צ'ארלס רוזן

צ'ארלס רוזן (באנגלית: Charles Rosen; 5 במאי 1927 - 9 בדצמבר 2012) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי אמריקאי.

חייו 
רוזן למד נגינה בפסנתר אצל מוריץ רוזנטל, אך בראיון שהופיע בגיליון יוני 2007 של מגזין המוזיקה של ה-BBC אמר רוזן, שהשפעתו של יוזף הופמן, שאותו שמע, לדבריו, מדי שנה החל בגיל שלוש, הייתה גדולה יותר. רוזן העלה בזכרונו נגינה לפני לאופולד גודובסקי בגיל שבע; גודובסקי שאל את רוזן מה הוא רוצה לעשות כשיהיה גדול ורוזן ענה, לבדיחות דעתו של גודובסקי, "אני רוצה להיות פסנתרן כמו יוזף הופמן." רוזן הזכיר גם את ארטורו טוסקניני כמי שהשפיע עליו רבות, בעיקר הודות לתשומת הלב שהקדיש לרצף של קולות פנימיים.

כפסנתרן וירטואוז הופיע רוזן באין-ספור רסיטלים וקונצרטים ברחבי העולם. בראיון הוא אמר, שאין לו עניין לבצע מוזיקה של סקריאבין, פורה ואחרים מן המלחינים הטונאליים המאוחרים, אך הוא הקליט, עם זאת, מספר רב של יצירות המאה ה-20 לפי הזמנת מחבריהן, ביניהן יצירות של סטרווינסקי, קרטר ובולז. בין הקלטותיו גם ספרות מוקדמת יותר כמו האטיודים של דביסי, הסונאטות המאוחרות ו"ווריאציות דיאבלי" של בטהובן ו"אמנות הפוגה" של באך; בראיון ציין רוזן, שהוא מסרב לנגן את היצירה האחרונה במלואה בקונצרט משום שהוא סבור, שהיצירה נועדה לאימונים בבית ומן הנמנע לנגן אותה כמו שבאך התכוון אלא ביחידות, להנאה אישית.

רוזן היה גם מוזיקולוג ומחברם של ספרי מוזיקה רבים וחשובים. ספרו החשוב ביותר, אולי, הוא "הסגנון הקלאסי", המנתח את טבעו והתפתחותו של הסגנון הקלאסי העליון, כפי שפיתחו אותו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן. "צורת הסונאטה" הוא בכמה מובנים המשך של "הסגנון הקלאסי"; זו היא אנליזה אינטנסיבית של הצורה המוזיקלית הראשונה במעלה, שהייתה בשימוש בתקופה הקלאסית. "הדור הרומנטי" עוסק ביצירות הדור המוקדם של מלחינים רומנטיים, כולל פרדריק שופן, פרנץ ליסט, רוברט שומאן ופליקס מנדלסון.

רוזן, איש אשכולות, כתב ופרסם גם בתחומים אחרים של מדעי הרוח: "רומנטיות וריאליזם: המיתולוגיה של אמנות המאה התשע-עשרה ומשוררים, מבקרים ושאר משוגעים רומנטיים".

מפעם לפעם כיהן רוזן כפרופסור באוניברסיטה. הוא החזיק בתואר דוקטור לספרות צרפתית מאוניברסיטת פרינסטון ולימד באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת שיקגו.

רוזן כתב באופן קבוע ב-The New York Review of Books.

ביבליוגרפיה
Arnold Schoenberg (1996. Chicago: University of Chicago Press): 
Beethoven's Piano Sonatas: A Short Companion (2001, New Haven: Yale University Press): 
The Classical Style (2nd ed., 1997, New York: Norton): 
Critical Entertainments: Music Old and New (2001. Cambridge: Harvard University Press): 
The Frontiers of Meaning: Three Informal Lectures on Music (1994. New York: Hill and Wang): 
The Musical Languages of Elliott Carter (1984. Washington, D.C.: Music Division, Research Services, Library of Congress)
Piano Notes: The World of the Pianist (2002: Free Press): 
Romanticism and Realism: The Mythology of Nineteenth-Century Art (with Henri Zerner; 1985. New York: Norton): 
Romantic Poets, Critics, and Other Madmen (2000. Cambridge: Harvard University Press): 
The Romantic Generation (1998, Cambridge: Harvard University Press): 
Sonata Forms (2nd ed., 1988, New York: Norton):

קישורים חיצוניים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ניו יורק: אישים
סגל אוניברסיטת שיקגו
תאורטיקאי מוזיקה יהודים
פסנתרנים יהודים אמריקאים
מורים למוזיקה יהודים
מוזיקולוגים אמריקאים
מוזיקולוגים יהודים
סגל אוניברסיטת הרווארד
תאורטיקאי מוזיקה אמריקאים
זוכי מדליית מדעי הרוח
אמריקאים שנולדו ב-1927
אמריקאים שנפטרו ב-2012