המהפכה הגרמנית

{{סכסוך צבאי
| תמונה = Spartakusaufstand Barrikaden.jpg
| כיתוב = בריקדות במהלך מרד הספרטקיסטים של 1919
| תאריך =
 השלב הראשון:29 באוקטובר 1918 – 9 בנובמבר 1918
 השלב השני:3 בנובמבר 1918 – 11 באוגוסט 1919
| מקום = גרמניה
| תוצאה = ניצחון רפובליקת ויימאר
 נפילת הקיסרות הגרמנית
 דיכוי התקוממויות שמאל, כולל מרד הספרטקיסטים
 סיום מלחמת העולם הראשונה
 הקמת רפובליקת ויימאר
| צד ראשון = 1918:
1918–1919:
רייכסווהר
פרייקור

SPD
בתמיכת: הרפובליקה הצרפתית השלישית
| צד שני =  מהפכנים קומוניסטיים SPD 
USPD 
הליגה הספרטקיסטית
KPD
IKD
סוכנים מהפכניים
FVdGרפובליקות סובייטיות:הרפובליקה העממית הבווארית 
הרפובליקה הסובייטית הבווארית
הרפובליקה הסובייטית של ברמן
הרפובליקה הסובייטית של סקסוניה
הרפובליקה הסובייטית של וירצבורג
הרפובליקה הסובייטית של אלזס-לורןבתמיכת: רוסיה הסובייטית
| מפקד ראשון =
 וילהלם השני, קיסר גרמניה
 מקס פון באדן
 לודוויג השלישי, מלך בוואריה
 אריך לודנדורף
 פאול פון הינדנבורג
 וילהלם גרנר
 פרנץ פון היפר
 ריינהרד שר

 פרידריך אברט
 גוסטב נוסקה
 פיליפ שיידמן
 אוטו ולס
 ולדמר פאבסט
 פרנץ זלדטה
 מתיאס ארצברגר
 הוגו פרויס
 אויגן שיפר
| מפקד שני =
 רוזה לוקסמבורג
 קרל ליבקנכט
 קורט אייזנר
 קלרה צטקין
 פאול לוי
 פרנץ מהרינג
 לאו יוגיכס
 וילהלם פיק
 ארנסט טולר
 אריך מיהזם
 ריכרד מילר
 אמיל בארת
 גוסטב לנדאואר
 אויגן לווינה
 מקס לוין
 קרל ראדק
 יוהאן קניף
 אמיל אייכהורן
}}המהפכה הגרמנית או מהפכת נובמבר הייתה סדרת מרידות ועימותים פוליטיים שהתחוללו בגרמניה מנובמבר 1918 ועד אוגוסט 1919, והביאו להתפטרותו של וילהלם השני, פירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר. המהפכה הגרמנית הייתה אחת ממספר מהפכות שהתחוללו באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1923.

מהפכת נובמבר פרצה כאשר התברר לציבוריות הגרמנית כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת. במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, כמו רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט. בשונה ממהפכת פברואר באימפריה הרוסית, במהלכה מועצות פועלים דומות לסובייטים תפסו את השלטון ברחבי המדינה, המהפכה הגרמנית לא הונהגה על ידי מפלגה אחת; כמו כן, בשונה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה, ניסיונות הקומוניסטים להרחיב את המהפכה נגד המונרכיה ולהפוך אותה למהפכה כללית נגד השיטה הקפיטליסטית במדינה - נכשלו בסופו של דבר, גם אם בשלבים מסוימים נראה היה כי הצלחתם אפשרית.

המהפכה החלה במרד המלחים בקיל, כאשר בעקבות מעצר מלחים שסירבו להשתתף בתקיפה של הצי נגד בעלות הברית, יצאו המונים במחאה נגד מעצרם וב-4 בנובמבר 1918 השתלטו על העיר. ידיעות על המהפכה התפשטו ברחבי צפון גרמניה וב-6 בנובמבר 1918 כבר הייתה המבורג בידי המהפכנים. ב-7 בנובמבר 1918 היו גם הנובר, בראונשווייג וקלן בידי המהפכנים. בלילה שבין 7-8 בנובמבר השתלטו מהפכנים בראשות קורט אייזנר על מינכן והכריזו על הקמת רפובליקה בבוואריה. ביממה שלאחר מכן השתלטו מהפכנים על כמעט כל ערי גרמניה העיקריות, למעט ברלין, ברסלאו וקניגסברג. ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד.

המהפכנים, בהשראת רעיונות קומוניסטיים וסוציאליסטים, לא מסרו את השלטון למועצות בסגנון סובייטי כפי שעשו הבולשביקים ברוסיה, משום שהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) התנגדה ליצירתן. ה-SPD בחרה במקום זאת באספה לאומית שתהווה בסיס לשיטת ממשל פרלמנטרית. מחשש למלחמת אזרחים כוללת בגרמניה בין פועלים מיליטנטים לשמרנים ריאקציונרים, ה-SPD לא תכננה לשלול לחלוטין את המעמדות הגבוהים הגרמניים הישנים מכוחם וזכויותיהם. במקום זאת, היא ביקשה לשלב אותם בדרכי שלום במערכת סוציאל-דמוקרטית חדשה. במאמץ זה חיפשו אנשי SPD לכונן ברית עם הפיקוד העליון הגרמני. זה אפשר לצבא ולפרייקור (מיליציות לאומניות) לפעול עם מספיק אוטונומיה כדי לדכא את מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי של 5–12 בינואר 1919 בכוח. אותה ברית של כוחות פוליטיים הצליחה לדכא התקוממויות שמאלניות בחלקים אחרים של גרמניה, וכתוצאה מכך המדינה הושלמה לחלוטין עד סוף 1919.

הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הגרמנית המכוננת החדשה (הידועה בכינויה האספה הלאומית של ויימאר) נערכו ב-19 בינואר 1919, והמהפכה הסתיימה למעשה ב-11 באוגוסט 1919, כאשר אומצה חוקת הרייך הגרמני (חוקת ויימאר).

 מלחמת העולם וה-SPD 

בעשור שאחרי 1900, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) הייתה הכוח המוביל בתנועת הפועלים של גרמניה. עם 35% מהקולות הלאומיים ו-110 מושבים ברייכסטאג שנבחרו ב-1912, הסוציאל-דמוקרטים צמחו למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בגרמניה. מספר חברי המפלגה היה כמיליון, ועיתון המפלגה (Vorwärts) משך 1.5 מיליון מנויים. באיגודים המקצועיים היו 2.5 מיליון חברים, שרובם כנראה תמכו בסוציאל-דמוקרטים. בנוסף, היו מספר רב של אגודות שיתופיות (לדוגמה, שיתופי דירות ושיתופי חנויות) וארגונים אחרים הקשורים ישירות ל-SPD ולאיגוד העובדים או לפחות דבקים באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית. מפלגות בולטות נוספות ברייכסטאג של 1912 היו מפלגת המרכז הקתולית (91 מושבים), המפלגה השמרנית הגרמנית (43), המפלגה הליברלית הלאומית (45), מפלגת העם הפרוגרסיבית (42), המפלגה הפולנית (18), המפלגה הליברלית הלאומית (45), מפלגת הרייך הגרמנית (14), האיחוד הכלכלי (10), ומפלגת אלזס-לורן (9).

בקונגרסים של האינטרנציונל הסוציאליסטי השני החל ב-1889, ה-SPD תמיד הסכים להחלטות המבקשות פעולה משולבת של סוציאליסטים במקרה של מלחמה. לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, ה-SPD, כמו מפלגות סוציאליסטיות אחרות באירופה, ארגנה הפגנות נגד המלחמה במהלך משבר יולי. לאחר שרוזה לוקסמבורג קראה לאי ציות ודחיית המלחמה בשם המפלגה כולה כנציגת האגף השמאלי של המפלגה, תכננה הממשלה הקיסרית לעצור את מנהיגי המפלגה מיד עם תחילת המלחמה. פרידריך אברט, אחד משני מנהיגי המפלגה מאז 1913, נסע לציריך עם אוטו בראון כדי להציל את כספי המפלגה מהחרמה.

לאחר שהכריזה גרמניה מלחמה על האימפריה הרוסית ב-1 באוגוסט 1914, רוב עיתוני ה-SPD חלקו את ההתלהבות הכללית מהמלחמה ("רוח 1914"), במיוחד משום שהם ראו את האימפריה הרוסית כריאקציונרית והאנטי-סוציאליסטית ביותר מבין הכוחות באירופה. בימים הראשונים של אוגוסט האמינו העורכים שהם עולים בקנה אחד עם אוגוסט בבל המנוח, שמת בשנה הקודמת. ב-1904 הוא הכריז ברייכסטאג שה-SPD תתמוך בהגנה מזוינת של גרמניה מפני מתקפה זרה. ב-1907, בכינוס מפלגתי באסן, הוא אף הבטיח כי הוא עצמו "יתחזק את האקדח" אם זה יילחם נגד רוסיה, "אויבת כל התרבות וכל המדוכאים". לנוכח ההתלהבות הכללית מהמלחמה בקרב האוכלוסייה, שחזתה מתקפה של מדינות ההסכמה, חברי SPD רבים חששו שהם עלולים לאבד רבים ממצביעיהם עם הפציפיזם העקבי שלהם. קנצלר גרמניה תאובלד פון בתמן-הולווג דחה תוכניות של פקידי צבא בכירים לפירוק ה-SPD בתחילת המלחמה וניצל את העמדה האנטי-רוסית של ה-SPD כדי להשיג את אישור המפלגה עבורה.

הנהגת המפלגה וצירי המפלגה נחלקו בסוגיית התמיכה במלחמה: 96 צירים, כולל פרידריך אברט, אישרו את איגרות החוב שדרשה הממשלה הקיסרית. היו 14 צירים, ובראשם מנהיג המפלגה השני, הוגו האזה, שהתבטאו נגד האגרות, אך בכל זאת מילאו אחר הוראות ההצבעה של המפלגה והרימו ידיים בעד.

כך, כל סיעת ה-SPD ברייכסטאג הצביעה בעד אגרות המלחמה ב-4 באוגוסט 1914. עם אותן החלטות של המפלגה והאיגודים התאפשרה ההתגייסות המלאה של הצבא הגרמני. האזה הסביר את ההחלטה בניגוד לרצונו במילים: "לא נשאיר את המולדת לבדה בשעת צרה!" הקיסר בירך על מה שנקרא "הפוגה" (Burgfrieden), והכריז: "Ich kenne keine Parteien mehr, ich kenne nur noch Deutsche!" ("אני כבר לא רואה מפלגות, אני רואה רק גרמנים!").

אפילו קרל ליבקנכט, שהפך לאחד ממתנגדיה הבוטים של המלחמה, הלך בתחילה בקו של המפלגה שאביו, וילהלם ליבקנכט, היה אחד ממייסדיה: הוא נמנע מהצבעה ולא התריס מול עמיתיו הפוליטיים. עם זאת, כמה ימים לאחר מכן הצטרף ל-Grupe Internationale (קבוצת האינטרנציונל) שרוזה לוקסמבורג הקימה ב-5 באוגוסט 1914 עם פרנץ מהרינג, ארנסט מאייר, וילהלם פיק ואחרים מהאגף השמאלי של המפלגה, שדבקו בהחלטות שלפני המלחמה של ה-SPD. מאותה קבוצה יצאה ברית ספרטקוס (Spartacusbund) ב-1 בינואר 1916.

ב-2 בדצמבר 1914 הצביע ליבקנכט נגד אגרות מלחמה נוספות, הציר היחיד של מפלגה כלשהי ברייכסטאג שעשה זאת. למרות שלא הורשה לדבר ברייכסטאג כדי להסביר את הצבעתו, מה שהוא תכנן לומר התפרסם באמצעות הפצת עלון שנטען כי אינו חוקי:

בגלל הביקוש הרב, עלון זה הודפס עד מהרה והתפתח למה שנקרא "מכתבים פוליטיים" (בגרמנית: Politische Briefe), שאוספיהם פורסמו מאוחר יותר בניגוד לחוקי הצנזורה תחת השם "מכתבי ספרטקוס" (Spartacusbriefe). החל מדצמבר 1916, אלה הוחלפו בכתב העת Spartakus, שהופיע באופן לא סדיר עד נובמבר 1918.

התנגדות גלויה זו נגד קו המפלגה העמידה את ליבקנכט בסתירה עם כמה מחברי המפלגה בסביבת האזה שהיו נגד קשרי המלחמה עצמם. בפברואר 1915, ביוזמת הנהגת מפלגת ה-SPD, גויס ליבקנכט לשירות צבאי כדי להיפטר ממנו, ציר ה-SPD היחיד שזכה ליחס כזה. בגלל ניסיונותיו לארגן מתנגדים נגד המלחמה, הוא גורש מה-SPD, וביוני 1916, הוא נידון באשמת בגידה גבוהה לארבע שנות מאסר. בעוד ליבקנכט היה בצבא, רוזה לוקסמבורג כתבה את רוב "מכתבי ספרטקוס". לאחר שריצה עונש מאסר, היא הוחזרה לכלא ב"מעצר מונע" עד לסיום המלחמה.

 הפיצול של SPD 
ככל שהמלחמה התארכה ומספר ההרוגים עלה, יותר חברי SPD החלו להטיל ספק בדבקות ב-Burgfrieden (הפוגה בפוליטיקה הפנימית) של 1914. ה-SPD התנגדה גם לאומללות הבית שבא בעקבות פיטוריו של אריך פון פלקנהיין מתפקיד המפקד של המטה הכללי בשנת 1916. מחליפו, פאול פון הינדנבורג, הציג את תוכנית הינדנבורג שבאמצעותה נקבעו הלכה למעשה הנחיות המדיניות הגרמנית על ידי פיקוד הצבא העליון (בגרמנית: Oberste Heeresleitung), ולא הקיסר והקנצלר. הסגן של הינדנבורג, אריך לודנדורף, לקח על עצמו אחריות רחבה להנחיית מדיניות בזמן מלחמה שהייתה נרחבת. למרות שהקיסר והינדנבורג היו הממונים עליו, לודנדורף הוא שקיבל את ההחלטות החשובות. הינדנבורג ולודנדורף התמידו באסטרטגיות חסרות רחמים שמטרתן להשיג ניצחון צבאי, חתרו למטרות מלחמה מתפשטות ואגרסיביות והכניעו את החיים האזרחיים לצורכי המלחמה וכלכלת המלחמה. עבור כוח העבודה, פירוש הדבר היה לעיתים קרובות 12 שעות עבודה של ימי עבודה בשכר מינימלי עם מזון לא מספק. חוק שירות העזר אילץ את כל הגברים שאינם בכוחות המזוינים לעבוד.

לאחר פרוץ מהפכת פברואר הרוסית ב-1917, פרצו השביתות המאורגנות הראשונות במפעלי החימוש הגרמניים בחודשים מרץ ואפריל, כאשר כ-300,000 עובדים פתחו בשביתה. השביתה אורגנה על ידי קבוצה בשם "הסדרנים המהפכניים" (Revolutionäre Obleute), בראשות דוברם ריכרד מילר. הקבוצה יצאה מרשת של אנשי איגוד שמאל שלא הסכימו עם תמיכת המלחמה שהגיעה מהנהגת האיגוד. הכניסה האמריקנית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917 איים בהתדרדרות נוספת בעמדתה הצבאית של גרמניה. הינדנבורג ולודנדורף קראו להפסיק את ההקפאה על התקפות על ספנות נייטרלית ב, שהוטלה כאשר הלוסיטניה, ספינה בריטית שהובילה אזרחים אמריקאים, הוטבעה מול אירלנד ב-1915. החלטתם סימנה אסטרטגיה חדשה לעצור. זרימת הציוד האמריקאי לצרפת כדי לאפשר ניצחון גרמני (או לפחות הסדר שלום בתנאים גרמניים) לפני כניסת ארצות הברית למלחמה כלוחמת. הקיסר ניסה לפייס את האוכלוסייה בנאום הפסחא שלו ב-7 באפריל על ידי הבטחה לבחירות דמוקרטיות בפרוסיה לאחר המלחמה, אך חוסר התקדמות בהבאת המלחמה לסיום משביע רצון הקהה את השפעתה. ההתנגדות למלחמה בקרב עובדי התחמושת המשיכה לעלות, ומה שהיה חזית מאוחדת לטובת המלחמה התפצלה לשתי קבוצות מחולקות בחדות.

לאחר שהנהגת ה-SPD בפיקודו של פרידריך אברט הוציאה את מתנגדי המלחמה ממפלגתו, הספרטקיסטים הצטרפו עם מה שנקרא רוויזיוניסטים כמו אדוארד ברנשטיין ומרכזנים כמו קרל קאוטסקי כדי לייסד את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD) נגד המלחמה. תחת הנהגתו של הוגו האזה ב-9 באפריל 1917. ה-SPD נודעה כעת כמפלגת הרוב הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (MSPD) והמשיכה להיות בראשותו של פרידריך אברט. ה-USPD דרש סיום מיידי של המלחמה ודמוקרטיזציה נוספת של גרמניה, אך לא הייתה לה אג'נדה מאוחדת למדיניות חברתית. הליגה הספרטקיסטית, שעד אז התנגדה לפיצול המפלגה, היוותה כעת את האגף השמאלי של ה-USPD. גם ה-USPD וגם הספרטקיסטים המשיכו בתעמולה נגד המלחמה שלהם במפעלים, במיוחד במפעלי החימוש.

 השפעת המהפכה הרוסית 

לאחר מהפכת פברואר ברוסיה והתפטרותו של הצאר ניקולאי השני ב-15 במרץ 1917, הממשלה הזמנית הרוסית, בראשות אלכסנדר קרנסקי החל מ-21 ביולי 1917, המשיכה במלחמה לצד מדינות ההסכמה. אף על פי כן, החברה הרוסית הייתה לחוצה קשות מהמניעים המנוגדים של פטריוטיות וסנטימנט אנטי-מלחמתי. הייתה תמיכה ניכרת להמשך המלחמה להגנה על כבודה ושטחה של רוסיה, אך גם רצון עז להוציא את רוסיה מהסכסוך ולתת לשאר מדינות אירופה להרוס זו את זו ללא מעורבות רוסית.

הממשלה הקיסרית הגרמנית ראתה כעת עוד סיכוי לניצחון. כדי לתמוך בסנטימנט האנטי-מלחמתי ברוסיה ואולי להפוך את הגאות ברוסיה לשלום נפרד, היא התירה למנהיג הבולשביקים הרוסים, ולדימיר לנין, לעבור בקרונית רכבת אטומה ממקום גלותו בשווייץ דרך גרמניה, שוודיה ופינלנד לפטרוגרד. מאז ששמע על מהפכת פברואר, לנין תכנן כיצד לחזור לרוסיה, אך שום אפשרות שעמדה לפניו לא הוכיחה את עצמה כמוצלחת. בתוך חודשים הוביל לנין את מהפכת אוקטובר, שבו תפסו הבולשביקים את השלטון מידי המתונים והוציאו את רוסיה ממלחמת העולם. לאון טרוצקי ציין כי מהפכת אוקטובר לא הייתה יכולה להצליח אם לנין היה נשאר תקוע בשווייץ.

לפיכך, לממשלת גרמניה הקיסרית הייתה השפעה חשובה ביצירת מה שתהפוך לברית המועצות על ידי העברת השינוי הסוציאליסטי של רוסיה באופן נחרץ לידי הבולשביקים, בעוד שבפברואר היא הייתה מכוונת לדמוקרטיה פרלמנטרית.

בתחילת ובאמצע 1918, אנשים רבים הן ברוסיה והן בגרמניה ציפו שרוסיה "תחזיר את הטוב" בכך שתעזור לטפח מהפכה קומוניסטית על אדמת גרמניה. הקומוניסטים האירופים ציפו זמן רב לזמן שבו גרמניה, מולדתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, תעבור מהפכה כזו. הצלחת הפרולטריון והאיכרים הרוסיים בהפלת המעמדות השליטים שלהם עוררה חשש בקרב הבורגנות הגרמנית שמהפכה כזו יכולה להתרחש גם בגרמניה. יתר על כן, הבינלאומיות הפרולטרית של מרקס ואנגלס עדיין הייתה בעלת השפעה רבה הן במערב אירופה והן ברוסיה באותה תקופה, ומרקס ואנגלס חזו שכדי שמהפכה קומוניסטית תצליח ברוסיה, כנראה תידרש מהפכה קומוניסטית מערב אירופית מוקדם יותר או לפחות במקביל. לנין תלה תקוות גדולות למהפכה עולמית ב-1917 וב-1918. לקומוניזם של מרקס ואנגלס היה קהילת פועלים גרמנים במשך עשרות שנים, והיו לא מעט מהפכנים גרמנים שהשתוקקו לראות הצלחה מהפכנית ברוסיה ולקבל עזרה. מעמיתים רוסים במהפכה גרמנית.

הנהגת ה-SPD המתונה ציינה כי קבוצה נחושה ומנוהלת היטב מהסוג הבולשביקי עשויה בהחלט לנסות לתפוס את השלטון בגרמניה, אולי בסיוע בולשביקי, והם הניעו את התנהגותם לכיוון השמאל עם התקרבות המהפכה הגרמנית. אוטו בראון הבהיר את עמדת מפלגתו במאמר מוביל בוורווארטס תחת הכותרת "הבולשביקים ואנו":

באותו חודש שבו הופיע מאמרו של אוטו בראון (אוקטובר 1918), סדרה נוספת של שביתות שטפה את גרמניה בהשתתפות למעלה ממיליון עובדים. בפעם הראשונה במהלך השביתות הללו, מה שנקרא מנהלי המהפכה נקטו בפעולה. הם היו אמורים למלא תפקיד חשוב בהתפתחויות נוספות. הם קראו לעצמם "מועצות" (Räte) על שם ה"סובייטים" הרוסים. כדי להחליש את השפעתם, אברט, אז מנהיג ה-SPD, הצטרף להנהגת השביתה בברלין והשיג סיום מוקדם של השביתה.

ב-3 במרץ 1918 הסכימה הממשלה הסובייטית שזה עתה הוקמה להסכם ברסט-ליטובסק שעליו ניהל לאון טרוצקי משא ומתן עם הגרמנים. ניתן לטעון שההסדר הכיל תנאים קשים יותר עבור הרוסים ממה שהסכם ורסאי המאוחר יותר ידרוש מהגרמנים. המניע העיקרי של הבולשביקים להיענות לכל כך הרבה מדרישותיה של גרמניה היה להישאר בשלטון בכל מחיר על רקע מלחמת האזרחים הרוסית. לנין וטרוצקי גם האמינו באותה תקופה שכל אירופה תראה בקרוב מהפכה עולמית, ושאינטרסים לאומיים בורגניים כמסגרת לשפוט את ההסכם יהפכו ללא רלוונטיים.

עם יציאתה של רוסיה מהמלחמה, הפיקוד העליון הגרמני יכול היה כעת להעביר חלק מהכוחות במזרחי לחזית המערבית. רוב הגרמנים האמינו שהניצחון במערב בפתח.

 בקשה להפסקת אש ושינוי חוקה 

לאחר הניצחון במזרח, פתח פיקוד הצבא העליון ב-21 במרץ 1918 במתקפת האביב שלו במערב כדי להפוך את המלחמה באופן מכריע לטובת גרמניה, אך עד יולי 1918, העתודות האחרונים שלהם אזלו, והתבוסה הצבאית של גרמניה נעשתה בטוחה. כוחות בעלות הברית השיגו מספר רב של ניצחונות רצופים במתקפת מאה הימים בין אוגוסט לנובמבר 1918 שהניבו הישגים טריטוריאליים עצומים על חשבון גרמניה. הגעתם של מספר רב של חיילים טריים מארצות הברית הייתה גורם מכריע.

באמצע ספטמבר קרסה החזית הבלקנית. ממלכת בולגריה, בעלת ברית של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, נכנעה ב-27 בספטמבר. הקריסה הפוליטית של אוסטרו-הונגריה עצמה הייתה כעת רק עניין של ימים.

ב-29 בספטמבר, הודיע פיקוד הצבא העליון, במפקדת הצבא בספא, בלגיה, לקיסר וילהלם השני ולקנצלר הקיסרי הרוזן גאורג פון הרטלינג שהמצב הצבאי חסר סיכוי. לודנדורף אמר שהוא לא יכול להבטיח להחזיק בחזית עוד 24 שעות ודרש בקשה למדינות ההסכמה להפסקת אש מיידית. בנוסף, הוא המליץ לקבל את הדרישה העיקרית של וילסון להעמיד את הממשלה האימפריאלית על בסיס דמוקרטי בתקווה לתנאי שלום נוחים יותר. זה אפשר לו להגן על המוניטין של הצבא הקיסרי ולהטיל את האחריות על הכניעה והשלכותיה ישירות לרגלי המפלגות הדמוקרטיות והרייכסטאג.

כפי שאמר לקציני המטה שלו ב-1 באוקטובר: "עכשיו הם חייבים לשכב על המיטה שהציעו אתנו".

כך נולדה מה שנקרא "אגדת דקירה בגב" (בגרמנית: Dolchstoßlegende), לפיה המהפכנים תקפו את הצבא הבלתי מנוצח מהעורף והפכו ניצחון כמעט ודאי לתבוסה.

למעשה, הממשלה הקיסרית והצבא הגרמני התנערו מאחריותם לתבוסה כבר מההתחלה וניסו להטיל את האשמה על הממשלה הדמוקרטית החדשה. המניע מאחוריו מאומת על ידי הציטוט הבא באוטוביוגרפיה של וילהלם גרנר, יורשו של לודנדורף:

בחוגים לאומניים נפל המיתוס על קרקע פורייה. עד מהרה הכפישו הלאומנים את המהפכנים (ואפילו פוליטיקאים כמו אברט שמעולם לא רצו מהפכה ועשו הכל כדי למנוע אותה) כ"פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher). כאשר אדולף היטלר תכנן את ניסיון ההפיכה שלו ב-1923 בשיתוף עם לודנדורף, נבחר התאריך הסמלי הכבד של 9 בנובמבר (יום השנה להכרזת הרפובליקה אותה הוא ניסה להפיל) להשקתה.

למרות שהזדעזעו מהדיווח של לודנדורף ומהידיעות על התבוסה, מפלגות הרוב ברייכסטאג, במיוחד ה-SPD, היו מוכנות לקחת על עצמן את אחריות הממשלה בשעה האחת-עשרה. כמלוכני משוכנע, הרטלינג התנגד למסור את המושכות לרייכסטאג, לפיכך מינה הקיסר וילהלם השני את הנסיך מקס פון באדן לקנצלר הקיסרי החדש ב-3 באוקטובר. הנסיך נחשב לליברל, אך במקביל לנציג משפחת המלוכה. בקבינט שלו שלטו הסוציאל-דמוקרטים. הבולט והבכיר ביותר היה פיליפ שיידמן, כתת-- מזכיר ללא תיק. למחרת, הממשלה החדשה הציעה לבעלות הברית את הפסקת האש שדרש לודנדורף.

רק ב-5 באוקטובר הודיעו לציבור הגרמני על המצב העגום שעמו הוא מתמודד. במצב הכללי של ההלם על התבוסה, שהפך כעת ברור, השינויים החוקתיים, שהוחלט עליהם רשמית על ידי הרייכסטאג ב-28 באוקטובר, נעלמו כמעט מעיניהם. מכאן ואילך, הקנצלר הקיסרי ושריו היו תלויים באמון הרוב הפרלמנטרי. לאחר שהפיקוד העליון עבר מהקיסר לממשלה הקיסרית, עברה האימפריה הגרמנית ממונרכיה חוקתית למונרכיה פרלמנטרית. מבחינת הסוציאל-דמוקרטים, מה שמכונה חוקת אוקטובר עמדה בכל המטרות החוקתיות החשובות של המפלגה. אברט כבר ראה ב-5 באוקטובר את יום ההולדת של הדמוקרטיה הגרמנית מאז שהקיסר ויתר על השלטון מרצונו ולכן הוא ראה במהפכה מיותרת.

 אגרת שלישית של וילסון ופיטוריו של לודנדורף 

בשלושת השבועות שלאחר מכן, הנשיא האמריקני וודרו וילסון הגיב לבקשה להפוגה בשלוש אגרות דיפלומטיות. כתנאי מוקדם למשא ומתן, הוא דרש את נסיגת גרמניה מכל השטחים הכבושים, הפסקת פעילות הצוללות ו (במרומז) התפטרות הקיסר. דרישה אחרונה זו נועדה להפוך את תהליך הדמוקרטיזציה לבלתי הפיך.

לאחר האגרת השלישית של 24 באוקטובר שינה הגנרל לודנדורף את דעתו והכריז על תנאי בעלות הברית בלתי מקובלים. כעת הוא דרש את חידוש המלחמה שעליה הכריז כאבודה רק חודש אחד קודם לכן. תוך כדי עיבוד הבקשה להפוגה, הבינו בעלות הברית את חולשתה הצבאית של גרמניה. החיילים הגרמנים ציפו שהמלחמה תסתיים והיו להוטים לחזור הביתה. הם בקושי היו מוכנים להילחם בקרבות נוספים, והעריקות גברו.

לעת עתה, הממשלה הקיסרית נשארה במסלול והחליפה את לודנדורף כראש אגף המבצעים בגנרל גרנר. לודנדורף נמלט עם ניירות כוזבים לשוודיה הנייטרלית. ב-5 בנובמבר הסכימו מדינות ההסכמה לפתוח במשא ומתן להפוגה, אך לאחר האגרת השלישית, חיילים רבים והאוכלוסייה הכללית האמינו כי על הקיסר להתפטר כדי להשיג שלום.

 מהפכה 
 מרד מלחים 

בזמן שהחיילים המותשים מהלחימה והאוכלוסיה הכללית של גרמניה חיכו לסיומה המהיר של המלחמה, הפיקוד הימי הקיסרי בקיל תחת אדמירל פרנץ פון היפר ואדמירל ריינהרד שר תכננו לשלוח את הצי הקיסרי הגרמני לקרב אחרון נגד הצי המלכותי בדרום הים הצפוני. שני האדמירלים ביקשו להוביל פעולה צבאית זו מיוזמתם, ללא אישור.

הפקודה מ-24 באוקטובר 1918 וההכנות להפלגה עוררו מרד בקרב המלחים. המרד זירז במהרה מהפכה כללית בגרמניה שהביאה לביטול המלוכה בתוך ימים ספורים. המלחים המורדים לא התכוונו לסכן את חייהם כל כך קרוב לסיום המלחמה. הם גם היו משוכנעים שאמינותה של הממשלה הדמוקרטית החדשה, שעסקה בחיפוש אחר שביתת נשק עם מדינות ההסכמה המנצחות, הייתה נפגעת על ידי מתקפה ימית בנקודה כה מכרעת במשא ומתן.

מרד המלחים החל בנתיבי שיליג מול וילהלמסהאפן, שם עגן הצי הגרמני בציפייה לקרב. במהלך הלילה שבין 29 ל-30 באוקטובר 1918, כמה צוותים סירבו לציית לפקודות. מלחים על סיפון שלוש אוניות של שייטת אוניות המערכה השלישית סירבו להרים עוגן. חלק מהצוותים של SMS  תירינגן ו-SMS הלגולנד, שתי אוניות מערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה, ביצעו מרד וחיבלו באוניות. עם זאת, כאשר כמה סירות טורפדו כיוונו את תותחיהן אל האוניות הללו יום לאחר מכן, המורדים ויתרו והובלו משם ללא כל התנגדות. אף על פי כן, נאלץ הפיקוד הימי להפסיק את תוכניותיו לקרב ימי עם כוחות הצי הבריטי, שכן הרגיש כי לא ניתן לסמוך יותר על נאמנותם של הצוותים. שייטת אוניות המערכה השלישית הצטוותה לחזור לקיל.

מפקד השייטת ויצה-אדמירל הוגו קראפט ביצע תמרון עם אוניות המערכה שלו במפרץ הלגולנד. התמרון הצליח, והוא האמין שהחזיר לעצמו את השליטה על הצוותים שלו. בזמן שנע בתעלת קיל, הוא כלא 47 מאנשי הצוות של SMS מארקגראף, שנראו כמנהיגים. בהולטנאו (קצה התעלה בקיל) הם נלקחו ל-Arrestanstalt (כלא צבאי) בקיל ולפורט הרוורת' שבצפון קיל.

המלחים והמסיקים עשו כעת את כל העיכובים כדי למנוע מהצי להפליג שוב וכדי להשיג את שחרור חבריהם. כ-250 נפגשו בערב 1 בנובמבר בבית האיחוד בקיל. משלחות שנשלחו לקציניהן בבקשה לשחרר את המורדים לא נענו. המלחים חיפשו כעת קשרים הדוקים יותר עם האיגודים, ה-USPD וה-SPD. לאחר מכן, בית האיחוד נסגר על ידי המשטרה, מה שהוביל לפגישה גדולה עוד יותר באוויר הפתוח ב-2 בנובמבר. בהנהגת המלח קרל ארטלט, שעבד בבית המלאכה לטורפדו בקיל-פרידריכסורט, ועל ידי עובד המספנה המגויס לותר פופ, שניהם חברי USPD, קראו המלחים לפגישה המונית למחרת באותו מקום: Großer Exerzierplatz (מגרש המסדרים הגדול).

לקריאה זו נענו כמה אלפי אנשים בשעות אחר הצהריים של 3 בנובמבר, כאשר גם נציגי העובדים נכחו. הסיסמה "שלום ולחם" (Frieden und Brot) הועלתה, והראתה שהמלחים והפועלים דורשים לא רק את שחרור השבויים אלא גם את סיום המלחמה ושיפור אספקת המזון. בסופו של דבר, האנשים תמכו בקריאה של ארטלט לשחרר את האסירים, והם עברו לעבר הכלא הצבאי. לויטננט צור זי שטיינהאוזר, כדי לעצור את המפגינים, הורה לסיירתו לירות יריות אזהרה ולאחר מכן לירות ישירות לתוך ההפגנה; 7 בני אדם נהרגו ו-29 נפצעו באורח קשה. חלק מהמפגינים גם פתחו באש. שטיינהאוזר עצמו נפצע קשה ממכות קת רובה ויריות, אך בניגוד להצהרות מאוחרות יותר, לאחר התפרצות זו התפזרו המפגינים והסיירת. למרות זאת, המחאה ההמונית הפכה למרד כללי.

בבוקר 4 בנובמבר עברו קבוצות מורדים דרך העיירה קיל. מלחים במתחם צריפים גדול במחוז הצפון ערכו מרד: לאחר סקירת הפלגה של המפקד, התקיימו הפגנות ספונטניות. קרל ארטלט ארגן את מועצת החיילים הראשונה ועד מהרה הוקמו רבים נוספים. מושל התחנה הימית, וילהלם סושון, נאלץ לנהל משא ומתן.

המלחים והמסיקים הכלואים שוחררו, וחיילים ופועלים הביאו לשליטתם מוסדות ציבוריים וצבאיים. בניגוד להבטחתו של סושון, כוחות נפרדים התקדמו כדי לסיים את המרד אך יורטו על ידי המורדים ונשלחו חזרה או החליטו להצטרף למלחים ולפועלים. עד ערב 4 בנובמבר הייתה קיל בידיהם של כ-40,000 מלחים, חיילים ופועלים סוררים, וכך גם וילהלמסהאפן יומיים לאחר מכן.

באותו ערב הגיע לקיל סגן ה-SPD גוסטב נוסקה והתקבל בברכה בהתלהבות, אך הוא קיבל פקודות מהממשלה החדשה ומהנהגת ה-SPD להביא את המרד לשליטה. הוא בחר בעצמו ליושב ראש מועצת החיילים והחזיר את השקט והסדר. כמה ימים לאחר מכן הוא קיבל לידיו את תפקיד המושל, ולותר פופ מה-USPD הפך ליושב ראש מועצת החיילים הכוללת.

במהלך השבועות שלאחר מכן הצליח נוסקה לצמצם את השפעת המועצות בקיל, אך הוא לא הצליח למנוע את התפשטות המהפכה ברחבי גרמניה. האירועים כבר התפשטו הרבה מעבר לקיל. 

 התפשטות המהפכה לכל הקיסרות הגרמנית 
בסביבות 4 בנובמבר התפזרו משלחות המלחים לכל הערים הגדולות בגרמניה. עד 7 בנובמבר, המהפכה השתלטה על כל ערי החוף הגדולות כמו גם הנובר, בראונשווייג, פרנקפורט ומינכן. במינכן, "מועצת פועלים וחיילים" אילצה את לודוויג השלישי, מלך בוואריה האחרון, להוציא את הצהרת אניף. בוואריה הייתה המדינה החברה הראשונה בקיסרות הגרמנית שהוכרזה כמדינה מדינת בוואריה , על ידי קורט אייזנר מ-USPD שטען כי לודוויג השלישי ויתר על כסאו באמצעות הצהרת אניף. בימים הבאים ויתרו השליטים השושלתיים של כל שאר המדינות הגרמניות; עד סוף החודש, כל 22 המונרכים הגרמנים הודחו.

מועצות הפועלים והחיילים היו מורכבות כמעט לחלוטין מחברי MSPD ו-USPD. התוכנית שלהם הייתה דמוקרטיה, פציפיזם ואנטי-מיליטריזם. מלבד המשפחות השושלות, הם שללו רק מהפיקודים הצבאיים את כוחם וזכותם. חובותיהם של הממשל האזרחי הקיסרי ונושאי תפקידים כמו משטרה, מינהלים עירוניים ובתי משפט לא קוצרו או הפריעו להם. כמעט ולא היו החרמות של רכוש או כיבוש של מפעלים, כי צעדים כאלה היו צפויים מהממשלה החדשה. כדי ליצור רשות מבצעת המחויבת למהפכה ולעתיד הממשלה החדשה, המועצות טענו לפי שעה רק לקבל את הפיקוח על הממשל מידי הפיקודים הצבאיים.

כך הצליחה ה-MSPD להקים בסיס איתן ברמה המקומית. אבל בעוד המועצות האמינו שהן פועלות לטובת הסדר החדש, מנהיגי המפלגה של ה-MSPD ראו בהם גורמים מטרידים להחלפת שלטון בדרכי שלום שהם שיערו שכבר התרחש. יחד עם מפלגות המעמד הבינוני, הם דרשו בחירות מהירות לאסיפה לאומית שתקבל את ההחלטה הסופית על חוקת המדינה החדשה. זה הביא במהרה את ה-MSPD לאופוזיציה עם רבים מהמהפכנים. במיוחד ה-USPD השתלט על הדרישות שלהם, אחת מהן הייתה לדחות את הבחירות כמה שיותר זמן כדי לנסות להשיג עובדה מוגמרת שעמדה בציפיות של חלק גדול מכוח העבודה.

יש לציין שהרגשות המהפכניים לא השפיעו במידה ניכרת על אדמות המזרח של האימפריה, מלבד מקרים בודדים של תסיסה בברסלאו ובקניגסברג. חוסר שביעות רצון בין-אתנית בקרב גרמנים ופולנים בני מיעוטים בקצוות המזרחיים של שלזיה, שדוכאה זה מכבר בגרמניה הווילהלמינית, תוביל בסופו של דבר למרידות שלזיה. 

 תגובות בברלין 
אברט הסכים עם הנסיך מקסימיליאן שיש למנוע מהפכה חברתית ושיש לקיים את צו המדינה בכל מחיר. בארגון מחדש של המדינה רצה אברט לנצח את מפלגות המעמד הבינוני שכבר שיתפו פעולה עם ה-SPD ברייכסטאג ב-1917, כמו גם את האליטות הוותיקות של הקיסרות הגרמנית. הוא רצה למנוע את רוח הרפאים של הקצנה של המהפכה בקו הרוסי והוא גם חשש שמצב האספקה ​​הרעוע עלול לקרוס, ולהוביל להשתלטות של מהפכנים חסרי ניסיון על הממשל. הוא היה בטוח שה-SPD תוכל ליישם את תוכניות הרפורמה שלה בעתיד, הודות לרוב הפרלמנטרי שלה.

אברט עשה כמיטב יכולתו לפעול בהסכמה עם המעצמות הישנות והתכוון להציל את המלוכה. כדי להפגין הצלחה מסוימת לתומכיו, הוא דרש את התפטרות הקיסר החל מ-6 בנובמבר. אבל וילהלם השני, עדיין במטה שלו בספא, שיחק על הזמן. לאחר שמדינות ההסכמה הסכימו להפסקת המשא ומתן באותו יום, הוא קיווה לחזור לגרמניה בראש הצבא ולדכא את המהפכה בכוח.

על פי זכרונותיו של הנסיך מקסימיליאן, אברט הכריז ב-7 בנובמבר, "אם הקייזר לא יוותר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת. אבל אני לא רוצה אותה, אכן אני שונא אותה כמו חטא". (בגרמנית: "Wenn der Kaiser nicht abdankt, dann ist die soziale Revolution unvermeidlich. Ich aber will sie nicht, ja, ich hasse sie wie die Sünde.") הקנצלר תכנן לנסוע לספא ולשכנע את הקיסר באופן אישי בצורך להתפטר. אבל תוכנית זו נעקפה בשל המצב שהידרדר במהירות בברלין. 

 שבת, 9 בנובמבר 1918: שני הכרזות על רפובליקה 
כדי להמשיך לשלוט במצב, פרידריך אברט דרש לעצמו את תפקיד הקנצלר ב-9 בנובמבר אחר הצהריים, יום התפטרותו של הקיסר.

הידיעה על ההתפטרות הגיעה מאוחר מכדי לעשות רושם על המפגינים. איש לא נענה לפניות הציבור. יותר ויותר מפגינים דרשו ביטול מוחלט של המלוכה. קרל ליבקנכט, שזה עתה שוחרר מהכלא, חזר לברלין והקים מחדש את הליגה הספרטקיסטית ביום הקודם. בארוחת צהריים ברייכסטאג, נודע לסגן יו"ר ה-SPD, פיליפ שיידמן, כי ליבקנכט תכנן את ההכרזה על רפובליקה סוציאליסטית. שיידמן לא רצה להשאיר את היוזמה לספרטקיסטים וללא עיכובים נוספים, הוא יצא אל מרפסת הרייכסטאג. משם, הוא הכריז על רפובליקה בפני המוני אנשים מפגינים בסמכותו (בניגוד לרצונו המפורש של אברט). כמה שעות לאחר מכן דיווחו העיתונים בברלין כי בלוסטגרטן של ברלין - כנראה בערך באותו זמן - הכריז ליבקנכט על רפובליקה סוציאליסטית, שאותה אישר ממרפסת של ארמון העיר ברלין בפני קהל שנאסף בסביבות השעה 16:00.

באותה תקופה, כוונותיו של קרל ליבקנכט לא היו ידועות לציבור. הדרישות של הליגה הספרטציסטית מה-7 באוקטובר לשינוי מבני מרחיק לכת של הכלכלה, הצבא ומערכת המשפט – בין היתר על ידי ביטול עונש המוות – טרם פורסמו. סלע המחלוקת הגדול ביותר עם ה-SPD היה דרישתם של הספרטקיסטים לכינון "עובדות פוליטיות בלתי ניתנות לשינוי" בשטח באמצעים חברתיים ואחרים לפני בחירת אסיפה מכוננת, בעוד שה-SPD רצה להשאיר את ההחלטה על מערכת כלכלית עתידית לאסיפה.

אברט עמד בפני דילמה. הכרוז הראשון שפרסם ב-9 בנובמבר הופנה "לאזרחי גרמניה".

אברט רצה להוציא את העוקץ ממצב הרוח המהפכני ולעמוד בדרישות המפגינים לאחדות מפלגות העבודה. הוא הציע ל-USPD השתתפות בממשלה והיה מוכן לקבל את ליבקנכט כשר. ליבקנכט בתורו תבע את השליטה של ​​מועצות העובדים על הצבא. יו"ר USPD הוגו האזה היה בקיל והדיונים נמשכו. צירי ה-USPD לא הצליחו להגיע להחלטה באותו יום.

ההודעה המוקדמת על התפטרותו של הקיסר, כניסתו של אברט לתפקיד הקנצלר, וגם הכרזת הרפובליקה של שיידמן לא כוסו על ידי החוקה. כל אלה היו פעולות מהפכניות של גיבורים שלא רצו מהפכה, אך בכל זאת נקטו בפעולה. אולם, באותו ערב התרחשה פעולה מהפכנית של ממש, שלימים תתברר כי הייתה לשווא.

בסביבות השעה 20:00 כבשה את הרייכסטאג קבוצה של 100 צירים מהפכניים מהמפעלים הגדולים יותר בברלין. בראשות דובריהם ריכרד מילר ואמיל בארת, והקימו פרלמנט מהפכני. רוב הצירים המשתתפים כבר התפרסמו כמנהיגים במהלך השביתות מוקדם יותר באותה השנה. הם לא סמכו על הנהגת ה-SPD ותכננו הפיכה ל-11 בנובמבר ללא תלות במרד המלחים, אך הופתעו מהאירועים המהפכניים מאז קיל. כדי לחטוף את היוזמה מאברט, החליטו כעת להכריז על בחירות למחרת. באותו יום ראשון, כל מפעל בברלין וכל גדוד היו צריכים לבחור מועצות פועלים וחיילים שהיו אמורים בתורם לבחור ממשלה מהפכנית מחברי שתי מפלגות העבודה (SPD ו-USPD). מועצת צירי העם הזו (Rat der Volksbeauftragten) הייתה אמורה להוציא לפועל את החלטות הפרלמנט המהפכני שכן המהפכנים התכוונו להחליף את תפקידו של אברט כקנצלר ונשיא.

 ראו גם 
 מרד הספרטקיסטים
 מרד המלחים בקיל

 לקריאה נוספת 
 אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1933-1918''', ירושלים: הוצאת כרמל, 2010.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

רפובליקת ויימאר: פוליטיקה
נובמבר, מהפכת
האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה