המוציא מחברו עליו הראיה

המוציא מחברו - עליו הראיה הוא כלל ראייתי בדיני ממונות במשפט העברי. כלל זה הוא אחד מכללים רבים אשר נועדו להתמודד עם מצב של ספק ממוני. הכלל קובע שבמקרה של תביעת ממון, מוטל על התובע להוכיח את בעלותו על הממון, ולא - יישאר הממון בידי המחזיק בו, אף ללא הוכחה מצידו. כלל זה מופיע פעמים רבות בספרות חז"ל. לפי הגמרא מקור הכלל הוא בתורה וכלל זה תואר על ידי שמואל כ"כלל גדול בתורה".

מקור הכלל
התנאים דורשים מן הפסוק:  את הכלל: "ושפטתם צדק, צדק בצדקו תובע ומביא ראיות".

התוספתא מביאה מקרה הממחיש את הכלל:

מדובר במקרה בו אדם מחזיק בטלית, ואדם אחר טוען כי אותה טלית שלו היא. האחרון הוא זה שצריך להביא הוכחה כי אותה טלית שייכת לו. ברישא של התוספתא מדובר במקרה שבשעה ששני הצדדים באים לפני בית הדין שניהם אוחזים בטלית, ובסיפא מתייחסת התוספתא למקרה שבאותה שעה הטלית נמצאת בידו של אחד מהם. במקרה הראשון מדובר בוויכוח, מי מהצדדים הצליח להגביהה את האבידה ראשון וזכה בה. במקרה השני שניהם ניסו לזכות בה אבל הטלית נמצאת בידו של אחד מהם. במצב שכזה, "המוציא מחברו עליו הראיה", כלומר האדם אשר הטלית אינה בידו צריך להוכיח כי הוא זכה בה אלא השני. כל המקורות התנאיים מתייחסים למקרה שבהם טוען אדם לבעלות של חפץ או ממון שנמצא בידי חברו כאשר יש בסיס אובייקטיבי לטענתו.

האמוראים לומדים כלל זה מפסוק אחר:

כלומר, התובע הוא זה הצריך להביא הוכחות לדברים שלו, לתביעה שלו. רב אשי אומר כי אין צריך ללמוד כלל זה מהמקרא היות שמדובר בסברא, כלומר זהו כלל ברור מאליו.

הרעיון של הכלל 
הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" מטיל את נטל ההוכחה על המבקש להוציא ממון מחברו, ופוטר את המחזיק בממון מנטל זה.

הרעיון בכך הוא שרוב המחזיקים בממון מחזיקים אותו בדין והם בעליו, ואין רוב התובעים בעלים, ואין רובם תובעים בדין.

לפי הצעה אחרת עצם החזקה ברכוש שבמחלוקת מהווה ראיה לטובת הנתבע, כי היא משקפת את המצב המשפטי חברתי הקיים (הסטטוס קוו), לפני שהתגלה הריב המשפטי. מצב זה מייצג את ערכי האמת והשלום בחברה. התובע מבקש לשנות סטטוס קוו זה, ולכן עליו להראות בבירור מה הוא המצב העובדתי בו ניתן יהיה לקיים בחברה את ערכי האמת והשלום. ללא הוכחת האמת החדשה שבשמה טוען המוציא מחברו, משפט הצדק צריך להעדיף את השלום הקיים ולא להפר אותו בגלל אמת מפוקפקת.

יישום הכלל במצבים שונים 
 הספק על החזקת הממון נובע מטענות בעלי הדין – כאשר אין סיבה לחשוב שהממון לא שייך למי שמחזיק בו, והספק לגביו נובע רק מטענותיו של התובע, אין מחלוקת על תחולת הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה". כך יהיה, למשל, במקרה בו רק אחד מהצדדים אוחז בטלית.
 הספק לגבי החזקת הממון קיים אצל בית הדין, גם ללא טענות הצדדים - כאשר הספק בהחזקת הממון נובע מן המציאות עצמה, חכמים קבעו ש"המוציא מחברו עליו הראיה", ונטל הראיה מוטל על התובע. מנגד, סומכוס סבור שבמקרה כזה הצדדים חולקים את הממון נשוא המחלוקת. כך עולה מהמקרה התלמודי הבא:

שור תם נגח למוות פרה הרה ובזירת הנגיחה נמצאה גם גופת הוולד של הפרה. עובדתית, לא ידוע אם השור נגח את הפרה כשהולד היה עוד ברחמה והוא הגורם להפלה, והבעלים של השור הנוגח חייב לשלם על הריגתו, או שהפרה הפילה עוד לפני הנגיחה, ובעל השור פטור מתשלום על הולד.

סומכוס סבור שבעל השור נדרש לשלם חצי משווי הפרה ורבע משווי הולד. מדובר בפיצויי נזיקין בהתאם למקובל בשור תם (חצי נזק): נזק הפרה ישולם כמקובל (חצי משווי הפרה). לעומת זאת, נזק הוולד ישולם רק מחצית מן המקובל (רבע משווי הוולד), מחמת הספק הנזכר, ועל פי הכלל הקובע "ממון המוטל בספק – חולקים [ומשלמים את מחציתו]"

חכמים חולקים על סומכוס ולדעתם יחול כאן הכלל: "המוציא מחברו עליו הראיה". כלומר: בעל השור הנוגח חייב לשלם על הפרה בלבד (חצי נזק), והוא פטור מלשלם על נזקי הוולד, משום שספק אם השור גרם להם, ולא ניתן לחייב בהם עד שיוכח שהנזק נגרם על ידי השור.
 חזקת מרא קמא – במקרה בו יש ספק למי שייך הנכס בהווה אבל ידוע למי היה שייך בעבר, מודה סומכוס לחכמים שחל הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה", כיוון שיש חזקה קודמת. דוגמה למקרה כזה: .

המוכר שפחתו וילדה, ואין ידוע אם ילדה לפני המכירה או לאחריה: אם השפחה נמצאת במקום נייטרלי שאינו ברשותו של אחד מן הצדדים ('באגם'), באופן שאין אחד מהם מוחזק בולד, אלא שלמוכר יש חזקה קודמת, שקודם לכן הייתה השפחה שלו, חכמים וסומכוס מסכימים שבנסיבות אלה יחול הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
 חזקת ממון – במקרה הקודם טענת החזקה הקודמת היא טענה וודאית (ברי). ברם, אם הנתבע טוען טענת שאינה וודאית (שמא) על חזקה קודמת שלו בנכס - חכמים יסכימו עם דעת סומכוס שחולקים (ומשלמים את מחצית הפיצויים).
 למחזיק הממון יש חזקה נוספת – בנסיבות בהן הממון עצמו מצוי אצל הנתבע, ובנוסף יש ראיה נוספת שהממון שייך לו: כאן אין מחלוקת בין סומכוס לבין חכמים ולדעת כולם יחול הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
 מקרים בהם הספק אינו במציאות אלא בדין – לדעת הגאונים במקרים אלו ממון המוטל בספק (בדין) – חולקים.

חריגים לכלל 
במקרים מסוימים נקבע כי לא הולכים לפי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה":

 סחר חליפין – כאשר מתקיימת עסקת חליפין שמושאיה הם פרה וחמור, ולאחר שבעל החמור לקח את הפרה, בא בעל הפרה לקחת את החמור ומצא שהחמור מת. לפי הירושלמי, בעל החמור שהפך לבעל הפרה, צריך להביא ראיה לכך שבעת העסקה החמור היה חי.
 פועלים – כאשר פועלים תובעים את בעל הבית, בעל הבית הוא שצריך להביא ראיה.
 גאונים כתבו כי ישנם שלושה חריגים לכלל "המוציא מחברו עליו הראיה":
 אומנים בין שהם עובדי קבלנות, או שכירי יום, בין בביתם או אצל בעל העבודה, כתובעים לא יחול עליהם הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה".
 בדברים שרגילים בני אדם לתת לתקנם - אומן שנתנו לו לתקן וקילקל, הרי הוא חייב לשלם.
 אדם יוצא מבית חברו עם חפץ מוטמן תחת כנפיו ואומר שהחפץ שייך לו. אף על פי שבפועל הוא המחזיק את החפץ והיה אפשר לחשוב שחברו הוא שצריך להביא הוכחה כי החפץ שלו, אין הדבר כן.
 ספק ירושה – במקרה שיורש אחד מחזיק בירושה ושאר היורשים אמורים לקבל גם הם מהירושה, היורש שאצלו מוחזק הממון הוא זה שצריך להביא ראיה, ולא שאר היורשים אשר לא מחזיקים בדבר.
 התובע טוען ברי והנתבע שמא – חלק מהאמוראים אומרים שיש לפעול לפי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה", ויש שאומרים שיש ללכת לפי דעת סומכוס ולחלק.
 כשהנתבע הוא אדם אלים ותקיף – הוא זה שצריך להביא ראיה ולא התובע.

"המוציא מחברו עליו הראיה" במשפט האזרחי 
בשיטת משפט הנוהגת במדינת ישראל יש הבחנה בין שני סוגי נטל ראיה שהכינויים המקובלים היום כדי לבטא אותם הם – נטל השכנוע ונטל הבאת הראיות. נטל השכנוע הוא הנטל העיקרי אשר לפיו על אחד הצדדים להוכיח את טענותיו ואם אינו מצליח לעשות זאת יפסיד במשפט. נטל הבאת הראיות הוא חובה משנית הקובעת מבחינה פרוצדורלית את סדר הבאת הראיות במהלך הדיון.

הכלל של "המוציא מחברו עליו הראיה" מתפקד בצורה דומה לכלל נטל השכנוע.

בית המשפט העליון קבע בהקשר זה מראשית קום המדינה כי "כלל אוניברסלי הוא כי בעל דין הטוען טענה מסוימת החשובה לעמדתו במשפט בין אם הטענה חיובית או שלילית עליו הראיה".

לצורך הקביעה מיהו "המוציא מחברו" שעליו נטל השכנוע, הולכים דיני הראיות אחר הדין המהותי. כאשר התובע מתבסס על דין (חוק או זכות מכוח פסיקת בתי המשפט) המקים את עילת תביעתו, צריך לבדוק בדין המהותי מהן העובדות והיסודות שיש להוכיח לצורך הקמת עילת תביעה, ועל התובע יהיה להוכיח את כול היסודות והעובדות שדורש החוק. מנגד, כאשר הנתבע מבקש להעלות טענת הגנה, צריך לבדוק את היסודות והעובדות שקובע הדין לצורך ביסוס טענת ההגנה ועל הנתבע הנטל להוכיח את כולן כדי שטענת הגנתו תתקבל.

חובת הראיה, היא החובה להביא ראיות, והיא שונה בין מי שנטל השכנוע עליו, ליריבו. כאשר מדובר בתובע שנושא בנטל השכנוע, עליו להביא את הראיות הדרושות לכאורה להוכחת כל היסודות המקימים את עילת התביעה במידה הדרושה למתן פסק דין לטובתו.

לעומת התובע, אצל הנתבע חובת הראיה היא למעשה התראה שאם לא יביא ראיות מטעמו, עלול בית המשפט לפסוק נגדו. עליו להחליט אם להביא ראיות כנגד הראיות שהביא התובע, או לקחת את הסיכון שהתובע לא הרים את נטל השכנוע עם הראיות שהביא, ולהימנע מהבאת ראיות.

ראו גם
נטל ההוכחה

קישורים חיצוניים
 
  (מתוך ספרו של אחיקם קשת קובץ יסודות וחקירות השלם)
אסופת מאמרים בנושא מוחזקות ותפיסה, באתר ספריית אסיף
 פרופ' נחום רקובר היפוך נטל הראיה בגלל אלימות הנתבע, בתוך שלטון החוק בישראל מעמוד 115, הוצאת נבו ו"ספריית המשפט העברי", 1989.

הערות שוליים

כללי חזקות
דיני ראיות
משפט עברי: דיני ספיקות
משפט עברי: דיני ראיות
משפט עברי: הכרעת הדין
כללים ועקרונות במשפט העברי
משפט עברי: דיני ממונות
מונחים תלמודיים