שבויי צה"ל

שבויי צה"ל הם חיילי צה"ל שנפלו בשבי של צבא אחר. חיילי צה"ל (וגם אזרחים) שמוחזקים כבני ערובה בידי ארגוני טרור או מיליציות, קרויים בישראל "חטופים", אם כי מבחינה מעשית, ישראל נושאת ונותנת על שחרורם כאילו היו שבויים.

שבויי צה"ל במלחמות ישראל
במלחמת העצמאות נפלו בשבי מגיניהם של יישובים אחדים, שנאלצו להיכנע למצרים ולירדן. בין השאר נפלו בשבי מגיני גוש עציון ומגיני הרובע היהודי. תגובה יוצאת דופן ניתנה לנפילתם בשבי של מגיני ניצנים.
בדף קרבי של חטיבת גבעתי כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":

במלחמת יום הכיפורים נפלו בשבי מדינות ערב 301 שבויים, 232 חיילים נפלו בשבי המצרים, 65 בשבי הסורים ו-4 בידי הלבנונים, בעיקר בשלב הראשון של המלחמה, שבו הצליחו צבאות סוריה ומצרים לכבוש מוצבים ישראליים לאורך קווי הפסקת האש. בידי הסורים נפלו גם 6 אזרחים ישראלים: שלושה בדואים תושבי טובא-זנגרייה, שעסקו בהובלת חבילות חציר מדרום הגולן לקיבוץ איילת השחר ביום כיפור, ונלכדו במהלך הפגזות בתחילת המלחמה, שני שומרים דרוזים ששמרו על מבנים בבנייה במושב נוב, שנכבש על ידי הסורים במהלך התקדמותם, ורועה צאן דרוזי שנלכד בסמוך לקוניטרה. החיילים והאזרחים הישראלים דיווחו לאחר שחרורם כי תנאי החזקתם היו קשים, וכי הם הוכו קשות בידי שוביהם, לעיתים עד לאובדן הכרה. רבים מהם דיווחו כי נחקרו בעינויים. אחד השבויים הדרוזים מת במהלך שביו בעקבות חקירה אלימה שעבר והזנחה רפואית.

חיילי צה"ל שנתפסים בידי ארגוני טרור סובלים מיחס קשה במיוחד, ולעיתים קרובות שחרורם מתעכב שנים רבות, עקב הקושי לנהל משא ומתן עם ארגוני הטרור. ניכרים הבדלי הטרמינולוגיה בין הצדדים - בעוד התקשורת הישראלית מתייחסת לחיילים האלה כ"חיילים חטופים", בתקשורת הערבית הם מכונים "שבויים".

חקירה בשבי
הנחיות צה"ל לחייליו הן כי על השבוי להימנע לחלוטין ממסירת מידע לשוביו, מלבד פרטי הזיהוי הבסיסיים שלו. עם זאת, רוב שבויי צה"ל אינם מחזיקים מעמד בחקירתם בשבי, בניגוד לדימוי השכיח בתרבות הישראלית. לדברי ראובן ירדור, מראשי אגף המודיעין במלחמת יום הכיפורים, הנחת העבודה הייתה שכל מה שידוע לשבוי הופך לידוע לשוביו. לפרסום רב זכו סיפוריהם של שבויים אחדים:
 רב"ט אורי אילן, לוחם בחטיבת גולני שנפל בשבי במבצע צרצר התאבד בשבי הסורי בשנת 1955, והותיר פתק שבו כתב "לא בגדתי, התאבדתי".
 סא"ל אבי לניר, טייס קרב שנפל בשבי הסורי במלחמת יום הכיפורים, ומת בשבי תוך שהוא נמנע מלמסור סודות לשוביו. לאחר מותו הוענק ללניר עיטור העוז. בתיאור הסיבות לעיטור נאמר: "סא"ל אברהם לניר עונה למוות על ידי חוקריו ולא חשף כל מידע. במעשיו אלה גילה סא"ל אברהם לניר ז"ל אומץ לב, נאמנות והקרבה עילאית".
רב"ט יצחק נגרקר, שנפל בשבי הסורי במלחמת יום הכיפורים, טען-קשר מגדוד שריון של חטיבה 188, שביצע מעשה גבורה בקרב תל סאקי שברמת הגולן, יצא והסגיר את עצמו לסורים על מנת להציל את כל החיילים שהיו בתוך הבונקר של תל סאקי. בגלל שלבש סרבל חסין אש, הסורים חשבו שהוא טייס ולכן שבו אותו במטרה להוציא ממנו מידע על צה"לֹ.
 סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית שנפל בשבי הסורי בתחילת מלחמת יום הכיפורים, ומסר לשוביו מידע רב מאוד שהיה בידיו ועקב כך כונה "הקב"ר המזמר".
 סג"ם אברהם וייס הוא קצין מודיעין שנפל בשבי בתחילת מלחמת יום הכיפורים וקיבל ציון לשבח מקצין מודיעין ראשי על התנהגותו בשבי. במסגרת שירותו בסיירת מטכ"ל, לאחר שחזר מהשבי, השתתף וייס בבחינה מקיפה שחשפה שגיאות ועיוותים בהתייחסות לשבי בצה"ל:

פעולות לשחרור שבויים

לכידת בני ערובה כדי להאיץ שחרור שבויים
במקרים אחדים יצא צה"ל לפעילות יזומה של לכידת בני ערובה, כדי להאיץ שחרורם של שבויים:
 מטרה משנית של מבצע כנרת הייתה לשבות חיילים סורים שישמשו כקלף מיקוח בתמורה לשחרורם של ארבעה חיילים שנפלו בשבי הסורי כשנה קודם למבצע, בעת פעולה של תחזוקת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה. כארבעה חודשים לאחר המבצע אכן נערכה עסקת חילופי שבויים.
 ב-21 ביוני 1972 פעלה סיירת מטכ"ל בסביבות הכפר עייתא א-שעב שבלבנון, ולכדה חמישה קציני מודיעין סורים בכירים, כדי שישמשו קלף מיקוח לשם השבתם של טייסים ישראלים מהשבי הסורי (מבצע ארגז).
 מטרה משנית של מבצע תרנגול 53, בעת מלחמת ההתשה, הייתה לכידת שבויים מצריים, שישמשו כקלפי מיקוח לשם שחרור טייס שנפל בשבי.
 חטיפתם של שייח עובייד ומוסטפא דיראני, לשם שחרור הנווט השבוי רון ארד, לא הביאה את התוצאות המקוות. שני החטופים לא היו מקריים, הם היו קשורים קשר הדוק בשבייתו של ארד.

היו מקרים שבהם כלאה ישראל אזרחים לבנוניים שלא היו מעורבים בלחימה. אזרחים אלה הוחזקו על-פי צווי מעצר מנהליים בטענה שהם "קלפי מיקוח" לשם שחרורו של הנווט רון ארד. רובם שוחררו לבסוף בהוראת בית המשפט העליון.

פעולות חילוץ
כאשר התאפשר הדבר, יצא צה"ל לפעולת חילוץ צבאית:
 ניסיון החילוץ הכושל של נחשון וקסמן ב-14 באוקטובר 1994, שבו הוא נהרג ביחד עם ניר פורז, אחד המחלצים.
 במלחמת חרבות ברזל, במהלך פשיטה קרקעית על רצועת עזה בליל ה-29 באוקטובר, חולצה התצפיתנית טוראי אורי מגידיש שנשבתה במוצב נחל עוז במתקפת הפתע על ישראל ב-7 לאוקטובר 2023.

חילוץ גופת שבוי
 במרץ 2019 הובאה לישראל מסוריה גופתו של זכריה באומל, אחד מנעדרי קרב סולטאן יעקוב. באיתור הגופה עסק צבא רוסיה בסיוע סוריה, וחייליו הוציאו את הגופה מבית קברות במחנה הפליטים הפלסטיני אל ירמוכ. יחד עם באומל הובאו גופות נוספות, אך לא נמצא זיהוי בינן לבין שני הנעדרים האחרים מהקרב - יהודה כץ וצבי פלדמן.

התקפות צבאיות במטרה לשחרר שבויים בכוח
 היציאה למבצע גשמי קיץ ברצועת עזה בשנת 2006 בעקבות חטיפת גלעד שליט.
 היציאה למלחמת לבנון השנייה במטרה לשחרר את חיילי המילואים אהוד גולדווסר ואלדד רגב שנחטפו על ידי חזבאללה ללבנון.

עסקאות שחרור מחבלים תמורת שבויים וחטופים
מדיניותה הרשמית של ישראל שנים רבות הייתה שאין לשחרר מחבלים שפוטים תמורת שחרור אזרחים או חיילים חטופים. בפועל לא מומשה מדיניות זו החל משנות שלטונו של מנחם בגין ולצד המאמצים גדולים כדי להביא לשחרור שבויים או חטופים, היא הפגינה נכונות לשחרר בתמורה מספר גדול של שבויים ואסירים, אף כאלה שהרגו אזרחים ישראלים.
 ב-7 בדצמבר 1969. הוחלפו שני אזרחים שמטוסם נחטף לדמשק, ושני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי שהופלו בחזית תעלת סואץ במלחמת ההתשה, תמורת 71 שבויים מצרים וסוריים וביניהם טייסים, אנשי צבא, אזרחים ומחבלים.
 ב-5 באפריל 1978, אירעה תקרית שבה מספר חיילים יצאו עם רכב לטיול בדרום לבנון. באותה עת טרם השלים צה"ל את נסיגתו לאחר מבצע ליטני. הרכב חצה את קווי צה"ל ובהיתקלות עם מחבלים, נהרגו 4 מהחיילים, אזרח וחייל חמקו מהמחבלים וחזרו בשלום ונשבה חייל המילואים אברהם עמרם. לאחר כמעט שנה בשבי ארגונו של אחמד ג'בריל, הוחזר עמרם תמורת 76 מחבלים שפוטים, בהם רימה טנוס, מחוטפי מטוס סבנה.
 עסקת שחרור ששת שבויי הנח"ל ב-23 בנובמבר 1983 - החלפת שישה חיילי נח"ל שבויים ב-4,765 מחבלים. עסקה זו מכונה לעיתים עסקת ג'יבריל הראשונה.
 עסקת ג'יבריל בשנת 1985 - במסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שישבו בבתי כלא בישראל בתמורה לשחרור שלושה חיילי צה"ל שנתפסו בלבנון בידי ארגונו של אחמד ג'יבריל- יוסף גרוף, ניסים סאלם וחזי שי.
 החזרת גופותיהם של יוסף פינק ורחמים אלשייך ביולי 1996 תמורת 40 מחבלי חזבאללה ו-123 גופות, לאחר שב-1991 שוחררו 91 מחבלים תמורת הידיעה על כך שהחטופים אינם בחיים.
 החלפת חלקי גופת לוחם השייטת איתמר איליה בשנת 1998 בעשרות מחבלים.
 עסקת שבויים במסגרת פרשת טננבוים עם חזבאללה בשנת 2004 - במסגרתה שוחררו 450 מחבלים, ביניהם שייח עובייד ומוסטפא דיראני, בתמורה לגופות שלושת חיילי צה"ל שנחטפו באירוע חטיפת החיילים בהר דב- עדי אביטן, בני אברהם ועומאר סואעד וכן אזרח אחד חי (אלחנן טננבאום).
עסקה עם חזבאללה ביולי 2008 - במסגרתה שוחררו סמיר קונטאר וארבעה מחבלים אחרים, ובנוסף הועברו 199 גופות של מחבלים לבנוניים, תמורת גופותיהם של החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב שנחטפו ללבנון ב-12 ביולי 2006 וכן תמורת דו"ח של החזבאללה על גורלו של רון ארד.
 עסקת שליט עם החמאס ב-18 באוקטובר 2011 - במסגרתה שוחרר החייל החטוף גלעד שליט כנגד 1,027 מחבלים, זאת לאחר עסקה מקדימה שבמסגרתה ב-2 באוקטובר 2009 שוחררו 20 מחבלות בתמורה לסרטון וידאו בו נראה החייל.
 מאז מבצע צוק איתן בשנת 2014 מנהלת ישראל משא ומתן עם החמאס על עסקה שבמסגרתה יוחזרו לידיה גופות החיילים הדר גולדין ואורון שאול והאזרחים הישראלים שנכנסו לרצועת עזה.

ביוני 2014 אושרה הצעת החוק לתיקון חוק יסוד: נשיא המדינה, שמטרתה להגביל את מתן החנינה למחבלים שדם על ידיהם.

דיון ציבורי

סוגיית עסקאות החלפת שבויים נמצאת במחלוקת. המתנגדים לעיסקאות כאלה סוברים שהמחיר הביטחוני אותו משלמת מדינת ישראל הוא גבוה מדי, בעוד התומכים סוברים שעל מדינת ישראל קיימת חובה לעשות כל שביכולתה כדי לשחרר את חייליה ואזרחיה משבי גורמים עוינים. מחויבות זו נגזרת מהאחריות שלה כלפי אותם אנשים ששלחה מטעמה להגנת שאר אזרחיה. כמו כן יש למחויבות זו השלכה מוראלית וביטחונית על כל אנשי הצבא והביטחון, ביודעם כי ממשלת ישראל תעשה כל אשר ביכולתה כדי להשיבם הביתה.

ב"עסקת שחרור ששת שבויי הנח"ל", בשנת 1983 נקבע תג מחיר גבוה, של שחרור מאות מחבלים בתמורה לשחרורו של שבוי צה"ל, תג מחיר שחזר על עצמו בעסקת ג'יבריל. תג מחיר גבוה זה עורר דיון ציבורי, לפני העסקה ובעיקר אחריה, וכן במהלך משא ומתן מאוחר יותר, על ההצדקה למחיר זה. הגישה המקובלת היא שראוי לשלם מחיר גבוה בתמורה לשחרורו של ישראלי שבוי, אך יש שהסתייגו מגישה זו. לעיתים עלתה במיוחד השאלה האם ישוחררו רוצחים ("עם דם על הידיים" בשיח הישראלי).

דוגמה לדיון כזה היא הדיון שליווה את המשא ומתן לשחרורו של גלעד שליט. את הגישה המצדדת בתשלום מחיר גבוה ייצג איתן הבר, שאת מאמר המערכת שלו סיים במילים:

אחד הקולות הבולטים נגד שחרור בכל מחיר היה מאמרם של אבי שגיא וידידיה שטרן, שאותו סיימו במילים:

באיגרת שהוציא הרמטכ"ל לרגל שחרורו של שליט, כתב:

חוק התשלומים לפיצויי שבי
מדיניות משרד הביטחון לגבי פדויי שבי של צה"ל הייתה להשיבם לשגרת היום-יום מבלי לפסוק להם, בגלל השבי בלבד, אחוזי נכות.

בינואר 1982, הוציא אגף כוח האדם הוראת קבע מטכ"לית, שלפיה הוא מקנה זכויות מיוחדות לחוזרים משבי האויב, הכוללים מענקים כספיים, קידום בדרגה, אי-שיבוץ במילואים, תשלום שכר לימוד, סיוע בדיור, סיוע במציאת עבודה, זכות לייעוץ משפטי וטיפול רפואי, אולם הוראה זו הוחלה רק על שבויים עתידיים ולא על שבויים ששבו מהשבי לפני 1982.

במהלך שנות התשעים התגבשה תפיסה טיפולית–רפואית חדשה בעניינם של פדויי השבי, ובשנת 1998 ניתנו אחוזי נכות לפדויי שבי שבעבר נדחו תביעותיהם. דרישה שאחוזי הנכות יינתנו רטרואקטיבית מאז השחרור מהצבא נדחתה על ידי בית המשפט העליון.

באפריל 2001 מינה מנכ"ל משרד הביטחון עמוס ירון ועדה בראשות האלוף במילואים יורם יאיר, לבדיקת מתן תגמול נוסף לפדויי השבי שהוכרו כנכי צה"ל בעקבות שהייתם בשבי. מסקנות הוועדה קבעו שפדויי השבי סובלים מבעיה ייחודית, המחייבת טיפול מקצועי, וכי מגיע להם פיצוי. המסקנות אומצו על ידי משרד הביטחון אך רק ב-2004 הציע המשרד תזכיר להצעת חוק.

ביולי 2005 אישרה הכנסת את , והחוק נכנס לתוקף 90 יום לאחר אישורו. החוק קובע כי מי שהוכר כפדוי שבי, זכאי לתשלום בסך 1,000 שקל לחודש לכל ימי חייו. תנאי עיקריים להכרה: האדם נפל בשבי של מדינת אויב או של ארגון טרור, בעת שהיה בשירות צבאי או בשירות כוחות הביטחון, ושהה בשבי במשך 14 יום לפחות.

ראו גם
 עסקאות שחרור שבויים ישראלים
 השבויים הישראלים בסוריה ובלבנון במלחמת העצמאות
 שבויי צה"ל במצרים במלחמת העצמאות
 גופות כקלף מיקוח בסכסוך הישראלי-ערבי
 ועדת שמגר (פדיון שבויים ונעדרים)
סדרת שבי

לקריאה נוספת
 עמיה ליבליך, חוץ מצפורים, הוצאת שוקן, 1989
 דניאל נדב, הלוך בשבי : סיפורם של השבויים העבריים במלחמת העצמאות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997
 רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל - הקרב החשאי על השבויים והנעדרים, כנרת זמורה ביתן, 2009
 אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017, עמ' 379.

סיפורים אישיים 
 דן הורוביץ, שנה בסוגריים: מגוש עציון לשבי הלגיון, ספרית פועלים/ספרי משלט, 1949. מהדורה מצולמת (של הספר שראה אור ב-1949) בעריכת אלי שילר, בתוספת הקדמה וכעשרים צילומים מקוריים ממחנה השבויים אום אל ג'בל, שרובם רואה כאן אור לראשונה. ירושלים, הוצאת אריאל, 2008
יעקב אריאל, בדרך לדמשק: סיפורו של שבוי, ספרית פועלים, 1998.
אריה אבנרי, דפוסי הסתגלות לשבי: תיאור וניתוח, עבודת גמר לתואר מ.א., ירושלים, המחלקה לפסיכולוגיה, האוניברסיטה עברית, 1982.
 אבי וייס, בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים: יומנו של שריונר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998
 עמוס לויטוב, שקר השתיקה: סיפורו של שבוי מלחמה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007
 אמנון שרון, שפוי בדמשק, אוריון הוצאת ספרים, 2005
 אהרון דולב - יאיר דורי, יאיר דורי: סיפורו של צנחן ישראלי בשבי המצרי, הוצאת בוסתן, 1973
 אילן בכר - אורי אהרנפלד, שבוי בפקודה! - צנחן שבוי בכלא קהיר הוצאת ספריית מעריב, תל אביב 2010
 מיכי זייפה, נקישות של תקווה, בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים, הוצאת ידיעות ספרים, 2018.

קישורים חיצוניים
 סקירת היסטוריה של חילופי שבויים באתר צה"ל
 
 
 
 יונה חסון-רוכלין, הורות לחיילים בישראל כמשאב פוליטי - עבודת תזה במסגרת לימודים באוניברסיטה הפתוחה, דצמבר 2006; באתר עמותת "ערים בלילה"
 
 קריאתו ותפילתו של הרב עמאר בשפות אחדות, באתר הסוכנות היהודית
 
 
 
 
 
 
 
  חילופי שבויים עם מצרים לאחר מלחמת ששת הימים, יומני כרמל, ינואר 1968 (התחלה 3:34)
 
 Dalia Gavriely, Israel’s Cultural Code of Captivity and the Personal Stories of Yom Kippur War Ex-POWs, Armed Forces & Society

הערות שוליים