אנגלית עתיקה

אנגלית עתיקה (נקראת גם אנגלו-סקסונית) היא צורה קדומה של אנגלית אשר הייתה בשימוש בחלקים של אנגליה של היום וסקוטלנד הדרומית בין אמצע המאה ה-5 ואמצע המאה ה-12. זוהי שפה מערב-גרמנית ולכן דומה לסקסונית עתיקה ופריזית עתיקה, ושונה מהאנגלית המודרנית.

התפתחות השפה
האנגלית העתיקה לא הייתה סטטית, והיה בה שימוש נרחב במשך 700 שנה בערך - מהמהגרים האנגלו-סקסונים הגרמאניים שהקימו את אנגליה במאה החמישית עד לאחר הפלישה הנורמנית ב-1066, אז החל בשפה תהליך של שינוי משמעותי.

השפה הטמיעה בתוכה אלמנטים מהשפות שבסביבתה, כמו השפות הקלטיות והנורדיות - שפתם של הפולשים הויקינגים.
עם זאת, הכח שהשפיע ביותר על עיצובה של האנגלית העתיקה היה השפעת הגרמנית על אוצר המילים של השפה, מבנה המשפטים והדקדוק שהיו מבוססים על שפות יבשת אירופה. באנגלית עתיקה יש שתי צורות לרבים, ריבוי זוגי וריבוי של שלושה ומעלה.

המעבר מאנגלית עתיקה לאנגלית מודרנית כלל עוד שני שלבי ביניים, אנגלית תיכונה ואנגלית מודרנית מוקדמת.
450-1100 לספירה: אנגלית עתיקה
1100-1500 לספירה: אנגלית תיכונה
1500-1650 לספירה: אנגלית מודרנית מוקדמת (שפתו של שייקספיר)
1650-ימינו: אנגלית מודרנית (האנגלית כפי שהיא מוכרת כיום)

חלוקה זו היא חלוקה גסה וכל המעברים היו הדרגתיים ואיטיים.

אורתוגרפיה באנגלית עתיקה

אנגלית עתיקה נכתבה לראשונה על ידי אלפבית רוני שנקרא פות'ארק, אשר התבססו על רונות גרמניות שהוסיפו להם 5 רונות נוספות בשביל צלילים שלא היו במקור. הרונות שימשו עד המאה ה-9 לספירה, והוחלפו על ידי האלפבית הלטיני, שיובא לאנגליה על ידי כמרים אירים קתולים. 
האלפבית של אנגלית עתיקה היה קצת שונה מהאלפבית המודרני שמומש באנגלית, והיו בו 24 אותיות. האותיות  ⟨j⟩ ו-⟨w⟩ לא היו קיימות, האותיות ⟨k⟩, ⟨q⟩ ו-⟨z⟩ לא היו בשימוש, והאותיות ⟨v⟩ ו-⟨u⟩ נחשבו לאות אחת. ל-20 שנשארו נוספו עוד 4 אותיות: þ ,ƿ (שנשאלו מתוך הרונות), æ ו- ð (שהם אותיות לטיניות ששונו בהתאם לשימושם). צירוף האותיות ⟨sc⟩ יצג את הצליל ʃ, האות ⟨y⟩ יצגה את התנועה y ו- ⟨c⟩ יצג את הצליל k. בכתיבה מודרנית של אנגלית עתיקה, מוסיפים קו עילי מעל לתנועות a,e,i,o,u,æ,y בשביל לציין הגייה ארוכה של התנועות.

הדקדוק של אנגלית עתיקה

הדקדוק של אנגלית עתיקה שונה מאוד מהדקדוק של אנגלית מודרנית, ויותר דומה לדקדוק של גרמנית ושפות גרמאניות אחרות. באנגלית עתיקה, כמו בשפות גרמאניות אחרות, היו 5 יחסות: נומינטיב (נושא), אקוזטיב (מושא ישיר), גנאטיב (שייכות), דאטיב (מושא עקיף), והאינסטרומנטל (תיאור שימוש בכלי מסוים, אך יחסה זו נהפכה לנדירה באנגלית עתיקה) דבר המאפשר גמישות יחסית בסדר המילים, אך פועל העזר (המושא) תמיד מופיע במקום השני והפועל המרכזי מופיע בסוף המשפט (צורת סידור המילים V2), אבל כדי להפוך אמירה לשאלה, על הנושא ועל המושא להתחלף במיקומם, כך שהמושא נמצא ראשון במשפט. באנגלית עתיקה היו 3 מינים לשמות עצם: זכר, נקבה ונייטרלי, והמין הדקדוקי של שם העצם משפיע על הטיית היחסה עליו, כך שלכול מין יש סיומת שונה. בניגוד לאנגלית מודרנית או גרמנית, באנגלית עתיקה היו 2 צורות ריבוי, ריבוי לזוג וריבוי ליותר מזוג.

גופים

השוואה בין האנגלית העתיקה לבין האנגלית המודרנית

ביאוולף

תפילת האדון

השוואה בין מילים

(לפי סדר, עברית - אנגלית עתיקה - אנגלית מודרנית)

 כן - yes - gése. 

 לא - no - ne.

 שלום - hello - gástdæg.

 גבר - man - mann.

 אישה - woman (wife) - wīf.

 אבן - stone - stān.

השראת האנגלית העתיקה בספרות 

הסופר והפילולוגיסט ג'.ר.ר. טולקין השתמש בניב של האנגלית העתיקה כדי ליצג את הלשון הרוהירית שהייתה שגורה בפי אנשי רוהאן כפי שייצג את הלשון המשותפת באנגלית המודרנית, מה שייצג את הקשר ההיסטורי בין לשון הרוהירים ללשון המשותפת.

קישורים חיצוניים

 מהדורה ממוחשבת למילון Bosworth-Toller, המילון השלם המקיף ביותר לשפה
 ה־DOE (ר״ת Dictionary of Old English), מילון חדיש שנמצא בתהליכי כתיבה
 עבודת תואר שני בבלשנות, בעברית, על כינויי הרמז באנגלית עתיקה

הערות שוליים

עתיקה
אנגליה: תרבות
שפות