלחמת שבע השנים.

ניו אינגלנד 
מסצ'וסטס וניו המפשייר היו בקו החזית של המלחמה, אך המושבות בניו אינגלנד סבלו פחות מנזק כלכלי מאזורים אחרים. חלק מהעלויות של המלחמה קוזזו על ידי חשיבותה של בוסטון כמרכז של בניית ספינות וסחר, בשילוב עם רוח גבית פיננסית שנגרמה על ידי ההוצאות הצבאיות של הכתר על משלחת קוויבק ב-1711.

המושבות הדרומיות 
פלורידה הספרדית מעולם לא באמת שיקמה את כלכלתה או אוכלוסייתה מהשפעות המלחמה, והיא נמסרה לבריטניה בחוזה פריז מ-1763 בעקבות מלחמת שבע השנים. עמים ילידים שיושבו מחדש לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי נמסרו תחת השלטון הבריטי, וכך גם בעלי ברית לבריטים במלחמה זו. חוסר שביעות הרצון הזה התלקח לתוך מלחמת יאמאסי ב-1715, שהיווה איום גדול על קיומה של דרום קרוליינה. אובדן האוכלוסייה בשטחים הספרדיים תרם לייסוד פרובינציית ג'ורג'יה ב-1732, אשר הוקמה על שטח שספרד תבעה במקור, כפי שהיה גם במקרה של קרוליינה. ג'יימס מור נקט בפעולה צבאית נגד הטוסקאראס מצפון קרוליינה במלחמת טוסקארורה שהחלה ב-1711, ורבים מהם ברחו צפונה כפליטים כדי להצטרף לבני דודיהם הלשוניים בני האירוקוי.

העלויות הכלכליות של המלחמה היו גבוהות בחלק מהמושבות הדרומיות של אנגליה, לרבות אלו שזכו לפעילות צבאית מועטה. וירג'יניה, מרילנד ופנסילבניה, במידה פחותה, נפגעו קשות מהעלות של משלוח מוצרי היצוא שלהן (בעיקר טבק) לשווקים באירופה, והן סבלו גם בגלל כמה יבולים גרועים במיוחד. דרום קרוליינה צברה נטל חוב משמעותי כדי לממן פעולות צבאיות.

סחר 
הצרפתים לא עמדו במלואם בהוראות המסחר של חוזה אוטרכט. הם ניסו למנוע סחר אנגלי עם קהילות ילידים נידחות, והם הקימו את מבצר ניאגרה בשטח האירוקוי. ההתיישבויות הצרפתיות המשיכו לצמוח בחוף המפרץ, עם הקמת ניו אורלינס ב-1718 וניסיונות אחרים (שלא מוצלחים) להתרחב לטקסס ופלורידה שבשליטת ספרד. רשתות מסחר צרפתיות חדרו ליבשת לאורך נתיבי המים שהזינו את מפרץ מקסיקו, וחידשו את הסכסוכים הן עם הבריטים והן עם הספרדים. רשתות מסחר שהוקמו בקו פרשת המים של נהר המיסיסיפי, כולל עמק נהר אוהיו, הביאו גם את הצרפתים למגע רב יותר עם רשתות מסחר בריטיות ויישובים קולוניאליים שחצו את הרי האפלצ'ים. טענות סותרות על אותו שטח הובילו בסופו של דבר למלחמה ב-1754, כאשר פרצה מלחמת הצרפים והאינדיאנים.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

היסטוריה קולוניאלית של ארצות הברית
מלחמות צרפת
מלחמות ממלכת בריטניה הגדולה
אינדיאנים: היסטוריה