יהודים-ערבים

המונח "יהודים ערבים" או "ערבים יהודים" משמש לציון יהודים שמוצאם מארצות ערב או שהיו תחת השפעה ערבית-איסלאמית. השימוש במונח נדיר בשיח הציבורי הישראלי, אך הוא רווח אצל אנשי אקדמיה מסוימים מתחום הסוציולוגיה הביקורתית ובקרב פעילים פוליטיים בישראל ומחוצה לה אשר יש הרואים אותם מזוהים ברובם עם גורמים אנטי-ציוניים.

על השימוש במונח נמתחת ביקורת בקבוצות נרחבות בציבור הישראלי, וגם מצד היסטוריונים וחוקרי לאומיות מזרמים שונים, הרואים ביצירת התיוג חלק ממאבק פוליטי רדיקלי ולא אמירה סוציולוגית אקדמית.

היסטוריה של המושג
את הרעיון שעומד מאחורי הצירוף "יהודים-ערבים" ניתן למצוא בדיוני האו"ם בשאלת חלוקת שטח המנדט הבריטי של פלשתינה. נציגי מדינות ערב אשר התנגדו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל הציגו עמדה לפיה היהודים אינם עם אלא עדה דתית ששייכותם הלאומית מפוצלת, עם זאת, לא היה זה שימוש במונח כלשונו.

המושג "Arabische Yidden" היה בשימוש בפיהם של יהודים מזרח אירופאים, במשמעות של גנאי, לסימונם של מהגרים יהודים מארצות ערב והאסלאם שהתיישבו בניו יורק, בקהילות נפרדות, החל משלהי המאה ה-19. חיון מסעוד תיאר בספרו האוטוביוגרפי "כשהיינו ערבים" את אכזבתו של סבו שהגיע לניו יורק בשנות ה-50, כאשר התבררה לו עוצמת העוינות מצידם ועל כך שנאלץ להתפלל ללא מניין. לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 קהילה זו סומנה כחשודה גם על ידי רשויות הביטחון בארצות הברית.

דוד בן-גוריון השתמש בביטוי בתוכנית "מוקד" ב-1970: .

באמצע שנות השבעים, האינטלקטואל אלבר ממי השתמש במונח "ערבים יהודים" כקטגוריה באופן שלילי, כזהות אשר הייתה יכולה להיווצר, אלמלא היו היהודים בעולם הערבי נרדפים לאורך ההיסטוריה. בניגוד לבאים אחריו, ממי לא השתמש במונח זה כדי לבקר את הציונות או כדי לייחס זהות ערבית ליהודי ארצות האסלאם, אלא השתמש במושג מטעמי נוחות. בהתייחסו להזמנתו של מועמר קדאפי ליהודים לחזור לארצות גלותם, ולאלו מהם החוזרים למדינות ערב, להשתלב במדינות אלו כ"ערבים יהודים", כתב ממי:

עם זאת, לדעת חוקרת התרבות אוליביה האריסון, ממי האמין שיהודי צפון אפריקה הפנו עורף ל"מזרח" משום שדחו את ה"קולוניזאציה" שלהם עצמם בידי המוסלמים. בשנים שלאחר מכן, ולמרות התפנית הפרו-ציונית והרטוריקה ה"טרנסקולוניאלית" שאפיינה את כתיבתו, ממי אימץ מחדש - אם כי בהססנות - את הכינוי שטען שהוא עצמו המציא, כדי לבטא את ריבוי הזהויות שלו. כך למשל כתב בספרו La terre intérieure שראה אור ב-1976:

אחרי ממי בחרו מספר סופרים, פעילים מזרחים ואנשי אקדמיה, חלקם מהקשת הדמוקרטית המזרחית, לאמץ את המונח ולהקנות לו משמעות חיובית. בין אלו, ניתן למנות את סמיר נקאש, חביבה פדיה, אלה שוחט, יהודה שנהב, ויקי שירן ועוד. הסופר שמעון בלס, יליד בגדאד, השתמש במונח לתיאור זהותו העצמית.

חבר ושנהב הפנו את תשומת הלב לכך שכבר בשנת 1975, השתמש חוקר הספרות גרשון שקד בכינוי "סופר יהודי-ערבי שכתב עברית" לתיאור יצחק שמי, סופר יהודי יליד חברון אשר חיבר את הנובלה "נקמת האבות".

המשתמשים במונח הדגישו את הקרבה התרבותית שהייתה בין יהודי ארצות ערב לערבים המוסלמים. רובם נוטים להיות משויכים לשמאל הרדיקלי, וחלקם מגדירים עצמם כלא-ציונים.

המצדדים בצירוף מערערים על תיוגם הלא-ציוני, בטענתם כי המושג משמש ל"דה-קונסטרוקציה זהותית", מתוך ראייה רחבה יותר שאינה מקבלת את החלוקה המקובלת בישראל ל"ימין" ו"שמאל" הכרוכה בין השאר בסבך הזהויות שבין מערבי-אשכנזי לאוריינטלי-מזרחי. לפיכך, חלק מהמשתמשים במושג ידחו את חלוקות הזהות הבינאריות ואת שיוכם שלהם עצמם בתוכן כ"שמאל רדיקלי" או "אנטי-ציונים". יהודה שנהב, אשר עשה שימוש במונח בספרו "היהודים-הערבים", מתבטא תכופות באופן המאתגר את שיוכו האוטומטי לשמאל ואת תיוגו כאנטי-ציוניורואה בפינויי ההתנחלויות שמעבר לקו הירוק עוול וצביעות של השמאל הישראלי המופנה בין השאר כלפי היהודים הערבים עבורם השטחים מהווים מרחב תרבותי אלטרנטיבי.

טענתם של אלו העושים כן היא כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב. מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמאנים" שכן אלה מזהים באופן שגוי את היהודים כקבוצה האתנית בתוכה הם חיו.

תפוצת המונח 
השימוש במונח כביטוי להגדרה אישית של יוצאי מדינות ערב וצאצאהם, נותר שולי בשיח הישראלי הציבורי. חנן חבר ויהודה שנהב, מראשי המבקשים לקדם את המונח, מציינים ש"מעטים בלבד מבין המזרחים היום מסכימים לכנות עצמם יהודים-ערבים". אף הקשת הדמוקרטית המזרחית בחרה שלא לאמץ את המונח.

אינטלקטואלים ישראלים ספורים, כגון סמדר לביא וסמי שלום שטרית, שמוצאם (או חלק ממוצאם) מארצות ערב בוחרים, מתוך פוליטיקה של זהויות, להשתמש במונח "יהודים-ערבים" כדי להגדיר את עצמם ואת אלו המכונים "מזרחים" או "עדות המזרח" בשיח המקובל. טענתם של אלו היא כי המונחים "עדות מזרח" ו"מזרחיים" משקפים שיח חברתי, בו הקבוצות ההגמוניות קובעות את ההמשגה של השיח וגבולותיו, כלומר, המונחים המקובלים נועדו להכתיב אופן חשיבה. בפרט, לדעתם, צד אחד - הממסד האשכנזי ששלט בארץ - ניכס לעצמו את ה"מרכז" הישראלי, ובד בבד תייג את הפריפריה החברתית (והגאוגרפית) כ"עדות"; וצד שני - המזרחים - אימץ את התיוג והשתמש בו.

מצד גורמים במדינות ערב ניתן למצוא שימוש בכינוי "יהודים-ערבים". לדוגמה, בשנת 2008 הציע הנסיך הסעודי  את הסברה כי הסכם שלום כולל בין ישראל למדינות ערב ייצור מצב שבו הערבים "יתחילו לראות את הישראלים כערבים-יהודים ולא כסתם ישראלים".

באוקטובר 2017 החלו לפעול באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטת תל אביב תוכניות ל"לימודי תרבות ערבית-יהודית" לתואר ראשון.

משמעות המונח
כוכבי שמש, ממנהיגי הפנתרים השחורים, טען ששמע לראשונה את המונח בשנת 1978 בפריז מפי יהודים מהפכנים מרוקאים שחיו בצרפת. שמש ציין שהוא "יכול להגדיר את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים שדיברו ערבית", אך הוא מעדיף עליו את המונח "מזרחים" שכולל גם יהודים מגלויות איראן וטורקיה.

פרופ' ששון סומך משתמש במונח, אך כמשמעות תרבותית בלבד, ומתנגד לשימוש הגזעי-פוליטי העכשווי. לדבריו, אדם צריך לקיים ארבעה תנאים על מנת להיות יהודי-ערבי:
 שפת היהודי-ערבי צריכה להיות השפה הערבית.
 יהודי-ערבי הוא מי שנולד וגדל בקהילה יהודית ששפתה ערבית.
 יהודי-ערבי הוא מי שנולד וגדל בארץ דוברת ערבית.
 עיקר חינוכו הבסיסי של היהודי-ערבי צריך להיות דרך התרבות הערבית.
לטענתו, "כדי שאדם יהיה ערבי-יהודי הוא צריך שהמשורר הראשון שהוא יקרא בחייו יהיה אַלְ-מוּתַנַבִּי, גדול משוררי ערב בימי-הביניים, ובמובן זה אין אדם בוגר, שכבר קרא שירה, יכול להחליט בדיעבד להפוך להיות יהודי-ערבי".

השימוש במושג בקרב סוציולוגים מזרם התאוריה הביקורתית

לטענת סוציולוגים מהזרם הרדיקלי, השימוש בתקופת היישוב בכינויים "ספרדים" ו"עדות מזרח", זה לצד זה, היה מלווה ברה-סוציאליזציה ובדה-סוציאליזציה. אלה ביקשו להסיר את הפן הערבי בתרבותם, ובו בזמן לסמן אותם כ"אחרים" לבנטינים. בשנות השמונים, סמי סמוחה אשר ניסח את תפיסת ה"שסעים בחברה הישראלית" הדיכוטומית, ציין כי "העדות בישראל מכונות בשמות שונים. אני מעדיף את הביטויים אשכנזים ומזרחים". בשנות השמונים, השפעתו של אדוארד סעיד ותאוריות פוסט-קולוניאליסטיות החלו להפוך דומיננטיות עם מחקרים של סוציולוגים ישראלים-מזרחים אשר נסעו לארצות הברית ללימודי דוקטורט. משנות ה-90 הפך הכינוי "מזרחים" למונח העיקרי לתיאור קהילות של "עדות המזרח" ו"ספרדים". על פי טענה זו הדה–ערביזציה שהוחלה על המזרחיים לא הייתה תהליך בו המדוכאים מתמסרים מרצונם לפתרון שמציעה ההגמוניה. במקרה זה, בחירתם של ה"יהודים-ערבים" למחוק את זהותם הערבית נעשתה מתוך השאיפה להשתייך להגמוניה הציונית-אשכנזית, וביתר שאת מתוך מעמדה השלילי של הערביות בתרבות הישראלית הציונית על רקע הקונפליקט ישראלי-פלסטיני.

בעניין זה התפלמסו חוקרת הקולנוע אלה שוחט והסוציולוג יהודה שנהב. שוחט טוענת שנעשתה דה-ערביזציה שהמירה את היהודים-ערבים ליהודים, שנהב גורס כי "המכונה התרבותית" קיבעה אותם כיהודים-ערבים, אך ללא תהליך של "טיהור" מערביותם. בניגוד לשנהב, שוחט רואה בקטגוריה "יהודים-ערבים" קטגורית זהות רלוונטית גם לימינו .

יהודה שנהב 
ספרו של יהודה שנהב "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עוסק באופן שבו נוצרו שתי הקטגוריות "מזרחים" ו"אשכנזים" בשיח הישראלי. לטענתו של שנהב, השיח ביחס לסוגיה מתחלק לשניים: שיח לאומי הבנוי על הדיאגנוזה בין יהודים לבין לא-יהודים, ושיח עדתי המבחין בין מזרחים לבין אשכנזים. השילוב של היהודים הערבים בתנועה הציונית נעשה על בסיס הפרדה מלאכותית, לטענת שנהב, בין היסודות היהודיים והיסודות הערביים בתרבות היהודים שהגיעו לישראל ממדינות ערב. כרטיס הכניסה של היהודים הערבים לציונות היה על בסיס דתי בעוד שהוגי הציונות כדוגמת הרצל, נורדאו ואף ז'בוטינסקי הדגישו את המימד החילוני של היהודי החדש. כך נוצר מדרג בין על בסיס עדתי דתי: היהודים שהגיעו ממדינות ערב נכנסו ל"אומה הציונית" מנקודת כניסה נמוכה יותר מהאשכנזים. לטענת שנהב, הדת היא אמצעי גיוס של המזרחיים ללאומיות היהודית (הציונות), אך בו בזמן מסמנת אותם גם כקבוצה נפרדת. כך גם נוצרה קטגוריית הביניים מסורתיים בישראל, כמתייחסת ליהודים דתיים יוצאי מדינות ערב. הוא סבור כי התרבות הישראלית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים מבלי "לטהר" אותם מ"ערביותם", וה"ערביות" שנותרה בהם, איפשרה לדרג אותם מתחת לאשכנזים.

שנהב מסיק כי השימוש במונח "מזרחים" איננו מאפשר עיון כולל בהיסטוריה של יהודי ארצות ערב, שכן מונח זה עצמו מגביל את גבולות השיח. שנהב תובע על כן לדון בהיסטוריה של המזרחים תוך שימוש במונח "יהודים-ערבים".

שנהב מבאר כי המונח "יהודים-ערבים" נולד מתוך אימוץ החשיבות שמייחסת ההגות הפוסט-מודרנית לשפה ככלי לעיצוב תפיסה, בניית טיעונים, ובסופו של דבר גם לעיצוב המציאות. אך גם מדגיש כי המונח "יהודים-ערבים", אינו בא בהכרח לתאר את תפיסת הזהות העצמית של יהודים אלו (בעבר או בהווה), ונועד לו תפקיד ביקורתי-רדיקלי, בהיותו מאתגר את "המחשבה הלאומית, הקולוניאלית והבינארית שבתוכן התארגנה זהותם של יהודי ארצות האסלאם" (2003:247).

שלבים במחקר המושג 
חנן חבר ויהודה שנהב מבקשים להבחין בין מה שהם רואים כשני שלבים בתהליך המחקר הביקורתי של המושג "יהודים-ערבים". האחד, שלב סטרוקטורליסטי והשני, שלב פוסט-סטרוקטורליסטי.
* חבר ושנהב רואים את השלב הסטרוקטורליסטי כשלב ההתחלתי בדיון של "יהודים ערבים" על ידי שמעון בלס, אלה שוחט, סמי שלום שטרית ואחרים, שבא לערער על משטר הזהויות הציוני ההגמוני. את הפרוצדורה הסוציולוגית בשלב הסטרוקטורליסטי מזהים חבר ושנהב כ"דה-ערביזציה" שהופעלה על היהודים-ערבים על ידי הממסד הישראלי ובאה לטהר את הסממנים הערביים ובכללם ההיסטוריה, השפה, המוזיקה והתרבות הערבית.
 לעומת זאת, השלב הפוסט-סטרוקטורליסטי מתנגד לקו הבחנה חד וברור בין יהודים וערבים, אלא רואה אזור חפיפה בין שני המושגים האלה, בו מתמקמות עקבות פעולת הדה-ערביזציה והסימון מחדש כ"עדות המזרח".

הביקורת על המונח 
בשיח האקדמי והציבורי השימוש במונח זוכה לביקורות רבות. המתנגדים מכנים את הרעיון "הזוי" ומחשידים את המצדדים המצדדים בתורת משטר הזהויות ובזהות ערבית-יהודית בניסוח מורכב ומסורבל במכוון:

פניה עוז-זלצברגר טוענת להטעיה אקדמית מצד המלומדים המקדמים את המושג: "ישראלים המשוחחים עם אינטלקטואלים בחו"ל נתקלים תכופות באי-הבנה שלא תיאמן. אני מכירה גרמנים משכילים ומעודכנים המצפים בכל רגע שמיליוני ה"יהודים-ערבים" יוצאי ארצות המזרח בישראל יתקוממו נגד מדכאיהם האשכנזים. לא נתמקד כאן בשאלה מיהו המלומד הישראלי שסיפר להם כזאת". טענות מופנות גם כלפי המשקל האקדמי של המצדדים במושג: "... תאוריה מבית מדרשם של אנשים שאינם היסטוריונים, כמו הסוציולוג יהודה שנהב, חוקרת הקולנוע אלה שוחט, חוקר הספרות חנן חבר, ועוד. היסטוריונים רציניים לא יתמכו בתאוריה כזו, היות שהיא מתנפצת לאלפי רסיסים בפני ביקורת היסטורית יסודית."

על השימוש במונח, כתב המשורר אלמוג בהר, שמשפחתו עלתה מעיראק, את הדברים הבאים:מאוחר יותר הסביר את הבנתו את המונח והצורך "להרוויח את הזכות להשתמש בו" במילים הבאות:

בדומה לבהר, מבקרים מימין מצביעים על השתייכותם הפוליטית של המצדדים במונח, ומסבירים כי מונח זה נוצר כדי לשלול את עמדת הציונות הטוענת להיותם של היהודים לאום, ומתוך גישה אנטי-ציונית לפיה יהודים אינם אם כי אם עדה דתית בלבד שאינה זכאית להגדרה עצמית במדינה ריבונית. מנגד, ביקורת משמאל מצביעה על כך שהמונח משמש בידי השמאל האשכנזי ללעוג ליהודים המזרחים, בבחינת: הם (המזרחים הימנים) שונאים ערבים כשהם "בעצמם ערבים" - שונאים את עצמם ומתנשאים על אנשים בדיוק כמוהם.

המתנגדים תוקפים את הביסוס ההיסטורי עובדתי של המונח בטענות הבאות:
היהודים במזרח התיכון לאורך ההיסטוריה לא ראו את עצמם כערבים או כחלק מהחברה הערבית-מוסלמית, היהודים חיו כמיעוט המצוי בגלות תחת שלטון זר. בכתביהם של יהודי ארצות האסלאם לאורך הדורות ניתן למצוא התייחסויות לערבים כקבוצה זרה ועוינת, ולא כזו אשר חולקת עם היהודים זהות משותפת. כך למשל הרמב"ם באיגרת תימן כתב: "ואתם אחינו, ידוע לכם שהקב"ה הפילנו במהמרות עונותינו בתוך אומה זו שהיא אומת ישמעאל, שרעתם חזקה עלינו, והם מתחכמים להרע ולמאוס אותנו, כמו שגזר עלינו יתברך "ואויבינו פלילים". ושלא תעמוד על ישראל אומה יותר אויבת ממנה, ולא אומה שהרעה בתכלית הרעה לדלדל אותנו ולהקטין אותנו ולמאוס אותנו כמוהם".
מנגד, השלטון האיסלאמי במדינות ערב ראה ביהודים בני חסות (ד'ימי) ולא חלק מהעם הערבי.
היהודים הם קבוצה אתנית עתיקה בעלת זהות ייחודית משלה, ובדומה לאוכלוסיות מזרח תיכוניות וצפון אפריקאיות אחרות (כגון ברברים במרוקו, הכורדים בעיראק, הקופטים במצרים) ואף דוברי ערבית שאינם מזדהים כערבים (כגון המרונים בלבנון), הם חיו בקרב האוכלוסייה הערבית אך שמרו על זהות נפרדת ממנה.
המונח אינו מבוסס על מציאות קיימת בהווה או בעבר, אלא כמדומיינת (על פי המונח "קהילות מדומינות" של בנדיקט אנדרסון), במסגרת שיח של זהויות. במהלך הדורות יהודים זיהו עצמם על פי קהילות, אזורים גאוגרפים או קבוצות לאומיות (כגון קהילת קרקוב, קהילת סלוניקי, קהילת טלז, יהדות בבל, יהודי-מרוקאי, יהודי-פולני, יהודי-צרפתי) ולא כיהודים-ערבים או יהודים-סלאבים. כך למשל, סמי סמוחה, סוציולוג יליד עיראק, טוען ש"המושג אינו תואם את המציאות האמפירית".
 כיוון שמזרחים מתייחס ליהודים שעלו הן מאפריקה והן מאסיה, המונח חובק בתוכו יהודים מזרחים שלא באו מארצות ערב, כמו יהודי איראן וטורקיה וקבוצות נוספות.

ראו גם 
מזרחים
 מוסתערבים

לקריאה נוספת
 ראובן שניר, ערביות, יהדות, ציונות: מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: מכון בן צבי, 2005.
 שמעון בלס, והוא אחר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
 בני נוריאל, "זרים במרחב לאומי: היהודים הערבים בגטו בלוד, 1950-1959", תיאוריה וביקורת, 2005, 26: 13-42.
 אלה שוחט, הקולנוע הישראלי: מזרח/מערב והפוליטיקה של הייצוג, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו, 2005.
 יהודה שנהב, היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2003.
 אלה שוחט, זכרונות אסורים: לקראת מחשבה רב-תרבותית: אסופת מאמרים, תל אביב: בימת קדם לספרות, 2001.
 משה גרנות, עסקני הקיפוח - שיח של הסתה וגזענות, הוצאת ירון גולן, 2000.
 אלה שוחט, המהפכה המזרחית: שלוש מסות על הציונות והמזרחיים, ירושלים: המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, 1999.
 ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988. תרגם אהרן אמיר, פרק 3. היהודי הערבי, עמ' 46–81.
 R. Snir, "From al-Samaw’al to Ibn al-Samaw’al: Modern Arab-Jewish Culture, its Historical Background and Current Demise,”Acta Orientalia (Oslo) 67 (2006), pp. 19-79
 Anidjar, Gil, The Jew, the Arab, Stanford, California: Stanford University Press, 2003.

קישורים חיצוניים

 חנן חבר ויהודה שנהב, יהודים ערבים - גלגולו של מונח, zmanpedia
 

  חיים סעדון, 'המרכיב הפלשתיני' בהתפרצויות אלימות בין יהודים לבין מוסלמים בארצות האסלם, עמ' 86–131

  הלל כהן, 'חייו ומותו של היהודי-הערבי בארץ ישראל ומחוצה לה', עמ' 1–30

 סמי שלום שטרית וחנה אזולאי-הספרי קוראים יחדיו את שירו של שטרית "מיהו יהודי ואיזה יהודי הוא?" - סרטון מאת אלי חמו.

 Albert Memmi, Who is an Arab Jew, 1975
 ליטל לוי, Historicizing the Concept of Arab Jews in the Mashriq, Jewish Quarterly Review, 2008.
 אפרים לביא, פגיעה בתקציבים לחברה הערבית תערער את הביטחון הפנימי, 29 באוגוסט 2023, המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS)

הערות שוליים

פוליטיקה של זהויות
יהדות ארצות האסלאם