מולך

מֹלֶךְ הוא מונח המופיע במקרא בהקשר לפולחן פוליתאיסטי בשני הקשרים שונים. האחד, פולחן כלשהו הכרוך ב"העברת הבנים באש". על פי חלק מפירושי המקרא ביהדות, הכוונה לקרבן אדם. לפי גישה אחת במחקר, מולך הוא שמו או כינויו של האל שלכבודו נערך פולחן זה; ולדעה אחרת, זהו מונח המתייחס לאופן ביצוע הפולחן.

בהקשר נוסף, נזכר השם מֹלֶךְ פעם יחידה במקרא כשמו של אלוהי העמונים, המכונה במקום אחר במקרא ובכתובות עמוניות גם מִלְכֹּם. הפרשנות המסורתית מזהה אל זה עם האל שלכבודו נערך פולחן המולך ולפיה שני ההקשרים מקורם אחד; אולם במחקר יש חילוקי דעות בנוגע לזיהוי זה. יש פרשני מקרא מודרניים שמייחסים את ההקרבה לה', וסוברים שיש לקרוא מלך ולא מולך. שמות דומים לשם מולך, הגזורים כנראה מהשורש השמי-מערבי מל"ך, מתועדים כשמות של ישויות אלוהיות במזרח הקדום, וקיימות סברות שונות הקושרות אותן אל המולך. הקונצנזוס המחקרי בימינו הוא שהמולך הוא שמה של שיטת הפולחן ולא האל אליו יועדה.

במקורות העת העתיקה

האל "מלך" באוגרית 
בלוח משירת אוגרית, ובו לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. סדר הופעת האלים הוא אל, בעל, דגן, ענת ועשתרת (מופיעות יחד), ירח, רשף, טֿיטֿ וכמוש, מלך ("מולך"), כושר וחסיס, שחר ושלם, וחורון. כאשר מוזכר חורון חלה תפנית, אך אין לכך קשר למלך. מעון מלך הנזכר בלוח הוא "עתֿתרת", כלומר עשתרות. בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה" מוזכרים שוב "מלך ב עשתֿתרת" (כלומר מלך מעשתרות), וזאת בניגוד לשאר האלים שמוזכרים רק בשמם הפרטי.

העברה באש במקרא 
המולך מוזכר כמה פעמים במקרא. בספר ויקרא קיים איסור מפורש על עבודתו, והעונש מנוסח באריכות יתרה (ויקרא כ, ב'-ה'; יח, כ"א). בספר דברים מוכפל האיסור . האיסור מוזכר במילים מאפיינות "לתת/להעביר מזרעו למולך". ייתכן שהדגש המיוחד במקרא על פולחן פוליתאיסטי זו מוסבר בפירוש בפסוק בדברים, כי זביחת הבנים בפרט הוא דבר שמתועב ושנוא לפני ה'.

יש פרשני מקרא מודרניים שמייחסים את ההקרבה לה', וסוברים שיש לקרוא מלך ולא מולך. ישנו מאמר מחקרי הטוען כי האל למענו ביצעו בני ישראל את פולחן המולך הוא ה' אלוהי ישראל, ורק שם העבודה הוא מולך.

בתנ"ך מוזכר שנעבד בין היתר גם בגיא בן הינום בירושלים ב"במות התופת": . פסוק דומה מובא בהמשך הספר, וממנו ניתן להבין שיש קשר בין פולחן המולך לבין הבעל: .

על אחז ועל מנשה מלכי יהודה כתוב בתנ"ך שהעבירו את בניהם באש; בהמשך נכתב שהמלכים שירשו אותם היו בניהם, כך שההעברה באש לא כללה את המתת הבנים. על יאשיהו המלך סופר כי השבית פולחן זה מגיא בן הינום, .

אלוהי בני עמון 

על פי המתואר בתנ"ך, שמו של האל העמוני היה מֹלֶךְ (לפי ניקוד המסורה) או מִלְכֹּם. על שלמה המלך בערוב ימיו נאמר: .

לפי ההשלמה המקובלת, כתובת מצודת רבת עמון (שהיא כנראה שריד למצבה מלכותית במקדש מלכם) מזכירה את "[מ]לכם", המצווה על המלך לבנות "מבואות סובבות", מבטיח לו ניצחון על אויביו, מצווה סדרי מקדש ויראת האלים, ומסיים בברכה למלך ולביתו. מספר קטן מהשמות התאופוריים בחותמים וכתובות עמוניות מזכירים את מלכם, למשל "מלכמית" (בדומה ל"כמשית" אבי מישע מלך מואב), "בדמלכם" (בְיד מלכם), "מלכמגד" ו"מלכמאור", וכן כמה חותמים עליהם נכתב "חתם [שם בעל החותם] ברך למלכם", כלומר "החותם של [בעל החותם], ברוך לְמלכם", כאשר שמות בעלי החותמים האלה היו כנראה אשוריים.

בפרשנות הספרות הרבנית המאוחרת

האם הייתה הקרבת אדם? 
פרשני המקרא נחלקו בשאלה האם הבנים רק הועברו באש, מבלי שקרה להם כל דבר רע, או שמא הם נשרפו חיים במדורות הפולחן. הקושי טמון בתיאורי המקרא: האם האב רק , או שמא ? על המלך מנשה נכתב שהעביר את בנו באש, ולאחר מכן בנו אמון ירש אותו ומלך על יהודה. לעומת זאת, בתיאור המופיע בספר ירמיהו עולה כי מדובר בשריפה: , וכך מפרשים הרמב"ן והרד"ק אף שלא נאמר דבר במפורש על מוות. לעומת דעות אלו, רש"י והרמב"ם, בהסתמכו על הפסוק "לא יימצא בך, מעביר בנו ובתו באש", סובר כי הבן היה רק מועבר מעל להבות המדורה, אך לא נשרף למוות. עוד כותב בהקשר לזה הרמב"ם (מורה הנבוכים), כי כהני המולך היו מאיימים על מי שלא יעבוד באופן הזה את המולך כי בניו ימותו, ולכן התורה הזהירה באזהרה נגדית שמי שיעבוד למולך יוכרת זרעו.

צורת הפולחן
יש הסוברים כי היו מעבירים את הקורבן בשַׁלְהֶבֶת המדורה עד שנשרף (מלבי"ם), יש הסוברים כי בפולחנו נהגו להניח את הקרבן בכפות ידיו של פסל ברזל מלובן בדמות אדם יושב, ואילו רלב"ג בדומה לרמב"ם, סובר כי כהני המולך היו מעבירים את האנשים בין שתי מדורות.

פולחנו, לפרשנות חז"ל מתואר במדרג של שבעה קרבנות אפשריים: הפשוט ביותר היה עוף, לאחריו עז וכן הלאה: השישי – שור, והשביעי – הבן, שנחשב למובחר ביותר.

על פי מדרש ילקוט שמעוני כלל מבנה במות התופת שבע מחיצות סורגים, שביניהן פסלו של האליל, שהיה חלול ומוסק מבפנים באש. לפסל היו פני עגל, וידיו היו פשוטות לקבלת הקרבנות. לבמה היו שבעה תחומים אחד לפנים מהשני, להקרבת קרבנות העבודה הזרה. הראשון – להקרבת עופות; השני – להקרבת צאן; השלישי – להקרבת שה; הרביעי – להקרבת עגל; החמישי – להקרבת פר; השישי – להקרבת שור; השביעי – להקרבת קרבנות אדם. לפני שהאב היה מכניס את בנו לתחום השביעי הפנימי מכולם, הוא היה מנשקו, ולאחר מכן המולך (האדם שעבד בעבודה הזו) היה נותן את הבן על כפות ידיו המלובנות של המולך ושורפו באש. עוד על פי ילקוט שמעוני נקרא גיא 'בן הינום' בשמו, מפני שקולו של התינוק המוקרב היה 'נוהם מכח האש', בזמן שהיו מתופפים בתופים (גי התופת) כדי להחריש את קולו, או לפי פירוש נוסף מפני שהנאספים היה נוהמים ואומרים לאב המקריב "ינהם לך, יערב לך".

על פי פרשנים שונים כמצודות (שם) הרמב"ן והמלבי"ם, העברת בני אחז ומנשה באש הייתה עבודת המולך, בשל הטכניקה והדמיון המילולי, אף שהיא אינה מוזכרת בפירוש בשמה.

אזכורים נוספים 
לדעת אחדים מהמפרשים, כשנאמר  לאחר מלחמת דוד בחנון בן נחש מלך עמון, אין הכוונה לעטרתו של המלך חנון אלא לעטרת שהייתה שייכת לאל העמוני מלכם.

לדעת פרשני המקרא היהודים, מקור השם "תופת" היה בכך שכהני המולך היו מקישים בתופים כדי להחריש את זעקותיו של הבן הנשרף.

לקריאה נוספת

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

אלים כנעניים
אלים בתנ"ך
בני עמון
פרשת קדושים
איסורי עבודה זרה
חייבי כרת
חייבי סקילה
חייבי חטאת
קורבן אדם