בג"ץ פונק שלזינגר נגד שר הפנים

בבג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינגר נגד שר-הפנים שנידון בבית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק ב-22 בפברואר 1963, קבע השופט יואל זוסמן בהסכמת השופטים צבי ברנזון, אלפרד ויתקון ואליהו מני, ובניגוד לדעת המיעוט של השופט משה זילברג, כי פקיד הרישום של משרד הפנים מחויב לרשום בני זוג שנישאו נישואים אזרחיים במדינה זרה כנשואים גם במדינת ישראל.

תיאור המקרה
אישה נוצרייה, נתינת בלגיה, שנישאה בקפריסין ליהודי ישראלי, ביקשה להירשם כנשואה במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל. פקיד הרישום סירב לרשום אותה, והיא פנתה לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ בבקשה שיורה לפקיד הרישום לרשום אותה ואת בעלה כנשואים. שר הפנים טען כי על פי דיני מדינת ישראל, בני הזוג אינם נשואים ועל כן הוא פטור מלרשמם.

האם בני הזוג נשואים
ראשית דן בית המשפט בשאלה האם בכלל בני הזוג נשואים זה לזה (שאם לא כן, אין צורך לרשמם כנשואים).
שאלה זו מתחלקת לשניים:
 האם יש תוקף – לפי חוקי המדינה (היינו לפי הדין העברי) – לנישואין שנערכו בין יהודי ולא-יהודיה?
 האם יש תוקף לפי חוקים אחרים לנישואים אלה?
 ואם אין תוקף חוקי – האם יכול פקיד הרישום, או האם הוא חייב לרשום את המבקשת כנשואה על סמך טקס הנישואין האזרחי שנערך בין בני-הזוג בקפריסין.

תוקף הנישואים לפי חוקי מדינת ישראל

בית המשפט קבע כי לפי חוקי המדינה (בהם חל הדין העברי) אין שמץ של ספק בדבר כי לנישואין הללו אין כל תוקף חוקי. בית המשפט מסתמך על מסכת קידושין:

 
היינו – "לא תהא לך בם תורת חיתון" – לא יוכלו להתקיים כל קשרי נישואין בין יהודי ונכרית.

האם יש תוקף לפי דין אחר לנישואין אלה
לפי סימן II)64) לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, כשרות נישואין של נתין זר נדונה על פי החוק הלאומי של אותו נתין זר. במקרה זה, מאחר שהאישה בלגית, יש לפנות לדין הבלגי, ולפי חוקי בלגיה אין כל פגם ודופי בנישואי נוצרייה ויהודי. הווה אומר: מר שלזינגר שאת דינו יש לבדוק לפי חוקי מדינת ישראל אינו נשוי לאישה, והוא רווק, ואילו האישה על פי חוקי בלגיה היא אשת איש, הנשואה למר שלזינגר. 

השופט זילברג קובע כי:

חובת רישום הנישואין על פי חוקי מדינת ישראל
בקובעו כי לנישואים אין תוקף על פי חוקי המדינה, בודק בית המשפט האם יש חובה על פי חוקי המדינה לרשום נישואים אלה.

אפשרות ביטול הנישואין
על מנת לענות על שאלת חובת הרישום בודק בית המשפט את אפשרות ביטול הנישואין במדינת ישראל ומגיע למסקנה לפיה אין כל דרך לבטל את הנישואין במדינת ישראל:
 בית דין רבני אינו מוסמך לבטל את הנישואין מפני שאין לו סמכות לדון בנישואי בני-זוג שאחד מהם הוא לא-יהודי;
 בית-המשפט המחוזי אינו מוסמך לדון בביטול הנישואין מפני שהאישה היא נתינה זרה, ולפי סימן 64 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, אין בית המשפט המחוזי מוסמך להוציא פסק ביטול נישואין הנוגע לנתין זר.

סמכות בית המשפט הגבוה לצדק לדון בשאלה
בקובעו כי אין לאף בית משפט סמכות לדון בתוקף הנישואין, נדרש בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ לבדוק אם לו עצמו יש סמכות לדון בנישואין, ומאחר שמבית המשפט העליון מתבקש סעד ביניים, הרי שאין רלוונטיות לתוקף הנישואין ויש לבית המשפט סמכות לתת צו.

דעת המיעוט של השופט זילברג
בבואו לבדוק האם יש לרשום את הנישואים שמשמעותם החלת כלל זר במסגרת הדין הישראלי, בודק בית המשפט האם הדין הזר פוגע בתקנת הציבור, שכן במקרה מסוג זה אין להכיל את הדין הזר.
 

בעקבות הפגיעה בתקנת הציבור מגיע בית המשפט למסקנה כי הנישואים בטלים ומבוטלים לשני בני הזוג, ומשכך אין פקיד הרישום צריך לרשום את הנישואים.

דעת הרוב של השופט זוסמן

בניגוד לשופט זילברג, מגיע השופט זוסמן למסקנה אחרת. זוסמן מסתמך על הנחיות שניתנות לפקידי הרישום לפיהם אזרח הבא לפני רשות מינהלית עומד בחזקת דובר אמת, ואין לפקיד הרישום סמכות וכלים לבדוק את אמיתות דברי האזרח. משמעות הדבר – הפקיד חייב לרשום מה שאזרח אומר לו. 

זוסמן קובע כי מרשם התושבים אינו ראיה או הוכחה לשום דבר. לפי בג"ץ 145/51, מטרת המרשם היא לאסוף חומר סטטיסטי.

.

ולכן קובע השופט כי משהומצאה לפקיד ראיה לכאורה, חייב הוא להסתפק בכך, שכן בהיותו רשות מינהלית יחדור לתחום לא לו ולא "ינסה להכריע בפלוגתה משפטית".

משמעות פסק הדין והשפעתו
משמעות פסק הדין היא, שבני-זוג שנישאו בנישואים אזרחיים מחוץ לישראל בהתאם לחוקי המדינה הזרה שבה נישאו, יירשמו במרשם האוכלוסין ובתעודות הזהות הישראליות שלהם כ"נשואים", וזאת אף אם הם אינם נשואים לפי הדין הישראלי. על פקיד הרישום מוטלת חובה לרשום אותם כ"נשואים" במרשם האוכלוסין.

עוד נקבע בפסק הדין, כי הרישום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות משמש למטרות סטטיסטיות בלבד, ואינו מהווה ראיה לכאורה לאמיתות האמור בו. קביעה זו שונתה ב-1965 על ידי הכנסת, עם חקיקת חוק מרשם האוכלוסין, תשכ"ה-1965, הקובע בסעיף 3 כי פרטי המרשם מהווים ראיה לכאורה לנכונות המידע האמור בהם. עם זאת, החוק קובע כי פרטי הרישום "הלאום", "המצב האישי" ו"שם בן הזוג" אינם מהווים ראיה לכאורה לנכונות המידע הרשום בהם, וזאת כדי שהפרטים שבית המשפט חייב את רישומם במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות לא ישפיעו על זכויותיהם וחובותיהם של בעלי פרטים אלה.

התוצאה היא, שגם היום הרישום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות אינו קשור לסטטוס המשפטי של בני הזוג כנשואים או כרווקים, ואינו משפיע עליו. לאור זאת, הלכת פונק שלזינגר חלה עד היום על בני זוג מדתות שונות, לאחר שלא שונתה בחוק מרשם האוכלוסין.

ראו גם 
 בג"ץ יוסי בן ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

משפט בין-לאומי פרטי
פונק שלזינגר
ישראל: דיני משפחה
נישואים בישראל
1963 בישראל
משרד הפנים