לשון הקודש

ביהדות, לשון הקודש היא שפה קדושה וכינוי לשפה העברית, שבה נכתבו כתבי הקודש, וששימשה (לאחר הפסקת השימוש בשפה העברית כשפה מדוברת במאה השנייה לספירה), בזמן תקופת הביניים של העברית, לצורכי ענייני הדת, הליטורגיה וההלכה - בניגוד ללשון החול ששימשה לצורכי יום-יום, כגון יידיש. בקרב יהדות אשכנז, כולל בדברי האחרונים, מלבד העברית כונתה גם הארמית "לשון הקודש", לשון הקודש שונה מן העברית המודרנית באוצר המילים, צורת ניסוח, התחביר, כללי הדקדוק, הפיסוק, וההגיה. ללשון הקודש עצמה היו כמה וכמה הגיות שונות. כיום משתמשים בלשון הקודש בעיקר יהודים דתיים, חרדים, ובעיקר חסידים, כאשר אצל האחרונים לשון הקודש משמשת פעמים גם לדיבור על נושאים שאינם קודש או לניסוח מודעות, יומנים, וספרים שאינם קודש.

מקור הכינוי

הביטוי "לשון הקודש" מופיע לראשונה בקטע ממגילות קומראן המתוארך לימיו של הורדוס שמספרו 4Q464, בהקשרו של אברהם. עוד לפני כן, נאמר בספר היובלים, המתוארך למאה השנייה לפני הספירה, כי לשון דיבורו של האל לאברהם הייתה עברית: "ויאמר ה' אלהים אלי פתח פיו ושפתיו ופקח אזניו, ואחל לדבר עברית כלשון עמו". בספרות המקרא, אין כל אזכור לכך ששמה של שפת בני ישראל הוא "עברית", כאשר, אין  כל אזכור לייחוד של שפה זו על פני שפות אחרות - שפת בני ישראל מכונה "יהודית" או "שפת כנען". מכאן, שייחוד השפה העברית החל בתקופת בית שני, לאחר הפיכת הארמית והיוונית לשפות מדוברות במרחב הארץ ישראלי, כאשר רב הלשוניות, לצד המשך השימוש בעברית כשפת הפולחן בבית המקדש, גרמו להפיכת העברית לסמל לאומי.

בהמשך, מופיע הביטוי "לשון הקודש" בדברי חז"ל: 
במשמעות מצומצמת, מתייחס הביטוי "לשון הקודש" לא לעברית כולה, אלא לעברית המקראית בלבד. במשמעותו המורחבת הוא משמש לשילוב של העברית והארמית התלמודית בתוך העברית הרבנית ששימשה לכתיבת הספרות התורנית של ימי הביניים והעת החדשה. 

משמעותו המדויקת של המושג "לשון הקודש" מתבארת גם על פי המושג המנוגד לו. במשנה ובתלמוד בא המושג להוציא את הלשונות הלועזיות שהיו מדוברות בסביבת היהודים: "אמר רבי, בארץ ישראל לשון סורסי למה? אלא אי לשון הקודש אי לשון יוונית. ואמר רב יוסף, בבבל לשון ארמי למה? אלא או לשון הקודש או לשון פרסי" (). בתפיסתם של הראשונים הייתה לשון המקרא לשון הקודש, לעומת לשון חז"ל; ביידיש משמש הביטוי "לשון הקודש" לתאר את המרכיב העברי-ארמי שלה, לעומת המילים שמקורן בגרמנית או בשפות הסלאביות. אצל זרמים חרדיים בעיקר בחו"ל משמש הביטוי "לשון הקודש" כתחליף לשם: "עברית" ככינוי הרגיל לשפה, ומשתמשים בלשון הקודש ביומיום בעיקר בכתיבה, ולעומת זאת את העברית המודרנית הרבה מהם לא יודעים כלל. זרמים קיצוניים בדוגמת העדה החרדית אף נמנעים מלהשתמש במילים שהתחדשו מאז תחיית השפה העברית. ישראלים היו מגדירים את השפה שלהם כ"עברית ישנה" או "עברית אשכנזית של המאה ה-19" אך הם סוברים כי לשון הקודש היא השפה האמיתית והישראלים שינו ממנה.

הוגי דעות יהודיים הציעו נימוקים שונים לכך שדווקא העברית היא "לשון הקודש". הרמב"ן הציע נימוק המבוסס על השימוש שנעשה בשפה זו:

הרמב"ם נימק את העדפת העברית בתכונות פנימיות המאפיינות אותה (בספרו מורה נבוכים שנכתב בערבית יהודית):

לקריאה נוספת
שלמה הרמתי, "מדוע נקראת העברית 'לשון הקודש'?", בתוך: עברית חיה במרוצת הדורות - מרס"ג ועד טלר, הוצאת מסדה, 1992

קישורים חיצוניים
 יואב שחם, מדוע העברית מוגדרת כלשון הקודש, ישיבת הר עציון, אלון שבות.

הערות שוליים 

עברית
ניבים וביטויים חז"ליים