שמש (אלה)

שמש (, בפיניקית: 𐤔𐤌𐤔 – שמש) או שפש (, באוגריתית: 𐎌𐎔𐎌 – שפש) היא אלת השמש הכנענית (והאמורית). בשל חשיבותה הרבה היא מכונה "מאור האלים". בתם של אל ואשרה, שעזרה לבעל לייבש את האדמה שהציף האל ים. ישובה בכנען היה בית שמש.

שמה 
שם האלה נהגה בכנענית ואמורית עתיקות מתקופת הברונזה כמעט תמיד כ"שַׁמְשֻׁ" (או בהטיית שייכות "שַׁמְשִׁ"), בניגוד להגיית שם אל השמש הזכר האכדי שַׁמַשׁ  (צורה זאת מופיעה פעם אחת בשם אמורי מאללחֿ). באללחֿ בתקופת הברונזה התיכונה החל תהליך בו העיצור מ' איבד את קוליותו בעקבות היצור שׁ' האטום, והפך לעיצור פּ', וכך בשמות אמוריים מאללחֿ מתועדת גם הצורה שמש וגם שפש; באוגרית בתקופת הברונזה המאוחרת מתועדת רק צורה "שפש". אלה הם שני האתרים היחידים בהם מתועדת במפורש צורה זאת.

מאפייניה ועדויות לאלה

אצל האמורים 
בשמות אמוריים מוזכרת שַׁמְשֻׁ כרכיב תאופורי המציין את אלת השמש.

באוגרית 
בשירה האוגריתית, בניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים לממלכתו של האל מות - "בית החופשית", ויוצאים ממנה באופן סדיר. שפש אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה של השמש בערב. "קבר שפש" הוא אחד מן הכינויים שמופיעים בלוחות אוגרית עבור עולם המתים. בדומה האל מות מכריז כי כוחו כה גדול, עד כי שפש צחורת השמים נעצרת בקנה לועו (בלילה).

בעלילות בעל וענת היא מתוארת כמי שמכריזה כי אל מצדד בים. בעקבות מותו של בעל היא עוזרת לענת לקבור את בעל, מבכה אותו, ומפסיקה להאיר, ובעקבות חלומו של אל אודות תחייתו של בעל, אל פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל.
במלחמה בין מות לבעל, שבה מנסה מות לנשל את בעל ממלכותו, היא מתערבת ומאיימת עליו שאל יהפוך את כיסא מלכותו וישבור את שרביט ממשלתו, איום שמפסיק את הקרב.

בלוח אחר ובו לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שפש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. מטבעו של הטקסט כלחש רבות בו הרמיזות והסתומות על הברור, אך ניכר שלאחר שמוזכר האל חורון חלה תפנית הקשורה במאבק בנחש. בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ורוב האלים המוזכרים בלוח הקודם מוזכרים פה כאוספי ה"חמה".

בישראל ויהודה 
בתנ"ך מתוארת עבודת האלה שמש בהשתחוות לכיוון השמש למזרח. בממלכת יהודה נעבדה בפולחן הקשור לסוסים ומרכבות שיוחדו לה. במקום פולחן המשלב את פולחן שמש ופולחן בעל, מעל המזבחות לבעל היו צורות של שמשות הקרויות "חמנים". כפי שכתוב ב . במקרא לעתים מתייחס לַשמש כזכר.

ייתכן ששמשון, שנולד בקרבת בית שמש, נושא שם הקשור לאלה שמש.

פולחנה של השמש בנראטיב המקראי מוקע ודינו של אדם שעבד לה היה סקילה. בספר מלכים מסופר שהמלך יאשיהו ביטל ברפורמה שלו בין יתר הפולחנים את פולחן השמש.

בקרב הפיניקים 
ממצאים אפיגרפיים פיניקיים המזכירים את אלת השמש נדירים למדי. הקבלה בין השם הפיניקי "עבדשמש" לשם היווני Ἡλιόδωρος (מתנת הליוס) בכתובת עבדתנת מאתונה מעלה הקבלה בין האלוהויות שמש והליוס. אחד החודשים הפיניקיים נקרא "זבח־שמש". השמות "עבדשמש" ו"אבנשמש" מוזכרים בכתובות קיר פיניקית מאבידוס , והשם "עבדשמש" מופיע גם בכתובת בנבעל ובכתובת בנחדש הכתי מאתונה. במקביל ל"שפש עלם" (שמש עולם) המופיעה בכתבי אוגרית, נמצאה בכתובת אזתוד האלוהות "שמש עלם", ואליה מקבילים גם אזכור  ("השמש הנצחית") במכתבי אחתאתן (אל־עמרנה) ואזכורים ספרותיים במקרא המייחסים לשמש נצחיות. "שמש", אולי כאלוהות ואולי כגרם השמים (אם בכלל היתה הפרדה בין השנים בתרבות הפיניקית), הופיעה גם בביטויים אחרים בכתובות פיניקיות, כגון "בחיים תחת שמש", "מבוא שמש" (מערב) ו"מוצא שמש" (מזרח), ובדימוי הפיניקי־מקראי להיות כשמש וכירח.

קישורים חיצוניים 
 
 כרמית מזרחי, שמש: מנורת האלים ואם הסוסים, אתר הכישופים

הערות שוליים

אלים כנעניים
אלות שמש
אלים בתנ"ך