דקדוקי סופרים

דקדוקי סופרים (מכונה גם בראשי תיבות: דק"ס) הוא שמה של סדרת ספרים שכתב והוציא לאור רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, המביאה חילופי גרסאות לתלמוד הבבלי מתוך כתב יד מינכן (שנכתב בשנת 1342, והוא כתב היד היחיד המקיף את כל התלמוד בבלי), ומתוך השוואה לכתבי יד אחרים, דפוסים ישנים וספרות הראשונים. בנוסף מובאות לעיתים גם חילופי גרסאות לפירוש רש"י, לרי"ף ולראשונים אחרים שנדפסו עם התלמוד. הרב רבינוביץ כלל בספרו את השוואת הנוסחאות בהערות למדניות המבהירות את משמעותם של הבדלי הנוסח ולעיתים אף מסבירות איזו מהנוסחאות עדיפה לדעתו.

ההכנות לעבודה ותחילתה
בסוף שנת 1863 ( תרכ"ג ), בעת ביקור שערך רבינוביץ בווינה, שמע מאהרן ילינק, על כתב יד מינכן, המצוי בספרייה הממלכתית של העיר. בעקבות זאת החליט לנסוע לשם כדי לראותו. במינכן נאלץ להמתין למעלה מחודש ימים לחזרת כתב היד, מאחר שנשלח בפקודת הממשלה לשטיינשניידר. בינתיים עיין במספר כתבי יד בספרייה, ולבסוף גם בכתב יד מינכן. משסיים לבדוק את כתב יד מינכן ועמד על חשיבותו, גמר אומר להוציאו לאור. בטרם יחל במלאכה פנה לרב יוסף שאול נתנזון וקיבל את ברכתו לתוכניתו. כמו כן, פנה לבנקאי ולאספן הספרים אברהם מרצבכר בבקשה לסיוע כספי. מרצבכר, שהיה אדם בעל השפעה ויכל לערוב לו בפני ראשי הספרייה, סייע לו לא רק בהיבט הכספי אלא גם איפשר לו להוציא את כתב היד וכתבי יד וספרים אחרים מהספרייה ולהביאם לביתו ובכך לזרז את סיום המלאכה. בכל זאת נדרשו לרבינוביץ שנתיים ימים כדי להעתיק את כתב היד כולו, מיום ג' באלול תרכ"ג עד לראש חודש אלול תרכ"ה. עם סיום המלאכה, החליט לשעות לעצתם של הרב נתנזון, מתי סודו וריעיו ולעכב את ההוצאה לאור של כתב היד, כדי להשוותו לנוסחים קיימים אחרים. לאחר שהשקיע עבודה רבה וממון רב, הן מכיסו הפרטי והן מכספו של מרצבכר (שבזכותו הוא רכש במשך השנים 156 כתבי יד וכן 43 אינקונבולות), הוא הוציא לאור, בשנת תרכ"ח, את הכרך הראשון.

דרך העבודה
כך כתב הרב רבינוביץ בהקדמת ספרו:

דרך עבודתו של רבינוביץ תוארה על ידי רבי חנוך ארנטרוי:

על דרך עבודתו של רבינוביץ כתב גם א"מ הברמן:

במהלך העבודה נהג רבינוביץ לשלוח לרב נתנזון ולרבי יעקב אטלינגר, וככל הנראה גם לרבנים אחרים, דוגמאות משינויי הנוסח שמצא, ולבקש את חוות דעתם. כמו כן הדפיס חלק מהשינויים בכתבי עת שונים, כגון: "המגיד", "הכרמל" ועוד, וכן בקונטרס נפרד בשם "עלים למבחן". לאחר הופעת הכרך הראשון, נהג להשיב במכתבים לחכמים ולרבנים, שפנו אליו בשאלות לגבי הנוסחים הנכונים למסכתות שטרם ראו אור. את תשובותיו פרסם לעיתים בכתבי עת.

בתחילת עבודתו, על הכרך הראשון, השווה את כי"מ לכתב יד פריז ודפוסים ראשונים של משניות, גמרא, עין יעקב ודפוסים קדומים אחרים. בהמשך העבודה על הכרכים הבאים, השווה גם לכתבי יד נוספים של התלמוד, ככל שעלה בידו להשיג בזמן שבו עבד על אותו הכרך, כגון כתב יד בודליאנה (אוקספורד), כתב יד המוזאון הבריטי (לונדון), כתב יד פארמה ועוד.

שם הספר
שם הספר מבוסס על מונח תלמודי שמשמעותו היא: דיוקיהם של החכמים הקדמונים בדברי התורה. אצל הרב רבינוביץ קיבל המושג משמעות חדשה, המתקשרת לדקדוק בנוסח של הסופרים המעתיקים.

יפים בהקשר זה גם דבריו של א"מ הברמן:

מתכונת הספר
הספר ערוך בצורה של השוואה, טור מול טור, של "נוסחת הדפוס" לעומת "נוסחת הכתב יד" (דהיינו, כתב יד מינכן), כאשר לא מובא כל הנוסח אלא רק הקטע הרלוונטי שבו יש שינוי. בנוסף, לא העיר הרב רבינוביץ על כל שינוי שהוא, אלא רק על אלו שלדעתו יש להם משמעות. בתחתית מובא אפאראט של הערות בשם "דברי סופרים" (במסכת מנחות נקראו ההערות "זיכרון אברהם", על שם ידידו הבנקאי אברהם מרצבכר, שתמך בהוצאת ספריו), ובו כלולים חילופי נוסח מכתבי יד ודפוסים אחרים ומראשונים אחרים, הערות למדניות על משמעות ההבדלים, התאמתם לשיטות הראשונים, ועל הנוסח הנראה מתוקן יותר, וכן חילופי נוסח לרש"י ולראשונים אחרים.

סדר הוצאת הכרכים לאור
רבינוביץ הוציא לאור את מסכת ברכות עם משניות סדר זרעים, וכן את סדר מועד, סדר נזיקין (ללא מסכת אבות) וסדר קדשים (מסכתות זבחים ומנחות בלבד ולאחר מותו מסכת חולין). בנוסף פרסם מבוא לכרך הראשון, הוא החיבור: מאמר על הדפסת התלמוד (שהופיע בגרסה מלאה בכרך השמיני).

הוא החל להוציא את הכרכים בשנת ברכו"ת (תרכ"ח לפ"ק), לפי הסדר הבא:

דברי שבח וביקורת
סדרת ספרים זו זכתה להערכה בעולם הלמדני והמחקרי, מיד עם פרסומה, והערכה אליה לא פסקה עד היום, ולמעשה כל העוסק בחילופי נוסח של התלמוד פונה בראש ובראשונה אליה. ההערכה אומנם אינה בלתי מסויגת, וקיימת ביקורת כלפי צורת העריכה ופרטים אחרים (כפי שיפורט להלן), אך סוף דבר אין עוררין על גדולתה וחשיבותה של הסדרה, שבה השקיע רבינוביץ 25 שנים לערך של עבודה מאומצת, מסוף שנת תרכ"ג ועד ליום מותו, בשנת תרמ"ט.

נראה כי ההערכה לעבודתו של רבינוביץ נבעה בראש ובראשונה מהמוניטין שיצא לו כתלמיד חכם, כבעל זיכרון טוב וכדייקן. כבר בגיל צעיר מאוד זכה לכינוי ה"עילוי מקיידאן", ושמו הלך לפניו בכל עיר אליה הגיע ובה התיישב כדי ללמוד תורה. לפי עדות ראייה אחת, מלמברג, בהיותו בן 25 שנה בלבד, נהג הרב נתנזון לעמוד לכבודו כאשר נכנס לבית הכנסת. יתירה מזאת, אומנם מלאכתו של רבינוביץ נעשתה על ידו בלבד, אולם הוא נהג להתייעץ עם חכמי דורו ולבקש את חוות דעתם בשאלות מסוימות שעלו במהלך עבודתו. יש גם לזכור כי הספרים זכו להסכמותיהם של גדולי הרבנים בני זמנו של רבינוביץ, בין היתר, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי שלמה קלוגר, רבי יעקב יוקב אטלינגר, רבי אברהם שמואל בנימין סופר, רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנא, רבי שמעון סופר ועוד.

אין להתפלא אפוא מדוע מיד עם צאת הספרים לאור, עשו בהם שימוש חלק מרבני וחכמי הדור לא רק במחקריהם, אלא אף בחיבורי ההלכה וחידושי התורה שחיברו. בין יתר הרבנים שהשתמשו בספרים היו נותני ההסכמות לספרים, רבי יעקב אטלינגר בספרו ערוך לנר על מסכת סכה, תרי"ח ורבי נתנזון בספרו בית שאול. כמו כן השתמשו בדק"ס רבנים נוספים, כגון רבי אברהם ביק בספרו בכורי אביב, לבוב: תרל"ג; רבי משה ליב ליטש רוזנבוים בספרו מתא ירושלים, פרשבורג: פראנץ נירש ושותפו, תרל"ה; רבי יעקב הלוי הורוויץ בספרו של רבי מרדכי הלוי הורוויץ ספר מטה לוי, פרנקפורט דמין: דפוס א’ סלאבאטצקי, תרנ"א-תרצ"ג; ועוד. גם חכמי הדורות הבאים נהגו להשתמש בדק"ס, כגון: רבי מתתיהו שטראשון, רבי אריה ליב יעלין, רבי רפאל גורדון ועוד, ויש אף שטרחו להדגיש את חשיבות הספר והצורך, בעת עיון בסוגיה תלמודית, להשוות את הנוסח הנלמד לגרסאות המופיעות בדק"ס.

בולטים באי הסתמכותם על הדק"ס הם הרב קוק והרי"ד סולובייצ'יק, שככל הנראה העדיפו שלא לעסוק בלימודם בחילופי נוסחאות של התלמוד. רבינוביץ עצמו הביע חשש כי פרסום הנוסחים השונים, עלול להוביל להסתמכות על נוסח המנוגד להלכה קיימת, להתיר את האסור ולאסור את המותר. חשש נוסף שהביע רבינוביץ היה כי אנשים מסוימים ירצו לשנות את נוסח התלמוד הנדפס, מנימוקים שונים, בהתבסס על הנוסחאות השונות.

על אף השבחים הנלהבים להם זכה הספר הובעה כנגדו גם ביקורת, הן ביקורת שהסכימה לפרסום הספר אך ביקשה לשפרו והן ביקורת שהתנגדה לעצם פרסומו.

אחד מהמבקרים שביקשו לשפר את הדק"ס, סבר כי מן הראוי היה להוסיף את הנוסחים השונים לאחד מדפוסי התלמוד. מבקרים נוספים, טענו כי מחד לא דייק רבינוביץ בהעתקתו והשמיט פרטים חשובים ומאידך הביא שינויים שאינם מהותיים. בימינו אנו, יצא הרב מנחם מנדל כשר כנגד שיטתו של רבינוביץ שלא להביא את כל חילופי הנוסח אלא רק על אלו המשמעותיים לדעתו, והצביע על מקומות רבים שבהם הוא דילג על גרסאות חשובות בכתבי היד. הרב כשר אף תכנן להוציא לאור מהדורת תלמוד בשם "גמרא שלמה" ובה חילופי נוסח ברמת פירוט גבוהה בהרבה, ובשנת תש"ך אף הוציא לאור, יחד עם הרב ברוך נאה, כרך אחד בצורה זו על מסכת פסחים. בשנת תשמ"ו הוציא הרב נאה כרך שני על אותה המסכת. בקורת נוספת מהדור הנוכחי, מתייחסת גם לעובדה שעבודתו של רבינוביץ הוגבלה לכתבי היד שאליהם הייתה לו גישה ישירה, ועל כן, מפורט וגדול ככל שיהיה מפעלו, הוא איננו יכול להיות מדויק במלואו. ואומנם עומד כיום לרשות החוקרים מגוון רחב בהרבה של כתבי יד, כך שניתן כיום לעדכן את הספר בצורה משמעותית (זאת בנוסף להשלמת הסדרה לשאר הכרכים).

לצד הביקורת שאומנם הכירה בחשיבותו של הדק"ס אך ביקשה להביא לשיפורו, נמצאו גם מבקרים שהתנגדו לעצם הופעת הספר. חששם היה כי פרסום נוסחים שונים, שאינם מבוססים על דפוסי ראשונים, יוביל למצב של "תורה נעשית כשתי תורות", ויגרום למבוכה רבה הן בקרב פוסקי ההלכה והן בקרב הלומדים בתלמוד. ואכן, נראה כי בגלל דברים אלה, ניתן לנמק מדוע בחר ציבור גדול של לומדים, להמשיך ולנהוג בדרכי הלימוד המסורתיים ולא להתעמק בשינויי הנוסח.

יחד עם זאת, אנו עדים בשנים האחרונות, לעניין מחודש בדק"ס, להופעתם של מהדורות צילום מפעלו של רבינוביץ וניסיונות השלמת הפרויקט (ראו על כך להלן).

השלמת הפרויקט
כאמור, לא הספיק הרב רבינוביץ להשלים את עריכת הספרים על כל התלמוד, אלא רק על מסכת ברכות ומשניות סדר זרעים, סדר מועד, סדר נזיקין (ללא מסכת אבות) ותחילתו של סדר קדשים. למרות התמיכה נדיבה שקיבל ממרצבכר, הוצאותיו על הדק"ס היו מרובות, מאחר שהיה צריך לנסוע פעמים רבות לחו"ל כדי להעתיק כתבי יד או לשלם למעתיקים ובנוסף צריך היה לדאוג לכלכלת משפחתו. בכרכים שהוציא לאור הוא מתאר את קשיי פרנסה ומבקש מהקוראים לתמוך בו ולרכוש את שאר ספריו. כדי להתגבר במעט על קשיים אלה, הוא החל לעבוד למחייתו כסוחר ספרים וכתבי יד ובאחת מנסיעותיו לצורכי פרנסתו, כשעבר דרך קייב, רוסיה, הוא חלה בדלקת ריאות. ביום 28 בנובמבר 1888, א' דחנוכה תרמ"ט, נפטר.

אחרי מותו הוציא רבי חנוך ארנטרוי את הכרך על מסכת חולין, אשר הרב רבינוביץ היה בעיצומה של עבודת הכנתו לדפוס, לפני שהלך לעולמו. נאמר כי מלבד חמישה עשר הכרכים שהדפיס, אמר המחבר כי נמצאים תחת ידו עוד שבעה כרכים בכתב יד, אך לא זכו לראות אור ואבדו.

במשך השנים החלו מפעלים שונים במלאכת השלמת הסדרה. בין היתר יצאו לאור מסכת תענית (לצבי מלטר), מסכת פסחים (לר' ברוך נאה והר"מ כשר), מסכת גיטין (לר' מאיר שמחה הכהן פלדבלום) ומסכת סוטה (לר' חיים דוב שעוועל). פרסומים אחרים, אם כי לא באותו היקף, הם מסכת ברכות (לנחמיה פערעפערקאוויטש), מסכת מגילה, מסכת נדרים ונזיר (ר' מרדכי אריה היימאן).

המפעל הבולט בקרב מפעלי השלמה אלה הוא מפעל "דקדוקי סופרים השלם" של מכון התלמוד הישראלי השלם שעל יד יד הרב הרצוג בירושלים. במסגרתו יצאו לאור עד כה ספרים על סדר נשים וכן יצאו לאור משניות סדר זרעים. לחלק מהכרכים מצורף גם "מסורת הש"ס השלם" המפנה למספר רב יותר של סוגיות מקבילות מאשר זו המודפסת בש"ס הרגיל. בכרטסות המכון אצור מידע נוסף של חילופי נוסח לשאר התלמוד. מאמר ביקורת רחב על מפעל ההמשך 'דקדוקי סופרים השלם' כתב פרופ' שמא פרידמן, שבשנים האחרונות הוציא לאור מאגר ממוחשב של עדויות הנוסח התלמודיות באמצעות מכון ליברמן. מפעל דיגיטלי הממשיך במידה רבה את מפעל 'דקדוקי סופרים' הוא מפעל 'הכי גרסינן לשינויי נוסחאות של התלמוד הבבלי' בפורטל אגודת פרידברג לכתבי יד יהודיים.

ניסיון למפעל מקביל, על התלמוד הירושלמי, נעשה לראשונה על ידי יעקב נחום אפשטיין, כבר בשנת תרפ"ד, על בסיס כתב יד ליידן (להלן: "כי"ל"). גם הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, ביקש להוציא לאור דק"ס על הירושלמי, ואף החל בהוצאת חלק ראשון מסכת ברכות, ירושלים: תש"ג, גם הוא בהתבסס על כי"ל ובהשוואה לנוסח הדפוס. בימינו אנו, החל מכון דרכי שמחה, להוציא מהדורה חדשה של הירושלמי, הכוללת מדור דקדוקי סופרים (על בסיס כי"ל ודפוס ראשון).

קישורים חיצוניים

סדרת הספרים "דקדוקי סופרים"
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 . יצא לאחר מות המחבר מתוך עזבונו על ידי ר' חנוך עהרענטרייה (ארנטרוי).

מהדורה בשני חלקים של הסדרה
 .
 .

הערות שוליים

מונחים תלמודיים
כתבי יד
ספרי המאה ה-19
חיבורים במדעי היהדות