מיכאל אלבין

מיכאל יעקב (מיקי) אלבין (4 באפריל 1944 – 3 באוגוסט 1985) היה איש עסקים ופעיל פוליטי ישראלי.

ביוגרפיה 
אלבין נולד בתל אביב כבן יחיד לאוגניה ולשמואל אלבין, שהיו בעלי חנות בגדים מצליחה ברחוב אלנבי. למד בבית הספר "הכרמל" ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. אחר כך למד מדעי החברה ומתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית, נבחר לסגן יו"ר התאחדות הסטודנטים ולעורך עיתון האגודה, "פי האתון". בצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון.

לאחר שחרורו מצה"ל פנה לעסקים בעזרת כספים שקיבל מהוריו. במרץ 1973 הצטרף כמשקיע לחברת "אלול טכנולוגיות", שהקים דוד קוליץ עם עזר ויצמן. שותפים אחרים בחברה היו יצחק אלמוג ומנחם (מנטה) עצמון, חבר של אלבין מתקופת הלימודים בתיכון. אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל. ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974, כשביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל. גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.

בשנת 1975 רכש אלבין את החברה הבורסאית "פריון" עם יונתן זוכוביצקי, חברו מילדות וחתנו של איל ההון שאול אייזנברג. בהמשך הצטרפו להשקעה שני חתנים נוספים של אייזנברג, יגאל דיאמנט ומאיר רוזנפלד. פריון הייתה חברת החזקות קטנה שהחזיקה בבעלותה מאפייה וקרקעות באזור חיפה. בעזרת כספים שהשקיע אייזנברג היא רכשה חברות רבות שפעלו בתחומים שונים. בחלק מהחברות מימש אלבין את ההשקעה ברווח מהיר באמצעות הנפקה בבורסה. ב־1977 קנתה פריון את מפעל הטקסטיל "לודז'יה", והוא הונפק מייד בבורסה. בסוף אותה שנה רכשה את חברת "אתא", שהפעילה את מפעל הטקסטיל ואת רשת חנויות ההלבשה הגדולים בישראל והעסיקה כ־3,000 עובדים. בשנת 1979 הייתה פריון שותפה עם אייזנברג ברכישתם של בנק הספנות, בנק ממשלתי שהופרט, ושל השליטה בבנק הבינלאומי הראשון. חברות ציבוריות נוספות שבהן רכשה את השליטה היו "רפק אלקטרוניקה", "קיסריה מקרקעין ונופש", החברה לספנות והספקה, נחושתן ואינטרגאמא, שהייתה סוכנת "קודאק" בישראל.

ב־1977 הצטרפו אלבין ומנחם עצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר. אלבין סיפק לשריר משרדים בבית אסיה, שהקים אייזנברג. שריר, שהיה חבר בוועדת הכספים של הכנסת, עזר מצידו לאלבין במאבקו בהנהלת הבורסה. בלחץ הקבוצה מונו גדעון פת ושרה דורון לתפקידי שרים. אלבין גם מינה את חבר הכנסת מיכה רייסר מתנועת החרות לדירקטור באתא, והחברה סיפקה לו רכב ומימנה לו נסיעות לחו"ל (רייסר נחקר אחר כך נחקר באזהרה על העניין). בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו ב־1984, שימשו אלבין ועצמון בהתנדבות גזברים של קמפיין הליכוד.

ב־1978 היה אלבין ממייסדי הירחון "מוניטין" והשבועון "אנשים". השקעה זו הולידה בהמשך את "מוניטין עיתונות", קבוצת תקשורת שרכשה את השליטה ביומון העסקים "גלובס" ופתחה את שבועון הנוער "חמצן", שיצא בשנים 1984–1986. חברה קשורה, "מוניטין אחזקות", נעשתה שותפה עם עמוס שוקן בעיתון היומי "חדשות".

בתחילת שנות ה־80 הפכה קבוצת אייזנברג לאחד הגופים החזקים במשק, ושאול אייזנברג גם רכש את השליטה ב"חברה לישראל". הקבוצה המשיכה וקנתה חברות נוספות: "הילרון – חברה ליצוא ויבוא גידולי ומוצרי חקלאות", "אמישר", שהייתה חברת השקעות שהקימו הציונים הכלליים, ו"לומיר חברה לבנין". מאחר שאייזנברג שהה רוב הזמן מחוץ לישראל, ניהלו אלבין ויונתן זוכוביצקי בפועל את עסקיו בישראל. הקבוצה נהנתה מהגאות בבורסה באותן השנים, ושווי החברות שבהן שלטה עלה במהירות בתוך שנים ספורות (למעשה באותן שנים ויסתו הבנקים את שוק המניות, והשגשוג היה מלאכותי). ב־1982 אף היה אלבין שותף ליוזמה להקים בורסה שנייה בישראל, בירושלים, אף שהיה חבר דירקטוריון הבורסה בתל אביב ובה בעת מבעלי חברת הברוקרים "נשואה". אלבין גם החל להשקיע בחברות שונות במישרין ולא דרך קבוצת אייזנברג. בסוף 1981 ארגן קבוצת משקיעים להתמודדות במכרז להקמת ערוץ 2. ב־1983 היה שותף לרכישת השליטה במפעל "חוסן" לייצור דלתות.

הקרע עם אייזנברג 
בעקבות משבר מניות הבנקים והאינפלציה הגבוהה נפגע שווי החברות בקבוצת אייזנברג. נוסף על כך צברה אתא הפסדים כבדים והגיעה לסף פשיטת רגל. שאול אייזנברג וממשלת ישראל הגיעו להסכמה כי יוזרם למפעל הון בסך 10 מיליון דולר, אך הוא המשיך להפסיד וניסיון מכירה שלו נכשל. ב־29 באוקטובר 1984 מונה לו כונס נכסים. עובדי המפעל נאבקו למניעת סגירתו במאבק תקשורתי שהכביד על עסקי הקבוצה. בינתיים עלה חשד לוויסות מניותיו של המפעל, שלמרות הקשיים עלו משער של 100 שקל ל־1,600 בשנים שלפני סגירתו. במאי 1984 הודיע אלבין שהוא פורש מקבוצת אייזנברג, וביולי עשה זאת גם זוכוביצקי. בעיתונות פורסם שאייזנברג חשד כי אלבין מעל בכספי הקבוצה או הפיק רווחים אישיים על חשבונה, אך כל הצדדים הכחישו את החשדות. באותם ימים הודיע אייזנברג כי הוא מתכוון למכור את קבוצת החברות כולה, למעט החברה לישראל ובנק הספנות. אייזנברג גם האשים את אלבין וזוכוביצקי כי ללא ידיעתו השתמשו בכספו למימון השקעה בחברת הטקסטיל האמריקנית "יונייטד מרצ'נד", שעליה השתלטו עם שני חבריהם לספסל הלימודים בתיכון, מנחם עצמון ועוזי רסקין. עצמון, שהיה באותה עת מנכ"ל משותף של החברה לישראל, ועורך הדין רם כספי מונו בוררים בין אלבין לאייזנברג, כדי לקבוע את חלוקת הנכסים ביניהם. בבוררות נקבע כי אייזנברג יקבל את מלוא הבעלות בפריון בתמורה למניות של החברות נחושתן ואמישר. זוכוביצקי היגר לארצות הברית ואלבין עבר בתחילת 1985 להתגורר בלונדון.

מותו 
ביום שישי 2 באוגוסט 1985 הוזמן אלבין לתשאול ביחידה הארצית לחקירות הונאה, שהייתה ממוקמת אז במשרדי שלוחת המטה הארצי ביפו. הוא נחשד בהונאה בפעילותו בבורסה בשנות הגאות שלה (לפני משבר 1983), במעילה בכספי אייזנברג ובפעולות מרמה במניות אתא לפני שקרסה. בתום התשאול הוחלט לעצור אותו והוא ביקש להיוועץ בפרקליטו. החקירה נמשכה, באופן חריג, בשבת כדי לסיימה ובכך להימנע מלהביא את אלבין לפני שופט ביום ראשון ולמנוע אי־נעימות ממנו. במהלך החקירה ביום שבת הוא לא שיתף פעולה, והחוקרים הודיעו לו שהם מתכוונים לבקש את הארכת מעצרו ב־15 ימים נוספים. אלבין ביקש שישאירו אותו לבד בחדר לכמה דקות כדי לחשוב. הוא מצא את מותו בנפילה מחלון החדר, שהיה בקומה השלישית. נסיבות הנפילה אינן ברורות היות ששהה לבדו בחדר בעת ההתרחשות, ועלו סברות שונות – שהייתה זו התאבדות או ניסיון בריחה כושל. זו הייתה גם מסקנתו של השופט חיים אילת, סגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב, שהתבקש לחקור את האירוע. כך גם נקבע בחקירת המשטרה.

אלבין נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.

לאחר מותו 
לאחר מותו נמשכה החקירה, וכארבעים אנשי עסקים ומשקיעים נחקרו על לפעולות שעשו בבורסה. השר אברהם שריר גם נחקר במשטרה לגבי כספים שקיבל לחשבונו מאלבין, ולהגנתו אמר שהיו אלה כספי מתנה לחתונת בתו. יונתן זוכוביצקי שהה בעת מותו של אלבין בניו יורק, ולא חזר לישראל במשך 12 שנים.

על שמו של מיקי אלבין קרויה "קרן מיקי אלבין", שמאז 1994 מעניקה מדי שנה את הפרס לתסריט הקולנוע המצטיין בישראל.

אלמנתו של אלבין, גליה, תרמה את יצירת האמנות "12 השבטים" של מרסל ינקו למוזיאון בעין הוד לזכרו של בעלה.

חיים אישיים
אלבין הכיר את אשתו ב־1977, כשהצטרף למפלגה הליברלית והיא הייתה פעילה במפלגה.
לזוג נולדו שני ילדים: שמואל ודניאלה.
גליה אלבין המשיכה את הקריירה שלה כאשת עסקים לאחר מותו.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אנשי עסקים ישראלים
בוגרי בית הספר הכרמל (תל אביב)
בוגרי תיכון עירוני א' (תל אביב)
בוגרי העתודה האקדמית
משפחת נוימן (ישראל)
בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
ישראלים שנולדו ב-1944
ישראלים שנפטרו ב-1985
ישראלים שנפטרו במעצר