שרונה (מושבה)

שָׁרוֹנָה (בגרמנית: Sarona; הגייה: זָרוֹנָה) הייתה המושבה הרביעית שהקימו הגרמנים הטמפלרים בארץ ישראל, במחצית השנייה של המאה ה-19. המושבה הוקמה ארבעה קילומטרים צפונית ליפו, ואחרוני בתיה שוכנים מאז בתל אביב-יפו בין שדרות שאול המלך מצפון, דרך בגין במזרח, רחוב הארבעה מדרום ורחוב לאונרדו דה וינצ'י ממערב. מקצתם נמצאים היום בתוך בסיס הקריה. המרחב החקלאי של שרונה השתרע לכיוון מזרח על שתי גדותיו של ואדי מוסררה (כיום נחל איילון), לשם חציתו בכלי אופן נעזרו בגשר שרונה על מעבר מוסררה, בצפון מזרח לפחות עד פרדס גולדברג ובמערב משני צידי רחוב אבן גבירול של ימינו ועד נחל הירקון.

בתחומה של המושבה התמקמו ברבות הימים מוסדות השלטון הבריטיים, ולאחריהם מוסדות השלטון של מדינת ישראל באזור המכונה "הקריה". מאז שוכנים בחלקה הצפוני מתקני צבא, משרדים ממשלתיים ועד 2017 שכן במקום מתחם רשות השידור בתל אביב. ובחלקה הדרומי - מדרום לרחוב קפלן התבצעו עבודות שימור כחלק מתוכנית פיתוח של האזור. הרחובות המרכזיים של המושבה הם הרחובות קפלן ודוד אלעזר של ימינו, הניצבים זה לזה ויוצרים את צורת הצלב שאפיינה את תכנון המושבות הטמפלריות.

היסטוריה

הקמת המושבה

שׂרונה הוקמה על ידי הדור השני של בני המושבה הגרמנית ביפו שביכרו חיי חקלאות על חיי עיר. שמה ניתן לה על ידי מייסדה בשל מיקומה בדרום שפלת השרון. באוגוסט 1871 נרכשו 600 דונם אדמה ממנזר יווני ליד יפו ובאוקטובר אותה שנה הונחה אבן הפינה למושבה. במקום הוקמה מושבה חקלאית, שנבנתה במתכונת קלאסית של כפרים בדרום גרמניה. בתים אלה היו לרוב חד קומתיים, וכללו עליית גג וקומת מרתף למשרתים. חומר הבנייה היה מקומי, ולכן רוב הבתים נבנו בכורכר (בניגוד לבתי המושבה הגרמנית בירושלים למשל, שבתיה בנויים אבן גיר). הטמפלרים הביאו לארץ ישראל שיטות חקלאיות מודרניות וכלים חקלאיים מודרניים.

שני המגרשים בצומת המרכזי, הצפוני, של המושבה הוקצו למבני ציבור: בית קהילה ובית העם, וכן בית בד, יקב גדול, וכשלושים בתי מגורים. סביב המושבה הבנויה השתרעו אלפי דונמים של שדות חקלאות, בהם גידלו הטמפלרים מטעי הדרים, כרמים, עצי זית, חיטה ועוד. את המושבה מדד ותכנן בן העדה תיאודור זנדל. תכנון המושבה נעשה בצורת צלב: הרחוב הראשי כריסטוף הופמן (היום דוד אלעזר) ודרך הים (כיום רחוב קפלן). משפחת למלה נמנתה על המשפחות המייסדות של שׂרונה.  כריסטיאן פרידריך למלה (מוכר לתושבי שׂרונה בשם "פריץ"), גנן במקצועו,  נטע בסוף המאה ה-19 פרדס בן שישים דונם, שנחשב בין המשובחים ביפו. תוצרת הפרדס שווקה תחת השם תפוזי ג'אפה לגרמניה. הפרדס זכה מאוחר יותר לשם "פרדס ליטוינסקי".  ביתו של פריץ למלה עומד עד ימינו ברחוב דוד אלעזר 11 (רחוב כריסטוף אז).
פריץ ואחיו נטעו גם כרמי ענבים לייצור יין, ואת תוצרתם עיבדו ליין בייקב שׂרונה.

יחסי הקהילה עם היישוב העברי עד מלחמת העולם הראשונה היו תקינים. המתיישבים הגרמנים אף העסיקו בחליבה יהודים על מנת שמוצרי החלב והגבינה שלהם יהיו כשרים ויוכלו להמכר ליהודי יפו.

בשנות ה-90 של המאה ה-19 דווח כי אוכלוסיית שׂרונה מונה כ-270 נפשות.

מלחמת העולם הראשונה
ערב מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה ניכרה מתיחות בין הטמפלרים תושבי שׂרונה לבין בני היישוב העברי, בשל החסות שקיבלו תושבי יפו ותל אביב מרוסיה, אויבתה של גרמניה, והתלקחו עימותים בין בני הנוער.

בפרוץ המלחמה התגייסו רבים מבני המושבות לצבא הקיסרי, והמושבות שימשו בסיס לסוכני ריגול ותעמולה גרמנים.
בנובמבר 1917 טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון וקו שתי העוג'ות התייצב, נעמדו זה מול זה הכוחות הבריטיים מדרום לנהר וכוחות הצבא העות'מאני מצפון לו. באותם ימים הירקון עדיין היה נהר במלוא עוצמת ספיקתו, שני רק לנהר הירדן, ונחשב למכשול טבעי משמעותי. חיל המשלוח נזקק לחומרי גלם ולשטח היערכות על מנת להרכיב את הציוד לצליחת הירקון, ולשטחי אימון בהפעלת הציוד. מכיוון שהיה חשש כי המשמרות הטורקים שסיירו לאורך הירקון יגלו את ההכנות, הרחיק הפיקוד הבריטי של חיל המשלוח את זירת ההכנות וההצטיידות לצליחה עד לשׂרונה, וזאת אף על פי שהטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית, נחשבו נתיני אויב.
לאחר הכיבוש הבריטי, נשלחו הגברים, יחד עם שבויי מלחמה גרמנים, רובם למחנה המעצר בסידי בישר, חלקם גם למעדי ולטורה.
 בינואר הואשמו התושבים שנותרו בריגול והועברו זמנית למושבה הגרמנית ביפו. ביולי 1918 החליטו השלטונות הצבאיים הבריטים לגרש גם 850 נשים, ילדים וזקנים מקהילת הטמפלרים למלון-בית ההבראה לשעבר "אל-חיאת" בחלוואן, שם נשארו למשך שנתיים. בתחילת שנת 1920 נשלחו ממצרים 270 טמפלרים לטירה בבאד מרגנטהיים בווירטמברג. החל משנת 1920 הורשו הטמפלרים לחזור לארץ ישראל.

תחילה נאספו מתושבי המושבה עצים ושטיחים לבניית אסדות הצליחה. מהעצים נבנו סירות קלות, ורפסודות בצורת מסגרות עץ מרופדות בשטיחים על מנת להחריש את צעדי החיילים על גבי הרפסודה. באזור "באסה", צפונית ליפו, הייתה בִּיצָה ושם התאמנו השייטים בהפעלת הציוד. אחרי אימונים אחדים, הוחבאו הרפסודות בפרדסי שׂרונה עד ליום הצליחה. בשלב מאוחר יותר בשנת 1918 הפקיעו השלטונות הבריטיים את רכוש הטמפלרים כולל בתיהם. הם הוחזרו להם בשנת 1925.
שׂרונה שימשה ב-1918 גם בסיס לטייסת 113 מכנף 5 ויחידת בלוני תצפית של הבריגדה הארצישראלית של גייסות התעופה המלכותיים (Royal Flying Corps), לימים חיל האוויר המלכותי הבריטי.

תקופת המנדט

בתקופת המנדט חל גידול ניכר בהיקף והבניה ובסגנון הבנייה הבינלאומי, ובני הדור השני והשלישי העדיפו לבנות את בתיהם במושבה בסגנון זה. האוכלוסייה ביישוב גדלה והגיעה ערב המלחמה ל-428 תושבים. כלכלת המושבה התרחבה מחקלאות לעיבוד תוצרת חקלאית, תעשייה זעירה ומקצועות חופשים. המושבה הוכרזה כמועצה מקומית ב-1925. נחנך בית הספר לילדי שׂרונה (להוסב לבית היולדות הקריה). בשנות המצוקה שלאחר המלחמה רכשו יהודים קרקעות באזור. שׂרונה הייתה המתקדמת בין מושבות הטמפלרים בארץ.

עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חל גידול במספר חברי המפלגה הנאצית בארץ, במרץ 1933 הוקמו שני סניפים של המפלגה הנאצית: בחיפה ובשׂרונה-יפו. עם חקיקת חוקים נאציים בגרמניה נגד בתי מסחר יהודיים, הטיל היישוב העברי חרם על התוצרת הטמפלרית.

מלחמת העולם השנייה
עם תחילת המלחמה ולאחר גיוס הגברים לצבא הגרמני נותרו בשׂרונה 383 תושבים. הבריטים הפכו את המושבה למחנה מעצר, מחנה 4, שעליו שמרו כ-100 נוטרים יהודים וקצינים בריטים. בית החולים הגרמני ביפו על צוותו, בני משפחת וגנר הועברו למחנה. עם ההידרדרות הצבאית במצב בעלות הברית בחזיתות הוגלו חלקם לאוסטרליה ולגרמניה במסגרת חילופי אזרחים. בנובמבר 1943 ביטל הנציב העליון את קיומה של המועצה המקומית. כ-15 מתושבי שׂרונה שהתגייסו לצבא הגרמני נהרגו במלחמה. לקראת סוף המלחמה נותרו בשׂרונה כ-40–50 תושבים שרוכזו במספר מבנים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

בתום המלחמה הפך המקום למחנה צבאי בריטי. הטמפלרים שנכלאו הורשו לשוב לבתיהם. בלחץ המחתרות הלכה ופחתה הנוכחות הגרמנית בארץ ישראל לאחר היוודע ממדי השואה, ולאחר שגוטהילף וגנר, אחד המנהיגים הבולטים בשׂרונה הוצא להורג על ידי הפלמ"ח, עזבו רובם הגדול את הארץ. שלוש המחתרות התקיפו את בסיס שׂרונה:
 אצ"ל הפגיז את המחנה ב-12 במאי 1945 וב-16 במאי 1945 במרגמות שיוצרו בבית המלאכה של הורי עמיחי פאגלין. ההפגזות לא היו אפקטיביות.
ב-22 בפברואר 1946, במסגרת פעולת ליל המשטרות, התקיף כוח של פלמ"ח וחי"ש תל אביב בפיקודו של דני מס את הבסיס הצבאי הבריטי שהתמקם בבתי המושבה. בפעולה שכשלה נהרגו 4 לוחמים (שניים מהפלמ"ח ושניים מהחי"ש). על שמם רחוב הארבעה בתל אביב.

עיריית תל אביב הציבה שלט לזכר ארבעת הנופלים, ברחוב אוסוואלדו ארניה במתחם שׂרונה.
בליל ה-16 בנובמבר 1946 פוצצו לוחמי לח"י מוקש חשמלי מתחת לג'יפ צבאי בריטי ליד שער המחנה. שלושה שוטרים בריטים ונגד מחיל האוויר המלכותי נהרגו. בתגובה השתוללו חיילים בריטים בתל אביב, גרמו נזק רב לרכוש ופצעו עשרות אזרחים.
ב-25 באפריל 1947 הכניסו לוחמי לח"י מכונית דואר ממולכדת לתוך המחנה. בפיצוץ נהרסה מפקדת הקשר במחנה, נהרגו קצין ושלושה שוטרים בריטים ושוטר ערבי ורבים נפצעו. כן נהרסו נשקיית המחנה ומעונות הקצינים.

ב-16 בדצמבר 1947 העבירו הבריטים את המחנה ליישוב העברי וכבר למחרת נערך בשטח המושבה טקס הנפת דגל עברי בנוכחות קהל וחיילי ההגנה. בינואר 1948 רכשה הסוכנות היהודית 21 מטוסים שהוצאו מכלל שימוש והעבירה אותם ליקב הטמפלרי בשׂרונה והשמישה אותם כחלק מחיל האוויר שבדרך. עיריית תל אביב הציבה ליד היקב לשעבר, שלט זיכרון לזכר הפעולה הזאת.

במרץ 1945 הפקיעה עיריית תל אביב, על פי סמכות שהוענקה לה על ידי הנציב העליון חלק מקרקעות שׂרונה לצורך הקמת בית חולים עירוני. במרץ 1947 חתמה עיריית תל אביב על הסכם עם תושבי שׂרונה לרכישת אדמות המושבה. ההסכם הותנה באישור השלטונות הבריטיים, אשר סירבו לתת אישור כזה ובמקום זאת הפקיעו את כל הקרקעות של שׂרונה בהתאם לצו להפקעת נכסי אויב, לצורך קבלת פיצויים מגרמניה על נזקי מלחמת העולם השנייה. ב-20 בינואר 1948 רכשה עיריית תל אביב את קרקעות שׂרונה מהאפוטרופוס הבריטי על נכסי אויב. במסגרת הסכם השילומים, דרשה גרמניה שישראל תפצה את הטמפלרים על רכושם שהופקע. בעקבות זאת נחתם ביוני 1962 הסכם פיצויים ובשנת 1966 הושג הסכם בין הטמפלרים באוסטרליה ובגרמניה על חלוקתם. הפיצויים על שׂרונה הועברו בפועל החל משנת 1969.

לאחר קום מדינת ישראל

לאחר קום מדינת ישראל הפכה שׂרונה בהשפעתו הישירה של דוד בן-גוריון לקריית הממשלה, היא "הקריה". ב-1955 עבר המטכ"ל מרמת גן לקריה. בחלקה הדרומי התמקמו משרדי הממשלה. במבנה בית הספר של המושבה הוקם בית יולדות (הוא בית היולדות הקריה), ששימש כבית היולדות המרכזי של אזור תל אביב, ונסגר ונהרס ב-1997. במשך עשרות שנים שימשו הבתים הישנים את הממשלה, את המטה הכללי ואת צה"ל, עד שבלחץ גופים ירוקים והמועצה לשימור אתרים הוחלט לשחזרם ולשמרם. ספריית מחנה רבין ששכנה ברחוב דוד אלעזר נהרסה לצורך הזזת בית העם. בחודש יולי 2015 נפתח השוק המרכזי של שרונה.

בינוי ושימור מתחם שׂרונה 

בספטמבר 1978, בעקבות החלטת ממשלת ישראל להעביר את משרדי הממשלה שעוד נותרו בקריה, מונתה ועדת היגוי לתכנון דרום הקריה - שטח בן כ-190 דונם שתחום בין הרחובות קפלן, בגין, החשמונאים/הארבעה ולאונרדו דה וינצ'י.

ביוני 1980 בחרה ועדת ההיגוי בתוכניתו של האדריכל קלמן כ"ץ, אשר הציעה אזור מבונה של שימושים מעורבים, התוחמים כיכר מרכזית ופארק עירוני רחב ידיים. המרחב העירוני שנוצר יועד להולכי רגל בעוד תנועת וחניית כלי הרכב היא תת-קרקעית. בשנים שלאחר אישור התוכנית, גדל הצורך בשטחי משרדים, מסחר ומגורים במרכז תל אביב וכן השתנתה התפיסה התכנונית לגבי שימור, כאשר מעבר להכרה בערכו התרבותי, נתפס השימור כמנוף להחייאה ולפיתוח של מרקמים היסטוריים. 
כפועל יוצא מתפיסה זו, הוחלט על שימור נרחב של מבני המושבה שׂרונה. בעקבות כך, ועל מנת להתאים את התוכנית למציאות העירונית המתפתחת, הוכנה על ידי האדריכל קלמן כ"ץ תוכנית מפורטת חדשה, תא/3000, אשר קיבלה תוקף בספטמבר 2006. תוכנית זו כוללת אזור מבונה של שימושים מעורבים בשטח עיקרי של 499,000 מ"ר, התוחם פארק אורבני שבו מבנים לשימור. ייחודו של הפרויקט בשילוב שנעשה בו בין בנייה חדשה וגבוהה בהיקף רחב, לבין שימור מבני המושבה שׂרונה בתוך ריאה ירוקה משמעותית, וכן בפיתוח מערכת יחסים ידידותית מבחינה אורבאנית בין שני המרקמים. בתוכנית המקורית שהכין אדריכל קלמן כ"ץ קיים מרחב עירוני פתוח, גדול, ירוק ומוטה הולכי רגל, המוקף בדופן עירונית של שימושים מעורבים. הדופן העירונית, ההולכת ונבנית היום, אמנם גבוהה יותר ויקרה יותר אבל עדיין חובקת מרחב עירוני גדול ופתוח. הפארק האורבני שבתוכנית המקורית, שלאורך השנים גרר ויכוחים, התלבטויות, היבטים תרבותיים ושיקולים כלכליים, ידע בסופו של דבר להכיל גם את הבניינים הישנים-החדשים של שׂרונה. התוכנית קיבלה את השם פרויקט "דרום הקריה".

בינואר 1997, אושרה למתן תוקף בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה. תוכנית "דרום הקריה" הכוללת 450 אלף מ"ר ברובם משרדים, אך גם מלונאות ומגורים.

בתחילת שנות האלפיים הצבא התפנה מהאזור הדרומי של הקריה. ב-2005 הוזזו חמישה בתים שעמדו לאורך רחוב קפלן בסגנון הבנייה הטמפלרי כשלושים מטרים ממקומם כדי לאפשר את הרחבתו של הציר הסואן.

ב-2012 החלו עבודות הקמת פארק שׂרונה בתכנון משרד אדריכלי נוף דן צור ליאור וולף. באותה העת גם החלו עבודות שימור מבנים מסיביות של שׂרונה, על ידי משרד אדריכלים בר אוריין והאדריכל אמנון בר אור. בשנת 2014 נפתח המתחם מחדש בשם: גני שׂרונה לקהל הרחב. במבני הטמפלרים יש מגוון מסעדות, חנויות בוטיק ומוזיאונים. לאחר מאבק ממושך מצד ארגוני הירוקים לשמר את אנטנת המוסד ההיסטורית ששימשה את המוסד בשנותיה הראשונות של המדינה הוחלט לשפץ ולשמר את האנטנה במתחם. בחלק הדרומי של המתחם נמצאים שלושה מגדלי שרונה, פרויקט מגורים שבקומות הקרקע שלו נפתח ביולי 2015 שוק שׂרונה. אולפני רשות השידור הנמצאים בצידו המערבי של המתחם תופסים כ-% 30 משטח המושבה ועומדים לפני פינוי לטובת פרויקט נדל"ן. בסיס מחנה רבין בחלקה הצפוני תופס 10% משטח המושבה. מרכז המבקרים של שׂרונה הוקם במבנה חדש ששוחזר במדויק לפי הדגם של האיטליז המשפחתית שהייתה במושבה. בין שני היקבים הטמפלרים בסוף רחוב דוד אלעזר יש מנהרה תת-קרקעית החצובה בסלע הכורכר ונקראת "מנהרת הטמפלרים".

החל מהעשור השני של המאה ה-21 פועלים בשׂרונה מתחם חנויות ושׂרונה מרקט כמרכזי מסחר ומשרדים. שׂרונה מרקט הוא שוק בחלק הדרומי של שׂרונה, שפועל תחת החברות ביג מרכזי קניות ומגה אור החזקות וכולל עשרות דוכנים, חנויות, מסעדות, בתי קפה ועוד, מתחת לשלושה מגדלי מגורים. מתחם שׂרונה הוא מתחם המורכב מכ-30 מבנים לשימור. בכל בניין מאחד עד ארבע חנויות, מסעדות ועוד.

בעלות המבנים במתחם מחולקת לשני חלקים. בחלק המזרחי שולטת ב-50% חברת אברהם אירני בבעלות איתן אירני וב-50% שולטת חברת רוגובין (שנמצאת בבעלותה המלאה של משפחת רוגובין, אך נמצאת בניהולה של מנכ"ל החברה מולי אייזנברג).

בחלק המערבי שולטת קבוצת "אמטא".ב-50% בבעלות ריט 1 ו-50% יחד בבעלות מידאס השקעות בנדל"ן, מתי דב ואייל חומסקי.שתי הקבוצות - המערבית והמזרחית - הקימו יחד את החברה לניהול שׂרונה שמנהלת את המתחם. בראש החברה עומדת המנכ"לית גאלה בנסימון.

ב-8 ביוני 2016 אירע פיגוע הירי בשׂרונה מרקט, שבו נרצחו על ידי מחבלים פלסטינים ארבעה בני אדם ו-16 נפצעו.

אתרים לשימור במושבה שׂרונה

מבנים מפורסמים במושבה שׂרונה

תמונות בתים משופצים ומשוחזרים

ביום

בלילה

ראו גם 
 מגדל עזריאלי שרונה
 מלון שרונה
 שרונה מרקט

לקריאה נוספת
 יוסי בן ארצי, מגרמניה לארץ הקודש - התיישבות הטמפלרים בארץ-ישראל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1996.
 ניר מן, "מסתרי אוצר הזהב במחנה המטכ"ל", ידיעות אחרונות – שבעה ימים, 23 בינואר 2004, עמ' 32–38 ו-90.
 ניר מן, שׂרונה בשנות המאבק 1939–1948, ירושלים : יד יצחק בן-צבי והעמותה לחקר כוח המגן על-שם ישראל גלילי, 2009.
 ניר מן, "היי שׂרונה" (גילוי מכלי המזקקה), ידיעות אחרונות – 24 שעות, 24 ביוני 2008, עמ' 4.
 ניר מן, "אהבת הקצין הגרמני", מוסף הארץ, 1 במאי 2009, עמ' 46–48.
 ניר מן, "המגילה הגנוזה" (גילוי מגילת בית הספר הטמפלרי), מעריב – זמן תל אביב, 15 במאי 2009 עמ' 34.
 ניר מן, "נחנכה אנטנת 'המוסד' בקריה", מקור ראשון, 10 באוקטובר 2010, עמ' 16.
 ניר מן, הקריה בשנות כּינוּנה 1948–1955, ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2012.
 Helmut Glenk, From Desert Sands to Golden Oranges: The History of the German Templer Settlement of Sarona in Palestine 1871-1947, 2006,

קישורים חיצוניים 

 
  שׂרונה מרקט
 
 
 
 
 
 
  אלון שרביט, נקודת החן החדשה של תל אביב: מתחם שׂרונה, בערוץ של רשות השידור באתר YouTube, 29 באוגוסט 2014; מתוך "יומן", הערוץ הראשון
 
 
 
 
 
 מתחם דרום הקריה, באתר מינהל מקרקעי ישראל
 
 
 מבנים לשימור במתחם שׂרונה מתוך אתר שלטי רחובות ומספרי בתים האולטימטיבי
 מידע היסטורי ומפות היסטוריות של שׂרונה תיק תיעוד ראשוני בית משפחת ווינמן, עמודים 5–27, פברואר 2004

הערות שוליים

הקריה
יישובים שהוקמו ב-1871