בארי גולדווטר

בארי מוריס גולדווטר (באנגלית: Barry Morris Goldwater; 2 בינואר 1909 – 29 במאי 1998) היה פוליטיקאי, איש עסקים וסופר אמריקאי ממוצא יהודי. כיהן כסנאטור מטעם מדינת אריזונה במשך חמש כהונות (1953-65, 1969-87) ומועמדה של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1964 בהן הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית, לינדון ג'ונסון. נושא דגל השמרנות הפוליטית באמריקה שעל אף הפסדו בבחירות, היה בין מחולליה של התחייה השמרנית שהשיג "הימין החדש" בארצות הברית, בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים. בנוסף השפיע על התנועה הליברטריאנית. הגיע לדרגת מייג'ור ג'נרל בכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.

גולדווטר התנגד לניו דיל והשתמש ב"קואליציה השמרנית" כדי לחסום חוקי ניו דיל. הוא נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות ב-1964. אף על פי שגדל כאפיסקופלי, היה המועמד הנשיאותי הראשון מטעם המפלגות הגדולות שהיה ממוצא יהודי (אביו היה יהודי). המצע השמרני של גולדווטר לא זכה לתמיכת ציבור הבוחרים והוא הפסיד בבחירות לנשיא ג'ונסון בהפרש גדול, כשמועמדים רפובליקנים שמרנים אחרים מפסידים גם הם. ההפסד הוביל לפגיעה באגף השמרני של המפלגה.

גולדווטר חזר לסנאט ב-1969 והתמקד במדיניות ביטחונית, כשהוא מביא את ניסיונו כקצין טיס לתפקיד. ב-1974, כוותיק המפלגה, שכנע בהצלחה את הנשיא ריצ'רד ניקסון להתפטר לאחר שנראה היה שיודח בשל פרשת ווטרגייט. בשנות השמונים, עם עליית הימין הנוצרי במפלגה הרפובליקנית, הפך גולדווטר למתנגד לממסד הדתי בנושאים כגון הפלה מלאכותית, זכויות הומוסקסואלים ותפקיד הדת בחיים הציבוריים. לאחר שנבחר שוב לסנאט ברוב זעום ב-1980, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה חמישית ב-1986, והוחלף בידי ג'ון מקיין. הישג גדול במהלך הקריירה שלו היה חוק גולדווטר-ניקולס, שהגדיר מחדש את שרשרת הפיקוד שבין מזכיר ההגנה לזרועות הצבא השונות.

חייו 
גולדווטר היה בן העיר פיניקס שבטריטוריית אריזונה, לימים מדינת אריזונה. הוא היה בנם של בארון גולדווטר והאטי ג'וזפין ("ג'וג'ו") ויליאמס. בבעלות משפחתו האמידה מצד אביו, שהייתה במקור מפוזן שבפרוסיה, הייתה חנות כלבו גדולה בפיניקס. סבו של גולדווטר מצד אביו, מיכאל גולדוואסר, יהודי פולני, שנולד ב-1821 בפולין, והיגר ללונדון לאחר מהפכות 1848. לאחר הגירתו ללונדון, שינה את שמו לגולדווטר. מיכאל נישא לשרה נתן, בת למשפחה יהודית-בריטית, בבית הכנסת הגדול של לונדון.

אביו היה יהודי ואמו, שהייתה אפיסקופלית, באה ממשפחה מניו אינגלנד. הוריו נישאו בחתונה אפיסקופלית בפיניקס. גולדווטר היה אפיסקופלי כל חייו, אף על פי שלעיתים התייחס לעצמו כאל "יהודי". דודו של גולדווטר היה סאם גולדווטר, שהתמודד בשנת 1890 על ראשות עירית דטרויט. הוא לא נכח בכנסייה לעיתים קרובות, אולם טען שאדם דתי הוא אדם שמתנהג בצורה דתית ומוסרית, ולא אדם שהולך לכנסייה.

העסק המשפחתי הכניס למשפחה הכנסה נאה. גולדווטר סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של סטאונטון, בית ספר פרטי לאליטה בווירג'יניה, ולמד באוניברסיטת אריזונה במשך שנה. גולדווטר לא היה קרוב לאביו, אולם לאחר מותו של אביו ב-1930, החל לנהל את העסק. הוא התפקד למפלגה הרפובליקנית (במדינה דמוקרטית במיוחד), קידם שיטות עסקיות חדשניות, והתנגד לניו דיל שתמך באיגודים המקצועיים. גולדווטר פגש את הנשיא לשעבר, הרברט הובר, והעריץ את מדיניותו השמרנית.

משפחתו 
ב-1934 נישא למרגרט "פגי" ג'ונסון, בתו העשירה של תעשיין מאינדיאנה. נולדו להם ארבעה ילדים: ג'ואן (נולדה ב-1 בינואר 1936), בארי (נולד ב-15 ביולי 1938), מייקל (נולד ב-15 במרץ 1940) ופגי (נולדה ב-27 ביולי 1944). גולדווטר התאלמן ב-1985, וב-1992 נישא לסוזן ושלר, שהייתה צעירה ממנו בשלושים ושתיים שנים.

בנו של גולדווטר, בארי, שירת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בין 1969 ל-1983.

קריירה צבאית 
כשארצות הברית נכנסה אל מלחמת העולם השנייה, קיבל גולדווטר פיקוד על יחידת מילואים בחיל האוויר של ארצות הברית. הוא הטיס אספקה לאזורי הקרבות. רוב הזמן טס בין ארצות הברית והודו. בנוסף העביר אספקה במטוסו אל הרפובליקה הסינית.

לאחר מלחמת העולם השנייה, תמך בהקמת אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, וכיהן בחבר הנאמנים שלה. מרכז המבקרים באקדמיה נקרא על שמו. כקולונל הקים את משמר האוויר הלאומי של אריזונה, בו ביטל את ההפרדה הגזעית שנתיים לפני שאר הצבא. גולדווטר תמך בביטול ההפרדה הגזעית בפנטגון ובצבא.

לאחר המלחמה נשאר במשמר הלאומי של אריזונה, ופרש כטייס קרב בדרגת מייג'ור גנרל. באותה התקופה הטיס 165 סוגי מטוסים שונים.

תחומי עניין 
גולדווטר רץ למרחקים ארוכים בבית הספר. הוריו עודדו אותו להתחרות בספורט.

ב-1940, הפך לאחד מהראשונים ששטו בנהר קולורדו דרך הגרנד קניון.

ב-1970, פורסם יומנו של גולדווטר מהמסע בגרנד קניון, כולל תמונות.

ב-1963 הצטרף לאיגוד בני המהפכה האמריקנית. בנוסף היה חבר לכל חייו באיגוד יוצאי המלחמות העולמיות ובלגיון האמריקני. הוא היה חבר בתנועת הבונים החופשיים.

קריירה פוליטית
גולדווטר הפך לרפובליקני שמרן במדינה דמוקרטית, ולחבר קרוב של הרברט הובר. הוא התנגד לניו דיל, ובעיקר לקשריו לאיגודי העובדים שהחשיב למושחתים. כטייס וצלם, הוא טס ברחבי אריזונה והתעניין בהיסטוריה האנושית והטבעית של המדינה.

גולדווטר נכנס לפוליטיקה המקומית ב-1949, כשנבחר למועצת העיר פיניקס כחלק מקואליציה בלתי מפלגתית של מועמדים שהתחייבו לטפל בזנות ובהימורים. בעשרים השנים הבאות, שלט הצוות בפוליטיקה של אריזונה. גולדווטר בנה מחדש את המפלגה הרפובליקנית במדינה והצליח להביא להיבחרו של מושל רפובליקני ב-1950.

סנאטור 
ב-1952 נבחר לראשונה מבין חמש כהונותיו בסנאט, לאחר שגבר במפתיע על מנהיג הרוב הדמוקרטי ארנסט מקפרלנד. הוא ניצח בעיקר בזכות העובדה שזכה במחוזו שלו בהפרש של 12,600 קולות, פי שניים מההפרש בין המועמדים ברחבי המדינה, 6,725. גולדווטר היה הרפובליקני השני שייצג את אריזונה בסנאט בארבעים שנותיה מאז הצטרפה לאיחוד. גם ב-1958 ניצח את מקפרלנד, ובכך היה לסנאטור הרפובליקני הראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה מטעם אריזונה. ניצחונו של גולדווטר היה חשוב שכן הגיע בשנה בה השיגו הדמוקרטים שלושה עשר מושבים בסנאט. הוא וויתר על ניסיון להיבחר מחדש ב-1964 כיוון שנבחר להיות המועמד הנשיאותי.

במהלך הקריירה שלו בסנאט, נחשב גולדווטר לבכיר המפלגה ולאחד מנציגי השמרנות המכובדים ביותר.

ביקורת על ממשל אייזנהאואר 
כמחוקק היה גולדווטר שמרן כלכלי, יריבם הגדול של איגודי העובדים מבית ונץ אנטי-קומוניסטי במדיניות החוץ. עמדותיו היו אנטיתזה לניו דיל של רוזוולט ול"חברה הגדולה" של ג'ונסון. הוא ביקר קשות את ממשלו של דווייט אייזנהאואר וטען שחלק מפעולותיו ליברליות מדי עבור נשיא רפובליקני. הדמוקרטים הבליטו את העובדה שהסנאטור החדש היה עקשן כל כך עד שביקר את נשיא מפלגתו. במשך רוב הכהונה של אייזנהאואר היה רוב דמוקרטי בקונגרס, וגולדווטר חש שאייזנהאואר מתפשר עם הדמוקרטים יותר מדי כדי להעביר חקיקה. הוא ביקר את התקציב בן 71.8 מיליארד הדולרים ששלח אייזנהאואר לקונגרס. גולדווטר התנגד למינויו של ארל וורן לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. גולדווטר תמך בעמדת ממשל אייזנהאואר שדרשה את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר בדרום, אולם הרגיש שהמדינות צריכות לבחור כיצד לשלב את הגזעים ושהממשל הפדרלי לא יכול לכפות עליהם. הוא התנגד לשימוש בחיילים וטען שהממשל מפר את החוקה כשלקח סמכות מהמדינות. רפובליקנים רבים הסכימו עם ביקורתו של גולדווטר על ממשל אייזנהאואר.

ההתמודדות על הנשיאות 

מסעו של גולדווטר לנשיאות החל בתחילת שנות השישים. לפני שהכריז על מועמדותו, הואשם בידי מושל ניו יורק נלסון רוקפלר בניסיון להשיג תמיכה מערבית ודרומית ובהזנחה של המדינות הצפוניות והתעשייתיות.

האהדה הגדולה כלפיו בדרום ארצות הברית בתחילת שנות השישים הובילה לרצונו להתמודד מול הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, ידידו. גולדווטר רצה לטוס בדאון שלו ברחבי המדינה במהלך מסע הבחירות. רצח קנדי בנובמבר 1963 ניפצה את חלומו של גולדווטר להתמודד מול קנדי. עם זאת, הכריז גולדווטר בינואר 1964 מחצר ביתו על התמודדותו.

מסע הבחירות היה קשה. גולדווטר נאלץ להתמודד מול נשיא מכהן בתנאים כלכליים טובים. גולדווטר סירב למתן את עמדותיו וגרם לניכור מצד האגף המתון של המפלגה הרפובליקנית. גם התקשורת תקפה אותו, והנשיא לינדון ג'ונסון הציג אותו כקיצוני. לבסוף הפסיד גולדווטר כשזכה רק בשש מדינות וב-38% מהקולות.

רקע
במהלך כהונתו השנייה בסנאט ביסס גולדווטר את מעמדו כיורשו של רוברט טאפט, מנהיג האגף השמרני במפלגה. ב-1960 ניסה להתמודד לראשונה לנשיאות מטעם הרפובליקנים ופרסם ספר, מצפונו של שמרן. בספרו, ביקר גולדווטר את הגישה הליברלית וכתב על נושאים רבים שהטרידו את המדינה, כגון זכויות האזרח ומדינת הרווחה. לאחר פרסום הספר, הוא הפך לרב מכר.

באגף הימני של המפלגה הרפובליקנית, נחשבו עמדותיו של גולדווטר לאנטי קומוניסטיות, בדגש על ניצחון מוחלט במלחמה והתנגדות למיסים גבוהים ולהוצאה ממשלתית גבוהה. הוא ביקר את המתונים במפלגתו, בעיקר את הנשיא אייזנהאואר, שלא הצליח לאזן את התקציב. ב-1960 נחשב לקיצוני מדי עבור מפלגתו, ולכן תמך בריצ'רד ניקסון בבחירות של 1960.

ההתחלה

ועידת סוויטה 3505

ב-1961, התכנסו עשרים ושניים שמרנים בשיקגו כדי לדון בהקמת תנועה שתוביל לבחירה במועמד שמרן בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964. הם הוציאו 65,000 דולר בשנתם הראשונה וחילקו את ארצות הברית לתשעה אזורים, כשהם ממנים אחראי לכל אחד מהאזורים כדי להשיג השפעה על המפלגה המקומית. המטה הראשי הוקם בסוויטה 3505 בבניין צ'נינג בניו יורק סיטי, ולכן קראו לעצמם המעורבים "ועידת סוויטה 3505". הם חיכו לאחר הבחירות לקונגרס ב-1962 כדי לבחור מועמד מועדף. לאחר מערכת הבחירות, החליטו לתמוך בגולדווטר, שהודיע להם בינואר 1963 שאינו רוצה להתמודד. כעבור שלושה חודשים הקימו תומכיו תנועת גיוס. התנועה סייעה לגולדווטר להשיג תמיכה מטעם משלחות של המדינות במערב ובמערב התיכון. בנוסף, הקימה התנועה תשתית ארגונית למפלגה בדרום ארצות הברית.

הכנת הקרקע
ב-1963, עדיין לא היה ידוע האם גולדווטר ירוץ. הפעילות למענו נמשכה, ושיאה היה במצעד ב-4 ביולי שנכחו בו 8,000 תומכים. גולדווטר רמז שיסכים להתמודד והסביר לתנועות שתכנן להשתמש במטה שלו אם יחליט לרוץ. בסוף אוקטובר, הניח שיוכל להכריז על מועמדותו בינואר 1964 ולערוך מסע בחירות בניו המפשייר. כדי להכין את הקרקע, מינה כלכלנים ומדעני מדינה להציג מצע. באותה התקופה, הראה סקר ש-85% מהרפובליקנים האמינו שגולדווטר הוא המועמד המועדף. סקר אחר הראה שסגן הנשיא לשעבר ניקסון, שלאחר הפסדו בבחירות של 1960 וניסיונו הכושל להיבחר למושל קליפורניה ב-1962, לא הביע עניין בריצה, מוביל על גולדווטר בהפרש של ארבעה אחוזים. בהתמודדות מרובת משתתפים, הוביל גולדווטר בסקרים עם 37%.

גולדווטר זכה לתמיכה נלהבת מצד השמרנים, אולם הליברלים והמתונים התנגדו אליו, בעיקר מושל ניו יורק, נלסון רוקפלר, שרצה להתמודד גם הוא. הוא טען שגולדווטר התנגד לזכויות האזרח ושהיה בדלן שתכנן לפרוש מהאומות המאוחדות. הוא נשבע לחסום את גולדווטר "בכל מחיר". רבים דאגו שגולדווטר ורוקפלר יובילו לפילוג במפלגה, מה שיפגע בסיכוייה בבחירות. גולדווטר היה מנהיגה של תנועה שורשית במערב ובדרום ונתמך בידי השמרנים. רוקפלר, בניגוד אליו, התנגד לעמדותיו החברתיות והפיסקליות, והעדיף גישה מרכזית יותר. נישואיו של רוקפלר במאי 1963, רק שנה וחצי לאחר שהתגרש מאשתו, עם אישה שאיתה הייתה לו מערכת יחסים במשך חמש שנים, עוררה שערורייה. בתחילה לא התעסקה התקשורת בנושא, אולם נישואיו מחדש עוררו תגובה שלילית בקרב רבים. רוקפלר, שהוביל בסקרים רק כמה שבועות קודם לכן, איבד תמיכה רבה במהירות. ביולי 1963, ניסה להחזיר את התמיכה ותקף "קבוצות קיצוניות" במפלגה, בעיקר את גולדווטר. גולדווטר טען שרוקפלר מטשטש את ההבדלים בין המפלגות הגדולות. רוקפלר טען שהבוחרים לא יבחרו באג'נדה פוליטית מהעבר רק כיוון שהיא מציעה תירוצים למצב הקשה בהווה.

רצח קנדי
המירוץ חווה טלטלה לאחר שהנשיא קנדי נרצח בנובמבר 1963, ובמקומו עלה סגן הנשיא לינדון ג'ונסון. גולדווטר החל לקבל דואר שבו נטען שיצר "אווירה של שנאה" והוא החל לשקול מחדש את ריצתו. גולדווטר חשש שהפסד לג'ונסון יפגע בתנועה השמרנית. כדרומי, משך ג'ונסון את הפרוטסטנטים הכפריים שקיווה גולדווטר למשוך מול קנדי, הצפוני והקתולי. התנועות למענו החליטו למלא את תיבות הדואר שלו במכתבי תמיכה. הם חששו מסירוב של גולדווטר לרוץ שיפגע במורל של הפעילים. לאחר סיום תקופת האבל על קנדי, החל גולדווטר לתקוף את הנשיא החדש, וטען שהוביל חוק למתן סיוע זר בערב חג המולד. גולדווטר המשיך להוביל, אולם זכה לתמיכה של 25% בלבד מול שאר הרפובליקנים. מטרתו של גולדווטר הייתה להשיג את המועמדות הרפובליקנית, גם שהיו לו סיכויים מועטים לנצח את הנשיא ג'ונסון, כדי להדיח את האגף המזרחי והליברלי מהשליטה במפלגה.

מעט לאחר ההתנקשות בקנדי, הגדיר ג'ונסון את מטרות ממשלו כהמשך של מדיניות קנדי בנאום מול הקונגרס. נדבך בולט היה העברת חוק זכויות האזרח. גולדווטר תמך בזכויות האזרח, אולם התנגד לחוק בטענה שפגע בריבונות המדינות. התנגדותו לחקיקה ממשלתית בנושא ותמיכתו בזכויות המדינות הובילה לעלייה בתמיכה בו במדינות הדרום, מה שסייע לו בהשגת המועמדות. גולדווטר הוביל בסקרים ורבים תהו אם ינסה להתמודד על הנשיאות או שיחליט להתמודד על עוד כהונה בסנאט. גולדווטר שלח מברק בו טען שיערוך מסיבת עיתונאים בביתו בפיניקס, בה יודיע על תוכניותיו ל-1964.

מסע הבחירות המקדימות

'בחירה, לא הד'
ביום שישי, 20 בינואר 1964, במסיבת עיתונאים ממרפסת ביתו בפיניקס, הודיע גולדווטר, שהלך על קביים לאחר ניתוח, על התמודדותו הרשמית לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית. בנאומו, הצדיק גולדווטר את מועמדותו בטענה שלא שמע מאף מועמד רפובליקני הצהרה על עמדה פוליטית שתעניק לעם האמריקני בחירה ברורה במערכת הבחירות. הוא הדגיש את הצורך בהגבלת הממשלה אל מול ריכוז העוצמה בוושינגטון, בעידוד האחריות האישית בקרב האזרחים, והתחייב שמועמדותו תהיה ניצחון העקרונות והצגת הזדמנות לבחור. הוא הבטיח "בחירה, לא הד" בבחירות, ומיצב את עצמו לימינו של רוקפלר, שהכריז על מועמדותו חודשיים קודם לכן.

תומכיו התלהבו מכניסתו למירוץ, וחזו שיוכל לקחת את הדרום מהדמוקרטים. יומיים לאחר מכן, הופיע ב"פגוש את העיתונות'", אולם עדיין התאושש מהניתוח. גם תומכיו טענו שהריאיון היה כישלון. גולדווטר קיווה למחוק את הרושם ונסע לניו המפשייר, כדי להתחיל מסע בחירות בן תשעה עשר ימים לפני הבחירות המקדימות ב-10 במרץ. בכל תחנה ביקר את הליברליזם של ג'ונסון ואת הרחבת הממשלה. הוא טען שג'ונסון ניסה למשוך את תומכי הניו דיל בוושינגטון, אולם שניסה להציג את עצמו כשמרן בפני הציבור. הוא טען שג'ונסון היה מחויב להמשך תוכניות ממשל קנדי כנגד רצונו. גולדווטר האשים את הקומוניסטים ברצח קנדי. בסקר מול ג'ונסון, פיגר גולדווטר עם 20% לעומת 75%. כתוצאה מכך הצטמצם הפער בינו לבין רוקפלר.

בסוף ינואר, זכה גולדווטר לביקורות רבות. הוא ביקר את תוכניתו של ג'ונסון לקיצוץ במימון מטוסים מפציצים, בטענה שטילים לטווח-ארוך "אינם אמינים". מזכיר ההגנה, רוברט מקנמארה, טען שגולדווטר פוגע בביטחון הלאומי. הגנרל קרטיס לה מיי תמך בגולדווטר, וכך החלו שימועים בקונגרס בנוגע לטילים. לאחר מכן, התנגד רוקפלר לטענתו של גולדווטר שלא כדאי לארצות הברית להישאר באומות המאוחדות במקרה של צירוף סין הקומוניסטית לארגון. רוקפלר אתגר את גולדווטר לעימות, וגולדווטר טען שהוא דומה יותר לדמוקרט מאשר לרפובליקני. למרות הביקורות, סירב גולדווטר למתן את עמדותיו וביקש להישאר עם האידאולוגיה השמרנית. עם זאת, הסקרים בניו המפשייר חשפו שאיבד שמונה אחוזים בחודשיים האחרונים. הוא עדיין הוביל על רוקפלר עם 54% לעומת 46%.

בתחילת פברואר, נסע גולדווטר למינסוטה. במיניאפוליס, החל לתקוף את מדיניות החוץ של ג'ונסון. הוא טען שהממשל נכשל בווייטנאם ובפנמה, וטען שג'ונסון מבטיח הבטחות כדי לקנות קולות בזמן שהעולם סביבו מתמוטט. לאחר מכן נסע לשיקגו והכריז על תמיכתו בסגר חזק יותר מול קובה. בסן פרנסיסקו טען שלארצות הברית אין מדיניות בנוגע למלחמה הקרה. הוא הציע תוכנית למניעת השתלטות קומוניסטית על המדינה ושמירה על העוצמה של ארצות הברית כדי לעצור את ברית המועצות.

לאחר מכן נסע לארבעה ימים לניו המפשייר, בפעם האחרונה לפני מערכת הבחירות. הוא תהה מדוע משפחת רוקפלר רוצה לעשות עסקים עם מדינות קומוניסטיות, וטען שהיה מפטר את מקנמארה שטען שהטילים לטווח ארוך מדויקים יותר מהפצצות אוויריות.

בחירות מקדימות וועידות מפלגתיות
בסוף פברואר, החליט גולדווטר להקטין את מאמציו בבחירות בניו המפשייר, בתחושה שכל תוצאה מעל 35% תהיה טובה עבורו בגלל עודף המועמדים. הוא חזה שהבחירות המקדימות בקליפורניה, ב-2 ביוני, יבחנו את כוחו בצורה טובה יותר לקראת הוועידה הלאומית ביולי. הוא נכח בוועידות המפלגתיות באוקלהומה ובקרוליינה הצפונית כדי לנסות להשיג צירים. בקרוליינה הצפונית טען שכדי לנצח בבחירות על הרפובליקנים לנצח בדרום. הוא טען שאף מועמד חוץ ממנו לא מבין את בעיות הדרום ולכן לא מסוגל לנצח בבחירות. הוא השיג עשרים ושניים צירים באוקלהומה אולם לא זכה באף ציר בקרוליינה הצפונית אף על פי שזכה לתמיכת הוועידה. היה ברור שעשרים וששת הצירים של המדינה יתמכו בגולדווטר.

לקראת הבחירות בניו המפשייר, החל רוקפלר לתקוף את גולדווטר, בטענה שתמך בתוכנית ביטוח לאומי וולונטרית שתחסל את המדינה. גולדווטר הכחיש זאת. הוא ערך מסע בחירות בניו המפשייר עד לבחירות, והשקיע 150,000 דולר בהשוואה ל-250,000 דולר שרוקפלר השקיע. הבוחרים חששו מעמדותיו של גולדווטר בנושא הביטוח הלאומי, קובה, הצבא ותפקיד הממשלה, אולם לא רצו לתמוך בגולדווטר בשל פרשיית גירושיו. כתוצאה מכך הם הצביעו למועמדים אחרים. באופן מפתיע,, בבחירות זכה השגריר בדרום וייטנאם, הנרי קבוט לודג' הבן, לאחר שהשיג 35.5% מהקולות כמועמד שלא נרשם, בעודו משרת בתפקידו ולאחר שלא ניהל מסע בחירות. גולדווטר הגיע למקום השני עם 22.3%, ואחריו רוקפלר עם 21%. אף אחד מהם לא השיג צירים כתוצאה מכך. יושב ראש המפלגה בפלורידה טען שהתבוסה נגרמה בגלל פילוג הקולות, שקרה גם במדינה שלו.

לאחר ההפסד בניו המפשייר, התמקד גולדווטר בקליפורניה, בטענה שהוא מתעניין רק במערכת הבחירות שם. הוא נסע לשם כדי לקבל את תמיכת 14,000 חברי המפלגה במדינה, וזכה לתמיכתה ולמתנדבים רבים למטה הבחירות שלו. רוקפלר טען שהקיצוניים השתלטו על המפלגה. בסוף מרץ, נסע גולדווטר לדטרויט והמשיך לבקר את מזכיר ההגנה מקנמארה, כשקרא לו מפסידן. בנו של גולדווטר החל במסע בחירות עבור אביו באורגון לקראת הבחירות המקדימות שם ב-15 במאי.

מועמד מוביל

בתחילת אפריל, נסע גולדווטר לאורגון כדי לערוך מסע בחירות, והדגיש את חשיבות המדינה בגלל קרבתה אל קליפורניה. במסיבת עיתונאים הכריז על תוכניותיו להשתמש בטלוויזיה כדי להפיץ את מסריו, ותקף את רוקפלר על כך שתייג אותו כקיצוני. הוא סירב להשתמש בגירושין של רוקפלר למטרות פוליטיות, ורוקפלר מיתן את ביקורתו ושיבח את גולדווטר על רצונו לדון בנושאים עם הציבור. שני המועמדים נאמו בוועידה לנשים רפובליקניות שנערכה בוושינגטון בתחילת אפריל. רוקפלר הסתכל על גולדווטר והזהיר מפני ה"קיצוניות" במפלגה, אולם גולדווטר ביקר את ממשל ג'ונסון על מדיניותו מול הקומוניזם, וקרא לרפובליקנים להילחם בדמוקרטים ולא ברפובליקנים אחרים.

לפני הבחירות באילינוי, נסע גולדווטר לשיקגו והכריז שישנה את מדיניות התקשורת במסע הבחירות כדי לא להיחשף יותר מדי לעיתונות, שהאמין שדיווחה עליו בצורה שלילית. הוא השיג 64% מהקולות באילינוי ואת רוב הצירים מתוך ארבעים ושמונה שהוקצו לה, אולם השיג פחות קולות ממה שציפה. הוא ציפה לפחות ל-80%. אולם התוצאה חשפה שיכול היה לנצח גם במדינה צפונית ומאוכלסת, אם כי סקר חשף שרוב הצירים של גולדווטר העדיפו את ניקסון, שעדיין העדיף לא לרוץ. גולדווטר היה בטוח בניצחונו, אולם המשיך להרגיש שניקסון יהיה המכשול האחרון בפניו.

לאחר מכן באפריל, תקצר הנשיא ג'ונסון את נושאי מדיניות החוץ בפני המועמדים המובילים לנשיאות, אולם גולדווטר סירב להיפגש איתו, בטענה שהיה מדובר ב"מחווה פוליטית כלאחר יד". הוא המשיך לבקר את ממשל ג'ונסון על השקעתו בטילים, גם לאחר שוועדה של הסנאט קבעה שהטילים הם אמינים, אם כי קבעה שיש להעלות את התקצוב למטוסים מפציצים. גולדווטר הודיע על תמיכתו בהעלאת כוחות הצבא בצפון וייטנאם ובפגיעה בקווי האספקה לסין.

גולדווטר השיג שלושה צירים כשהגיע למקום השני ולמקום הרביעי בבחירות במסצ'וסטס ובפנסילבניה בהתאמה, כשהזוכים בשתי המערכות היו המועמדים המקומיים, הנרי קבוט לודג' הבן והמושל ויליאם סקרנטון. הוועידה המפלגתית של אריזונה העניקה לגולדווטר שישה עשר צירים ללא כל קושי. לאחר תוספות הצירים, נחשב גולדווטר למועמד המוביל. לקראת הבחירות המקדימות באורגון ב-15 במאי, התעקש רוקפלר לנצח. נפוצו שמועות שהנשיא לשעבר אייזנהאואר רצה מועמד מתון יותר מגולדווטר, אולם הוא לא התערב במערכת הבחירות. גם ניקסון ולודג' סירבו להתמודד. הסנאטור ג'ייקוב ג'אביטס ניסה לגייס תומכים כדי לחסום את גולדווטר, אולם ככל שהוועידה הלאומית התקרבה, הלכו סיכוייו של גולדווטר וגדלו. הוא רכש זמן אוויר ברשתות הטלוויזיה ודיבר ישירות אל הציבור בתשדירים בני חצי שעה שהבהירו את עמדותיו. אף מועמד לא נאם כך לפני שזכה בבחירות המקדימות. גולדווטר קיווה להמשיך בכך, אולם העלות הגבוהה של התשדירים אילצה אותו לוותר. הוא כבר השיג 274 צירים מתוך 655 שהיה זקוק להם כדי להיבחר, הרחק מוויליאם סקרנטון, שהגיע למקום השני בעזרת הזכייה בשישים ואחד הצירים מפנסילבניה. רוקפלר היה במקום הרביעי עם שמונה צירים בלבד. לאחר מכן ניצח גולדווטר בטקסס, נברסקה, ואינדיאנה, אולם רוקפלר זכה בשמונה עשר הצירים מאורגון. גולדווטר טען שהפסדו היה "ניצחון לשמאל הקיצוני". לאחר מכן חזה גולדווטר שרוקפלר ישתף פעולה עם תומכי לודג' בניסיון לחסום אותו בבחירות בקליפורניה ב-2 ביוני. גולדווטר סירב להשתתף במה שכינה "מסע הנקמנות האישית" וטען שעל הרפובליקנים להתמקד בהבסת הנשיא ג'ונסון.

בסוף מאי, נראה היה שגולדווטר נחלש. כנס בחירות שלו משך רק 2,000 תומכים במקום 8,000, והצהרותיו בנוגע לשימוש בנשק גרעיני מול הקומוניסטים בדרום וייטנאם פגעו בו. בינתיים, הוא לא הצליח לזכות בצירים מפלורידה, ובקליפורניה הוביל עליו רוקפלר עם 57% לעומת 43%. גולדווטר טען שהסקרים מוטעים, וקיבל זריקת עידוד לאחר שסקרנטון וניקסון הכריזו על נייטרליות בבחירות בקליפורניה, והכירו בחשיבות אחדות המפלגה, כך שמנעו הוספת מתנגדים לגולדווטר. לידתו של בנו של רוקפלר הזכירה לבוחרים את פרשיית גירושיו.

זכייה במועמדות
ב-2 ביוני, ניצח גולדווטר בבחירות בקליפורניה כשהוא משיג 51% מהקולות ואת שמונים ושישה הצירים מהמדינה, מה שהבטיח את מועמדותו. הוא מיד החל לחפש עמית למירוץ, ושקל ארבעה מועמדים: ויליאם סקרנטון, תורסטון מורטון מקנטקי, חבר הקונגרס ויליאם אדוארד מילר מניו יורק, ומושל אוהיו ג'יימס רודס. העיתונים דיווחו שאייזנהאואר שכנע את סקרנטון לסרב לכך כדי שיוכל לנסות להתמודד מול גולדווטר. עם זאת, אייזנהאואר סירב לפעול נגד גולדווטר וייעץ לסקרנטון לא להתנגד אליו. הרפובליקנים המתונים הרגישו שההתפתחות סתמה את הגולל על ההתנגדות לגולדווטר והבטיחו את מועמדותו. הם ניסו לפעול למען מיתון עמדותיו.

גולדווטר זכה סופית במועמדות כשהשיג עוד חמישים ושישה צירים בוועידה המפלגתית בדאלאס, טקסס, ב-16 ביוני. נאומו משך 11,000 אנשים, והוא טען שעל הרפובליקנים לנצח בדרום המדינה. גולדווטר אמנם השיג יותר צירים ממה שהיה זקוק להם כדי לנצח, אולם רק 361 מתוכם היו מחויבים להצביע לו, וכך נותר פתח ש-316 הצירים האחרים ינטשו אותו ויאפשרו מאבק. סקרנטון קיווה למשוך אותם וניסה לחסום את גולדווטר כשהחל מסע בחירות וטען שהוא לא מתאים לכהן כנשיא. הנרי קבוט לודג' התפטר מתפקידו בווייטנאם כדי לסייע למסע הבחירות, וגולדווטר ביקש מלודג' עדכון בנוגע למצב בווייטנאם, שלודג' סירב למסור בטענה שהמלחמה אינה נושא פוליטי. התנגדותו של גולדווטר לחוק זכויות האזרח על בסיס חוקתי זכתה להתנגדות ה-NAACP, ששמרה בדרך כלל על נייטרליות בבחירות. עם זאת, הצבעתו סייעה לו בקרב הדמוקרטים הדרומיים. לאחר שחזר מוושינגטון, נסע גולדווטר לפיניקס לחתונת בתו שזכתה להתעניינות תקשורתית. לאחר מכן נסע אל המערב התיכון ואל מזרח המדינה כדי להשיג עוד תמיכה. סקרים מסוף יוני חשפו שרוב הרפובליקנים העדיפו את סקרנטון על גולדווטר וסקרנטון החריף את התקפותיו לקראת הוועידה.

ב-30 ביוני, זכה גולדווטר לתמיכת הסנאטור המתון אוורט דירקסן מאילינוי, לאחר נסיעתו אל המערב התיכון. התמיכה פגעה במתנגדי גולדווטר. ריצ'רד ניקסון הכריז על תמיכתו כעבור יומיים.

גולדווטר חשש שנושא הגזע יהפוך לנושא במסע הבחירות ויגרום לאלימות. הוא סירב לבקר את הדמוקרטים על כך שהשתמשו בהתנגדותו לחוק זכויות האזרח כדי לתקוף אותו וטען שהיה עושה את אותו הדבר במקומם. עם זאת, ההתקפות על גולדווטר נמשכו, ושישה ימים לפני הוועידה טען סקרנטון שגולדווטר מנסה להרוויח ממהומות גזעיות. מושל מישיגן ג'ורג' רומני תקף את גולדווטר והציע לתקן את מצע המפלגה כך שיסלק "קיצוניים מהימין" מהמפלגה. גולדווטר לא הגיב להאשמות, וטען שיכבד את החוק כנשיא כיוון שהחוק הוא רצון הרוב. כשהוועידה התקרבה והיה ברור שיהפוך למועמד, הודיע גולדווטר בריאיון לדר שפיגל שלא יוכל להביס את ג'ונסון.

הוועידה הרפובליקנית הלאומית

הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964 נערכה בין ה-13 ל-16 ביולי בסן פרנסיסקו. בוועידה, ניסה האגף המתון של המפלגה ניסיון אחרון לבחור במועמד מתוכו, במושל פנסילבניה ויליאם סקרנטון. הם הראו את מה שהחשיבו לקיצוניות מצד תומכי גולדווטר וקיוו שהבוחרים יבקשו מהצירים שלהם לתמוך בסקרנטון. לאחר האשמות שגולדווטר ניסה ליצור קשר עם הימין הגרמני בעוד ניסיון לגרום לציריו לנטוש אותו, תמכו הצירים בגולדווטר בהתלהבות, כש-883 מהם תמכו בו עוד בסיבוב הראשון. סקרנטון השיג 214 בלבד. נלסון רוקפלר, כשנאם נגד הקיצוניות בוועידה, זכה לקריאות בוז מצד תומכי גולדווטר. גולדווטר לא נרתע מתווית ה"קיצוני" שהודבקה לו: "קיצוניות בהגנת החירות אינה מידה רעה", אמר בנאום קבלת המועמדות, ו"מתינות במרדף אחר הצדק אינה מעלה".

גולדווטר בחר בויליאם אדוארד מילר, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב ראש הוועידה כעמיתו למירוץ. הוא היה אלמוני יחסית, אולם אלו שהכירו אותו טענו שיוכל לנהל מסע בחירות תקיף מול ג'ונסון והדמוקרטים.

בחירות כלליות

לאחר מותו של קנדי והמצב הכלכלי הטוב, נחשב ג'ונסון למועמד המוביל. העימות בין הפלגים הרפובליקניים בוועידה, ששודר בטלוויזיה, העלה את השאלה האם יתמוך רוקפלר בגולדווטר בבחירות. בנוסף, נודע ג'ונסון ביכולתו לנהל מסע בחירות בצורה טובה. ג'ונסון, יחד עם התקשורת, הציגו את גולדווטר כקיצוני מסוכן. ציטוט של גולדווטר, שהילל את הנשק הגרעיני בתור נשק שיכול למחוק שלוש מאות מיליון אנשים בזמן קצר, שימש בידי ג'ונסון כדי לרמוז שגולדווטר רוצה מלחמה גרעינית. גולדווטר טען שהתקשורת ניפחה את הנושא.

הסנאטור לשעבר פרסקוט בוש, שהיה רפובליקני מתון מקונטיקט, היה חבר של גולדווטר ותמך בו במערכת הבחירות. בנו של בוש, ג'ורג' הרברט ווקר בוש (שהתמודד לסנאט בטקסס) תמך גם הוא בגולדווטר.

יועצו המשפטי של גולדווטר במערכת הבחירות היה נשיא בית המשפט העליון לעתיד, ויליאם רנקוויסט. רנקוויסט החל בעריכת דין ב-1953, והיה חברו של גולדווטר במשך שלושים שנה.

ג'ונסון התעלם מגולדווטר במהלך רוב מערכת הבחירות ולא הזכיר אותו בנאום קבלת המועמדות שלו. ג'ונסון תמך במעורבות מוגבלת בווייטנאם ובהמשך מימון תוכניות חברתיות, ואילו גולדווטר דרש קיצוץ בתוכניות, והציע מנגנון וולונטרי של ביטוח לאומי, ושימוש בנשק גרעיני במידת הצורך בווייטנאם. גולדווטר גם תמך בהפרטת רשות עמק טנסי. בנושאי חוץ דגל גולדווטר בגישה הפוכה מיריבו שתמך במעורבות מוגבלת בווייטנאם ובמתן יותר סמכויות לאסייתים. גולדווטר האשים את ג'ונסון ואת הדמוקרטים בוויתור לתוקפנות הקומוניסטית.

הרטוריקה הפרובוקטיבית של גולדווטר בנושא תקיפות מול התפשטות הקומוניזם באסיה הובילה לאזהרות מצד מטה ג'ונסון שבחירה בגולדווטר תוביל למלחמה גרעינית. גולדווטר טען במאי 1964 שהיה צורך בשימוש בנשק גרעיני לצורך חישוף עצים ב-1954. בנוסף התבדח וטען שיש להכניס פצצה גרעינית לשירותים בתוך הקרמלין. לבסוף טען גולדווטר שיש לתת למפקדי השדה בווייטנאם ובאירופה אישור להשתמש בנשק גרעיני טקטי ללא אישור נשיאותי.

גולדווטר תקף את ממשל ג'ונסון בגלל חוסר מוסריותו, וטען שארצות הברית בדרך לחורבן מוסרי שהפיל אומות ועמים רבים. גולדווטר טען שהגיע הזמן להחזיר את המוסריות לממשלה ולחים האמריקניים.

בנוגע למדיניות גולדווטר בנוגע לנשק גרעיני, השתמש מטה ג'ונסון בתשדיר שנודע כתשדיר החרצית, בו ילדה קטנה נראית קוטפת עלי כותרת מחרצית עד שענן פטרייה משתלט על המסך. ג'ונסון האשים את גולדווטר ברצון לעשות הכול למען הניצחון בווייטנאם, כולל שימוש בנשק גרעיני, אולם גולדווטר טען שלא התכוון לשימוש בנשק גרעיני. גולדווטר המשיך להיות מוצג כמחרחר מלחמה. התשדיר הסתיים בקריאה להצביע לג'ונסון, ומבלי להזכיר את גולדווטר הציג אותו כמחרחר מלחמה גרעינית. התשדיר, שלא כלל יותר מדי מלל, השפיע מבחינה רגשית ונחשב לאחד מאבני הדרך בהיסטוריה הפוליטית. הוא שודר רק פעם אחת.

תשומת הלב השלילית של התקשורת נמשכה לאחר שמגזין פרסם כתבה, בה נטען שנשלחו שאלונים ל-12,000 פסיכולוגים בנוגע לכשירותו הפסיכולוגית של גולדווטר לשרת כנשיא. פסיכולוגים רבים טענו שגולדווטר לא מתאים לתפקיד. גולדווטר זכה ב-75,000 דולרים בתביעת דיבה לאחר הבחירות.

לגולדווטר לא היו קשרים עם הקו קלוקס קלאן אולם חברי הארגון הודיעו על תמיכתם בו באופן פומבי. הנשיא ג'ונסון ניצל זאת במהלך הבחירות, אולם גולדווטר גינה את הקלאן באופן פומבי.

במהלך רוב מסע הבחירות נאלץ גולדווטר להתגונן, ולהשתמש בתשדירים כדי להגיב להאשמותיו של ג'ונסון ולהבהיר הצהרות שנתן. גולדווטר ניסה לתקוף בעזרת תשדירים גם כן, ושידר תשדיר ובו נראה המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, צועק "אנחנו נקבור אתכם" על רקע של ילדים נשבעים אמונים לדגל. הצלחת התשדיר התעמעמה לאחר שחרושצ'וב פוטר מתפקידו באוקטובר. בתגובה להתקפותיו של גולדווטר, החל ג'ונסון לשנות את סיסמתו של גולדווטר: "In your heart, you know he's right" (בלבכם, אתם יודעים שהוא צודק), לסיסמאות כגון In your guts, you know he's nuts" (בתוככם, אתם יודעים שהוא מטורף), "In your heart, you know he might" (בליבכם, אתם יודעים שהוא יכול [ללחוץ על הכפתור הגרעיני]), וגם "In your heart, he's too far right" (בלבכם, הוא יותר מדי ימני). בנוסף שודר התשדיר "וידויים של רפובליקני", בו שחקן רפובליקני הביע את דאגתו לגבי גולדווטר.

התנגדותו של גולדווטר לממשלו של דווייט אייזנהאואר, בטענה שממשלו היה "חיקוי זול לניו דיל", הובילה לקרירות מצד הנשיא לשעבר. אייזנהאואר בכל זאת השתתף בתשדיר עם גולדווטר. הוא טען שהצביע למפלגה הרפובליקנית ולא לגולדווטר באופן ספציפי. ממשל ג'ונסון תקף התבטאות של גולדווטר מדצמבר 1961, שטענה שיש לנסר את החוף המזרחי של המדינה ולתת לו לצוף בים, כהתנגדות לליברליות של האזור.

בספטמבר, חשף סקר של מטה גולדווטר שג'ונסון מוביל בקלות. פרט למצב הכלכלי הטוב, השלים ג'ונסון את כהונתו הבלתי-גמורה של ג'ון קנדי, וביקש מהעם האמריקאי מנדט להגשים את חלומותיו של הנשיא הנרצח.

ב-27 באוקטובר, הכריז השחקן רונלד רייגן, שעדיין לא נכנס לפוליטיקה, על תמיכתו בגולדווטר בנאומו "זמן לבחור". בנאומו, הדגיש רייגן את התפשטות הקומוניזם, המיסים והחוב הלאומי, ותמך בממשלה קטנה, מדיניות תקיפה כנגד ברית המועצות וקפיטליזם בסגנון לסה פר. הנאום נחשב ל"כניסתו הבלתי רשמית" של רייגן לפוליטיקה, והוא נבחר לתפקיד מושל קליפורניה כעבור שנתיים.

במהלך אוקטובר, הדגישה התקשורת את ההובלה של ג'ונסון ואת סיכויו הקטנים של גולדווטר. הדבר הוביל לכך שמצביעים עצמאיים רבים שלא תמכו באף מועמד לא הצביעו בתחושה שמערכת הבחירות הוכרעה.

תוצאות

ביום הבחירות, הפסיד גולדווטר לג'ונסון בהפרש הגדול ביותר בהיסטוריה עד אז. הוא זכה ב-52 אלקטורים בלבד לעומת 486 לג'ונסון ו-39% מהקולות (27,178,188) לעומת 61% לג'ונסון (43,129,566). הוא ניצח בשש מדינות: לואיזיאנה, אלבמה, מיסיסיפי, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וביתו, אריזונה. הוא הצליח בדרום בעיקר בגלל תמיכתו בהשקפת הדרום בנושאי זכויות אזרח: שעל המדינות לשלוט בחוקיהן ללא התערבות ממשלתית.

גולדווטר השיג רק 40% מקולות הגברים ו-38% מקולות הנשים. הוא הצליח בעיקר בדרום, שם השיג 48% מהקולות, אולם במזרח, במערב התיכון ובמערב השיג 32%, 39% ו-40% מהקולות, בהתאמה. ג'ונסון זכה לתמיכת רוב הקתולים (76%), וגם לרוב קטן בקרב הפרוטסטנטים (55%). גולדווטר גם הפסיד לג'ונסון בקרב העצמאיים והשיג רק 44%. ג'ונסון זכה לרוב הקולות הלבנים (59%) ולרוב מוחץ בשאר המגזרים (94%). גולדווטר הפסיד לג'ונסון בקרב בוגרי המכללות, יוצאי התיכונים ויוצאי בתי ספר יסודיים (48%, 38% ו-34% בהתאמה).

הפסדו המוחץ של גולדווטר בבחירות פגע גם במפלגה הרפובליקנית, שאיבדה מושבים רבים בשני בתי הקונגרס.
 הוא היה הרפובליקני הראשון שניצח בג'ורג'יה, למרות הפסדו הגדול יחסית מבחינת המפלגה: גם במדינת אריזונה ניצח בהפרש זעום של 20,000 קולות.

גולדווטר, בכנות האופיינית לו, טען שגם אם אברהם לינקולן היה חוזר מהמתים המפלגה הייתה מפסידה. הוא טען שרצח קנדי הביא לתקופת אבלות במדינה, שלא הייתה מוכנה להחליף נשיא.

מבין חמישים ושבעה חברי הקונגרס שתמכו בגולדווטר בבחירות, הובסו עשרים בניסיונם להיבחר מחדש, וגם רבים שהיו צעירים. תבוסת המבוגרים הובילה לחלון הזדמנויות לצעירים להתקדם. אמנם הרפובליקנים המתונים השתלטו שוב על המפלגה, אולם גולדווטר הצליח למשוך לבנים שמרנים הרחק מקואליציית הניו דיל.

גולדווטר היה המועמד הרפובליקני המוצלח ביותר בדרום מאז תקופת השיקום. במיסיסיפי - מדינה בה פרנקלין דלאנו רוזוולט זכה בכמעט 100% מהקולות ב-1936 - השיג גולדווטר 87% מהקולות. הצלחתו של גולדווטר באזורים דרומיים שבעבר היו מעוזים דמוקרטיים סימנה את תחילת המעבר של הדרום למפלגה הרפובליקנית. תמיכתו העיקשת בחירות אישית סימנה את תחילתו של מעבר בפוליטיקה האמריקנית, ממדיניות כלכלית ליברלית לשמרנית.

לאחר תבוסתו של גולדווטר, הפך רייגן למנהיג האגף השמרני במפלגה, ואימץ את רוב תפיסותיו של גולדווטר. רבים טענו שגולדווטר ניצח ב-1964, אולם שלקח שש עשרה שנה לספור את הקולות.

חזרה לסנאט 
גולדווטר נותר אהוד באריזונה, ובבחירות לסנאט ב-1968, נבחר בפעם השנייה. הוא נבחר שוב ב-1974 וב-1980, כשב-1974 הוא זוכה לרוב מוחץ, וב-1980 המירוץ צמוד יותר. התוצאה הצמודה הייתה גורם בהחלטתו לא לרוץ עוד פעם.

פרישה 
גולדווטר שקל פרישה לפני הבחירות לסנאט ב-1980, אולם החליט לנסות להיבחר שוב. פגי גולדווטר קיוותה שהכהונה שלו תסתיים בינואר 1981. הוא החליט לרוץ פעם אחת אחרונה, ובאופן מפתיע נאלץ להילחם על היבחרו. הוא נחשב לסנאטור מבוגר מדי, ורצונו בפרישה הוביל לכך שלא ביקר ביותר מדי מקומות במהלך הבחירות.

אוכלוסיית אריזונה השתנתה. רוב האוכלוסייה החדשה שהיגרה למדינה לא גרה שם כשגולדווטר נבחר, ולא הכירה אותו. בתחילה נראה היה שהפסיד, אולם רק מוקדם בבוקר התברר שניצח. ניצחונו הצמוד קרה למרות ניצחונו המוחץ של רונלד רייגן, שהשיג 61% מהקולות מול ג'ימי קרטר באריזונה. הרפובליקנים השתלטו על הסנאט, וגולדווטר צבר עוצמה.

גולדווטר פרש ב-1987, לאחר ששירת כיושב ראש ועדת הסנאט למודיעין וכוחות מזוינים. אף על פי שהיה מוכר כפוליטיקאי ניצי, לקראת סוף הקריירה שלו נחשב לקול מתון ושקול, והיה אחד מהסנאטורים המכובדים ביותר. הוא נותר אנטי קומוניסט מובהק, אולם תמך באשרור ההסכם שהעניק את השליטה בתעלת פנמה לרפובליקת פנמה. החקיקה החשובה ביותר שלו הייתה חוק גולדווטר-ניקולס, שארגן מחדש את מבנה הפיקוד של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.

מדיניות 
גולדווטר מוכר בציבור בעיקר בשל התנגדותו לאיגודי עובדים ולקומוניזם. הוא היה תומך פעיל של הקואליציה השמרנית בקונגרס. הוא העביר חוקים נגד שחיתויות באיגודי העובדים ב-1957, וב-1958 זכה להתנגדות איגודי העובדים בניסיונו להיבחר שוב לסנאט. הוא התנגד לגינויו של הסנאטור ג'וזף מקארתי ב-1954, אולם לא האשים אף אדם בהיותו סוכן קומוניסטי. גולדווטר הדגיש את התנגדותו לקומוניזם העולמי בספרו מ-1960, "מצפונו של שמר". ספרו הפך לטקסט חשוב בקרב הוגי דעות שמרנים.

ב-1964 הדגיש גולדווטר את זכויות המדינות. הוא משך שמרנים שהתנגדו למעורבות הממשלה בכל ענייני המדינות. אף על פי שתמך בעבר בחקיקה למען זכויות האזרח ותמך בגרסה המקורית של החוק, הוא התנגד לחוק זכויות האזרח. הוא טען שהחוק פגע בזכותם של אנשים פרטיים לעשות עסקים עם מי שרצו והאמין שיש לתת לאנשים עצמם לבחור. הוא תמך במאבק לזכויות האזרח בפיניקס, אולם לא פרסם את שמו ברבים.

כל זה משך דמוקרטים לבנים ודרומיים, וגולדווטר היה הרפובליקני הראשון שזכה בכל מדינות הדרום הדמוקרטיות מאז תקופת השיקום (זאת אף על פי שאייזנהאואר זכה בלואיזיאנה ב-1956). התנגדותו לחוק זכויות האזרח פגעה בו בכל מקום אחר פרט לאריזונה.

גולדווטר הוצג בידי יריביו כנציג השמרנות, כקיצוני וזר למפלגה, אולם רוב הזמן תמך במפלגתו. בניגוד לקודמיו, היה אדם נחוש וערכי, ועמד על דעתו בקנאות.

גולדווטר לחם ב-1971 כדי להפסיק את המימון האמריקני לארגון האומות המאוחדות לאחר צירוף הרפובליקה העממית של סין לארגון. הוא טען שעדיף שהאו"ם יעביר את משרדיו לבייג'ינג או למוסקבה.

יחסים פוליטיים 
גולדווטר נעצב רבות לאחר רצח קנדי, והתאכזב מכך שיריבו בבחירות ב-1964 לא היה קנדי אלא סגנו, מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, לינדון ג'ונסון. גולדווטר לא חיבב את ג'ונסון (הוא טען שהוא "השתמש בכל טריק מלוכלך"), ואת ריצ'רד ניקסון (וטען שהיה "האדם הכי לא כנה שפגשתי בכל ימי חיי"). לאחר הפיכתו לסנאטור, דחק בניקסון להתפטר במהלך פרשת ווטרגייט, בטענה שפחות מעשרה סנאטורים יתנגדו להרשעתו של ניקסון אם זה יודח בידי בית הנבחרים. שמו של גולדווטר הפך למזוהה עם חברים משפיעים מהקונגרס שהתנגדו לנשיא ממפלגתם.

תחיית השמרנות האמריקנית 
אף על פי שגולדווטר לא היה חשוב בתנועה השמרנית כמו רונלד רייגן לאחר 1965, הוא היה מנהיג התנועה מסוף שנות החמישים עד 1964. הסנאטור ג'ון מקיין, שירש את מקומו של גולדווטר בסנאט, טען שגולדווטר הפך את המפלגה הרפובליקנית מארגון אליטיסטי מהמזרח למפלגתו של רייגן.

המפלגה הרפובליקנית התאוששה מתבוסתה ב-1964, והשיגה ארבעים ושבעה מושבים בבית הנבחרים ב-1966. לאחר מכן חזר גולדווטר לסנאט ב-1969. בינואר כתב שהוא לא התנגד לליברלים, שהאומה הייתה זקוקה להם כמתנגדים לשמרנות.

גולדווטר תמך באיכות הסביבה. ב-1969 טען שממשל ניקסון צודק ברדיפת ארגונים ורשויות שמזהמים את האוויר ואת המים. הוא טען שאף על פי שהוא תומך בחברה תחרותית וחופשית, הוא תומך אף גדול יותר בזכותם של בני האדם לחיות בסביבה נקייה וחופשייה מזיהום. הוא טען שיש לחסל את מקורות הזיהום, גם במחיר פעולה ממשלתית כנגד מגזרים חשובים בכלכלה.

בשנות השבעים, חזר האגף השמרני לשלוט במפלגה בעזרת רייגן, וגולדווטר התמקד בנושאים ביטחוניים בסנאט. הוא לא מילא תפקיד בממשלו של ריצ'רד ניקסון אולם השפיע על החלטתו להתפטר ב-1974. ב-1976 ניסה למנוע מרוקפלר לרוץ לכהונה נוספת כסגן הנשיא. כשרייגן התמודד מול פורד על המועמדות לנשיאות ב-1976, תמך גולדווטר בפורד בשם האחדות המפלגתית.

בשנת 1979 הוביל גולדווטר תביעה משפטית נגד הנשיא ג'ימי קרטר על שנרמל את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין באופן הפוגע בברית של ארצות הברית עם טאיוואן, ללא שקיבל אישור של הקונגרס. התביעה נדחתה על ידי בית המשפט אשר קבע שהנושא פוליטי ואינו שפיט.

סוף ימיו 

בשנות השמונים, לאחר היבחרו של רונלד רייגן לנשיאות ועליית הימין הנוצרי בתנועה השמרנית, נחשפה הליברטריאניות שלו. הוא האמין שהשקפותיו היו חשובות בשמרנות אמיתית. תמיכתו העיקשת בחרות אישית, כולל חרות האישה לעבור הפלה מלאכותית, הרחיקו אותו מהזרם המרכזי הרפובליקני.

גולדווטר ראה בעמדותיו של הימין הנוצרי כפוגעות בפרטיות האדם ובחירויות האזרח. ב-1980, כשניסה להיבחר מחדש לסנאט, זכה לתמיכת השמרנים הדתיים, אולם בכהונתו האחרונה תמך במיסוד ההפלות וטען שהוא מתכוון להילחם בארגוני הימין הנוצרי. בנוסף התנגד להשקפות חוץ מסוימות של רייגן (למשל, לפעילות ה-CIA בניקרגוואה). למרות חילוקי הדעות שלו עם אייזנהאואר, טען גולדווטר בריאיון ב-1986 שהיה הטוב מבין הנשיאים שעבד איתם.

ב-1984 הגיש חוק שאפשר לממשל המקומי לדרוש העברת שידורי כבלים ממשלתיים, ומנע מחברות הכבלים לשלוט בתוכן השידורים בספקים הפרטיים.

ב-12 במאי 1986, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן.

עם פרישתו ב-1987 העביר ביקורת על המושל של אריזונה וקרא לו להתפטר, וב-1989 טען ש"חבורת משוגעים" השתלטה על המפלגה הרפובליקנית.

ב-1987 קיבל מדליה ממוסד סמית'סוניאן. ב-1988, העניקה לו אוניברסיטת פרינסטון מדליה על שירות ציבורי.

ב-1994, ביקר קשות את פט רוברטסון ואת הימין הדתי, בטענה שהם הורסים את המפלגה הרפובליקנית.

ב-1989 ביקר את הכפר בו נולדה אמו.

בסערה שחולל הימין הנוצרי עקב מינויה של סנדרה דיי או'קונור אל בית המשפט העליון, תמך גולדווטר באו'קונור. גולדווטר גם תקף את רייגן לאחר פרשת איראן-קונטראס ב-1986. בריאיון, טען שהיה מדובר בהחלטת מדיניות החוץ הטיפשית ביותר שעשתה המדינה. עם זאת, הוא סבר שרייגן היה נשיא טוב. במהלך הבחירות ב-1988, דרש מהמועמד של המפלגה לתפקיד סגן הנשיא, דן קווייל, שג'ורג' הרברט ווקר בוש יתחיל לדבר על מדיניות.

בשנות התשעים זכה להתנגדות מצד שמרנים. הוא תמך במועמדת דמוקרטית במירוץ באריזונה, ביקש מהרפובליקנים להניח לביל קלינטון כשנחשפו פרשיות נדל"ן שלו, וביקר את מדיניות הצבא כלפי הומוסקסואלים. הוא טען שהומוסקסואלים שירתו בצבא מאז ימיו של יוליוס קיסר, וטען שכדי להיות בצבא לא צריך להיות סטרייט (ישר), אלא רק לירות ישר. מעט לפני מותו תקף את הרפובליקנים וטען שהם פוגעים במפלגה, ושהוא לא רוצה להיות מקושר אליהם.

ב-1996, לאחר שבוב דול זכה להתנגדות מסוימת מצד רפובליקנים שמרנים, טען בבדיחות הדעת שהוא ודול הם הליברלים החדשים במפלגה. באותה השנה תמך במאמץ להנהיג קנאביס רפואי באריזונה כנגד דעת השמרנים.

תחביבים ותחומי עניין

חובבות רדיו 
גולדווטר עסק בחובבות רדיו משנות העשרים. במלחמת וייטנאם הפעיל תחנת רדיו צבאית.

גולדווטר תמך בחובבות רדיו. מ-1969 עד מותו הופיע בסרטים לקידום חובבות הרדיו.

בובות קצ'ינה 

ב-1916, ביקר גולדווטר בשמורה אינדיאנית ורכש בובת קאצ'ינה ראשונה. הוא אסף 437 בובות שנתרמו ב-1969 למוזיאון הארד בפיניקס.

צילום 
גולדווטר היה צלם חובב, ותרם בצוואתו 15,000 מתמונותיו למוסדות באריזונה. הוא קיבל את המצלמה הראשונה שלו מאשתו בחג המולד הראשון שלהם.

במשך עשורים, תרם תמונות למגזין של אריזונה, וצילם את האינדיאנים.

תחביבי הצילום שלו הקבילו לקריירה הפוליטית שלו. ג'ון פיצג'רלד קנדי, במהלך כהונתו, הזמין את חבריו מהקונגרס לבית הלבן למשקה. במקרה אחד, צילם גולדווטר את קנדי. לאחר מכן החזיר קנדי את התמונה לגולדווטר עם הקדשה בה הפציר בפניו להמשיך בקריירה בה הראה כישרון רב כל כך - צילום. גולדווטר שמר על התמונה במשך כל חייו.

בנו מייקל הקים קרן להנגשת התמונות באינטרנט.

עב"מים 

ב-28 במרץ 1975, כתב למכר שהתעניין בעב"מים במשך שנים. ב-25 באפריל 1988, שאל את חברו, הגנרל קרטיס לה מיי, האם אכן יש עדויות סודיות לעב"מים בחדר סודי בבסיס חיל האוויר, והאם יוכל להגיע אל החדר. לה מיי, לפי גולדווטר, דרש שלא ישאל זאת שוב.

בריאיון ב-1988 אצל לארי קינג ברדיו, טען שהממשלה מסתירה ראיות לעב"מים. הוא טען שהוא מאמין בחייזרים ושיש מחקר לגביהם.

מלגת בארי מ. גולדווטר למצטיינים 
מלגת בארי מ. גולדווטר להצטיינות בחינוך נוסדה בידי הקונגרס האמריקאי ב-1986. מטרתה היא לעודד מדענים, מתמטיקאים ומהנדסים.

המלגה נחשבת למלגה היוקרתית ביותר בלימודי המדעים בארצות הברית ומוענקת לשלוש מאות תלמידים בשנה בסכום של 7,500 דולרים לשנה.

פטירתו 
ב-1996 הפסיק גולדווטר להופיע בציבור בגלל שבץ. לאחר מכן חשפה משפחתו שהיה בשלבים מתקדמים של מחלת אלצהיימר. הוא נפטר ב-29 במאי 1998, בגיל שמונים ותשע בביתו באריזונה, מסיבוכים מהשבץ. את לווייתו ניהלו כומר ורב. אפרו נקבר בכנסייה האפיסקופלית של העיר. פסל זיכרון הוקם לזכרו.

לקריאה נוספת 

 Jack Bell, Mr. Conservative: Barry Goldwater, Doubleday, 1962 

 Rick Perlstein, Before the Storm: Barry Goldwater and the Unmaking of the American Consensus, Hill and Wang, 2001 

 Barry Goldwater, The Conscience of a Conservative, Princeton University Press, 2007 
 John W. Dean (ed.), Pure Goldwater, Palgrave Macmillan, 2008 
 Mickey Edwards, Reclaiming Conservatism: How a Great American Political Movement Got Lost --- and How it can Find its Way Back, Oxford University Press, 2008 
 William F. Buckley, Jr., Flying High: Remembering Barry Goldwater, Basic Books, 2009 
 Leonard Schlup, The Political Principles of Senator Barry M. Goldwater as Revealed in his Speeches and Writings: a Source Book, The Edwin Mellen Press, 2011 
 Robert Mann, Daisy Petals and Mushroom Clouds: LBJ, Barry Goldwater, and the Ad that Changed American Politics, Louisiana State University Press, 2011 
 Elizabeth Tandy Shermer (ed.), Barry Goldwater and the Remaking of the American Political Landscape, University of Arizona Press, 2013 
 Gary Donaldson, Liberalism's Last Hurrah: the Presidential Campaign of 1964, Routledge, 2017

קישורים חיצוניים

 "מת בארי גולדווטר, גיבור המפלגה הרפובליקנית", וושינגטון פוסט

הערות שוליים 

בוגרי אוניברסיטת אריזונה
מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1964
מקבלי מדליית החירות הנשיאותית
חברי הסנאט של ארצות הברית מאריזונה
גנרלים בחילות האוויר של צבא ארצות הברית
מועמדים לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
אמריקאים ממוצא פולני-יהודי
חברי היכל התהילה הלאומי לתעופה
סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
אישים שפסליהם הוכנסו לאוסף היכל הפסלים הלאומי
אמריקאים שנולדו ב-1909
אמריקאים שנפטרו ב-1998