אלוהים (יהדות)

על פי היהדות, אלוהים הוא האלוהים היחיד, בורא העולם כולו ושליטו, שציווה על כלל בני האדם ז' מצוות ולעם ישראל נתן את התורה ובה תרי"ג מצוות. המילה "אלהים" היא אחת משבעת שמותיו המקודשים של אל יחיד זה, אך משמשת גם במשמעויות אחרות. בשל קדושתה של המילה, ואיסור הוצאת שם שמים לבטלה, נוהגים דתיים ואחרים לומר אלוקים בהקשרים מסוימים.

מהותו

אלוהים וגופניות
הדרך המרכזית לתאר את אלוהים בתנ"ך היא באמצעות דימויים אנושיים, הן מתחום הגוף והן מתחום הרגש.
המקרא מציג את האל כמדבר, כרואה, כיוצר אדם מעפר כנוטע גן מלא עצים כמתהלך באופן שמשמיע קול ועוד. כל אלה הן פעולות שמשמעותן הרגילה גופנית. בנוסף, התנ"ך מכיל תיאורים מפורשים של ראיית גופו של אלוהים: משה ואהרן ונכבדי העם ראו אותו במעמד הר סיני – "וַיִּרְאוּ אֵת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל" (); הנביא ישעיהו ראה אותו יושב על כיסא: "וָאֶרְאֶה אֶת אֲדֹנָי יֹשֵׁב עַל כִּסֵּא רָם וְנִשָּׂא וְשׁוּלָיו מְלֵאִים אֶת הַהֵיכָל" (); הנביא עמוס מספר: "רָאִיתִי אֶת אֲדֹנָי נִצָּב עַל הַמִּזְבֵּחַ" ()", ועוד.

בנוסף לתיאורים הגופניים, התנ"ך מתאר את אלוהים כבעל רגשות. אלוהים אוהב את האבות ומשום כך בוחר בעם ישראל – "כִּי אָהַב אֶת אֲבֹתֶיךָ וַיִּבְחַר בְּזַרְעוֹ אַחֲרָיו" (); שונא את העבודה הזרה של הכנענים – "כִּי כָּל תּוֹעֲבַת ה' אֲשֶׁר שָׂנֵא עָשׂוּ לֵאלֹהֵיהֶם" (); נעצב בגין האדם – "וַיִּנָּחֶם ה' כִּי עָשָׂה אֶת הָאָדָם בָּאָרֶץ וַיִּתְעַצֵּב אֶל לִבּוֹ" (). אלוהים הוא מצד אחד "רַחוּם וְחַנּוּן" (), אך באותו פרק כתוב שהוא "אֵל קַנָּא" (פסוק י"ד). הוא גם חוזר בו ממעשיו הקודמים: "וַיֹּאמֶר ה' אֶמְחֶה אֶת הָאָדָם אֲשֶׁר בָּרָאתִי מֵעַל פְּנֵי הָאֲדָמָה מֵאָדָם עַד בְּהֵמָה עַד רֶמֶשׂ וְעַד עוֹף הַשָּׁמָיִם כִּי נִחַמְתִּי כִּי עֲשִׂיתִם" ().

את הדוגמאות הללו פירשו מבקרי המקרא כמעידים שמחברי הפרשיות הללו תפסו את אלוהים כמונע על ידי רגשות מורכבים וכבעל גוף, הדומה לגוף של בני אדם, וניתן לראות אותו ולשמוע אותו. מאידך, פרשנים מסורתיים פירשו דוגמאות אלו ואחרות כאמורות על דרך משל, שנועד להביע רעיונות מופשטים בלשון בני האדם. כך כתב הרמב"ם שמאחר ותכלית התורה להדריך את ההמון שהאל קיים, נוכח, יודע, יכול ופועל, אין מנוס מתיאורו במושגים גופניים, שהם היחידים הממשיים בתפיסה הראשונית של האדם. גוף זה כולל את האיברים המשמשים לפעולות המיוחסות לאל ואת תכונות הנפש המובילות לביצוע הפעולות, אך נעדרים ממנו איברים שרק תומכים בפעולות כגון כתף או רק מקיימים את הגוף עצמו או את המין. לדברי הרמב"ם, השגתו של אלוהים אינה מובעת באמצעות חושי המישוש והטעם מאחר שבדמיון האנושי התקבע שהאל אינו נוגע בגוף כלשהו, אלא דווקא באמצעות חושי הראייה השמיעה והריח המאפשרים ידיעה מרחוק. באופן דומה מיוחסת לאל מחשבה ותבונה הנתפסות כמעלה, אך לא דמיון הנתפס כחיסרון.

בדומה להשקפת המקרא עצמו לגבי האל, גם השקפתם של חז"ל לגביו שנויה במחלוקת. כאמור לעיל, תרגום אונקלוס מרחיק מהאל תיאורים מגשימים. במדרש בראשית רבה כתבו חז"ל:  (). על הלשון "גדול כוחן", כתב הרמב"ם שהיא תמיד משמשת את חז"ל לתיאור מעשה שנתפס בחומרה, ועל סמך זאת כתב שחז"ל שללו את ההגשמה. את המשלת האל למלך בשר ודם ושאר פירושיהם המאנישים, ייחס הרמב"ם לכך שההגשמה כלל לא עלתה על דעתם כגורם מבלבל. לעומת זאת, לדברי פרופ' יאיר לורברבוים, הפרשנות לפסוקי התורה לפיה האנשת אלוהים היא בדרך "דיברה תורה בלשון בני אדם" היא פרשנות מאוחרת יחסית, שלא הייתה רווחת בימי חז"ל, אשר יחסם לפסוקים התבסס על דרך הפשט.

בימי הביניים נאבקו הוגי דעות יהודים נגד תפיסות עולם שראו בהן הגשמת האל. אך הקפדה על הרחקת ההגשמה החלה עוד קודם לכן ובוטאה כבר בתרגום אונקלוס, בו מוקפד לתרגם את כל הביטויים המגשימים, לכאורה, את האל באופן שיהיה מובן שאין הגשמה בפסוקים, אלא מדובר במשלים בלבד. לדוגמה: בפרשת בלק נכתב:
. ואילו בתרגום נכתב:
; כלומר בלעם לא פגש את האלהים בעצמו, אלא את דברו של האלהים.

הוגי דעות יהודים, כרבי סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, רבנו בחיי אבן פקודה ורבי משה בן-מימון, טענו כי אין ביכולת האדם להבין את מהות האל, והרחיקו את ההגשמה בפשוטם של פסוקי התנ"ך; כך למשל הרמב"ם, כתב: .

בספר בראשית נכתב כי האדם נברא בצלם אלהים. הוגי דעות ומקובלים שונים בימי הביניים ניסו לרדת לפשר הדבר. הרמב"ם טען בחיבורו מורה נבוכים, שצלם אלוהים הוא התבונה והשכל אשר באדם, וברגע שהאדם מפתח את הצד הזה שבו, הרי הוא מוציא אל הפועל את הצד האלהי, שבו עיקר דמיונו לאלוהות.

הקבלה היהודית עסקה הרבה ברעיון האלהות, משמעותו, כוחותיו, הנהגתו את העולם, מטרתו בבריאה ונושאים נוספים.

בהגות העת החדשה
החסידות ראתה בעולם הזה על כל תופעותיו התגלמות של האלהות. כל דבר שקיים בעולם הוא הופעה אלהית שהעולם (מלשון העלם) מכסה עליה. מבחינתה גם לרע שהוא היעדר של הופעה אלהית, יש ניצוץ אלהי שמחזיק אותו קיים, שהרי אחרת הוא היה בטל ולא קיים, שהרי מקור כל החיוניות והיש, הוא האלהים בעצמו ושכינתו ששוכנת בעולם להחיותו.

הרב קוק (במאמרו "ייסורים ממרקים" שבספר אורות), טען שאין לבני אדם אפשרות לחקור, לתפוס ולהבין בשכל את מהות ועצמות האלהות, וכל מי שמנסה לעשות כן חוטא בחטא היוהרה והטפשות, ומביא על עצמו בלבול וסכלות. כל הגדרה באלוהות היא אלילות רוחנית. לפי הרב קוק בני האדם באשר הם, אינם יכולים להבין ולתפוס את עצמות האלהות שהיא אינסופית ובלתי מוגדרת בשום דרך וצורה, אלא רק את הופעותיה והתגלמויותיה באידאות הנצחיות, כדוגמת החכמה, התבונה, החירות, הצדק, האמת, התפארת והנצח. שהן הכר הנרחב לחקירת ועבודת האדם ולהתקשרות אל האלוהות. עוד טוען הרב קוק, שהרעיון האלוהי הוא הרעיון המרכזי של האנושות; והרבה מהרעות החולות, הרוחניות והגופניות, נובעות מכך שהאדם איננו מסוגל לקבל את הרעיון הזה בטהרתו ובשלמותו, והוא תופס אותו באופן מגשים כלשהו.

פעולות עיקריות
אלוהים ביהדות מקיים מספר פעולות עיקריות. בהן:
 בריאת היקום כולו, כולל כדור הארץ, הירח, השמש וכל שאר כוכבי הלכת. 
 בריאת כל היצורים החיים באשר הם - כאשר במקרא מוזכרים צמחים ובעלי חיים (אך לא יצורים חיים אחרים כמו חיידקים או פטריות) 
 בריאת המין האנושי והכפפת ההיצורים האחרים לשלטונו של האדם לטוב ולרע. מצווה על האדם לשמור על העולם.
 גרוש בני האדם מגן העדן - עקב אכילת פרי הדעת והמריית פי אלוהים על ידי אדם וחווה. אדם נענש בכך שמעה יאלץ לעבוד קשה ואילו אשתו חווה נענשת בכך ש"בעצב תלדי בנים". עונש זה נוגע להם ולכל ילדיהם.  
 שמירה על המוסר - ענישה של בני אדם (ולפעמים גם של בעלי חיים) כאשר בני האדם מתנהגים בצורה לא מוסרית לדוגמה בפרשת המבול. 
 בחירה באבות העם היהודי והבטחה לאברהם בברית בין הבתרים  שזרעו יגדל מאד וירש חבל ארץ המשתרעת מנהר מצרים עד נהר פרת. 
 יציאת מצרים. בני ישראל משועבדים כעבדים במצרים.  לאחר כה מאות שנים אלוהים מצילם משעבוד על ידי מכות מצרים - ניסים גלויים והמוניים והבטחת בריחתם ממצרים על ידי קריעת ים סוף. 
 בחירה בעם היהודי כעם נבחר, במעמד הר סיני - מצד אחד היהודים כפופים לחובות מסויימים (שמירת מצוות) ומחוייבים להשאר נאמנים לאלוהים, ומצד שני מוענק לעם ישראל חסד אלוהי - אלוהים מתחייב לשמור על העם היהודי, להעניק לו כנחלה את ארץ ישראל ולשמור עליה. 
 הענקת שבע מצוות בני נח - מצוות שאמורות להתקיים על ידי כלל בני האדם גם אם אינם יהודים. 
 אלוהים דרך התורה, נביאיו ובהמשך גם על ידי מתן השראה לספרות תורנית המשכית כמו תלמוד ותורה - מורה ליהודים דרך מוסר, משפט, אורחות חיים, ודרכי מחשבה בנוגע לכל תחומי החיים. 
 סיוע לבני ישראל להלחם באויבים, לכבוש את ישראל ולהתגונן מפני התקפות אויבים שונים שמנסים לכבוש את הארץ מידיהם. 
 כעס על בני ישראל בגלל עבודה זרה ועבירות מוסר ולכן הענשתם בעונשים שונים כמו מגיפות או פלישות ולבסוף עונש על ידי כיבוש והגליה בידי האימפירה הבבלית והאשורית. 
 לפי המקרא במשך מאות שנים אלוהים מדבר על בני האדם - אל דמויות כמו האדם הראשון, נוח, האבות והנביאים. מתקופת הנביאים האחרונים - מימי נביאים כמו זכריה הנביא ומלאכי שפעלו בתחילת ימי בית שני, לא מכירה היהדות בכך שאלוהים ממשיך לדבר אל בני האדם דרך נביאים. 

לאחר התנ"ך ממשיכות אמונות שונות בכתבים יהודיים לגבי פעילותו של אלוהים. זו כוללת:
 המשך שמירה על בני ישראל לאחר תקופת התנ"ך - בימי בית שני ובזמן הגלות, התערבות בנושאי מדיניות ובפעילות הטבע כדי לשפר את מצב עם ישראל או כדי להעניש אותו.  
 המשך קיום של שכר ועונש בעולם הזה או בעולם הבא - תגמול לרשעים ולצדיקים על ידי פעולות כמו מגיפות, אסונות טבע וכו'. ברמה האישית - ענישה לחוטאים על ידי עוני, מחלה , נכות או מוות. בהמשך התפתחה גם אמונה כי צדיקים או רשעים מקבלים את שכרם בעולם הבא - בצורה של גן עדן עו גלגול נשמות. 
 אמונה לגבי פעולות אלוהים באחרית הימים - אמונה כי בעתיד הלא ידוע אלוהים יזום פעולות כמו ביאת המשיח, מלחמת גוג ומגוג ולבסוף תחיית המתים.

עונשי מוות בידי אלוהים במקרא
קיימים מקרים רבים בהם התורה מתארת כיצד אלוהים הורג בעצמו בני אדם בגלל חטאים שונים בהן פעולות נגד המוסר או פעולות או דיבור נגד שליחיו. 

לפי ספר בראשית, לאחר מעשה בני האלוהים ובנות האדם ראה אלוהים כי מעשי בני האדם ומחשבותיהם הם רעים, התחרט על כך שיצר את האדם והחליט למחות את כל החיים מעל פני האדמה. על פי המסופר הוא גרם למבול שהרג את כמעט את כל בני האדם והחיות היבשתיות. 

לאחר מכן לפי המקרא (בראשית פרקים י"ח-י"ט.) אלוהים מבצע את מהפכת סדום ועמורה שבה הוא הורס ארבע ערים, ובהן סדום ועמורה בשל שחטאתם "כבדה מאוד". בהתערבות אברהם, מתרצה האל להציל את לוט ואת משפחתו שהתגוררה בעיר, כדי שלא יפגעו בשעת ההשמדה. המלאכים אמרו ללוט ומשפחתו לא להביט לאחור. לפי המקרא, אשת לוט עשתה זאת והפכה לנציב של מלח. 

בסיפור המקראי על יציאת מצרים, האל שולח מכות שונות על המצרים. שיאו של הסיפור הוא במכת בכורות בו אלוהים עצמו יורד לארץ מצרים והורג את כל הבנים הבכורים בה. מאוחר יותר בסיפור קריעת ים סוף מתואר כי אלוהים סוגר את ים סוף על המצרים ומטביע את כולם. 

בפרשת חטא המרגלים בעקבות הפגנת חוסר האמון ביקש אלוהים להשמיד את רוב עם ישראל במגפת דבר ולהקים עם חדש שיצא ממשה, אך לאחר שמשה התחנן בפניו, וטען שהריגת עם ישראל במדבר תגרום לחילול שמו בעיני הגויים, הוא המתיק את העונש, וקבע שבני ישראל ינדדו במדבר סיני ארבעים שנה. 

בסיפור על מחלוקת קורח ועדתו המופיע ב. קורח ו־250 אנשים מבני ישראל, יחד עם דתן ואבירם ואון בן פלת משבט ראובן, ערערו על מעמדו של משה כמנהיג, ועל מעמדו של אהרן ככהן גדול בתגובה לתמיכתו של העם במרד, ה' הזהיר את משה ואהרן להתרחק מהמחנה, כיון שהוא עומד להשמיד את כל עם ישראל. לפי התנ"ך לאחר שמשה התחנן לפני ה', ה' הסכים לוותר על העונש לכל העם. לאחר מכן, משה הלך אל אוהלי קורח דתן ואבירם והכריז, שאם הם ימותו מוות טבעי, זה סימן שמשה בדה את הדברים מליבו, אבל אם האדמה תפער את פיה ותבלע אותם, זה סימן שמשה נביא אמת. באותו רגע לפי המסופר, משפחתם וכל רכושם, נבלעו באדמה. באותו רגע, מאתיים וחמישים מקטירי הקטורת נשרפו באש.

בספר במדבר (י״ז ו-טו) מסופר בעקבות תלונות לא מוצדקות של עם ישראל החליט אלוהים על הפצת מגיפה בקרב בני ישראל, שבה נהרגו כ-14 אלף איש. הפתרון היה לפזר קטורת בעם על ידי הכהן.

בהמשך ספר במדבר (פרק כה) מתאר התנ"ך את חטא בעל פעור.  לפי המסופר בעקבות פיתויין של בנות מואב את בני ישראל לחטוא עמהן בפולחן לבעל פעור, אלוהים כועס וגורם לפריצת מגפה בעם שהמיתה 24,000 איש.

לפי ספר יהושע (י, יא), במלחמתו של יהושע בן נון, אלוהים המטיר אבני ברד גדולות שנפלו על צבאות האויב והרגו המוני אנשים. 

ב מתאורת מגפה בימי דוד המלך. לפי מסופר אלוהים גורם למגפת דבר בעקבות מפקד אוכלוסין שערך דוד בעם. לפי המקרא מגפה זו הרגה 70 אלף איש וכדי לעצור את המגפה דוד הקים בגורן ארונה היבוסי מזבח והקריב קורבנות.

עונשי מוות במצוות אלוהים או נביאים
בנוסף למקרים שבהם אלוהים הורג באופן ישיר אנשים המתוארים על ידי המקרא כחוטאים, מתוארים מקרים רבים בהם האל מורה ליהודים המאמינים בו לבצע מעשי טבח או הוצאה להורג בידי נביאים בולטים או שהם עצמם הורגים אנשים או מצווים על ביצוע הוצאה להורג. לרוב הצידוק למעשי הרג אלה הוא "עבודה זרה" - תפילה או מעשי פולחן לאלים אחרים. 

בפרשת עגל הזהב אלוהים כועס על בני ישראל ואומר למשה ”לֶךְ-רֵד – כִּי שִׁחֵת עַמְּךָ” (שמות, ל"ב, ז'). כאשר משה ירד מההר, מצא את העם חוגג ועובד לעגל הזהב. בזעמו והפתעתו שבר משה את לוחות הברית בתחתית ההר, לאחר מכן החל העונש לעובדי העגל, משה שרף את העגל וטחן אותו, פיזר את אפרו על פני המים והשקה את בני ישראל במים אלו. בנוסף הוא אסף אליו את בני לוי, בקריאת ”מִי לַה' אֵלָי” וטען כי אלוהים ציווה עליהם לעבור במחנה בני ישראל ולבצע טבח. "שִׂימוּ אִישׁ חַרְבּוֹ עַל יְרֵכוֹ עִבְרוּ וָשׁוּבוּ מִשַּׁעַר לָשַׁעַר בַּמַּחֲנֶה וְהִרְגוּ אִישׁ אֶת אָחִיו וְאִישׁ אֶת רֵעֵהוּ וְאִישׁ אֶת קְרֹבוֹ"  בני לוי הרגו כ־3,000 איש, כאשר בנוסף מתו מספר לא ידוע במגפה, ועל פי דרשת חז"ל גם עקב שתיית המים.

לפי הכתוב בפרשת מלחמת מדין מורה אלוהים לנקום בבני מדין. בני ישראל יוצאים לקרב והורגים את כל הגברים הבוגרים. מפקדי הצבא מותירים בחיים את הנשים הבוגרות וכן הילדים והילדות. משה כועס על מפקדי הצבע ומורה להם להרוג את כל הנשים ואת כל הילדים הזכרים. הוא מורה לחוס על 32 אלף ילדות בתולות שנשארות בחיים ומחולקות כשלל בין בני ישראל.

בעת כיבוש ארץ ישראל, מתאר המקרא כיצד יהושע בן נון מבצע מספר מעשי כיבוש צבאי ולאחרים טבח המוני או רצח עם בתושבי ערי הארץ הנוכרים. 

בספר יהושע פרק ו' מתואר כיבוש יריחו יהושע, על פי ציווי ה', מורה לעם את האופן שבו יריחו תיכבש. עם ישראל נכנס ליריחו, כובש אותה, משמיד את כל יושביה "מֵאִישׁ וְעַד-אִשָּׁה מִנַּעַר וְעַד-זָקֵן וְעַד שׁוֹר וָשֶׂה וַחֲמוֹר לְפִי-חָרֶב" ושורף אותה עד היסוד. המרגלים, כמו שהבטיחו, מצילים את רחב הזונה ואת בני משפחתה. 

בפרק ח' מתואר כיבוש העי. לפי המקרא אלוהים מצווה להרוג את כל יושבי העי ואת מלכה. ומתואר בהמשך כיצד בני ישראל הורגים את כל שנים עשר אלף תושביה, תולים את המלך, אך  הפעם ללא הרג של בעלי החיים.  

בפרק פרק י' מתואר הסיפור של מלחמת מלכי הדרום: ירושלים, חברון, לכיש, ירמות ועגלון. לפי התאור המקראי בוצע כיבוש דרום הארץ, והריגת כל תושבי הערים הכבושות. בפרק י"א: מתוארת מלחמת מלכי הצפון במי מרום: מלך חצור, מדון ואכשף. כיבוש צפון הארץ וסיום הכיבוש. שריפת חצור, הריגת כל תושבי הערים הכבושות.

בספר מלכים מסופר שאליהו הנביא הורה על פי נבואה להוציא להורג 450 נביאי בעל.

ביקורת על פעילותו
פעולות ענישה מצד אלוהים או נביאו יחד עם חוקים שונים המצדדים בעונשי מוות ומעשי טבח גרמו למבקרים מודרניים לבקר את אלוהים כפי שהוא מופיע בתנ"ך כדמות נקמנית וקנאית הדוגלת בעונשים אכזריים. עונשי מוות רבים שמובאים בתנ"ך כמצוות אלוהים אך חלקם כבר לא מקובלים כיום (לדוגמה מוות של בני זוג שנאפו, של ילדים שמקללים את אבותיהם, של מי שנחדשים בכישוף, של הומוסקסואלים). דבר זה גורם לביקרות כלפי אלוהים כדמות אנטי-חינוכית ולא מוסרית.

האמונה בו

בהשקפה המסורתית
בספרות היהודית המסורתית נאמר כי יסודות האמונה באלוהים היו ידועים לאברהם.

אברהם היה, על פי המסורת היהודית (ובעקבותיה הנצרות והאסלאם), מייסד האמונה באל אחד, והוא שהפיץ אמונה זאת בעולם. על פי מסורת זו הייתה סביבתו של אברהם עובדת אלילים ורעיון האמונה באל אחד הופיע בתודעתו של אברהם בצעירותו. על פי המדרש, הוא תהה מי ברא את השמים ואת הארץ, ומי ברא אותו. הוא התפלל כל היום אל השמש, בערב שקעה השמש במערב, וזרח הירח במזרח. כאשר ראה אברהם את הירח וסביבו כוכבים, חשב כי הירח הוא הבורא, והכוכבים הללו הם שריו ועבדיו. עמד כל הלילה בתפילה לירח. בבוקר שקע הירח במערב, והשמש זרחה במזרח. הבין אברהם: "לא השמש ולא הירח הם בוראי העולם. גם עליהם יש אדון, אליו אתפלל ואליו אשתחווה".

על פי הרמב"ם בספרו משנה תורה, האמונה באלהים נמסרה מדור לדור, מאז אדם הראשון ובניו, אשר האמינו בייחוד האל. בימי אנוש, נכדו של אדם הראשון, "טעו בני האדם טעות גדולה", לעבוד לכוכבים ולגלגלים, מתוך מחשבה שזה רצון האלוהים האחד בורא העולם. משם השתבשה בעולם האמונה בהדרגה, עד שבאו העמים כולם לעבוד עבודה זרה "ועל דרך זו היה העולם מתגלגל והולך עד שנולד עמודו של עולם שהוא אברהם אבינו". הוא הפיץ את האמונה שיש לעבוד רק לבורא האחד אבל כשירדו עם ישראל למצרים החלו רובם לעבוד עבודה זרה עד שה' הוציא את עמ"י ממצרים ושלח את משה רבנו וציווה את עם ישראל שלא לעבוד עבודה זרה.

במחקר האקדמי 
החל מן המאה ה-19 הועלו השערות שונות המגדירות שלבים וציוני דרך בהתפתחות האמונה הישראלית באל כפי שהודגמו במקרא, ויש הגורסים שניתן לזהות בו שרידים ורסיסים של שלבים קדומים יותר. עם זאת, המחקר אינו מתיימר לשרטט תמונה ברורה של התפתחות והתעצבות האמונה באלוהי ישראל.

העיסוק בשאלות אלו בא הן מצד תאולוגים ופילוסופים החוקרים את הצורות בהן מתפתחות אמונות עממיות ודתיות, והן מצד חוקרי מקרא שניסו להתחקות על העקבות שניתן לזהות במקרא או בספרות קדומה מקבילה.

ההצעות הראשונות באו מצידם של מבקרי המקרא הגרמנים במאה ה-19, שראו בדרך כלל בגלגול הראשון של אלהי ישראל, את האלוהות המקומית של הר סיני, היו שקשרו אותה ב"סין" שהיה אל הירח במסופוטמיה. הועלו גם השערות הקשורות באלוהויות אדומיות, שנקשרו בפסוק "ה' מסיני בא וזרח משעיר למו", (ראה להלן מקורותיה של האלהות יהוה). מבחינה היסטורית, קשר לראשונה זיגמונד פרויד את המונותאיזם, כשלב מאוחר יותר של מהפכת אחנתון שמלך במצרים במאה ה-14 לפני הספירה.

לפי התאוריות הללו, במהלך רפורמות דתיות בתקופת בית ראשון ובייחוד בתקופת שיבת ציון בראשית תקופת בית שני, חל איחוד הדרגתי בתפיסת האלוהיות "אל עליון" ו"יהוה", קיומם של אלים אחרים הוכחש, והונח היסוד לאמונה היהודית המונותיאיסטית המאוחרת.

התאוריות האלו קשורות באופן ישיר בתזות של ביקורת המקרא, שמקובלת בקווים כלליים על העולם האקדמי בן ימינו. אך בנוגע לפרטים ולדרך ההתפתחות אין הסכמה ואף ישנן דעות מנוגדות באופן קיצוני. קיצוני מכולם היה יחזקאל קויפמן שביטל לחלוטין את התפיסות הביקורתיות בנוגע להתפתחות המונותאיזם, בטענו שהמונותאיזם לא התפתח ואף לא היה יכול להתפתח, אלא התחולל במהפכה. זאת, אף שקויפמן קיבל את החלוקה הבסיסית של תורת התעודות לשלשה מקורות עיקריים בתורה. לדעתו יש להבדיל בין עצם החלוקה לתעודות, ובין התאוריות על רבדים והתפתחות של רסיסים רעיוניים.

גם כיום סוברים חוקרים כי אחד מגלגוליו הקודמים של אלהי ישראל היה האל הכנעני המקומי "אל עליון" – הוא האל הכנעני "אל", הידוע מלוחות אוגרית, ואילו אחד מן האלים האזוריים בפנתאון היה יהוה. וסקירות מעודכנות מציגות תאוריות שונות להתפתחות דמותו של אלהי ישראל באמונה.

מקורותיה של האלוהות "אל" 
חוקרים מניחים שמקורה של אלוהות זו הוא כנעני צפוני. מקבילות רבות קיימות בין "אל עליון" או "אל שדי" המקראי, לבין ראש הפנתיאון של אוגרית. הם חולקים את שמם ויש דמיון בחלק מכינוייהם: "אל", "אל עליון" ו"קונה שמים וארץ", לעומת "אל", "אל ועליון", ו"קונה ארץ"; הם דומים בתיאורם הפיזי: כמלך היושב על כיסא כבודו, או כאל בעל קרניים, ככתוב בתורה: "כתועפות ראם לו"; והם שווים במקום ישיבתם: בשמיים, או במוצא הנהרות; וכן, חולקים מיתוסים בהם השתתפו: בריאת האדם והעולם, ומאבק במפלצות קדומות מסוגן של בהמות, תנין, ולווייתן.
בדומה לעם ישראל, גם הכנענים השתמשו בשמות תיאופוריים המבוססים על השם אל. לדוגמה חזאל מלך ארם, הצלאל ברכאל ופדאל מלכי עמון, ואלישת (דידו) מלכת קרתגו, נשאו את התיבה "אל" בשמם.

עדות לעבודתם של כנענים שאינם בני ישראל את האל האוגריתי ניתן לראות בסיפור מלכי-צדק מלך שלם שהיה כהן לאל עליון, ובשמות יישובים כנעניים כגון בית אל. יש הסוברים, כי על רקע זה מובן המאמץ החוזר ונשנה של סופרי המקרא להדגיש ששמו המקורי של היישוב היה לוז, ויעקב הוא ששינה את שמו לבית-אל.

מקורותיה של האלוהות "יהוה"

היסודות הקדומים לעבודת האל "יהוה" מקובלים פחות. מספר חוקרי מקרא מפורסמים כמו נות, דילמן ועוד, ובזמננו חוקר המקרא ישראל קנוהל, סוברים שמקורה באלוהות דרומית שנעבדה באזור הר שעיר על ידי שבטים של מדייניים שמטבע היותם נודדים לא השאירו אחריהם עדויות פיזיות וכתבים. זאת על סמך המסופר במקרא שיתרו – הקריב קורבן לאלוהי ישראל, והייתה לו השפעה על משה שהיה חתנו, מתוך השערה שהמסופר הוא רק חלק מן הקשרים שהיו בין העמים. כמו כן המפגש הראשון של משה עם יהוה הוא בסנה הבוער בהר חורב, הסמוך כנראה לארץ מדין.
במספר מקומות בתנ"ך מצוין מוצאו הדרומי של יהוה, לדוגמה בפסוק: "יהוה מסיני בא וזרח משעיר למו הופיע מהר פארן".

העדויות החוץ מקראיות למקור האל יהוה קלושות. עם זאת, ברשימה טופוגרפית מימי אמנחותפ השלישי, נזכרים שישה אזורים בהם ישבו השוסו – נוודי מדבר, וביניהם: ארץ "שעיר" בדרום ארץ כנען, וארץ "יהו" שמיקומה אינו מוזכר. מספר חוקרים מציעים, כי השם "ארץ יהו" מראה ששבטים בחבל ארץ זה עבדו את יהוה.

עדות אפשרית נוספת לפולחן יהוה בקרב עמי המזרח הקדום נמצאת בשמות תיאופוריים שנשאו מלכים כנעניים.
כך, בארכיון אבלה, המתוארך לסביבות שנת 2500 לפנה"ס, מופיעים מספר שמות בעלי הסיומת "יה" או "יהו", ובהם מיכיה, עבדויה, פטריה, ושומיהו, ואילו באסטלת ספירה, מן המאה ה-8 לפנה"ס, מופיע שמו של בר-גאיה מלך כתך לצד מתעאל מלך ארפד.

בתקופת בית ראשון היחס לאל "יהוה" היה כאל אל זכרי, אין שום מקור המייחס לו תכונות נקביות. אף על פי שבמקרא לא מוזכרת בת זוג לאלהי ישראל, ואף מושג כזה אינו תואם אותה כפי שהיא מוצגת בו, נמצאו שתי כתובות שמוזכר בהן הצירוף: "יהוה ... ואשרתה" (כלומר ואשרתו), אלו הן כתובות כונתילת עג'רוד וחורבת אל כום. אשרה זו מתפרשת על ידי רוב החוקרים כבת הזוג הנקבית "אשרה", אף שהיו ששיערו ש'אשרתו' היא עץ האשרה שניצב אצל מקדשו של יהוה. יש המשערים כי מול אמונה סינקרטית זו הפיצו הנביאים את הרעיון שעם ישראל הוא בת זוגו של האל "יהוה". לפי הפרשנות של ממצאים אלו, יש להניח כי בתקופה זו חל כבר איחוד בין האלוהויות "יהוה" ו"אל" שכן אשרה היא בת זוגו של "אל" הכנעני.

מועצת האלים 
ישנם שרואים הדים בתנ"ך למועצת האלים, המופיעה באמונת העמים השמים בני הזמן, ;במזמור פ"ב בספר תהילים, אותו ניתן לראות כתיאור של מרד של האל "אלהים" באלים השונים החברים ב"עדת אל":

בשונה מהפירוש המסורתי, המסביר את הפסוקים בשופטים ודיינים שנקראו לפעמים אלהים, ניתן לפרש שהכוונה על מועצת אלים כפשוטה.

חוקרים טוענים כי הנוסח המסורתי של המקרא, מעלים עקבות למסורת על קבוצת אלים בשם 'בני אל', המדובר בפסוק מתוך שירת האזינו בספר דברים ל"ב, בו כתוב בנוסח המסורתי:

"בְּהַנְחֵל עֶלְיוֹן גּוֹיִם, בְּהַפְרִידוֹ בְּנֵי אָדָם;

"... יַצֵּב גְּבֻלֹת עַמִּים, לְמִסְפַּר בְּנֵי יִשְׂרָאֵל..."

כִּי חֵלֶק ה' עַמּוֹ יַעֲקֹב חֶבֶל נַחֲלָתוֹ"

ואילו בנוסח תרגום השבעים ומגילות קומראן נכתב:

יַצֵּב גְּבֻלֹת עַמִּים, לְמִסְפַּר בְּנֵי אֵל.

אטימולוגיה
במקרא השם "אלוהים" משמש באופן בלעדי בתחילת ספר בראשית, בתיאור בריאת העולם. בנוסף המילה "אלוהים" ונגזרות שלה מתארות גם דיינים בעלי שררה ואלילים. הפועל "ברא" ייחודי במקרא לאלהים.

ביהדות כל האלוהים הקיימים (האלוהיות, האדונים, השופטים וכו'), כולם כאחד, כפופים תחת "אל אחד". אחד משמותיו המפורשים של אותו אל היינו יהוה: . על כן נאמר, . במילים אחרות, אדון האדונים, המושל ושולט בארץ הוא יהוה לבדו ועל כן, רק לו צריכים בני האדם לציית. לעיתים המקרא משתמש בשם "אלוהים" או בשם "אל" לבדו, מפני הציווי לֹא תִשָּׂא אֶת שֵׁם ה' אֱלֹהֶיךָ, בשל הרצון להדגיש את תפקידו כאל או כדי להקל על ההבנה.

כדי להקל או להדגיש לקורא המקראי מתי המילה "אלוהים" מופנית לכלל האלוהיות ומתי לאל היחיד (או נכון יותר לתפקידו "אלוהים"), פעמים רבות מופיע בתנ"ך לצד המילה "אלוהים" שמות וכינויים נוספים של האל. לדוגמה צירופי המילים  ו, אחד משמותיו המיוחדים,  ובשמות נוספים.

לאור העובדה שהמילה "אלוהים" אינה דווקא מתייחסת לגוף שלישי יחיד, נוכל למצוא אותה פעמים רבות עם פועל ברבים. לדוגמה בספר בראשית ב', שם נאמר, , דהיינו יש כאן רמיזה שלא רק ה' עצמו לבדו ברא את האדם אלא היו גם אלוהיות אחרות, לפי חלק מהפרשנויות, היו אלו מלאכי עליון, אך הפירוש המקובל הוא שמדובר בלשון מלכים.

יש הסוברים כי מקור השם העברי אֱלוֹהִים (במקרא תמיד בכתיב חסר: אֱלֹהִים) הוא המילה אֱלוֹהַּ בריבוי. לדעה אחרת, הצורה אֱלוֹהִים הייתה במקורה ריבוי של המילה אֵל, כשהעיצור ה"א נוסף כהרחבה לבסיס הדו-עיצורי (בדומה לכך: אֵם - אִמָּהוֹת). על פי השערה זו, צורת היחיד אֱלוֹהַּ נגזרה לאחור מצורת הריבוי.
לשימוש בלשון רבים ייתכנו שני הסברים:
האחד, שריד לשוני לתקופה שבה האמינו בריבוי אלים לדוגמה:
.
והשני, פנייה דרך כבוד בלשון רבים "ריבוי מלכותי" - הדרך שבה פונים אל מלכים או שבה מלכים נהגו לדבר על עצמם.

המילה "אלוה" עצמה קרובה למילה אל. הוגי דעות יהודיים כמהר"ל מפראג טענו כי השם "אל" בא לבטא את עוצמת הבורא, בדומה לשמו של בעל החיים איל המסמל עוצמה, וכפי שעולה מביטויים מקראיים כגון "אֱיָלוּתִי" ('כוחי') ו"אֵילֵי הָאָרֶץ" ('שליטי הארץ') ומן השימוש המקראי בביטוי 'אלהים' בהתייחס לדיינים בשר ודם.

כינויים נוספים

ביהדות יש שמות וכינויים רבים לאלוהים, שלפי הפרשנות מבטאים צורות שונות של התייחסויות אליו. דווקא בגלל הגדרת המהות העליונה של מושג האלוהים, אשר לפי התפיסה הדתית נמצא מעבר למושג המילולי האנושי - אין די במושגים בודדים בשפה כדי להכיל את כל מהותו. השם אלוהים משמעותו בדרך כלל "בעל כל הכוחות כולם", וכן הוא מייצג את מידת הדין של האלוהות.

כאמור, במקרא נפוץ השם יהוה - השם המפורש היה הווה ויהיה. מפאת קדושת השם ועל פי אחד הפירושים לדיבר 'לא תשא את שם ה' אלהיך לשווא' מתוך עשרת הדיברות, נוהגים שלא להגות את השם המפורש ואף לא לכתוב אותו.

השמות העיקריים הנוספים של אלוהים הם:
 אדני - מלשון אדנות, בעלות והשגחה על העולם. אדון על הכל
 אל ונגזרותיו אלוה ואלוהים -תקיף בעל היכולת ובעל הכוחות כולם
 אהיה, שדי - אלוהים שמתגלה בטבע.
 צבאות - אלוהי צבאות ישראל. אולם קיימת פרשנות נוספת, המפרשת את השם כבורא כל צבאות עולם כלומר, צבא השמיים (השמש הירח והכוכבים וכו') צבא הים, וצבא היבשה. שם זה מבטא את גדולתו ועוצמתו של אלוהים. שם זה מוזכר לראשונה בתפילת חנה בספר שמואל.

כינויים נוספים:
 שלום
 אל עליון
 אלוהי האלוהים - מייחס לו את העליונות על כל דבר.
 הקדוש ברוך הוא, או בראשי תיבות - הקב"ה. (בארמית- 'קודשא בריך הוא') במחקר נטען שהביטוי המקורי היה "הקודש" או "שם הקודש" ונוסף לו העיטור המקראי "ברוך הוא". .
 מלך מלכי המלכים
 ריבונו של עולם - ביטוי תלמודי מארמית: אדונו של העולם.
 ריבון העולמים - מארמית ועברית מקראית: אדון העולמות.
 הבורא, בורא עולם או הבורא יתברך שמו - ביטוי מקראי. העיטור הלשוני יתברך שמו נדון בהמשך.
 מי שאמר והיה העולם - ביטוי בנוסח הברכה הפותחת את חטיבת פסוקי דזמרא בתפילת שחרית ומקורו בשינוי מדברי אליפז בספר איוב.
 יושב תהילות ישראל - ביטוי מקראי מתהלים
 צור ישראל - ביטוי מקראי
 המקום - שהוא מקום לעולם ואין העולם מקום לו
 הגבורה - משמש בביטוי "מפי הגבורה", המתייחס לקבלת התורה מפיו של אלוהים עצמו
בעת שימוש בתארים שונים נפוצה הוספת המילה "יתברך". לדוגמה: "הבורא יתברך", "ברצונו יתברך" ו-"יתברך שמו". יתברך שמו הוא ביטוי שאול מישעיהו ותפילת הקדיש בעקבותיו.

כדי שלא להזכיר את שמו של האל לשווא, נעשה שימוש גם בכינויים שעיקרם תחליף לשמות המקודשים. כדוגמת:
 השם - מכוון לשמו של ה' בלי להזכירו.
 אדושם - הלחם של 'אדוני' ו'השם'. ישנם חזנים וזמרים המשתמשים בשם זה כתחליף להגיית השם 'אדוני', תוך שמירת משקלו הפונטי. בהלכה הובעה התנגדות לשימוש במילה זו בנימוק שיש בה חוסר כבוד.
 אלוקים - תחליף ל'אלוהים', על בסיס הדמיון בין האותיות ה' ו-ק'.
 הקל - תחליף ל'האל', על בסיס הדמיון בין האותיות ה' ו-ק'.

שמות אחרים המזוהים במקורות קבליים כ"שם המפורש":
שם בן מ"ב
שם בן ע"ב

זהירות נוהגת גם לגבי צירוף האותיות "יה" שהן אחד השמות הקדושים, לכן בספירה באותיות עבריות נוהגים לכתוב ט"ו עבור 15 ולא י"ה. מנהג זה מופיע לראשונה במצבות צוער ובמהלך ימי הביניים התקבל כמעט ללא עוררין. בסוף המאה ה-16 התחילו להימנע גם מלכתוב י"ו עבור 16 ובמקומו כותבים ט"ז. כאשר מופיעות אותיות אלה בסוף מילה יש הנוהגים להשמיט את האות ה"א ולסמן במקומה גרש, לדוגמה: "אשתי שתחי'".

מצוות עיקריות כלפי אלוהים
בספר שמות בעשרת הדיברות עוסקים הפסוקים הראשונים בקשר שבין אלוהים לבני ישראל:
 אמונה באל אחד, שהוציא את עם ישראל ממצרים: .
 איסור עבודת אלילים: 
 איסור נשיאת שם אלוהים לשווא: .

מצוות נוספות העוסקות בקשר שבין האדם לאלוהים הן מצוות אהבת ה' ומצוות יראת ה'.

ראו גם
 אלוהים
 מונותאיזם

לקריאה נוספת

מקורות
 משה בן-מימון, משנה תורה, ספר המדע, הלכות יסודי התורה, פרקים א' וב'.
 חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי (עורכים), ספר האגדה, חלק רביעי, תל אביב: הוצאת דביר, תשמ"ז-1987, עמ' שצה-תכ.
 מוטי זעירא, שהרה בלאו ועמית עסיס (עורכים), אלוהים: קובץ מקורות לימוד בית מדרש: ליל שבועות בבית אבי חי, יום חמישי, אור ל-ו בסיון תשס"ט 28 במאי 200, ירושלים : בית אבי חי, תשס"ט 2009.

הגות ומחקרים
 אליעזר ברקוביץ, אלוהים, אדם והיסטוריה, (הקדמה: מנחם קלנר ; עריכה: יוסף יצחק ליפשיץ ; תרגום: להד לזר), ירושלים : הוצאת שלם, תש"ע 2009.
 יוחנן מופס, אישיותו של אלוהים - תאולוגיה מקראית, אמונה אנושית ודמות האל, ירושלים: הוצאת כתר, 2008.
 דניאל אברמס, הגוף האלוהי הנשי בקבלה - עיון בצורות של אהבה גופנית ומיניות נשית של האלוהות, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2004.
 יחזקאל קויפמן, תולדות האמונה הישראלית : מימי קדם עד סוף בית שני, תל אביב : הוצאת מוסד ביאליק-דביר, תשכ"ד-1964.
 חגי דגן, האל האחר: עיונים בכמה מופעים דמוניים של האל בספרות המקראית, הוצאת עם עובד, 2016.

קישורים חיצוניים
 אלוהים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
 יאירה אמית, דמות אלהים, במאגר המידע של אתר מקראנט
 משה גנן, על האשרה, מגזין אימגו
 תמר למפרום, "אלוהים והוראת התנ"ך בדורות האחרונים", הרצאה ביום עיון באוניברסיטת תל אביב, 25.5.2012, "התנ"ך בתרבות הישראלית".
 רחל אליאור, תמורות במושג האל
 הרב חגי לונדין, "מה זה אלוהים?" - סדרת שיעורים וסרטוני אנימציה בנושא "יסודות האמונה", "ערוץ מאיר"
 מתי מופיע שם אדנות (א-דני) בתורה, ישיבת הר ברכה

הערות שוליים

יהדות
יהדות