ענווה

עֲנָוָה או עַנְוְתָנוּת היא מידה טובה, הנחשבת על ידי חכמים רבים ליסוד כל המידות הטובות. בין אם אדם אינו מחשיב עצמו; בין אם מחשיב עצמו כשווה בין שווים, זו ענווה. העניו יודע את ערכו ומכיר בכישוריו, ובאותה מידה יודע את חסרונותיו ומכיר בערכם וכישוריהם של אחרים; הוא אינו מתנשא על אנשים אחרים, ולא מבקש לעצמו תהילה וכבוד מהעולם, אלא שואף לעשות את המעשים הראויים והרצויים.

בדתות ובחברות רבות ענווה נחשבת למידה טובה ונעלה, שרק אנשים השלמים במידותיהם הצליחו לקנות לעצמם. מידת הענווה קרובה למידת הצניעות, בה האדם מצניע את כישוריו ומעשיו הטובים ואינו מבליט את עצמו. יש אומרים שענווה היא ההיפך מגאווה:  לא למצוא בעצמו ערך כלל, לחשוב שהוא כאין. ויש אומרים שענווה היא מידה ממוצעת בין שפלות וגאווה; אזי אינה התבטלות מכל וכל, ולא מבטלת את כישוריו של האדם, אלא מבקשת לשים אותו במקומו הנכון ובהקשר הראוי.

על פי פרופסור שלום רוזנברג הענווה היא היפוכה של הנרקיסיזם, והיא כוללת בתוכה שלושה מרכיבים שונים: א. הערכה עצמית שקולה ונאותה. ב. סובלנות כלפי האחר, ובמיוחד כלפי מי שעומד במדרגה חברתית ושכלית נמוכה יותר. ג. מוכנות לוותר על כבוד והערצה של אחרים ועל גינוני כבוד.

לפי הרמח"ל, הענווה באה לידי ביטוי מעשי בהתנהג עצמו בשפלות, בסבול העלבונות, בשנוא הרבנות ובריחה מן הכבוד, ובחלוק כבוד לכל.

פסיכולוגיה של הענווה

הענווה איננה רגש אלא תכונה, ולכן אדם שיש לו תכונה זו לא יחוש בה אך היא תבוא לידי ביטוי התנהגותי בעיקר בנוכחות אנשים אחרים. על פי רוב, אדם עניו ינהג במתינות כלפי הזולת, דבר שיכול לבוא לידי ביטוי בדרכים חיצוניות - כמו צורת הלבוש ובחירת המילים בשפה - אך לאו דווקא. אדם עשוי להיות עניו אך לנהוג בשררה ואפילו בתקיפות. בד בבד, הסובבים אותו בדרך כלל יחושו בכך שהוא אינו מרכז העולם בעיני עצמו אלא נותן מקום לזולת, ולפיכך העניו יהיה על פי רוב אהוב ומכובד על הבריות. ענווה קשורה ליכולת לחוש אמפתיה, וקבלה כלפי עצמי והזולת, ובאופן כללי היכולת להעניק את מלוא תשומת הלב לאדם אחר, ההפך הגמור מנרקיסיזם. יכולות אלו מאפיינות לרוב אנשים בעלי ערך עצמי בריא, יציב ומאוזן, לפיכך ערך עצמי בריא עשוי להיות הבסיס לתחושת ענווה. יחד עם זאת, מכיוון שביטוייה העיקריים של ענווה הם חיצוניים, ניתן לומר שהיא מתקיימת לרוב בהקשר של אינטראקציה חברתית.

בדת
כתבי הדתות האברהמיות משבחים את מעלת הענווה, הנחוצה בראייתם לכל מאמין. כך למשל, הפסוק "ענוים יירשו ארץ" מופיע גם בתהילים בתנ"ך () וגם בבשורה על-פי מתי (פרק 5, פס' 5) הכתבים גם מציינים כי אלוהים ירומם את מעמדו של אדם עניו. בנצרות ובאסלאם כאחד מצוין כי רק הענווים יכנסו לגן עדן.

ביהדות
במסורת היהודית הענווה מועלית על נס, ונחשבת לכתר המידות הטובות. על משה, הנביא והמחוקק, נאמר: "וְהָאִישׁ משֶה עָנָו מְאֹד מִכֹל הָאָדָם אֲשֶר עַל פְנֵי הָאֲדָמָה". ילקוט שמעוני קושר במפורש את יכולתו הנבואית המיוחדת לתכונת הענוה. גם אישי מקרא ותנ"ך נוספים כמו אברהם, אהרון ודוד מוכתרים במידת הענוה.

בתורה מלך ישראל מצווה על ענווה, ולכן הוא מצווה לכתוב לעצמו ספר תורה ולקיים את אשר נכתב בו "לְבִלְתִּי רוּם לְבָבוֹ מֵאֶחָיו, וּלְבִלְתִּי סוּר מִן הַמִּצְוָה יָמִין וּשְׂמֹאול...". יש פרשנים שלמדו שמכאן נרמזה חובת הענווה לכל אדם.

על פי ישעיהו הנביא, הקב"ה שוכן עם הענוותנים ושבורי הלב: "כי כה אמר רם ונשא שוכן-עד וקדוש שמו: מרום וקדוש אשכון, ואת דכא ושפל רוח, להחיות רוח שפלים ולהחיות לב נדכאים." ()

בספר משלי מובא שהענווה מביאה למידות רבות ואף לעושר וכבוד: "עֵקֶב עֲנָוָה יִרְאַת ה' עֹשֶׁר וְכָבוֹד וְחַיִּים", "לִפְנֵי שֶׁבֶר יִגְבַּהּ לֶב אִישׁ וְלִפְנֵי כָבוֹד עֲנָוָה". 
בעקבותיו נאמר בתלמוד, כי "מה שעשתה החכמה עטרה לראשה – עשתה הענווה עקב לסולייתה". חז"ל אמרו "לעולם יהיה האדם ענוותן כהלל ולא קפדן כשמאי". הם אף ציינו כי התורה ניתנה בהר סיני, דווקא מפני שהוא הנמוך והשפל שבהרים. חז"ל אף אמרו כי מי שדעתו שפלה עליו, כאילו שהקריב את כל הקורבנות כולם על פי הפסוק "זבחי אלהים רוח נשברה" (). עוד אמרו כי תפילתו מקובלת, והוא בן העולם הבא, רבי יוחנן מאמוראי ארץ ישראל, עוד הוסיף וציין שתכונה זו של ענוותנות אפילו הקב"ה מקיים בעצמו והיא קשורה לגבורתו. חז"ל עוד ציינו שבניגוד למידת בשר ודם, הקב"ה הוא גבוה שרואה דווקא את השפל. (שם). הסמ"ג כולל את תכונת הענווה בלאו ס"ד, של איסור שכחת אלוהים – "השמר לך פן תשכח את ה' אלהיך." (), על פי חיזיון שהיה לו בחלום הלילה.

בספר חובות הלבבות יש שער שלם, שער הכניעה, שנושאו הוא חשיבות הענווה, דרכי הקנייה שלה, דרכי התנהגות הנגזרות ממנה.

הרמב"ם כותב בשמונה פרקים כי הענווה היא המידה הממוצעת הטובה בין שתי התכונות הקיצוניות הרעות: גאווה בקצה אחד, ושפלות רוח בקצה האחר, כשה"אמצע" אינו כמובן מאליו, אלא קרוב אל הקצה של שפלות הרוח. אדם יהפוך לעניו לאורך זמן, תוך חזרה והתרגלות למעשים הנובעים ממידת הענווה.
אולם בספרו משנה תורה בהלכות דעות ישנה סתירה בדבר. מחד, כותב הרמב"ם שיש ללכת בה בדרך האמצע, ומאידך כתב: "שאין הדרך הטובה שיהיה האדם עניו בלבד, אלא שיהיה שפל רוח, ותהיה רוחו נמוכה מאוד".

הרמב"ן מפרש באיגרתו מספר מעשים הקשורים לענוה, בהם דיבור בנחת תמיד, הימנעות מכעס, בושה מכל אדם, והחשבת כל אדם כגדול ממנו.

על פי הרמח"ל (במסילת ישרים) הביטויים המעשים של הענווה ניכרים בהנהגותיו של האדם כמו דיבור מתון ושקט ומלא כבוד לאחרים, וישיבה בין הציבור הרחב ולא בראש. ספיגת עלבונות וסבילתם, שכן מי שמגיב בתוקפנות על עלבונות מראה שהוא מחשיב את עצמו. שנאת תפקידי שררה ובריחה מקבלת כבוד, ובחלוקת כבוד לכל אדם, שכן הענו מעריך את הכול ולא רק את עצמו.

עוד על פי הרמח"ל (שם), מה שיכול להקנות לאדם את תפיסת הענווה ולהביאו להתגבר על האהבה העצמית היתרה שטבעית באדם, היא א. התרגלות לעשיה שיש בה סממנים של ענווה ואף מעט שפלות, כמו הליכה בסוף החברה ולבישת בגדים צנועים. ב. רכישת חכמה והתבוננות בעולם: ארעיותו של האדם בעולם, במיוחד בדרך שבה הוא נוצר ומתכלה, תמורות הזמנים והעיתים שעלולים להורידו מרום מעלתו ברגע אחד, ולבסוף ערותו למגבלותיו וחסרונותיו ואי מילוי חובותיו של האדם כלפי אלוהים.

היו הוגים שציינו כי חלק גדול מיכולותיו של אדם מצליח, מושתת על הדורות הקודמים. אם על תכונות טובות שקיבל בירושה מהוריו, ואם על ידע אנושי, שהוא תוצאה של עמל דורות רבים של האנושות.

יש מפרשים שאומרים שאין הכוונה בענווה שאדם ישפיל את עצמו וירגיש שהוא כלום, אלא הכוונה שלא יתגאה במעשיו הטובים ויזכור שכל יכולותיו מאת האלוקים.

יש להבדיל בין ענווה אמיתית לבין ענווה מזויפת, ולפעמים הגבולות ביניהן מאוד דקים. לדוגמא, אדם שאינו עומד על מידותיו, זו ענווה אמיתית. זו הייתה דרכו של רבי עקיבא, שהיה מעביר על מידותיו (אינו מקפיד על אנשים, מוכן לוותר ולסלוח). אולם ענווה המביאה את האדם לסובלנות יתר, וויתור על האמת  ועל עקרונותיו באופן מזיק, זו ענווה מזויפת. במסכת אבות התנא יהודה בן תימא אמר: "הוי עז כנמר, וקל כנשר, ורץ כצבי, וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים". עזות של קדושה, עוז פנימי, נובעים מענווה אמיתית. אולם ענווה יתירה תוך קפדנות לשם שמים מבלי להתחשב בנסיבות ובדעות אחרות, זו ענווה פסולה, כמו שנאמר בתלמוד: "אמר רבי יוחנן: ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו" (תלמוד בבלי, גיטין נ"ו.).

בנצרות
בנצרות הענווה נחשבת לבסיס האמונה – אדם גאוותן אינו יכול לקבל את האמונה ללבבו. למשל: "...על כן אומר: אלוהים, ללצים (הלועגים על בני אדם) – הוא יליץ (יגרום שיתלוצצו עליהם), ולענווים – יתן חן. לכן הכנעו לאלוהים... התענו והתאבלו ובכו.. הכנעו לפני ה' והוא ירים אתכם". תכונת הענווה מיוחסת רבות לישו כדוגמה לבני האדם, למשל: "...המשיח עונה בעבורכם והשאיר לכם מופת ללכת בעקבותיו; אשר חטא לא עשה ולא מרמה בפיו; אשר שמע חרפתו ולא השיב, נענה ולא גער, כי אם מסר דינו לשופט צדק ואת חטאותינו הוא נשא בגויתו על העץ". עוד מובא בברית החדשה הענווים זוכים לכבוד, חוכמה, חיי נצח בגן עדן ועוד. השבח הבולט ביותר בברית החדשה בזכות הענווה מופיע באיגרת פולוס השליח אל הפיליפיים: "ואל תעשו דבר בדרך מריבה, או כבוד שווא, כי אם בשפלות רוח תחשבו איש את רעהו יותר מעצמו... כי הרוח ההיא אשר הייתה במשיח תהי גם בכם, אשר אף כי היה בדמות האלוהים לא חשב לו לשלל היותו שווה לאלוהים, כי אם הפשיט את עצמו וימצא בתכונתו כבן אדם, וישפל את נפשו ויכנע עד מוות – עד מיתת הצליבה. על כן גם האלוהים הגביהו מאוד ויתן לו שם נעלה על כל שם, למען אשר בשם ישוע תכרע כל ברך... עשו כל דבר בלא תלונות ובלא מזימות, למען תהיו נקיים וטהורים, בני אלוהים לא-מום בם, בתוך דור עיקש ופתלתל אשר תאירו ביניהם כמאורות בעולם".

באסלאם
גם באסלאם הענווה נחשבת לחיונית עבור אמונתו של אדם. כך בסורה 57, איה 16: "האם לא הגיעה השעה שענווה תמלא את לב המאמינים לנוכח זֵכר אלוהים, ולנוכח האמת אשר הוריד ממרומים? אל להם לנהוג כדוגמת אלה אשר ניתן להם הספר זה כבר, וברבות הימים גס בו לבם." ומצוין כי בעלי הלב הגאה, בו מצוי השטן אינם פונים לאללה בעת צרתם. כך למשל, בסורה 6, איאת 42-43 נאמר: "כבר לפניך (מוחמד) שלחנו שליחים אל בני האומות, והכינו אותם באזון ובצרה למען ישטחו תחינה. ואולם עם בוא חרון אפנו עליהם, מדוע לא שטחו תחינתם? אדרבא: הם הקשו לבבם והשטן השיאם להשתבח במעלליהם." התפילה באסלאם המבוצעת, בין השאר בהשתטחות, תורמת בראיית הקוראן לענוות האדם: "המאמינים יעשו חיל. הם הענווים בתפילתם".
בחדית' מפורסם, שאל עומר בן אל-ח'טאב את מוחמד מדוע על המוסלמים להיות ענווים, אם אמונתם היא הנכונה והם מונהגים על ידי נביא אמת, ואילו אמונת אויביהם אינה צודקת. בתגובה הזכיר לו מוחמד כי המוסלמים ומוחמד עצמו כפופים לאל. בחדית' אחר מסופר על כך שהגיהנום טען כי רק ה"רודנים והגאוותנים" נכנסים לשעריו, ותהה מדוע "החלשים והענווים" אינם נכנסים לשעריו. בחדית' בסונה אבו דאוד, מציין מוחמד בבירור "אללה גילה בפני כי חובה להיות ענווים, כך שאף אחד לא ידכא את האחר או יתגאה בפני אחרים.

בדתות המזרח הרחוק
גם בתרבות ודתות המזרח הרחוק הענווה מוערכת מאוד. הסינים גורסים כי ענווה היא אחת מחמש התכונות הדרושות לאדם (אומץ, חוכמה, ענווה, צדק, רחמים). קונפוציוס קידש את הענווה. 
ההינדואיזם, אחת מהדתות בעלות מספר המאמינים הגדול בעולם, מתייחסת על הענווה כאל אחת התכונות המוערכות ביותר אצל האדם, כפי שמתואר במזמור בהגאוואד גיטה
בבודהיזם ענווה היא אחד מהישגיו של האדם בדרכו להיות אדם טוב יותר.

על פי אחד מעקרונות הדת הסיקית, המאוזכר בספר הראשון מתוך כתבי הקודש הסיקיים, שורש הענוה הוא בתפיסה שכל כישורי האדם הם מתנה אלוהית.
במקור אחר ישנה אמרה כי שפל הרוח יזכה לכבוד ויוקרה. 
דת נוספת המקדשת את הענווה היא הג'ייניזם המציגה את הגאווה והאגו האנושי כתכונות שלילות ביותר המונעות על ידי הדחפים האנושיים הרעים..

בלשון
בלשון מקובלים ביטויים אחדים של ענווה. ביטוי נפוץ מסוג זה הוא "לעניות דעתי" – ביטוי שבו אדם המביע את דעתו מקטין עצמו בענוותנותו. שיבוש נפוץ של ביטוי זה הוא הצורה "לעניות דעתך" – שבו הדובר מקטין את זולתו, מעשה שאין בו ענווה אלא גסות רוח (אף שהדובר כך עושה זאת מבוּרוּת ולא מגסות). 

בספרות התורנית מקובלת החתימה "הנני הק'", שבה "ק'" היא קיצור של המילה "קטן" – גם במקרה זה הכותב מקטין עצמו משום ענווה. הרחבה של צעד זה נעשית בביטוי "הנני העני ממעש", שמקורו בתפילה שאומר החזן בתחילת תפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים).

החתימה "עבדך הנאמן" (your obedient servant), אף דרך להביע ענווה. כך גם הביטוי "כיהודה ועוד לקרא", שמקורו בתלמוד הבבלי, הבא לומר כי למעשה דעת האומר או הכותב אינה בעלת משמעות לאחר שאחרים, חשובים ממנו, כבר הביעו את דעתם בנידון והוא רק מצטרף לדברי קודמיו. הראי"ה קוק היה נוהג לחתום על מכתביו בביטוי "עבד לעם קדוש על אדמת הקודש".

בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "אלוף בצלות ואלוף שום", נוקטים הפונים אל המלך לשון ענווה מופלגת. כך בן המלך, האומר , וכך זקן החכמים, האומר: .

ראו גם 

 מידות טובות

לקריאה נוספת
 חובות הלבבות, השער השישי, שער הכניעה.
משה חיים לוצטו, מסילת ישרים,  פרק כב – בביאור מידת הענווה וחלקיה, באתר דעת
 מידות הראי"ה: "גאווה" ו"ענווה", ויקיטקסט.
 שמואל לואיס, ולפני כבוד ענווה – אידיאל הענווה כיסוד בשפתם המוסרית של חז"ל, הוצאת מאגנס, 2013.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

רגשות