זכריה בן יהוידע

זְכַרְיָה (המאה ה-9 לפנה"ס – המאה ה-9 לפנה"ס) מתואר במקרא כבנו של יהוידע הכהן, בתקופת יואש מלך יהודה. דיין ונביא שהוצא להורג לאחר שהוכיח את המלך ואת שרי יהודה על מעשיהם שנשתנו לרעה.

מסורת עממית מייחסת את מקום קבורתו למונומנט אבן, "נפש", מתקופת בית שני בעמק קדרון אשר למרגלות הר הזיתים, הידוע בשם קבר זכריה.

מעשה הריגתו ונסיבותיו
הכתוב בדברי הימים מספר על כפיות הטובה של יהואש לאחר מות יהוידע. כאשר זכריה בן יהוידע אמר דברי תוכחה כנגד מעשיהם הרעים של יואש ושריו, ציווה הלה והוציאוהו להורג.

"וּכְמוֹתוֹ אָמַר: יֵרֶא ה' וְיִדְרֹשׁ" - לפני מותו של זכריה, אמר וביקש מאת ה' שיתבע את דמו וינקום את נקמתו. נקמת דמו של זכריה מיואש המלך מוזכרת כמה פסוקים אחר כך. הכתוב מספר, מיד לאחר סיפור הריגת זכריה, שעלה חיל ארם על יהודה וירושלים. הארמים פגעו והרגו רבים משרי העם ומפשוטי העם, ולקחו שלל לדמשק. הכתוב מציין שזה אירע "כי עזבו את ה' אלוהי אבותיהם". כשחיל ארם עזב את ירושלים, נותר המלך יואש פצוע:

זכריה בספרות חז"ל ובפרשנות חכמי ימי הביניים
על פי אחד המדרשים היה זכריה כהן גדול.

לפי המדרשים, נקמת דמו של זכריה לא מוצתה בדמי יהואש בלבד, ונקשרים אליה מאורעות שאירעו בחורבנם של בתי המקדש. מעשה הריגתו של זכריה מוזכר במדרשים כאחד החטאים הכבדים שגרמו לחורבן.

הרמב"ם, בהקדמתו לספרו משנה תורה, מציין את שמו של זכריה בשרשרת מסירת התורה ממשה ועד רב אשי. לפי דברי הרמב"ם שם, זכריה למד את התורה מאביו, יהוידע, ומסר את התורה לנביא הושע בן בארי.

מסע הרצח של נבוזראדן
המדרש בקהלת-רבה, על הפסוק "ומקום הצדק שמה הרשע" (ג, טז), עוסק במעשה הריגתו של זכריה ובנקמת דמו:

המדרש עובר לעסוק במעשה נקמת דמו של זכריה על ידי נבוזראדן רב טבחים בשעת החורבן, כ-250 שנה לאחר הריגתו של זכריה (החלקים שבארמית תורגמו לעברית):

בתלמוד מסופר שנבוזראדן הזדעזע והתגייר בעקבות המעשה הזה.

בסיום המדרש רבי יודן מוסיף פרטים על הריגתו:

אם יהרג במקדש ה' כהן ונביא
ירמיהו הנביא מקונן במגילת איכה:

"כהן ונביא" שמוזכר כאן - פירשו חז"ל שמדובר בזכריה, שנהרג בבית המקדש. בהקשר הזה, התלמוד מביא את הברייתא הבאה, על חורבן בית המקדש השני:

ביקורת על זכריה
בתוך הדברים שמביא המדרש באגדות על החורבן, מובאת ביקורת על זכריה, על כך ש"הניח (עזב) ענוותנותו":

קינות העוסקות במאורע
במרוצת השנים הוזכר סיפור הריגת זכריה במספר קינות לתשעה באב. הבולטת בהן היא "יום אכפי הכבדתי", שכתב רבי יהודה הלוי ונאמרת בקרב רוב קהילות ישראל ביום תשעה באב.

סיפור היסטורי או "מדרש מקראי"
יש מן החוקרים שסבורים, שסיפור זה - אשר לראשונה אנו פוגשים אותו בספר דברי הימים, מתקופת בית שני, ולא בספר מלכים הקדום יותר - אינו משקף התרחשות שהייתה, אלא מהווה מעין מבוא למדרשים שחז"ל הרבו לספר, שמבטאים פעמים רבות הרחבה סיפורית-מדרשית לפסוקים ידועים.

לטענת חוקרים אלו, הסיפור מהווה מדרש על הפסוק "אם יהרג במקדש ה' כהן ונביא" - דהיינו, נבנה על בסיסו, ולא שהפסוק נכתב בעקבות האירועים. עם זאת, סברה זו כלל אינה מוסכמת, שכן הבסיס העיקרי שלה - חסרונו של הסיפור מספר מלכים - הוא רעוע יחסית, כיוון שלספר דברי הימים היו מקורות היסטוריים נוספים שמהם הוא מצטט, ואין כל הכרח שתהיה חפיפה בכל הסיפורים ההיסטוריים בין הספרים.

בנצרות 
המסורת הנוצרית מקשרת בין זכריה בן יהוידע לבין זכריה אבי יוחנן המטביל, שהיה אף הוא כהן שנרצח בחצר בית המקדש.

ראו גם
אגדות החורבן
קבר זכריה

קישורים חיצוניים

 פרופ' אביגדור שנאן, גלגולה של אגדת חז"ל (על דואג בן יוסף), "דעת".
 בין שתי אגדות, הרב צבי שוורץ.

הערות שוליים

נביאים בתנ"ך
כהנים בתנ"ך
אישים הקשורים לבית המקדש
יהודים שהוצאו להורג
אגדות החורבן