פראק

פְרָאק (בעברית: מִכְנָף) הוא בגד עליון, מהודר ורשמי לגברים. נהוג היה ללבוש אותו בשילוב עם כובע צילינדר, כדי ליצור פרופורציה בין המקטורן הארוך לבין הכובע הגבוה. הפראק החל להיות נפוץ בשנת 1730, והפך פופולרי יותר בשלהי המאה ה-18. את הפיכתו לפופולרי מקובל לזקוף לזכותו של הנסיך אלברט - בן זוגה של המלכה ויקטוריה. לבוש אחר שכונה "פראק" היה ידוע במאה ה-18, אך לא היה קשר בינו לפראק הידוע בימינו. כמו כן קיים גם בלבול בין מעיל זנבות לפראק, כאשר מעיל זנבות ארוך רק מאחורה, ופראק ארוך לכל אורכו.ארכו של הפראק עד למטה מהברך, והוא מכופתר בחלקו העליון בלבד. הוא מסתיים בחלקו העליון בצווארון גבוה המתקפל לצדדים (דשים), ויש לו חזית כפולה (מכופתר חזית על חזית, שני טורים של כפתורים). שרווליו ארוכים ומכסים את כל אורך היד. הוא שסוע מאחור החל ממרכז הגב, ומעליו 2 או 3 כפתורים לקישוט וגם בחלק האחורי שלו במרכז הבגד ישנם שני כפתורי קישוט. הפראק מתאפיין בכך שהדשים והצוארון שלו עשויים מפיסת אריג נפרדת מגוף המעיל (כמו בחליפת טוקסידו), ובכך שהיקף המותניים שלו צר. (מעיין צורת שעון חול), לרוב הוא נתפר מצמר או משי.

היסטוריה
הפראק הקדום היה בגד בסגנון כפרי, שהפך שכיח בסביבות שנת 1730. משנת 1780 הפך הפראק לבגד עירוני ופופולרי יותר.
פראק הופיע כבגד לשימוש צבאי בסביבות 1816, והתאפיין בצווארון גבוה שכונה "צווארון צבאי - פרוסי". בתחילת המאה ה-19 נחשב כבר ללבוש אזרחי בלתי-פורמלי - אך נפוץ, והפך פופולרי יותר משנת 1830 ואילך. הפראק הפך פופולרי בתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית, וכונה מעיל בסגנון הנסיך אלברט.

עם הופעתו שימש הפראק כבגד עבודה בלתי רשמי, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19, החלו לתפור את הפראק עם חתך מותני צר, כדי להפוך אותו לאופנתי יותר - באנגליה, אירופה וארצות הברית. גזרה זאת דמוית שעון חול, המשיכה להיות נפוצה בשנות הארבעים של המאה ה-19

מראשית שנות השמונים של המאה ה-19, ובמהלך התקופה האדוארדית, החל מעיל רכיבה חדש שנקרא Newmarket coat, לתפוס את מקומו של הפראק. מעיל זה התחבב על הדור הצעיר, והחל דוחק את רגליו של הפראק כלבוש האופנתי לשעות היום, והוא הפך ללבוש אנכרוניסטי של דיפלומטים ומשפטנים.

פראק אינו לבוש נפוץ בימינו בקרב ההמון, למעט בציבור החרדי, וכן במוסדות וחברות בעלי אוריינטציה שמרנית.

בתרבות הישראלית
מסופר על דוד בן-גוריון ראש ממשלתה הראשון של מדינת ישראל, שבדרך כלל נהג ללכת בלבוש חאקי, שכאשר נסע לפגישות רשמיות - לבוש בפראק וצילינדר, היה מתנצל, בהומור, על כך שהוא לבוש בבגדי עבודה.

בפואמה היידית "אין מלכות פון צלם" (במלכות הצלב), בה מבקש המשורר אורי צבי גרינברג להמחיש את השתוקקות היהודי העולה לישראל, להשתחרר מהתדמית הרשמית האירופאית, וללבוש את החזות האקזוטית המזרחית. הוא שם בפיו את המילים המבקשות להשליך את הפראק: 
 תרגום:
 הלבישוני עבאיית-ערב רחבה, והשליכו טלית על כתף ליכי לפתע ניצת המזרח הכבוי, להבה בדמי העניוקחו לכם את הפראק, והפרפר ונעלי הלכה,אשר קניתי לי באירופה.

לבוש חרדי

בציבור החרדי ליטאי, הפראק הוא פריט לבוש חשוב וסמל-סטטוס רבני. נוהגים ללבוש אותו רבנים, פוסקים, ראשי ישיבות, משגיחים מגידי שיעור ודיינים בבתי הדין. הפראק הפך נפוץ גם בקרב ראשי ישיבות ורבנים ספרדיים, שבארצותיהם לבוש זה לא היה נהוג. בקרב רבנים, לבוש הפראק מלווה לעיתים גם בחבישת כובע הומבורג. לעיתים גם רבנים ממגזרים אחרים לובשים פראק כמלבוש רבני.

חתנים רבים בני המגזר הליטאי נוהגים ללבוש פראק בחתונתם. לאחר החתונה משמש הפראק בדרך כלל את הגברים הנשואים בחגים ובאירועים מיוחדים.

לדעת חלק מהפוסקים חייב בציצית מכיוון שיש לו ארבע כנפות. לדבריהם, השסע האחורי ארוך דיו כדי להחשיב את שני קצותיו לשתי כנפות - בנוסף לשתיים הקדמיות. כדי לפטור את הצורך בחיבור ציציות אל קצות הפראק, יש שנוהגים לעגל אחד משני קצות השסע, מה שגורם לבגד להיחשב כבגד בעל שלוש כנפות בלבד הפטור מציצית.

חסידי חב"ד לובשים סירטוק, הנראה כמו פראק אך מעט קצר יותר ומגיע עד הברך בדיוק. חסידי חב"ד נהוגים ללבוש סירטוק בשבתות ומועדי ישראל וכן בשמחות ואירועים מיוחדים. לעיתים, רבנים ובעלי תפקידים מכובדים אחרים, לובשים את הסירטוק גם בימות החול.

ראו גם
טוקסידו
פוריסודה
קפוטה

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

לבוש חרדי
מעילים
בגדי גברים