תסמונת סטוקהולם

תסמונת סטוקהולם (או קרבה רגשית בשבי) היא תופעה פסיכולוגית שבה שבוי מפגין מה שנראה כמו נאמנות ואפילו חיבה כלפי השובה שלו. השבוי עלול גם לתפוס את המצילים או כוחות המשטרה כאויבים, משום שהם מסכנים את השובה. מאז המצאת המושג, השימוש בו התרחב גם לנשים מוכות, נפגעי עבירות מין, ילדים שחוו התעללות, קורבנות של גילוי עריות, שבויי מלחמה, חברי כתות, אסירים במחנות ריכוז, עבדים וזונות.  

ישנה ביקורת על השימוש במושג תסמונת סטוקהולם. למרות שהמושג נפוץ בתקשורת ובפסיכולוגיה הפופולרית, הוא לא שכיח במחקר האקדמי, והתסמונת לא נחשבת לתסמונת פסיכיאטרית ולכן לא מופיעה בשני ספרי האבחון הפסיכיאטרים המרכזיים: DSM, ICD.

מקור השם

השם ניתן לתסמונת זו בעקבות שוד בנק שהתרחש ב-23 באוגוסט 1973 בסטוקהולם שבשוודיה. ארבעה מעובדי הבנק הוחזקו כבני ערובה במשך חמישה ימים וחצי בכספת הבנק בגודל 3×12 מטר על ידי שודד ששהה איתם בכספת. אחת הנשים שהוחזקה כבת ערובה נקשרה רגשית לשודד, עד כדי כך שהיא ביטלה את אירוסיה לאדם אחר, ונשארה נאמנה לשודד במשך תקופת מאסרו.

תנאים הכרחיים 
מהשבוי נמנעת האפשרות להימלט מחוטפו, לכל הפחות בתחילת תקופת השבי.
השבוי מפתח תלות בשובה, שכן זה אחראי על חייו.
מוגדרת שליטה ביחסים בין השובה לשבוי, משמע החוטף הוא זה שידו על העליונה.

מנגנון הפעולה

הסבר פסיכואנליטי 
ההסבר המסורתי לתסמונת סטוקהולם הוא הסבר פסיכואנליטי, הטוען שהשבוי מפתח רגשות קירבה על השובה כמנגנון הגנה.
 החטוף מתחיל להזדהות עם החוטף כמנגנון הגנה (החוטף לא יפגע במי שמשתף פעולה).
 החטוף מתחיל לראות ברעיון המילוט והחופש סכנות וחסרונות גדולים יותר מהישארותו בשבי, ומעדיף מתוך אינטרס מגננתי לראות בשובו מקור נחמה וביטחון שמגן עליו מפניהם. זאת בעת שהאפשרות לברוח או להיחלץ הופכת מבעיתה יותר מהחיים במחיצת החוטף. 
 השהייה ביחד, שבמהלכה מכירים בני הערובה את החוטף כאדם עם בעיות ושאיפות, במיוחד בהקשר אידאולוגי, משפיעה על החטופים להאמין שהשקפת עולמו של החוטף צודקת.
 החטוף מנסה להתנתק רגשית מהמצב על ידי הכחשה. הוא מדמיין שהכל חלום, ישן הרבה ומדמיין חילוץ פלאי. בהתאם למידת הזדהותו עם החוטף, הוא יכחיש שהחוטף אשם ויאשים במצב את המחלצים ואת התעקשותם להעניש את החוטף.

הסבר פסיכוביולוגי 
ההסבר הפסיכוביולוגי לתופעה טוען שהיחס החיובי ששבוי מפגין כלפי השובה אינו תוצאה של מנגנוני הגנה בלתי מודעים, אלא של נסיונות פיוס שמטרתם להרגיע את השובה. נסיונות הפיוס האלה מהווים אסטרטגיה אדפטיבית, שכן הם מקטינים את הסיכון שהשובה יפגע בשבוי. נסיונות פיוס הם תגובה נורמלית של חיות ממחלקת היונקים ללכידה או כליאה.

תיאורי מקרה 
קיימים מספר מקרים מתועדים בהם שבויים או חטופים הביעו הזדהות עם החוטפים שלהם. מקרים אלה מהווים הדגמה של תסמונת סטוקהולם.
 פטי הרסט, יורשת אימפריית עיתונות אמריקנית נחטפה ב-1974 מדירתה בידי "צבא השחרור הסימביונזי". הזדהותה עם החוטפים הייתה כה עמוקה, שהיא הצטרפה לשורות הארגון בשם "טניה", בטרם שוחררה כעבור כמה חודשים.
 שון הורנבק ממיזורי, נחטף ב-2002 כשהיה בן 11. הוא נמצא כעבור חמש שנים, כשהוא חי עם חוטפו במרחק קילומטרים ספורים מבית משפחתו.
קיימים גם תיאורי מקרה שיוחסו בטעות לתסמונת סטוקהולם. במקרים רבים טועים לייחס את התסמונת למנגנוני הישרדות שבאים לידי ביטוי בזמן תקופת השבי או אחריה. למשל, כאשר היכולת לברוח עומדת בפני השבוי ובכל זאת הוא אינו מנצל אותה. או למשל כאשר השבוי מנסה להתחבר עם שובו להבינו מבלי לפתח אמפתיה כלפיו.

 בחטיפה של נטשה קמפוש שאירעה ב-2 במרץ 1998, קמפוש הורשתה לצאת מכלאה בחלק האחרון של תקופת השבי שלה, אך לא ניצלה זאת כדי להימלט. למרות שתחילה המקרה תויג כתסמונת סטוקהולם, התיוג שונה, שכן היא נמלטה מפני שפיתחה אמפתיה כלפי שובה, אלא משום שזה כפה עליה כלא פסיכולוגי הבנוי מאֵימה.

ביקורת 
ישנה ביקורת על השימוש במושג תסמונת סטוקהולם. ראשית, למרות שהמושג נפוץ בפסיכולוגיה הפופולרית, הוא לא שכיח במחקר האקדמי, ויש לו תמיכה אמפירית מצומצמת. שנית, התסמונת אינה נחשבת לתסמונת פסיכיאטרית פורמלית, ולא מופיעה בשני ספרי האבחון הפסיכיאטרים המרכזיים: DSM, ICD. שלישית, התיוג של השבוי כבעל תסמונת הוא תיוג שלילי, פסיכיאטרי, המרמז על כך שהשבוי פועל באופן לא רציונלי. ישנה הצעה להחליף את המושג תסמונת סטוקהולם במושג פיוס. כלומר, שהשבוי מנסה לפייס ולהרגיע את השובה. לפי גישה זו, הפיוס הוא אסטרטגיה אדפטיבית שיכולה להקטין את הסיכון לפגיעה מהשובה.

תסמונת סטוקהולם בספרות ובקולנוע
 סטוקהולם (סרט)
 היפה והחיה
 אחר צהריים של פורענות
 שוער הלילה
 המסור 2
 המסור 7
 הומלנד
 בני ערובה
 יחידת המתאבדים
 בית הנייר
 מפלצת הכסף
פאודה
 365 ימים
בוג ז'רגל
סבוי (סרט)
  – מיני סדרה שוודית בת שישה פרקים משנת 2022, המבוססת על חייו של , אחד מהחוטפים בשוד לגביו נטבע המונח "תסמונת סטוקהולם"

ראו גם
 אפקט פלורנס נייטינגייל
 ויקטימולוגיה
 תסמונת האישה המוכה

לקריאה נוספת
 Marisa Brook, Sympathy for the Devil, Damn Interesting, 26/4/2007
Y. Lahav, A. Talmon, K. Ginzburg, D. Spiegel. Reenacting Past Abuse – Identification with the Aggressor and Sexual Revictimization. Journal of Trauma & Dissociation, Vol. 20(4), pp. 378-391, 2019.
Y. Lahav, A. Talmon, K. Ginzburg. Knowing the abuser inside and out: The development and psychometric evaluation of the Identification with the Aggressor Scale. Journal of Interpersonal Violence, p.886260519872306, 2019.
Y. Lahav, S. Allende, A. Talmon, K. Ginzburg. D. Spiegel. Identification with the Aggressor and Inward and Outward Aggression in Abuse Survivors. Journal of Interpersonal Violence, pp.1-24, 2020.

קישורים חיצוניים 
 תסמונת סטוקהולם ופוסט-טראומה, באתר בטיפולנט

הערות שוליים 

בני ערובה
סטוקהולם, תסמונת
פסיכולוגיה פופולרית