ממשלת ישראל העשרים ותשע

ממשלת ישראל העשרים ותשע, שנקראה גם "ממשלת שרון הראשונה", בראשותו של אריאל שרון מהליכוד, הוקמה לאחר שזכה ברוב גדול בבחירות הישירות לראשות הממשלה בשנת 2001, וקיבלה את אמון הכנסת החמש עשרה. הממשלה כיהנה מ-7 במרץ 2001 ועד 28 בפברואר 2003.

הרכב הכנסת החמש עשרה ערב הקמת הממשלה ותוצאות הבחירות לראשות הממשלה

הקמת הממשלה
לאחר שניצח בבחירות הוטלה על שרון מלאכת הרכבת הממשלה. מכיוון שהליכוד קיבל רק 19 מנדטים בבחירות לכנסת החמש עשרה, הוקמה ממשלת אחדות לאומית רחבה, שכללה את: ישראל אחת ששינתה את שמה להעבודה-מימד, ש"ס, ישראל בעלייה, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו, יהדות התורה, ושלושה מפורשי מפלגת המרכז: רוני מילוא (שהקים את סיעת לב, והצטרף לליכוד במהלך הקדנציה), דן מרידור (שהצטרף לליכוד עם סיום הקדנציה) ודליה רבין-פילוסוף (שהקימה את סיעת הדרך החדשה, והתמזגה עם העבודה-מימד).

הרכבת ממשלה רבת ניגודים כזו התאפשרה, בעיקר כמעין ממשלת חירום עקב המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה בו הייתה נתונה מדינת ישראל, בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה. ראש האופוזיציה לממשלה היה יוסי שריד, יו"ר מרצ.

ציוני דרך ומדיניות
ב-2002, לנוכח המצב הביטחוני הקשה באינתיפאדה השנייה, פרשו אנשי איחוד לאומי-ישראל ביתנו, והצטרפו מפלגות גשר ומפד"ל לקואליציה.

במישור הביטחוני נקט תחילה שרון מדיניות של איפוק יחסי ולא החמיר במידה ניכרת את הצעדים הצבאיים בהם נקטה ישראל כנגד האינתיפאדה. אולם, בעקבות הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002 (ליל הסדר ה'תשס"ב), אשר חודש מרץ השחור היווה את שיאו, כאשר במהלכו נרצחו 105 ישראלים בפיגועים, יזמה הממשלה את מבצע חומת מגן ולאחריו מבצע דרך נחושה, שהובילו להשתלטות מלאה של ישראל על ערי הגדה, ולשיפור ניכר במצב הביטחוני. באפריל 2002 החליטה הממשלה על הקמת גדר ההפרדה כדי למנוע כניסת מחבלים לשטח ישראל.

אל מול התעצמותו ההולכת וגוברת של חזבאללה בדרום לבנון וההתקפות המזדמנות על מוצבי צה"ל לאורך גבול הצפון, העדיפה הממשלה שלא להגיב בצורה תקיפה, מתוך רצון שלא להיגרר ללחימה בשתי חזיתות. ב-29 בינואר 2004 אף נערכה עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בתמורה לגופות שלושת חללי אירוע החטיפה בהר דב והחזרתו של אלחנן טננבאום, עסקה שספגה ביקורת ציבורית קשה. כעבור מספר שנים היו שהאשימו כי מדיניות זו של הממשלה בראשות שרון ייצרה את התנאים שהובילו למלחמת לבנון השנייה. מנגד, אחרים טוענים שלנוכח המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה שגרמה האינתיפאדה, היה צורך ממשי לרכז את מירב המאמצים בבלימת הטרור הפלסטיני ופיגועי ההתאבדות, מה גם שלמרות הלחימה הספורדית על קו הגבול, אזור הצפון היה שליו יחסית באותן השנים וזכה לפריחה תיירותית.

במישור הכלכלי המיתון החמור אליו נקלעה המדינה הלך והחריף, ובכירי המשק הביעו תרעומת על כך שהממשלה אינה נוקטת בצעדים הנדרשים לנוכח עומק המשבר. תגובתה של הממשלה, אשר לא יכלה להתעלם מהביקורת לאורך זמן התבטאה לבסוף בצמצום מתון בהוצאות הממשלתיות, אך זו לא נתפסה כהולמת מספיק בשווקים הכלכליים, והיו שהביעו חששות מקריסה אפשרית של הכלכלה הישראלית. אחרי מבצע חומת מגן אף הוצגה ב־25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.

בנובמבר 2002 התפטרו שרי מפלגת העבודה. רה"מ שרון מינה מחליפים לשרי המפלגה, הבולטים שבהם: בנימין נתניהו במקום שמעון פרס במשרד החוץ ושאול מופז (חרף הביקורת הרבה למינוי בשל תקופת הצינון הקצרה, רק 4 חודשים לאחר פרישת מופז מצה"ל) במקום בנימין בן אליעזר, בתפקיד שר הביטחון. אף על פי שמינה מחליפים, בחר שרון להקדים את הבחירות.

סיעות הקואליציה

מספר הח"כים החברים בקואליציה:
 73 ח"כים עם כינון הממשלה (7 במרץ 2001 – 27 במרץ 2001)
 78 ח"כים אחרי הצטרפות סיעת יהדות התורה (27 במרץ 2001– 29 באוגוסט 2001)
 83 ח"כים אחרי הצטרפות סיעת המרכז (29 באוגוסט 2001 - 22 בפברואר 2002)
 81 ח"כים אחרי פרישת סיעת עם אחד (22 בפברואר 2002 - 14 במרץ 2002)
 74 ח"כים אחרי פרישת סיעת איחוד לאומי-ישראל ביתנו (14 במרץ 2002 - 8 באפריל 2002)
 82 ח"כים אחרי הצטרפות סיעות המפד"ל וגשר (8 באפריל 2002 - 23 במאי 2002)
 60 ח"כים אחרי הדחת סיעות ש"ס ויהדות התורה (23 במאי 2002 - 3 ביוני 2002)
 77 ח"כים אחרי חזרת סיעת ש"ס (3 ביוני 2002 - 24 ביולי 2002)
 82 ח"כים אחרי חזרת סיעת יהדות התורה (24 ביולי 2002 - 30 ביולי 2002)
 80 ח"כים אחרי פרישת סיעת גשר (30 ביולי 2002 - 2 בנובמבר 2002)
 55 ח"כים אחרי פרישת סיעת העבודה - מימד (2 בנובמבר 2002 - 17 בפברואר 2003)
 62 ח"כים אחרי השבעת הכנסת השש עשרה ועד סוף הכהונה (17 בפברואר 2003 - 28 בפברואר 2003)

הרכב הממשלה
עם כינונה היו בממשלה 26 שרים. באוגוסט 2001 הצטרפו רוני מילוא ודן מרידור ממפלגת המרכז ומספר השרים עלה ל-28. בינואר 2002 התפטר סאלח טריף שהועמד לדין ובפברואר 2002 פרש שמואל אביטל, כך שמספר השרים חזר ל-26. במרץ 2002 פרשו שני שרי איחוד לאומי-ישראל ביתנו ובאפריל 2002 נכנסו שני שרי המפד"ל וכן דוד לוי מגשר, כך שמספר השרים עמד על 27. בנובמבר 2002 עזבו ששת שרי ישראל אחת שנותרו בממשלה (רענן כהן התפטר עוד באוגוסט) ובמקומם צורפו בנימין נתניהו ושאול מופז, כך שמספר השרים עמד בתום כהונת הממשלה על 22.

מתוך 34 השרים שכיהנו בממשלה, 21 כיהנו בעבר בממשלה (שרון, ישי, פרס, שלום, בן-אליעזר, שרנסקי, נתניהו, לבנת, דוד לוי, וילנאי, שטרית, בניזרי, סנה, הנגבי, זאבי, יצחק לוי, איציק, סויסה, מילוא, רענן כהן, מרידור) ו-13 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (ליברמן, איתם, אוחנה, אלון, נוה, דהן, טריף, לנדאו, לבני, ריבלין, מופז, שמחון, אביטל)

מזכיר הממשלה: גדעון סער

חילופי תפקידים

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

②29
הכנסת החמש עשרה
ממשלת ישראל ה-29
2001 בפוליטיקה
2002 בפוליטיקה
2003 בפוליטיקה