מיכאל גרוס (אמן)

מיכאל גרוס (1920 – 4 בנובמבר 2004) היה צייר ופסל ישראלי, חתן פרס ישראל.

ביוגרפיה
גרוס נולד ללאה וחיים בעיר טבריה, בן למשפחה בת שני ילדים מ"היישוב הישן", דור שישי בארץ ישראל. בגיל שנה עבר עם הוריו למשק בפאתי המושבה מגדל שעל שפת הכנרת, שם גדל. אביו היה מראשוני המתגייסים היהודים למשטרת המנדט הבריטי, ושימש כראש מחלקת החקירות בטבריה. בנעוריו היה חבר בתנועת "המחנות העולים".

עלה לירושלים ב-1936 כשסבל ממלריה.
בפרוץ המרד הערבי הגדול באותה שנה תקפו פורעים ערבים את משק הוריו, למרות קשריהם הטובים עם הכפריים הערבים ועם המוכ'תר של הכפר השכן, מג'דל, שדדו את העדר, עקרו את המטעים והעלו את הבית באש. עקב כך עברו הוריו לדירה שכורה בטבריה. דודו מצד אביו נרצח בהתקפה של פורעים על השכונה היהודית בטבריה.
בשנים 1935–1940 למד גרוס בסמינר למורים "מזרחי" בירושלים. מורו הראשון לציור שם, היה הפסל זאב בן-צבי.
לאחר סיום לימודיו עבר לחיפה ועבד כמורה כללי בבית הספר העממי א' שם.
בהמשך שירת כנוטר במשטרת היישובים. השתתף במלחמת העצמאות. לאחרי קום המדינה לימד מתמטיקה ופיזיקה בבית חינוך תיכון בחיפה.
לאחר מכן השלים שתי שנות לימוד באדריכלות בטכניון ולמד פיסול וציור בהדרכתם של הפסל משה ציפר, מנחם שמי ואמנים אחרים.

בשנים 1951–1954 למד פיסול וציור באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז.
סמוך לשובו שובו ארצה הצטרף לכפר האמנים עין הוד. ב-1962 עבר לחיפה, אולם המשיך להחזיק סטודיו בעין הוד.

עבודתו האמנותית שילבה טכניקות יצירה וחומרים שונים. לצד עיסוקיו באמנות שימש מורה לפיסול באקדמיה "בצלאל" (1957-1960) ובמכון לאמנות של סמינר "אורנים" (1960-1985).

החל משנות החמישים, עם שובו ארצה מלימודי פיסול באקדמיה לאמנויות של פריז, פיתח מיכאל גרוס גישה אמנותית שעיקרה תמצות המציאות הנראית בעזרת משטחי צבע ספורים, תוך הבלעת הפרטים הטפלים מבחינתו. הוא ביקש להציג את התרשמותו מן המהותי שבקטע המציאות שאליו התייחס. בגישתו היה קרוב לאמן אחד שלמד איתו בפארז - אורי רייזמן. בשלהי שנות השישים ובשנות השבעים יצר ציורים מופשטים שהייתה להם זיקה למופשט האמריקאי (בייחוד ליצירתו של בארנט ניומן). אלא שהצורות הכאילו-מופשטות היו אצל גרוס קשורות תמיד למציאות, לביטוי תחושת מפגש עם איכויות של נוף. לא ארגון עצמאי של משטחים, לא פורמליזם, אלא דיאלוג סובייקטיבי עם הסביבה באמצעות האיכויות ההבעתיות של הצורה והחומר. "המטרה היא להעביר ביצירה תחושה אנושית מסוימת. המינימליזם אינו מטרה אלא התחלה. אמצעי להגיע לשיא של תמצות", אמר. כך בציור וכך גם בפיסול. גם הפיסול שלו בתחום הציבור, בטבע, נענה לאותו ציווי. הפסל שלו בגן סימון בוליבר בירושלים, למשל, מקיים דיאלוג נמשך עם הנוף הקרוב והרחוק שסביבו. אינטרפרטציה ייחודית זו של המינימליזם האמריקאי עושה את יצירתו לציון-דרך באמנות הישראלית. בשנות השמונים נוספו לציוריו רכיבים פיגורטיביים. הוא יצר אז סינתזה, שוב ייחודית, בין מופשט לפיגורציה.

גרוס היה בין חברי קבוצת האמנים אקלים, שנוסד על ידי רחל שביט-בנטואיץ ואליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים.

יצירותיו של גרוס מוצגות באתרים ובתערוכות ברחבי הארץ ובעולם, בהם: מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון תל אביב, קמפוס אוניברסיטת תל אביב, גן העצמאות בירושלים, מתחם הטכניון, בסיס חיל האוויר תל נוף, אוניברסיטת סאו פאולו בברזיל, מוזיאון גוגנהיים ומקומות רבים אחרים. תערוכות יחיד שלו מוצגות בקביעות משנת 1981 בגלריית דביר בתל אביב.
גרוס היה נשוי לאמנית אביבה דלסקי.

מיכאל גרוס נפטר בגיל 84.

אלמנתו, אביבה דלסקי-גרוס, תרמה למכללת אורנים יצירה מעזבונו וכן את אוסף השקופיות שבהן תיעד לאורך השנים את יצירותיו.

גלריה

השכלה
 סמינר למורים, ירושלים 1936–1940
 אדריכלות, הטכניון, חיפה 1943–1945 פיסול אצל משה ציפר
 בוזאר פאריס, 1951-1954, אצל מישל ז'מון

הוראה
 1954 - 1954 בית חינוך תיכון, חיפה
 1957 - 1960 בצלאל, ירושלים
 1960 - 1986 סמינר "אורנים" טבעון

אמנות במרחב הציבורי
 1974 "מבנה בבטון לבן" גן סימון בוליבר, קריית היובל, ירושלים.
 1980 "פינת זיכרון" עבודה סביבתי, קיבוץ מסילות.
 1982 "לזכר יורדי הים" 1969, אוניברסיטת תל אביב.
 1985 "אתר הנצחה" אוניברסיטת תל אביב.
 1993 "טריו" - רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות

פרסים
 1964 - פרס שטרוק, עיריית חיפה
 1967 - פרס דיזנגוף, לאמנות הציור והפיסול עיריית תל אביב-יפו
 1971 - מדליית זהב מטעם הביאנאלה של סאן פאולו, ברזיל
 1977 - פרס סנדברג לאמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים
 1987 - פרס שר החינוך והתרבות לציור ופיסול תשמ"ז
 1995 - פרס גמזו, מוזיאון תל אביב
 2000 - פרס ישראל לציור ופיסול, תש"ס

ספרים וקטלוגים אודות יצירתו
 פריץ שיף, מיכאל גרוס: ציורים ופסלים, מוזיאון חיפה לאמנות, 1964.
 מארק שפס, יונה פישר, מיכאל גרוס: 1975-1977, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1977.
 מרדכי עומר, מיכאל גרוס "נוכחות 1980-81", גלריה הלל, ירושלים, 1981.
 מיכאל גרוס, גלריה דביר אינטרטור, 1988.
 גבריאל תדמור, מיכאל גרוס - פסלים, ציורים, רישומים, הדפסים, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, 1989.
 מרדכי עומר, מיכאל גרוס, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, בשיתוף עם מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993.
 מיכאל גרוס: מפגש, גלריה דביר, 1995.
 יגאל צלמונה, מיכאל גרוס: עבודות מאוחרות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002.

לקריאה נוספת
 מרדכי עומר, דיוקנאות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996.
 גליה בר-אור, מבחר אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, משכן לאמנות עין חרוד, 2009.
 אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, למדא ספרי האוניברסיטה הפתוחה, 2019.

קישורים חיצוניים

 מיכאל גרוס באוספי מוזיאון ישראל
 
 מיכאל גרוס בארופיאנה
 קורות חייו באתר פרסי ישראל, משרד החינוך
 מיכאל גרוס באתר גלריה דביר
 
 דניאלה טלמור, גרוס מיכאל - על תערוכתו "עבודות אחרונות מהסטודיו"
 
 על אתר ההנצחה לחללי אוניברסיטת תל אביב בתכנונו של גרוס, באתר 'חלון אחורי', 5/2010.
 
 אסף מיכאל גרוס באתר ספריית מכללת אורנים

אנשי היישוב ילידי הארץ
פסלים ישראלים
פסלים יהודים
זוכי פרס ישראל לציור ופיסול
ציירים ישראלים
ציירים יהודים
זוכי פרס סנדברג לאמנות ישראלית
זוכי פרס דיזנגוף
זוכי פרס הרמן שטרוק
מורים לפיסול בישראל
קבוצת אקלים
ישראלים שנולדו ב-1920
ישראלים שנפטרו ב-2004