פדיון שבויים

מצוות פדיון שבויים, היא הצלתם ושחרורם של בני עם ישראל הנתונים בשבי. מצווה זו ידועה כבעלת חשיבות רבה על פי ההלכה והיא כוללת בתוכה מספר מצוות שונות.

מקור

במקרא
כבר בתורה מסופר על אברהם שסיכן את חייו ויצא למלחמה כנגד ארבעת המלכים ששבו את אחיינו לוט, והצליח לשחררו. כן מסופר, שכאשר הכנעני מלך ערד הצליח לשבות שבויים מישראל, בני ישראל יצאו למלחמה נגדו והחרימו את עריו. על דוד מסופר, שכאשר עמלקים פשטו על עירו, צקלג ושבו את הנשים שבה, דוד ואנשיו רדפו אחריהם והחזירו את השבויים. בכל המקרים הללו, לקיחת שבויים היוותה עילה למלחמה. לפי מיכאל ויגודה, יציאת מצרים, האירוע המכונן עליו נסמכים רוב מועדי ישראל, הייתה למעשה פדייה של בני ישראל – שהיו שבויים ביד מצרים – על ידי אלוהים.

בהלכה
הרמב"ם כותב:

ומוסיף השולחן ערוך וכותב:

סייגים למצווה 
חרף חשיבותה של מצווה זו, קבעו לה חכמים מספר סייגים, שהבולט בהם הוא:

ומוסיף הרמב"ם:

הפירוש של "יתר מכדי דמיהם" הוא: "יותר מהשווי הריאלי שלהם". אחת ממטרתיו של סייג זה היא כדי למנוע יצירת עידוד לחוטפים והשבאים, כי אם יראו שדרישת כופר עבור שבויים מעם ישראל, היא דרך מוצלחת לעשיית רווח כלכלי גדול כזה שמשלמים עבורם כל מחיר, יתאמצו לחטוף עוד ועוד ויקשה לשחררם. דעה נוספת באשר למטרת הסייג שמציגה הגמרא היא למנוע את דוחק הציבור, שיהיה עליו לשלם כסף רב על שבויים.

ברם, כבר בתלמוד אנו מוצאים שתקנה זו אינה חלה בכל המקרים. למשל, רואים בסיפור על רבי יהושע בן חנניה שפדה מבית סוהר ברומי, תינוק יתר על דמיו בניגוד לתקנה, בשל הנימוק ש- "מובטחני בו שמורה הוראה בישראל. העבודה (=לשון שבועה), שאיני זז מכאן עד שאפדנו בכל ממון שפוסקין עליו. אמרו: לא זז משם עד שפדאו בממון הרבה, ולא היו ימים מועטין עד שהורה הוראה בישראל. ומנו (=ומי הוא)? רבי ישמעאל בן אלישע". בעקבות הסיפור בתלמוד פוסקים פרשני התלמוד הראשונים, שתקנה זו מסויגת במקרה שמדובר בתלמיד חכם או אדם גדול. התוספות על סוגיה זו למדו שגם במקרה של סכנת נפשות אין האיסור לפדיון "יתר על כדי דמיהן" מתקיים.

ישנם מקרים נוספים בהם תקנה זו מסויגת. כמו במקרה שהשבוי רוצה לשלם בעצמו עבור שחרורו את המחיר המופרז, או במקרה שבעל פודה את אשתו.

אחת הדוגמאות הבולטות למורכבות סוגיה זו הייתה פרשת מאסרו של המהר"ם מרוטנבורג גדול רבני אשכנז במאה ה-13 אשר על פי דברי המהרש"ל אסר המהר"ם לפדותו מהכלא, מפני התקנה הנ"ל, אף שעל פי ההלכה היה מותר לבזבז עליו כספים רבים, חשש המהר"ם מפני ההשלכות שיהיו אם ישלמו עליו מחיר מופרז והוא אכן מת בשבי. דוגמה אחרת הייתה מאסרו של השל"ה בירושלים ביחד עם קבוצת נכבדים, על ידי מחמד בן פרוך. במקרה זה שילמה הקהילה סכום כסף רב עבור שחרורם של הנכבדים.

סייג אחר הוא כשאדם גורם לעצמו להיות שבוי פעם אחר פעם, בפעם השלישית אין חובה לפדותו. בהלכה מדובר כאשר מכר את עצמו או שנלקח לכלא עקב גנבה, חוב או כל פשיעה שביצע בכוונה. דבר זה אמור כאשר אינו בסכנת חיים, אבל במקרה ששוביו רוצים להורגו והוא נמצא בסכנת חיים, חובה לפדותו אפילו אחרי כמה פעמים.

סוגיה זו זכתה לדיון מחודש, טעון ביותר מבחינה רגשית ולאומית, בכל הנוגע לפדיון שבויי צה"ל. על אף המסורת של הימנעות מפדיון שבויים יותר על כדי דמיהם, נמצא שהקשר שבין חייל לצבאו נתפס בעיני חלק מהפוסקים כקשר מחייב ביותר, בדומה לקשר של איש ואשתו, ואף מעבר לכך. בנוסף, העירו חלק מהפוסקים שיש לקחת בחשבון את שאלת המורל של החיילים היוצאים לשדה הקרב, שעלולים להסס אם ידעו שהמדינה לא תעשה ככל יכולתה להשיבם לחיק משפחותיהם. מנגד, שחרור מחבלים, שעלולים לסכן חיי אדם, ושעצם שחרורם עלול להוות זריקת מרץ לאויב, נלקחו גם הם בחשבון. עם זאת, דומה שאצל רבים מפוסקי המאה העשרים הכריעה את הכף המחויבות המיוחדת של מדינת ישראל לצה"ל ולחייליו. לפיכך, הרבנים שאול ישראלי, עובדיה יוסף, חיים דוד הלוי, שלמה גורן ויעקב אריאל פסקו שניתן לשחרר שבויי צה"ל אף במחיר של שחרור מחבלים רבים, בהם רוצחים מורשעים. כמה רבנים אסרו עיסקאות כאלה בשל עידוד הטרור וסיכון אחרים. בין האוסרים: הרב צפניה דרורי, הרב יעקב יוסף, הרב שמואל אליהו.

גם התקנה שלא מבריחים שבויים מסויגת בתלמוד בסיפור על רבי מאיר ששיחד את השומר מטעם השלטון בכסף רב והצליח להבריח את אחות אשתו מקובה של זונות בניגוד לחוק הרומאי, והפך להיות מבוקש, ועל פי אחד הפירושים בתלמוד הדבר גרם שגלה לבבל, כדי להנצל.

תפילות על השבויים

כל שבוע בימי שני וחמישי (ימי החול בהם בתפילת שחרית, מתבצעת קריאת התורה בציבור) נאמרת בבתי הכנסת האשכנזיים התפילה הבאה (אצל הספרדים והתימנים ושאר עדות המזרח לא נהוג לאומרה):

בימינו, יש קהילות בהן נהוג בשבת לומר בסמוך לקריאת התורה "מי שברך" מיוחד להצלת שבויי צה"ל. לתפילה זו יש נוסחים שונים שקבעה הרבנות הראשית לישראל או שיצרו באותה קהילה.

ראו גם
 חילופי שבויים
 ועדת שמגר (פדיון שבויים ונעדרים)

לקריאה נוספת
 תחומין, כרך ד', "שחרור שבויים תמורת בני ערובה", הרב אברהם יצחק כלאב, עמ' 116
 תחומין, כרך ו', (עמ' 305 ), "לא תיקחו כופר נפש למחבל", ד"ר איתמר ורהפטיג.
 תחומין, כרך יג', (עמ' 257), "החזרת מחבלים תמורת חטוף יהודי", הרב נתן אורטנר.
 תורת המדינה, (עמ' 434–436), הרב שלמה גורן.
 שו"ת חוות בנימין, סימן טז' עמ' קכג' אות ז', הרב שאול ישראלי.

קישורים חיצוניים
 
 
 הרב מיכאל ויגודה, על פדיון שבויים, באתר "דעת"
 שמואל ספראי, ארץ ישראל והתפוצה היהודית: ד. פדיון שבויים, באתר "פשיטא"
 אורי ישראל פז, דילמות מוסריות סביב עסקת חילופי החיילים השבויים, באתר "פאזל"
 פדיון שבויים - מקורות להדרכה לשיחה ועיון, הוצאת מנהל חברה ונוער (מכיל מקורות תורניים וקטעי עיתונות רבים) 
 
מאמר בכיפה - פדיון שבויים

הערות שוליים 

צדקה
שביה