זה נהנה וזה לא חסר

במשפט העברי, "זה נהנה וזה לא חסר" הוא מצב שבו אדם נהנה מנכסיו או מעשיו של אחר, בעוד האחר אינו מפסיד דבר, הכלל הוא בעצם התניה בחיוב תשלום מדין נהנה, שבמידה ובעל החפץ לא נחסר, הנהנה אינו מחויב לשלם לו על כך.

מקור הביטוי 
מקור הביטוי בסוגיה בתלמוד הבבלי שבה נקבע כי "זה נהנה וזה לא חסר - פטור". משמעות הכלל היא, שמי שנהנו מנכסיו באופן שלא נגרם לו כל נזק, אינו יכול לתבוע מחבירו את שווי ההנאה שנהנה מנכסיו. הכלל נאמר אך ורק לאחר שכבר נהנו מנכסיו, אך במידה והתובע הודיע מראש כי אינו מסכים שיהנו מנכסיו, הנהנה מחויב לשלם על הנאתו לבעל הבית.

הסוגיה
המקרה הקלאסי, אשר בו דנה הסוגיה ועל יסודו נפסקו ההלכות, הוא של אדם "הדר בחצר חבירו שלא מדעתו" - כלומר אדם הפולש לחצר ריקה של חברו, ללא ידיעתו ורשותו. מקרה זה ניתן לחלוקה על פי שני קריטריונים, 

א. חצר דעבידא למיגר. היינו, האם החצר מיועדת להשכרה.

ב. גברא דעביד למיגר. פירוש, האם השוכר עומד לשכור קרקע, היינו, במידה והשוכר לא ייוכל לגור במקום בחינם האם הדבר יגרום לו לשכור במקום אחר, או שיגרום לו לא לשכור כלל.  

על פי הקריטריונים הנ"ל, ניתן לחלק את המקרה של אדם שדר בחצר חבירו לארבעה תתי מקרים,   

א. דייר שמיועד לשכור, וחצר שמיועדת להשכיר. במקרה זה פשוט שהדייר צריך לשלם לבעל הבית מדין נהנה.  

ב. דייר שאינו מיועד לשכור, וחצר שאינה מיועדת להשכיר. במקרה זה, פשוט שהדייר אינו צריך לשלם.  

ג. דייר שאינו מיועד לשכור, אך החצר מיועדת להשכיר. במקרה זה נחלקו הראשונים האם הדין הוא שחייב לשלם לבעל החצר או פטור.  

ד. דייר שמיועד לשכור, אך החצר איננה מיועדת להשכרה. מקרה זה, הוא נושא סוגייתנו, ועל זה מסיקה הגמרא שפטור.  

בתקופת האמוראים נערכו מספר דיונים בשאלה זו. רמי בר חמא דן בשאלה על-פי המשנה: "כיצד השֵן מוּעדת לאכול את הראוי לה?...אבל ברשות הרבים פטור. ואם נהנית משלם מה שנהנית". הכלל הוא שבהמה נחשבת למועדת. כל בהמה צפויה לאכול את המזון שהיא רואה ולכן היא נחשבת למזיקה - באופן רגיל צפוי להיגרם ממנה נזק, כאשר היא אוכלת את הראוי לה (פירות וירקות, או חציר וקש, להבדיל מבגדים וכלי חרס או כלי מתכת). על פי המשנה, כאשר הבהמה אוכלת ברשות הניזק-היחיד, חייב בעליה בתשלום נזקים שגרמה, ואולם כאשר אוכלת הבהמה ברשות הרבים, פטור בעליה מתשלום נזקיה, אלא אם נהנה מן האכילה - אם האכילה הייתה לתועלתו ובעליה לא צריך עוד להאכילהּ. במקרה זה, שבו נהנה הבעלים מן האכילה, משלם בעליה על-פי מה שנהנתה (את העלות שהיה עולה לו להאכיל אותה). מדברים אלה ניתן לראות שלדעתו של רמי בר חמא, אף שאין עילת חיוב בנזיקין, הרי שעצם ההנאה גורמת לחיוב בתשלום - והכלל הוא "זה נהנה וזה לא חסר - חייב". לעומתו, האמורא רבא טען כי אין ללמוד מן המשנה האמורה, ובמקרה שבו אין חיסרון ואין נזק בפועל, הנהנה יהיה פטור מלשלם. רבי אמי מסכים עם רבא ומציין בהמשך הסוגיה: "וכי מה עשה לו, ומה חִסרו ומה הזיקוֹ?"

לגישת רבא ורבי אמי, כדי שתקום עילה המחייבת תשלום, יש הכרח כי להנאה יצטרף נזק בפועל - חיסרון כלשהו לאחר, ואם אין לנו "חסר" אין בעיה שאדם "יהנה".

סברת הפטור
על פי חלק מפרשני התלמוד, הטעם לפטור הניתן לנהנה שלא גרם לחיסרון אצל חברו הוא הכלל "כופין על מידת סדום". כלל זה נותן סמכות לבית דין לכפות אדם לנהוג בדרך מסוימת, וזה על מנת שלא לנהוג כאנשי סדום ועמורה שהתנגדו לכל מעשה אשר עשוי היה להיטיב עם הזולת, גם אם לא היה נגרם להם חיסרון או טורח כלשהו. וכך כתבו בעלי התוספות:

כלומר, כופים אדם לוותר על תביעתו הממונית ובכך מונעים ממנו לנהוג כאנשי סדום. אמנם דין זה הוא בדיעבד, כשכבר גר שם, אבל לכתחלה אינו יכול לגור בחצר אף אם היא אינה מיועדת כלל להשכרה.

כאשר האחד נהנה על חשבון האחר, ויוצר חסר, עילת החיוב היא עצם ההנאה של הנהנה (עילה נזיקית). רק במקרה שבו אין חיסרון (אין עילה נזיקית), היעדרו מעכב את מימוש החיוב (בהיעדר עילה חוזית), על פי הכלל של "כופין על מידת סדום". כלל זה נהג גם במשפט הרומי שהיה מקובל בתקופת התלמוד, שבו ראו ביחסים בין הצדדים "מעין חוזה" (quasi Contract) וחייבו מכוח החוזה הלכאורי.

חריגים לכלל
בקצות החושן מסביר רבי אריה לייב הכהן:

כלומר, כאשר האחד נהנה והשני חסר ולו גם מעט שבמעט, הרי שגם אם לא נגרם נזק (בשל זניחות החיסרון) יהיה הנהנה חייב בתשלום.

חריג נוסף לכלל "זה נהנה וזה לא חסר" מצוי במשנת "השוכר פרה מחברו":

על-פי המשנה, פטור שוכר פרה מלשלם לבעלים אם זו "מתה כדרכה" - מתה מוות טבעי (שכן לא נהנה מן המושכר, ולמעשה הופר הסכם השכירות). על שואל פרה מוטלת אחריות מוגברת ביחס לשוכר, והוא חייב לשלם את דמי הפרה, גם אם לא התרשל כלל ומותה של הפרה היה כדרכה (שכן השואל כמוהו כלווה הנכנס בנעלי הבעלים). כלומר, נוצר המצב האבסורדי שבו במצב שבו שוכר הפרה השאילהּ לאדם אחר, ואצל השואל מתה הפרה כדרכה, על פי המשנה, השואל ישלם את דמי הפרה לשוכר, ואילו השוכר אינו חייב לשלם את דמי השכירות למשכיר (בעל הפרה). רבי יוסי תוהה על מצב הלכתי זה, ועל כן ההלכה נפסקה בהתאם לעמדתו של רבי יוסי, לפיה על השוכר להעביר את דמי השכירות לבעלים.

בהתאם לכלל זה של "השוכר פרה מחברו", לא יוכל אדם להרוויח מרכוש חברו שלא מדעתו (כלומר גם אם השוכר לכאורה "לא חסר" שכן לא היה זכאי לדמי שכירות במצב זה, לא ייתכן שהשואל "יהנה" על חשבונו), והכלל "זה נהנה וזה לא חסר" צומצם למצבים שבהם הנאתו של הנהנה אינה באה לידי ביטוי בהפקה של רווחים כספיים ממשיים.

במשפט הישראלי
חוק עשיית עושר ולא במשפט דן בענף המשפטי הנקרא עשיית עושר ולא במשפט (Quasi Contracts). בדברי המבוא להצעת החוק נאמר, כי "הוא מאמץ את העיקרון של 'זה נהנה וזה לא חסר' כשיקול לפטור את הנהנה מהשבה". אולם בפועל עשה החוק את ההפך - על-פי סעיף 1 לחוק, הכלל הוא חובת השבה. החריג היוצא מן הכלל - פּטוֹר מהשבה, כולה או מקצתה, לפי שיקול דעת בית המשפט, כ"שהזכייה לא הייתה כרוכה בחסרון המזכה" (סעיף 2 לחוק), היינו רק על פי שיקול בית המשפט יש לנהוג לפי הכלל של המשפט העברי הפוטר מן החיוב.

משמעות כלכלית
הכלל "זה נהנה וזה לא חסר" תואם לעיקרון הכלכלי של יעילות פארטו.

ראו גם
משתרשי ליה
סמוכנות

לקריאה נוספת
 י' בלס, עשיית עושר ולא במשפט, עמ' 53 - 73, חוק לישראל (נ' רקובר, עורך, תשנ"ב)
 ב' ליפשיץ, "זה נהנה וזה לא חסר - זכייה שלא הייתה כרוכה בחסרון המזכה", הפרקליט לז 203 (תשמ"ז)

קישורים חיצוניים
 
 
 
  (מתוך ספרו של אחיקם קשת "קובץ יסודות וחקירות השלם")
 סיכום מקיף בדין זה נהנה וזה לא חסר, הרב ישועה רטבי
 הרב אהרון אקרמן, סיכום סוגיית זה נהנה וזה לא חסר.

הערות שוליים 

משפט עברי: דיני ממונות
בבא קמא: סוגיות תלמודיות
מונחים תלמודיים