שיטת השוברים בחינוך

שיטת השוברים בחינוך היא שיטת חינוך המשתמשת בשוברים כאמצעי למימון לימודים של תלמידים בבתי ספר על ידי המדינה או הקהילה. הורי הילדים מקבלים שובר (קופון) באמצעותו הם יכולים לממן הוצאות חינוכיות לילדים בבית ספר לפי בחירתם.

לטענת תומכיה, השיטה נועדה לאפשר להורים חופש גדול יותר בבחירת מוסד חינוכי עבור ילדיהם וליצור תחרות על תלמידים בין בתי ספר.

ממצאי חלק מן המחקרים שנערכו במקומות בהם יושמה השיטה הטילו ספק ביכולתה לשפר את הישגי התלמידים והראו כי יישומה מגדיל את הסגרגציה בבתי הספר בין תלמידים מרקע אתני וממעמד סוציו-אקונומי שונה.

היסטוריה
ניצנים לרעיון של מימון ציבורי של החינוך, תוך שמירה על זכות ההורים לבחור, נמצאים אצל מספר כותבים בסוף המאה ה-18. אדם סמית, בספרו עושר האומות (ספר חמישי, פרק ראשון, חלק שלישי) מציין שתחרות בחינוך נדרשת על מנת שלמורים תהיה מספיק מוטיבציה ללמד. תומאס פיין בספרו "זכויות האדם" (1791) מציע להעניק לכל ילד מלגה המספיקה לשש שנות לימוד, ומציין שזו דרך יותר יעילה מבתי ספר ציבוריים. ביהדות מופיע הרעיון של מימון ציבורי לחינוך כבר אצל הרב מאיר הלוי אבולעפיה במאה ה-13. האדמו"ר הזקן, רבי שניאור זלמן מלאדי (בין 1770–1800), מחזיק גם הוא בעמדה שעל הקהילה יש חובה לממן את הלימודים של כל הילדים בעיר, עשירים ועניים. הוא מציין גם בחירה מסוימת בכך שהוא כותב שחובת המימון הוא ברמה של 25 תלמידים בכיתה, ואם ההורים רוצים כיתות קטנות יותר עליהם להשלים את העלות הנוספת מכיסם. חובה זו הנמצאת במשפט העברי, מילאה תפקיד בפסיקות בית המשפט בישראל.

הראשון להציע תוכנית מלאה לשוברים בחינוך היה ג'ון סטוארט מיל.

בשנת 1955 העלה מילטון פרידמן את רעיון השוברים לסדר היום, בספרו "כלכלה ואינטרס ציבורי".

בארה"ב שימשו השוברים, בעיקר במדינות הדרום, למימון בתי ספר פרטיים ללבנים בלבד. זאת לאחר שבשנת 1954 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית אינה חוקית.

מחקרים

הדעות חלוקות באשר להשפעות השוברים. דיווח משנת 1992 מספר על מחקר מסקוטלנד שלא מצא שהורים בוחרים בתי ספר על פי הישגים במבחנים, אך מצא שהשוברים גוררים ריבוד חברתי. בנוסף מדווח על מחקר מקליפורניה שלא מצא שיפור בהישגים הודות לתוכנית שוברים. ספר של ויליאם האוול ופול פטרסון טוען על סמך מידע יותר עדכני שאפרו אמריקאים הרוויחו משמעותית מתוכניות שוברים במקומות שונים בארצות הברית. לפי מחקר משנת 2019, תלמידים שהשתמשו בוואוצ'רים ללימודים בבתי ספר פרטיים הציגו תוצאות גרועות יותר במתמטיקה ובקריאה לעומת תלמידים בבתי ספר ציבוריים. המחקר בוצע במחוז קולומביה על ידי משרד החינוך האמריקאי.

ארצות הברית

החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הופעלו תוכניות של שוברים ("school vouchers") במדינות רבות בארצות הברית. רוב התוכניות מיועדות לקבוצות מוגבלות של ילדים באזורים ספציפיים ו/או כאלו הבאים ממשפחות עם הכנסות נמוכות. תוכניות שוברים הופעלו במילווקי ובקליבלנד כמו גם באזורים אחרים. בפסק דין זלמן נגד סימונס-האריס החליט רוב של שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שתוכנית השוברים בקליבלנד היא חוקתית, למרות שרוב השוברים נוצלו ללימודים בבתי ספר דתיים. בין השנים 1990–2000 עלה מספר התלמידים שקבלו שוברים מ-5000 ליותר מ-60,000, כאשר קרוב ל-50,000 מהשוברים נתנו בשנת 2000 על ידי מוסדות צדקה פרטיים. בשנת 2013 הגיע מספר התלמידים בארצות הברית המשתמשים בשוברים כדי ללמוד בבתי ספר פרטיים לכ-300,000. תוכניות שוברים בקנה מידה משמעותי קיימות בוויסקונסין, בה הוחל בהענקת שוברים בשנת 1990, באוהיו ובאינדיאנה, בה הוחל בהענקת שוברים בשנת 2011. התוכנית באינדיאנה היא המשמעותית ביותר, בכך שהיא מעניקה שוברים בלא דרישה לכך שהם למדו קודם במחוזות חינוך כושלים. ביוני 2022 חוקק באריזונה תוכנית שוברים אוניברסלית הכוללות את כל התלמידים, ללא כל דרישות מבתי הספר הפרטיים.

השימוש בשוברים נמצא במחלוקת עמוקה בארצות הברית. הצד של המפלגה הדמוקרטית נוטה להתנגד לשוברים כיוון שלטענתם הם מדלדלים את משאבי בתי הספר הציבוריים ומעבירים כספים שנגבו במיסים לבתי ספר פרטיים. במיוחד הם מתנגדים להשתתפות המדינה במימון בתי ספר דתיים. מנגד, התומכים רואים בשוברים דרך לתת להורים בחירה רבה יותר באשר לחינוך ילדיהם. סקרים שנעשו בין השנים 2000–2002 הראו רוב קטן לתומכים בתוכניות שוברים.

שוודיה
בשנת 1994 נכנסה לתוקף בשוודיה גרסה של תוכנית שוברים במערכת החינוך. הרפורמה קבעה שהרשויות המקומיות, דרכן עובר תקציב החינוך, ישלמו לבית הספר סכום שווה לכל ילד (בהתאם למקום מגורים ולקבוצת הגיל). הסטנדרטים לפתיחת בית ספר ולקליטת תלמידים אליו הפכו בסיסיים. לבתי הספר הותר לפעול כמוסדות בעלי כוונת רווח, אך עם זאת הוטלו גם מספר מגבלות: בית ספר לא יכול לדרוש תשלומים נוספים מההורים, והקבלה אליו היא על בסיס "כל הקודם זוכה", כך שבית הספר לא יכול לסנן תלמידים על פי העדפות שאינן רלוונטיות ללימודים (למשל על פי מצב כלכלי). בנוסף, רשות מפקחת בלתי תלויה מקפידה על קיום תנאי הסף של תוכניות הלימודים הבסיסיות של שוודיה גם במערכת הפרטית.

לאחר הרפורמה, עלה מספר התלמידים במערכת הפרטית בשוודיה משבריר אחוז ליותר מ-10%. ברפורמה תומכים כיום פוליטיקאים סוציאל-דמוקרטים שהתנגדו בעבר לתוכנית (שהועברה בזמן שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה באופוזיציה).

הסוגיה הועלתה שוב לדיון זמן מה לאחר החלת שיטת השוברים בשוודיה, במהלכה נרשמה עלייה בציוני התלמידים ברמה הארצית, ולמרות זאת חלה ירידה עקבית בהישגי התלמידים השוודים במבחן פיז"ה. הסתירה בין שתי המגמות ממשיכה לעורר מחלוקת במדינה אודות המדיניות הרצויה בתחום החינוך.

קישורים חיצוניים
הרב מיכאל ויגודה, הזכות לחינוך במשפט העברי, אתר דעת
 
איתי מזרב, על שיטת הוואוצ'רים , אתר הגיע זמן חינוך, 6.6.2019

הערות שוליים 

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ארגון החינוך