קובוץ ושורוק

קובוץ (קֻבּוּץ; על פי האקדמיה ללשון העברית: קִבּוּץ) ושׁוּרוּק (גם: שׁוּרֻק) הם שני סימני ניקוד המציינים בעברית החדשה את התנועה .

הקלדה 
כך מקלידים את השורוק ואת הקובוץ במערכות הפעלה שונות:

שורוק 
הנקודה של השורוק היא אותו התו כמו דגש, ולכן הקלדתה דומה להקלדת הדגש:
 Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והאות ד (כמו דגש) אחרי הקלדת האות ו
 Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על  (סימן שווה; כמו דגש) אחרי הקלדת האות ו
 macOS: Alt והאות ת (כמו דגש) אחרי הקלדת האות ו
 אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ד (כמו דגש) אחרי הקלדת האות ו, או הקשה ארוכה על האות ו (מוסיפה ו עם נקודת שורוק)

קובוץ 
 Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והסימן \
 Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על 
 macOS: Alt-8
 אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ק

שמות
בספרי דקדוק ישנים הקובוץ מכונה גם  והשורוק – . בניקוד זה, השם קבוץ אינו כולל כלל את סימן הניקוד שהוא מייצג ושני השמות נכתבים בשוּרוּק, אך השמות האלה נדירים בימינו, והשמות הנפוצים כיום מכילים בשתי ההברות את הצליל שהם מסמנים. האקדמיה ללשון העברית מוסיפה להשתמש לעיתים קרובות בשם "קיבוץ".

הקובוץ נקרא גם "שלוש נקודות", על שום צורתו, או "קבוץ פּוּם", משום שהפה ("פום" בארמית) מתקבץ – מתכנס – בעת הגייתו.

מראה וזיהוי
הקובוץ מסומן כשלוש נקודות עוקבות מסודרות באלכסון עולה מימין לשמאל תחת האות.

השורוק הוא האות וי"ו עם נקודה באמצעה. נקודה זו זהה מבחינה חזותית למַפִּיק ולדגש. עם זאת, במילה שכולה מנוקדת ניתן להבדיל באופן ברור בין מצב של ניקוד השורוק ובין שני הסימנים האלה:
 המפיק מופיע רק בסוף המילה וכמעט תמיד באות ה"א. בכתבי יד אחדים של המקרא מופיע המפיק באות וי"ו עיצורית בסוף המילה, למשל במילה , שכתובה שם כ, אבל מכיוון שלאות גימ"ל יש ניקוד משלה, זהו אינו שורוק; מכל מקום, אין מפיק זה נהוג בימינו.
 הדגש מופיע באות שחייב להיות בה ניקוד נוסף, בעוד השורוק הוא כולו סימן ניקוד של האות שלפניו. למשל, במילה  (ללא ניקוד: מיגון) אפשר לדעת שהאות וי"ו עם הנקודה היא שורוק, כי אין בה ניקוד נוסף וכי אין ניקוד נוסף לתנועה באות גימ"ל, ואילו במילה  (ללא ניקוד: מגוון) הנקודה באות וי"ו היא דגש, כי באות וי"ו יש ניקוד נוסף (קמץ) ולאות גימ"ל יש ניקוד תנועה משלה.

בעבר היה נהוג בטקסטים מסוימים להדפיס את השורוק ואת הדגש בצורה שונה, אבל כיום אין הדבר נהוג. ביוניקוד הדגש, המפיק ונקודת השורוק הם תו אחד, שמספרו U+05BC. מספרו של הקובוץ הוא U+05BB.

שימוש בשורוק ובקובוץ בניקוד העברית בת ימינו

בעברית החדשה כללי השימוש בקובוץ ובשורוק אחידים ופשוטים יחסית לאלה של סימני הניקוד האחרים. לרוב, השורוק והקובוץ אינם משתנים בנטייה, כלומר אם הם מופיעים בצורת היסוד של המילה, הם מופיעים גם בכל הצורות הנטויות שלה. לעיתים שורוק או קובוץ שלא מופיעים בצורת היסוד יכולים להופיע בנטייה, בעיקר במקום קמץ קטן ובמקום חולם (חסר ומלא), שגם הם מייצגים תנועות אחוריות.

לפי כללי הכתיב חסר הניקוד המקובלים בימינו, צליל /u/ ייכתב תמיד באות וי"ו בטקסט שאינו מנוקד, בין אם המילה מנוקדת בשורוק ובין אם בקובוץ. כאשר האות וי"ו היא שורוק וגם כאשר היא משמשת לסימון הצליל /u/ בטקסט שאינו מנוקד, אין היא עיצור אלא אם קריאה.

שורוק

השורוק הוא תנועה גדולה, ולפי כלל ניקוד ההברות הוא יכול להופיע בהברה סגורה מוטעמת ובהברה פתוחה. המשמעות המעשית היא שהשורוק ייכתב תמיד בהברה האחרונה במילה או בהברה פתוחה באמצע המילה, מפני שבעברית הצליל /u/ בדרך כלל אינו מופיע בהברה מוטעמת שאינה האחרונה. לדוגמה:
  – הברה אחרונה פתוחה וסגורה.
  – הברה פתוחה שאינה אחרונה.

בניקוד מילים שאולות ייכתב תמיד שורוק לסימון צליל /u/, בכל סוג של הברה: . הקובוץ ייכתב רק במילים שאומצו למשקל עברי. לדוגמה, המילה השאולה  מנוקדת בקובוץ בכתיב מנוקד (ללא ניקוד: מפורמט).

שורוק הוא סימן הניקוד היחיד שיכול לעמוד בראש מילה ללא עיצור לפניו. זה קורה כאשר וי"ו החיבור עומדת לפני אחת מאותיות בומ"פ (העיצורים השפתיים) או לפני כל אות שמנוקדת בשווא למעט יו"ד: . (זהו הניקוד העקבי במקרא והניקוד התקני בימינו, אך הוא אינו משקף בהכרח את ההגייה הרווחת בימינו.)

קובוץ

הקובוץ מופיע רק במילים עבריות ובמילים שהשורש שלהן הושאל ממילה לועזית ואומץ למשקל עברי, כגון  (ללא ניקוד: מבוסס, מפורמט, דוגמה).

הקובוץ הוא תנועה קטנה, ולפי כללי ניקוד ההברות יכול להופיע רק בהברות סגורות לא מוטעמות. באופן מעשי בניקוד העברית החדשה הוא אינו יכול להופיע בהברה האחרונה במילה. הברה סגורה היא הברה שאחריה יש אות המנוקדת בשווא נח או אות דגושה בדגש חזק.

קובוץ בצורות היסוד של שמות
משקלי השמות הנפוצים שבהם מופיע קובוץ בצורת היסוד הם:
  (ללא ניקוד: סולם, אוכף).
  (ללא ניקוד: חולדה, עובדה). לאותו משקל שייכות גם המילים שהשורש שלהן שייך לגזרת הכפולים, כלומר שהאות השנייה בשורש זהה לאות השלישית – למשל, המילה  (סוכה), שהשורש שלה הוא ס־כ־כ.
  (ללא ניקוד: נקודה, עמותה, חנוכה), עם דגש חזק באות השלישית של השורש. משקל זה אינו כולל את צורות הנקבה של משקל קָטוּל, שנכתבות בשורוק, למשל  (לעומת  – כתובה, מסמך הנישואים ביהדות). ישנן גם מילים במשקל  שאינן קשורות באופן ישיר למילים במשקל קטול, למשל . מכיוון שבעברית החדשה אין הוגים בדרך כלל את הדגש החזק, לא ניתן להסיק באופן מיידי את הניקוד של מילים מסוג זה, ויש צורך לבדוק מהו (למשל, בעזרת מילון).
  (ללא ניקוד: שולחן, ).
  (ללא ניקוד: כותונת). דומה לכך המשקל  (ללא ניקוד: גולגולת).
  (מין גביע). ללא ניקוד: כוסמת, קובעת.

קובוץ בצורות נטויות של שמות
משקלי השמות הנפוצים שבהם מופיע קובוץ בצורה הנטויה הם:
 צורות נטויות של מילים מגזרת הכפולים שבצורת היסוד שלהן מופיע חולם חסר בהברה האחרונה:  (דוב – דובים, שורש ד־ב־ב),  (כול – כולה, שורש כ־ל־ל),  (רוב – רובם, שורש ר־ב־ב).
שמות תואר ובייחוד שמות של צבעים, שבהם יש צליל /o/ בהברה האחרונה של צורת היסוד וצליל /u/ בצורה הנטויה, נכתבים בחולם חסר בצורת היסוד ובקובוץ ובדגש חזק באות האחרונה של השורש בצורה הנטויה:  (צהוב – צהובים),  (עגול – עגולים). יוצא דופן: .
 מילים אחדות במשקל סגולי, שבהן החולם החסר יכול להשתנות בנטייה הן לקובוץ והן לקמץ קטן, למשל  והן  (ללא ניקוד: עוקץ – עוקצו),  והן  (ללא ניקוד: משכורת – משכורתה).

הניקוד התקני לצורת הרבים של מילים המסתיימות ב־וּת בצורת היסוד היה בעבר ־ֻיּוֹת – בקובוץ לפני היו"ד ובדגש חזק ביו"ד, למשל . בשנת תשס"ט (2009) החליטה האקדמיה ללשון שניקוד צורת הרבים יהיה בשורוק וללא דגש ביו"ד: . הכתיב ללא ניקוד היה ונשאר גלויות.

קובוץ בפעלים
הקובוץ בפעלים נפוץ בבניינים הסבילים פֻּעַל והֻפְעַל ובנטיות של פעלים בגזרת הכפולים.

בניין פֻּעַל
קובוץ מופיע בבניין פֻּעַל בכל הזמנים בפ' הפועל: . ללא ניקוד: כובס, מדובר, ישוכנעו.

כאשר ע' הפועל היא אחת מאותיות אהע"ר, הופך הקובוץ לחולם חסר: . ללא ניקוד: יתואר, מאוהב, מכוער, מדורג.

בניין הֻפְעַל
קובוץ נכתב בתחיליות של כל הזמנים בבניין הֻפְעַל: . ללא ניקוד: הורדם, יוכנס, מוסכם.

בבניין הופעל ניקוד התחילית הוא קובוץ רק בהברה סגורה. זה נכון ברוב הגזרות, אבל בגזרות אחדות התחילית היא הברה פתוחה, ואז הניקוד הוא שורוק:
 חסרי פ"י ונחי פ"י:  (שורש י־ט־ב),  (שורש י־ר־ש),  (שורש י־ר־ד),  (שורש י־ש־ב, סביל של )
 נחי ע"ו ונחי על ידי:  (שורש ש־ו־ב, סביל של ),  (שורש ק־ו־ם),  (שורש ב־י־ן)
 כפולים:  (שורש ס־ב־ב),  (שורש ג־נ־נ)

בגזרות פ"נ ובשורשים י־צ־ב, י־צ־ג, י־צ־ע, י־צ־ק, י־צ־ר וי־צ־ת מופיע דגש משלים בעקבות נשילת פ' הפועל, ואז התחילית היא הברה סגורה ומנוקדת בקובוץ:
  – ללא ניקוד הוצל. השורש הוא נ־צ־ל, ובצד"י יש דגש משלים.
  – ללא ניקוד הוסע, שורש נ־ס־ע.
  – ללא ניקוד הוצג, שורש י־צ־ג.
  – ללא ניקוד הוצת, שורש י־צ־ת.

כאשר ההברה סגורה, התחילית של בניין הופעל יכולה להיות מנוקדת הן בקובוץ והן בקמץ קטן:  (ויקרא ו טו), . בכתיב חסר ניקוד ייכתב בכל מקרה: תוקטר, הוכנס, הן בהגיית שורוק והן בהגיית קמץ קטן.

גזרת הכפולים
קובוץ מופיע בצורות נטויות אחדות של פעלים בגזרת הכפולים בפ' הפועל, כי ע' הפועל ול' הפועל מתלכדות לאות אחת דגושה שסוגרת הברה. רוב הצורות האלה נדירות בלשון, למשל בשורש ס־ב־ב בעתיד של בניין קל:  (עם כינוי חבור),  (נסתרות).

שימוש בקובוץ ובשורוק בתקופות הקודמות
השימוש בקובוץ ובשורוק במקרא ובטקסטים עבריים ישנים אינו עקבי. ב, למשל, מופיע הקובוץ במילים  – וזאת אף־על־פי ששורש המילה הראשונה הוא "ש־ו־ב" והצליל /u/ מופיע בה בהברה פתוחה, ובמילה השנייה ההברה מוטעמת והאות וי"ו אמורה להופיע בסיומת כסימן נפוץ לפועל ברבים. ולהפך – שורוק יכול להופיע בהברה סגורה לא מוטעמת, למשל  ב (הניקוד התקני כיום הוא כֻּלָּם). הבלשן אבא בנדויד מביא במאמרו "שתי תשובות למורי ניקוד וכתיב" עשרות דוגמאות של כתיב לא עקבי של קובוץ ושורוק, ואומר שאין הקובוץ אלא "סימן של דחק" שנקדני התנ"ך השתמשו בו כאשר רצו לסמן צליל /u/ במקום שבו האות ו' לא הופיעה במקרא כפי שהם קיבלו אותו, ולפיכך הפציר במורים לאפשר לתלמידים לכתוב את הצליל /u/ תמיד בשורוק.

המילה  (נאום) מופיעה במקרא תמיד בקובוץ. במסמכים ישנים בעברית היה מקובל לרשום אותה בתור חתימה, למשל "נאם יוסף לוי", אך שימוש כזה נדיר בימינו.

מקובל לכתוב לעיתים שמות פרטיים אחדים בלא וי"ו. למשל, השם  מופיע במקרא ללא שורוק למעט פעמים בודדות (למשל ). בימינו נהוג לכתוב הן "יהושוע" והן "יהושע".

במקרא ההבדל בין קובוץ לשורוק הוא שקובוץ נחשב תנועה קטנה, ושורוק נחשב תנועה גדולה. משמעות הבדל זה היא ששווא הבא באות שאחרי קובוץ יהיה שווא נח, ואילו שווא באות שאחרי ו״ו השורוק יהיה שווא נע (למעט אם הו״ו נוצר מפירוק רצף שוואים נעים, שאז הוא יהיה שווא מרחף, כגון במילה ״ושמרתם״). הבדל זה משפיע על אופן הגיית השווא וגם על ניקוד אותיות בג״ד כפ״ת המופיעות אחרי האות השוואית (אם השווא הוא נח, אותיות בג״ד כפ״ת שאחריה תהיינה דגושות בדגש קל, ואם השווא נע - הן תהיינה רפות).

בטקסטים לא מנוקדים מתקופת ההשכלה ומראשית תקופת תחיית הלשון העברית לא היה מקובל להוסיף וי"ו למילים הנכתבות בקובוץ בכתיב מנוקד. למשל, המילה "מרבה" הייתה יכולה להיקרא גם  וגם , אך אין זה מקובל בימינו.

צליל
לא ברור אם היה הבדל כלשהו בין האופן בו בוטא במקורו השורוק לבין הקובוץ בעת שהמנקדים ניקדו את המקרא, או שמא הם השתמשו בקובוץ כאשר בטקסט הלא־מנוקד לא הופיעה האות וי"ו, ובשורוק כאשר היא הופיעה. כך גם לא ברור אם בביטוי המלים בעת כתיבתן במקראות היה הבדל בין התנועות כאשר חסרה הייתה האות וי"ו וכאשר הייתה מצויה. ייתכן כי היה מדובר בשתי תנועות אחוריות שונות, אולי אחת מהן מעוגלת והשנייה לא מעוגלת, השערה שנובעת מהביטוי הקדום של האות וי"ו כמו המילה wow באנגלית, ואולי הקובוץ ייצג תנועה מעוגלת קצרה והשורוק ייצג תנועה מעוגלת ארוכה.

השורוק הוא השתקפות של התנועה הפרוטו־שמית המשוחזרת הארוכה /ū/, אם כי במקרא היא נכתבה לעיתים כקובוץ כאשר האות וי"ו לא הופיעה בכתב היד. הקובוץ הוא אחת מההשתקפויות של התנועה הפרוטו־שמית המשוחזרת הקצרה /u/. קמץ קטן נמצא בתפוצה משלימה עם קובוץ במשקלים דומים.

בעברית החדשה מציינים שני הסימנים את התנועה האחורית הסגורה והמעוגלת /u/. בהגיות המסורתיות (למשל בהגייה החסידית) יש לשורוק ולקובוץ לעיתים צליל אחר.

הערות שוליים

ניקוד עברי