מלחמת האזרחים הפינית

מלחמת האזרחים הפינית (בפינית: Suomen sisällissota) הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה בפינלנד בתחילת המאה ה-20 מייד לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד. צדדי הסכסוך היו "לבנים" (אנשי ימין) ו"אדומים" (אנשי שמאל). כ-37,000 פינים נהרגו במהלך המלחמה.

רקע למלחמת האזרחים
עד למאה ה-20 לא הייתה פינלנד מדינה עצמאית. במשך קרוב ל-700 שנים הייתה בשליטה שוודית. בשנת 1809 כבש הצאר אלכסנדר הראשון את פינלנד משוודיה וסיפח אותה לאימפריה הרוסית, כ"דוכסות" חסות.

במהלך המאה ה-19 הייתה פינלנד לזירת התגוששות בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה על השליטה בצפון אירופה, תוך שהפינים משלמים את מחיר המאבק בדמות רעב ומגיפות.

נפילת הצאר הרוסי, והמהפכה הקומוניסטית בשנת 1917 אפשרו לסנאט הפיני להכריז על עצמאות ב-6 בדצמבר 1917.

הצדדים היריבים
אוכלוסיית המדינה הצעירה התפלגה על רקע חברתי-כלכלי, ובין הצדדים היריבים פרצה מלחמת מעמדות: 
 ה"אדומים" – הצבא האדום זכה בתמיכת המעמדות התחתונים בחברה (בעיקר פועלים ואיכרים עניים). האחרונים תמכו במהפכה חברתית לפי מודל המהפכה הבולשביקית, שהתחוללה באותה תקופה ברוסיה, וזכו לסיוע צבאי מוגבל מצד ברית המועצות.
 ה"לבנים" – הצבא הלבן נשען על תמיכת המעמדות העליונים, הבורגנות והאיכרים האמידים. תומכיו היו לאומנים, התנגדו לחלוקה מחדש של ההון ולרעיונות הקומוניסטיים, וראו בגרמניה את המודל המתאים למדינה החדשה. הלבנים קבלו סיוע צבאי בעיקר מהאימפריה הגרמנית.

המלחמה

תחומי שליטה בתחילת המלחמה
הלבנים שלטו בעיקר בצפון המדינה ובמרכזה. באזור זה היו חוואים מבוססים ובעלי מעמד חברתי גבוה. האדומים לעומת זאת שלטו בערים התעשייתיות בדרום המדינה. בשני הצדדים היו מובלעות כדוגמת הלסינקי שבתחילה הייתה מובלעת לבנה שנכבשה מאוחר יותר על ידי האדומים.

האדומים, הלבנים וההבדלים ביניהם

נראה כי לשני הצדדים היו 50,000–90,000 חיילים. בצבא האדומים היו רוב החיילים מתנדבים. היו אלו אזרחים צעירים (בני 15–17) שחומשו ויצאו לקרב. חיילים אלו לא היו מקצועיים וחלשים במיוחד נגד מתקפות נגד של הלבנים. לצבא הלבנים לעומת זאת, היו רק 11,000–15,000 מתנדבים ורוב חייליהם היו מגויסים. ללבנים היו שני יתרונות מרכזיים על צבא המתנדבים של האדומים: ללבנים הייתה הנהגה צבאית טובה יותר – 84 קצינים שוודים התנדבו לצבא הלבנים. היתרון השני הוא היגרים: קבוצת עילית בצבא הפיני בת 1,300 חיילים, שהוכשרו על ידי גרמניה ונלחמו לצידה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.

מהלך המלחמה
בתחילת המלחמה השתלטו האדומים על המובלעת הלבנה הלסינקי ב-28 בינואר 1918 וכן החלו במתקפה שנסתיימה עד אמצע מרץ. אולם האדומים לא השכילו לתרגם את יתרונותיהם להישגים בשטח. המפקדים האדומים התחלפו מספר פעמים וצבא המתנדבים של האדומים לא היה יעיל כנגד מתקפות הנגד של הלבנים. הלבנים קבעו את ואסה כבירתם ב-29 בינואר לאחר נפילת הלסינקי. בוואסה גם שכנו מפקדותיהם של הלבנים. הלבנים החלו באמצע מרץ מתקפת נגד שהצליחה למוטט את צבא האדומים וגרמה לפאניקה בצבאם. הגרמנים הנחיתו כוחות בדרום המדינה בתחילת אפריל ומשחתות גרמניות הפגיזו עמדות של האדומים. חיילים גרמנים כבשו את הלסינקי ב-13 באפריל. פינלנד הלבנה חגגה ניצחון ב-16 באפריל.

קרב טמפרה

קארל גוסטף אמיל מנרהיים, מפקד הכוחות הלבנים, חשב שיש לתקוף את העיר טמפרה, העיר התעשייתית החשובה ביותר בפינלנד ששכנה בדרום מערב המדינה. הוא ביצע ב-16 במרץ מתקפה 65 ק"מ צפונית-מזרחית לטמפרה. המתקפה נערכה בד בבד עם המתקפה של הלבנים לכל אורך החזית שגרמה להתמוטטות אצל האדומים ופאניקה רבה בצבאם. מנרהיים צר על טמפרה עד ה-24 במרץ אז החלה הלחימה בעיר. ב-6 באפריל הסתיים קרב טמפרה, הלבנים כבשו את העיר ולקחו בשבי 10,000 אדומים. ללבנים היו אבדות של 700–900 איש והאדומים איבדו כ-1,500 איש. קרב טמפרה נודע בתור הקרב העקוב ביותר מדם בהיסטוריה של המדינות הנורדיות.
האדומים נסוגו מטמפרה לכיוון דרום מזרח לויפורי, וגם שם הובסו על ידי הלבנים ב-5 במאי.

לאחר המלחמה

בשנת 1919 כתב הסוציאל-דמוקרט הפיני ואינו וויונמה:

למלחמה היו תוצאות נוראות. נהרגו כ-30,000 פינים בידי אחיהם ועוד עשרות אלפים אחרים שהו במחנות מעצר. חלקים גדולים מדרום פינלנד גוועו ברעב והכלכלה הפינית חזרה למצבה טרם המלחמה רק בשנת 1925. חלק גדול מהסוציאליסטים הפינים ברחו לרוסיה ובחברה הפינית התפרצו קרעים שלא התאחו במשך שנים רבות. עדות לכך היא שסוציאליסטים פינים לא גויסו לצבא הפיני בעת מלחמת החורף בשנת 1940 על אף שהתנגדו לברית המועצות. 

לאחר המלחמה ביקשו הפינים מהגרמנים להשאיר את צבאם במדינה. הסכם צבאי שנחתם ב-7 במרץ 1918 בין פינלנד לגרמניה קשר את פינלנד צבאית, כלכלית ופוליטית לגרמניה. הגרמנים לחצו על הפרלמנט הפיני, שבו היה רוב למלוכנים, למנות מלך גרמני עליהם ב-9 באוקטובר. מלכם של הפינים היה פרידריך קרל, נסיך הסן, גיסו של הקיסר הגרמני וילהלם השני.

ב-11 בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על הסכם שביתת נשק עם מדינות ההסכמה וכתוצאה מכך עזבו אחרוני החיילים הגרמנים את פינלנד ב-16 בדצמבר והמלך הפיני התפטר ב-20 בדצמבר. עם האירועים האלו פגה השפעת גרמניה על פינלנד והוקמה דמוקרטיה מערבית. ב-17–18 בדצמבר התקיימו במדינה בחירות וב-3 במרץ 1919 התכנס פרלמנט פיני חדש. ארצות הברית ובריטניה הכירו בפינלנד ב-7 במאי 1919.

מלחמת האזרחים הפינית בספרות
הספר הראשון שעסק במלחמת האזרחים הוא "מצוקה רצינית" מאת זוכה פרס נובל לספרות פראנס אמיל סילנפא, אשר יצא לאור ב-1919. הטרילוגיה של ואינו לינה "תחת כוכב הצפון", המתארת את חייה של משפחת איכרים מסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה, עוסקת בחלקה השני במלחמת האזרחים.

בתחום השירה פורסם "העידן הגדול", ספרו של ברטל גריפנברג, שהתנדב לצבא הלבנים. הספר יצא לאור בשוודית ב-1928. ויליו קיבה, שהיה בן 9 כשחווה את קרב טמפרה, כתב את "הפואמה של טמפרה 1918", בה ניתן למצוא השקפות פציפיסטיות.

קישורים חיצוניים

אזרחים
פינלנד
+