תנועת דור דעה

תנועת דור דעה (כונתה: דְּרַאדֲּעַה, ואנשיה: דַּרְדְּעִים) הוא פלג קטן ביהדות תימן שנוסד בעיר צנעא בתחילת המאה העשרים מתוך הזרם הבלדי על ידי הרב יחיא קאפח ותלמידיו. הפילוג נבע מן המחלוקת בין חברי הקבוצה לשאר יהודי תימן בנוגע לקבלה ולהלכה הנפסקת על פיה. תנועת "דור דעה" ביקשה לשחזר את מה שראתה כתפיסה היהודית המקורית של היהדות, במטרה לתקן את הנטייה לעבר הקבלה, שבה ראתה עבודה זרה. המודל שעמד בפניהם של מייסדי התנועה היה זה של הרמב"ם.

המטרות התנועה היו:

1. להילחם בהשפעת הזוהר ובקבלה המודרנית, שהיו רווחים אז בחיי יהדות תימן, ואשר הדרדעים האמינו כי הם לא רציונליים ונחשבים כעבודה זרה;

2. לשחזר את מה שלדעתם היא גישה רציונלית ליהדות המושרשת במקורות יהודיים הלכתיים ומוסכמים לכל, כגון התלמוד, רב סעדיה גאון ובעיקר הרמב"ם;

3. לשמור על המסורת הישנה (בלאדית) של מנהגי יהודי תימן, שלדעתם מבוססת על גישה זו.

כיום אין תנועת דור דעה רשמית, אך המונח משמש ליחידים ובתי כנסת בקהילה התימנית (בעיקר בישראל) החולקים את נקודות המבט של התנועה המקורית. יש גם כמה קבוצות, הן בתוך העדה התימנית והן מחוצה לה, המחזיקות בעמדה דומה במקצת, המתארות את עצמן כתלמידי הרמב"ם (או "רמב"מיסטים", בפי המגזר הדתי-לאומי) ולא כדרדעים.

מקור השם 
התנועה קיבלה את שמה בשנת 1912, והייתה לה רשת משלה של בתי ספר ובתי כנסת, למרות שבפועל הקו הרעיוני של התנועה התקיים הרבה לפני שהתנועה התמסדה וקיבלה את כינויה. לדברי האתנוגרף וההיסטוריון, שלמה דב גויטיין, סופר והיסטוריוגרף, חיים חבשוש היה חבר בתנועה זו לפני שניתן לה את השם דור דעה, וכתב "...הוא [=חיים חבשוש] וחבריו, נמצאים בחלקם תחת השפעה אירופית, אך מונעים בעיקר מהתפתחויות בקרב יהודי תימן עצמם, הקימו קבוצה שהתנגדה בלהט לכל אותם כוחות של מיסטיקה, אמונה טפלה ופאטאליזם שהיו אז כל כך נפוצים בארץ וחתרו לחקירה מעמיקה וחשיבה עצמאית, וליישום של שני אותם רעיונות בחיים." רק כמה שנים מאוחר יותר, כאשר הפך רבי יחיא קאפח למנהל בית הספר היהודי החדש בצנעא שנבנה על ידי הטורקים העות'מאנים ושם הנהיג תוכנית לימודים חדשה בבית הספר לפיה בנים ילמדו חשבון ואת יסודות השפה הערבית והשפות הטורקיות, העניק רבי יחיא יצחק הלוי לתנועתו של רבי קאפח את השם "דראדה", מילה שהיא ריבוי שבור בערבית המורכב מהמילים העבריות דור דעה, ומשמעותה "דור של ידע." חברי הקבוצה כינו עצמם בשם "דור דעה" ואילו את המתנגדים להם והלוחמים בהם כינו "עיקשים". מתנגדיהם כינו אותם "דרדעים", מתוך עיוות מכוון של השם, או בהשפעת הלהג היהודי-צנעאני "דרדעי" ביחיד ו"דראדעה" ברבים ככינוי שהשתרש בסופו של דבר.

היסטוריה

התפתחות מנהגי הבלדים והשאמיים
כבר בחייו בחרו יהודי תימן לקבל עליהם את הרמב"ם כפוסק עיקרי וכמעט יחידי, וכן מציין הרב יחיא צאלח ראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא מהמאה ה-18:

סייעו לכך הקשרים המיוחדים של הרמב"ם עם היהודים בתימן, ופעולותיו להצלתם מגזרות השלטון המוסלמי. ישנה מסורת בין חכמי תימן, כי יהודי תימן בחרו במודע לאמץ את משנת הרמב"ם, לאור ההתאמה הרבה בין שיטתו ההלכתית לבין מנהגיהם הקיימים של יהודי תימן עוד מתקופת הגאונים.

מאז ימי הביניים המוקדמים הלכה קהילת יהודי תימן לפי פסיקתו של הרמב"ם כמעט בכל הנושאים ההלכתיים, וסידור התפילה שלהם היה זהה באופן בלעדי לנוסח המופיע בספר אהבה. מעידים על כך כתביהם של כמה רבנים ידועים כמו הרמב"ן, רבי עובדיה מברטנורא והמהרי"ץ. מסורת תימן נפרדת אפוא גם מהזרם הספרדי וגם מהזרם האשכנזי ביהדות.
במאות ה־16 וה־17 הפכה תורת הקבלה, בעיקר בצורה שבה דגלו האר"י ומקובלי צפת, פופולריות יותר ויותר בתימן במקביל למדינות אחרות. לא תמיד פירוש הדבר היה שינוי בסדר התפילה; האר"י עצמו סבר כי כל אדם צריך לשמור על נוסח התפילה שהורש מאבותיו, כדי שתפילותיו יגיעו לשער המתאים בגן עדן לשבט שממנו הגיע. עם זאת, אנשים וקהילות רבות ברחבי העולם (בעיקר יהודים מזרחים אך גם חסידים) החליפו את נוסח התפילה של אבותיהם לטובת נוסח ספרד המתוקן בו השתמש האר"י וחוגו הקרוב, בנימוק שצורת תפילה זו הגיעה ל"שער י"ג". למי שלא הכיר את השבט שלו. חלוקה זו תבוא לידי ביטוי בקרב יהודי תימן.
במהלך גלות מוזע במאה ה-17 התחזקה השפעת הקבלה בתימן, לאחר שספרים רבים נלקחו מן היהודים והועלו באש. עובדה זו הוסיפה למשבר הקיומי והפוליטי גם משבר רוחני. בשובם, הגיעו לתימן דרך יהודי מצרים וארץ ישראל ספרים וסידורים מודפסים, שעד אז לא היו בתימן. הסידורים כללו נוסח שיש בו תוספות קבליות. בין הספרים שהתקבלו היה גם ספר הזוהר.

תת-הקבוצה השאמית אימצה את נוסח ספרד של האר"י, לא מעט בשל היותו נכפה עליהם. הרב שלום עראקי, נשיא קהילת יהודי תימן במאה ה־18, היה עובר בין בתי כנסת עם סידורים בנוסח ספרד, וביקש - ואף כפה בחלק מהמקרים - שיתפללו בנוסח ספרד. אחרים שמרו על נוסח התפילה של אבותיהם, בין אם קיבלו את הקבלה מבחינה תאולוגית ובין אם לאו. הרעיונות הקבליים משכו את ליבם של רוב יהודי תימן, אם כי היו גם התנגשויות בין מקובלים ושאינם מקובלים במאה ה־18, כדי להבטיח את המשך השימוש בנוסח התימני המקורי, קידם רבי יחיא צלאח (המכונה המהרי"ץ) פשרה והציג מהדורה חדשה של נוסח התפילה של יהודי תימן שיצר. הוא פעל באופן בלעדי לפי הנוסח התימני המסורתי (נוסח הרמב"ם), ותיקן כמה תוספות לטובת למקובלים, למשל על ידי שילוב המזמור "לכה דודי". נוסח חדש זה נודע בשם בלדי (שפירושו "של המדינה", כלומר תימן), בניגוד לנוסח הספרדי המאומץ שהיה ידוע בשם שאמי (מילולית "צפוני", כלומר ארצישראלי או סורי). ההבחנה השפיעה גם על שאלות ההלכה היהודית. העדה הבלדית המשיכה ללכת כמעט אך ורק אחרי הרמב"ם בעוד שהקהילה השאמית קיבלה גם את השולחן ערוך.

במאה ה־18 הסתובב בתימן מקובל משפיע בשם שלום שרעבי, שעמד בראש בית הכנסת "בית אל" בירושלים, שהיה באותם ימים מקום משיכה ללימוד ותפילה לפי הקבלה הלוריאנית. עם הזמן יותר ויותר מנהגים קבליים הפכו פופולריים בקרב יהודי תימן עד כדי כך שהקהילה הבלאדית התמקמה ברובה המכריע רק סביב אזור עיר הבירה של תימן, צנעא. כיום, מכיוון שרוב יהדות תימן נמצאת מחוץ לתימן ובקשר הדוק יותר עם יהודים אשכנזים וספרדים, ניתן להבחין כי תהליך ההתפשטות של קו המחשבה הדרדעי (אם כי בצורה שונה מהמקור) אינה גדולה, בדומה לקצב שבו יהודי תימן כולה מוותרים על המסורות הייחודיות שלהם ונטמעים ביהדות המרכזית.

היווצרות התנועה
בשנת 1869 שלחו האקדמיה הצרפתית למדעים וחברת כי"ח לתימן את המלומד הצרפתי יוסף הלוי, כדי שיחקור שם כתובות שבאיות. במהלך מסעו, אף שזו לא הייתה מטרתו המרכזית, נפגש עם כמה מחכמיה היהודים של המדינה. בין תלמידי החכמים שאיתם נפגש היו הרב קאפח, שהתעניין בעיקר בפילוסופיה יהודית, בנוסחים ובכתבי יד קדומים, בקדמות ספר הזוהר ובמקומה של הקבלה ביהדות, וחיים חבשוש, שליווהו בתימן, והתעניין בשפות דרום-ערביות, תחומים יוצאי דופן בסביבתם. במהלך סיוריו בתימן שמעו ממנו דברים חריפים על תורת הקבלה.
נכדו, הרב יוסף קאפח מציין: "הצורה שבה נהג הלוי עם המתיחות המוקדמת בשתיקתו, והתפרצות המרירות הפתאומית בצירוף הקדושה והכבוד שרחשו בתימן לכל חכם מארץ־ישראל, הביאו מהפכה גמורה בנפש השלישייה כל אחד לפי דרכו. אפשר לומר שכל אותה מחלוקת שהייתה בתימן באה בסיבתו של הלוי".
חוקר יהודי נוסף שביקר בתימן, אדוארד גלזר, עמד במהלך ביקוריו בתימן (בשנים 1882–1894) בקשרים עם חכמי צנעא, בהם הרב קאפח וחבשוש. לאחר ששב ממסעו בתימן שלח לרב קאפח ספרים המבקרים את הקבלה, וכן ספרי השכלה .
למרות ביקורי יוסף הלוי ואדוארד גלזר, תנועת הדור דעה אינה הוקמה באופן מוחלט כתוצאה מהתערבותם, שכן הרעיונות שהיוו את היסודות לתנועת הדור דעה היו קיימים בקהילת יהודי תימן מאות שנים לפני כן.

תנועת הדור דעה הוכרה ככוח עולה בשלהי המאה ה־19. תנועת "דור דעה" הוקמה על ידי אנשים שלא היו מרוצים מהשפעת הקבלה שהוכנסה לתימן במאה ה־17. הם האמינו שעיקרי האמונה של היהדות הולכים ומתפוררים במהירות לטובת המיסטיקה של הקבלה. עקב התנגדותם כלפי הכיוון שהחינוך וההתפתחות החברתית של תימן צועדים, הם פתחו בתימן מערכת חינוך משלהם. הם גם לא היו מרוצים מההשפעה שיש למקובלים על מנהגים וטקסים שונים (כגון נוסח התפילה), בנוסף להשפעה חזקה של אמונות תפלות שראו כמנוגדות לרמב"ם.
כדוגמה לאחד המנהגים בהשפעת הקבלה, הרב יוסף קאפח מספר על אחד ממנהגי תימן רבים ל"חינוך הבית", לפיו היו אופים לחם רגיל ללא מלח ומכינים "שולחן ריצוי". מזמינים יותר מ־10 ילדים בני שבע או שמונה שהמתינו בחוץ, עורכים את השולחן ומפזרים עליו אפר דק; מפוררים את הלחם לחתיכות, מניחים אותם על השולחן עם האפר, יוצאים מהמטבח ואומרים לשדים: "זו המנה שלכם". זמן קצר לאחר מכן היו פותחים את דלתות הבית במהירות, והילדים היו פורצים פנימה, תופסים את החתיכות חסרות המלח ואוכלים אותן. רבי יחיא קאפח התנגד בחריפות למנהגים הללו, שלדעתו בנוסף לטיפשות שבדבר, מנהגים אלה אסורים מדאורייתא משום "דרכי האמורי".

הדרדעים ראו את המקובלים כחסרי הגיון בגישתם וחשו שהם תורמים בכך לירידה במעמדם החברתי והכלכלי של יהודי תימן. סוגיות אלה הובילו את הרב יחיא קאפח לעמוד בראש תנועת "דור דעה". בין מטרותיו היו ההגנה וההפצה על מה שהוא ראה כצורה המקורית של היהדות כפי שנקבעה על ידי חז"ל בין תקופת המשנה לתקופת הרמב"ם.

פעילות התנועה
עם התגברות היבטיה המעשיים והשונים של הקבלה לסוגיה בתימן חיבר הרב קאפח את ספרו "מלחמות ה'" ובו משנתו נגד הקבלה וספר הזוהר ובעד חזרה לרציונליזם המיימוני. מלבד מגמתו לאמץ את שיטת הרמב"ם במחשבה, בהלכה ובתפילה, הרב קאפח ביקש גם לערוך תיקונים במערכת החינוך של יהדות תימן. רבני תימן ובראשם הרב יחיא יצחק הלוי הקימו בית ספר שנקרא ״אלמכתב״, שבו למדו לצד לימודי הקודש גם פילוסופיה יהודית ועברית ודקדוקה, וכן ערבית, טורקית, מדעים, וחשבון. הרב קאפח מונה למנהלו על ידי הרב יצחק הלוי שהיה הרב הראשי.

הפולמוס 
פעולותיו ודעותיו של הרב קאפח ששימש כחכם באשי בתימן לזמן קצר, עוררו פולמוס רחב, שהגיע עד לרבני ירושלים מעדת הספרדים, האשכנזים, המערבים והתימנים, והם חתמו על חרם נגדם.

כמענה לספר מלחמות ה' של הרב קאפח, חכמי תימן השיבו בחיבור הנקרא "אמונת ה'", בחיבור זה הם השתדלו להשיב אחת לאחת על כל טענותיו של הרב קאפח כנגד ספר הזוהר וטענו כי יסודות הקבלה עתיקים הם, כדוגמת ספרות ההיכלות. יש הטוענים שאת הספר חיבר הרב יוסף צוברי בעזרת רבותיו ובראשם הרב סעיד עוזרי, אולם הפרופסור יוסף טובי הוכיח על פי מכתב מאותה התקופה כי מחבר הספר היה הרב יחיא ערוסי הלוי, מרבותיו של הרב צובירי, ולצידו כמה רבנים צנעאניים נוספים.
בתשובה לחרמות חכמי ירושלים עליו פרסם הרב קאפח חוברת תשובה בשם "עמל ורעות רוח - וחרמות ותשובתם" ואף הגיב בחרם משלו שפרסם חרם מטעמו ומטעם רבנים שהיו תלמידיו כנגד רבני ירושלים. תוך זמן קצר הפכה מחלוקת זו שראשיתה הייתה "לשם שמיים" לאחת המחלוקות הגדולות שפיצלה עמוקות את יהדות תימן בין ה'עיקשים' לבין ה'דרדעים'.

גם הראי"ה קוק התפלמס עם הרב יחיא קאפח ותפיסתו, אך מחליפת המכתבים ביניהם עולה כי הגם שהרב קוק גילה התנגדות נחרצת לדעותיו של הרב קאפח, התנגדות זו התנהלה בדרך מכובדת כיוון שהוא זיהה כי אין מדובר ב"משכיל" פורק עול, זאת בניגוד לרבני ירושלים שהפגינו כלפיו זלזול ויצאו בחרם כנגד הרב יחיא קאפח והדרדעים.

למרות האמור, רבני תימן לא החרימו את הרב קאפח בפועל והמשיכו לשבת איתו בבית הדין. המאבקים ההדדיים, ההלשנות לשלטון המוסלמי והאלימות הקשה בין שני המחנות דעכו רק עם עליית יהדות תימן לישראל. עם זאת, מתחים הקשורים במחלוקת ממשיכים להתקיים.

ארגון אבי דוד 
בשנת ה'תר"ץ הקימו תלמידי הרב יחיא קאפח את "ארגון אבי דוד" על שמו ועל שם בנו דוד שנרצח. לארגון היו סניפים בתל אביב ובירושלים. סכסוך התחולל בין קהילת אבי דוד בתל אביב לבין קהילה סמוכה בנוסח ה"שאמי", הרב קוק התערב ודרש מהארגון שיוציא כרוז שבו יצהירו אנשיו כי הם מאמינים בזוהר. חברי הארגון בירושלים רכשו בשנת ה'תרצ"ה בית כנסת והקימו בו בהמשך תלמוד תורה, אך ננטש לאחר כמה שנים. בשנת ה'תרצ"ח יזמו חברי הארגון פיוס בין פלגי העדה, לפני הרב הרצוג והרב חרל"פ. באותה שנה פנה הארגון לרבנים הראשיים כדי למנוע את הדפסת הספר אמונות ה', שבו נכתבו דברים חריפים נגד רבם. עם השנים התנועה התפזרה, וחברי התנועה כיום משתייכים לספקטרום רחב של מגזרים, בין תלמידי הרמב"ם בציונות הדתית, שכונות תימניות אדוקות בירושלים ובכרם התימנים ואף קבוצת מתנחלים בשטחים. חלק מבתי הכנסת של הארגון קיימים היום תחת אותו השם, ונמצאים בירושלים, תל אביב, הרצליה וחולון.

כיום
לאחר פטירתו של הרב יחיא קאפח לא נמצא לתנועה מנהיג רשמי ובולט. המחלוקת דעכה לאחר שניסיונות הפיוס בין שתי הקבוצות הצליחו, כשהדרדעים תחת הרב שלום קורח, ומתנגדי הדרדעים תחת הרב סעיד עוזרי, ויש מעטים הרואים ברבנים יחיא אביץ' ושלום קורח כממשיכי דרכו של הרב קאפח. עם זאת, יש שראו בנכדו של הרב יחיא קאפח, הרב יוסף קאפח, כדמות הבכירה בקרב קבוצה זו. הרב יוסף קאפח, חתן פרס ישראל, שאף להמשיך את דרכו של סבו בכל הנוגע להליכה אחר משנתו של הרמב"ם, במחשבה, בהלכה ובנוסח התפילה, וכחלק ממפעל חייו ערך חיבורים חשובים רבים של הרמב"ם ורב סעדיה גאון (ראו חיבוריו שיצאו לאור), וכן הוציא שתי מהדורות חדשות של סדר התפילה הבלאדי. בניגוד לסבו הוא נמנע מלהביע כל דעה על הזוהר, מעבר לאמירה שמוטב לאדם לשאוב השפעה רוחנית מחיבוריו של הרמב"ם. יתר על כן, במענה לשאלת עיתונאי הוא השיב כי הספר מקובל עליו ואף הפנה בספריו לספר הזוהר. לכן יש ספק אם יש להתייחס לרב קאפח הנכד כדרדעי או לא. כוונתו הייתה כנראה ליישב בין שתי הקבוצות, כמו שהמהרי"ץ ניסה ליישב בין המסורתיים לבין המקובלים. עם זאת הוא לא הביע בפומבי התנגדות לספר הזוהר.

הרב יוסף קאפח נפטר בשנת 2000. תלמידו וממשיכו העיקרי, הרב ד"ר רצון ערוסי, רבה של קריית אונו, הבהיר בתשובה כי אין מקום היום להתנגדות לספר הזוהר. לדבריו, הסיבות שגרמו לפריצת המחלוקת בתימן, בהן אמונות טפלות שהוגדרו כקבליות אך אסורות גם לדעת רבים מפוסקי אשכנז וספרד, אינן קיימות היום בישראל. עוד כתב שהמחלוקת בעניין זה פסה מן העולם ואך "שועלים קטנים מחבלים כרמים" הם הממשיכים להחיותה.

חסידי התנועה כיום רוחשים כבוד רב למסורת התימנית בכלל, אך הם אינם תימניים בלבד במקורם ועשויים לתאר את עצמם כתלמידי הרמב"ם ולא כדרדעים.

מחוץ לעדת תימן, הרב חיים קניבסקי פסק שדרדעים שאינם מאמינים בספר הזוהר אינם מצטרפים למניין והם כאפיקורוסים. הרב בן ציון מוצפי מביא בשם הרב חיים סינואני והרב מרדכי שרעבי שהם ככופרים בתורה שבעל פה ואסור להתפלל בבתי הכנסת שלהם אם הם מפרסמים את דעתם ברבים. הרב יצחק יוסף אמר שאביו, הרב עובדיה יוסף הסתפק בדבר ולמעשה חשש לצרף דרדעים למניין, אך הוסיף שהיות וכולם גדלו בישיבות של בני העדות האחרות לא נשארו מהם מי שכופרים בזוהר. את ספיקו הסביר הרב עובדיה במענה לשואל, "שקשה לומר כן [שהם כופרים], שהרי הזוהר היה גנוז שנים רבות, ואחר שנמצא הם מצאו בו כל מיני קושיות, שלדעתם, מראה סתירה לנאמר בתורה, ולכך אי אפשר לדונם ככופרים". מאידך, הרב יחיא קאפח פסק בספרו "מלחמות ה'" כי מי שדבק בספר הזוהר ובמקובלים הרי הוא עובד עבודה זרה ואסור לאכול משחיטתו ולצרפו לכל דבר שבקדושה, ואין לו חלק לעולם הבא.

השקפת אנשי התנועה

רקע

התנועה ביקשה לשחזר את מה שהבינה כתפיסה היהודית המקורית בתחומי ההלכה, מחשבת ישראל, תפילה, חינוך ועוד. זאת, במטרה לשוב אל היהדות הרבנית "האותנטית" ולתקן סטיות שהשתרשו במהלך השנים. המודל שעמד לפני מייסדי התנועה היה זה של הרמב"ם כפי שבא לידי ביטוי בחיבוריו ההלכתיים, בתפיסת העולם הרציונליסטית בה החזיק, בשיטתו בענייני אמונות ודעות ובאופן בו שילב תורה ומדע.

הדרדעים דוחים את תפיסת העולם הקבלית בשל הבנתם את התאולוגיה הקבלית כמכוונת את העבודה לאל רק באמצעות הספירות. בכך הם רואים פגיעה בייחוד השם ועבודה זרה. כמו כן, הם מתנגדים לעולמה של הקבלה המעשית הכולל קמיעות, לחשים ועוד - תחום שהתפתח מאוד במאות האחרונות ביהדות תימן. בנוסף, הדרדעים טוענים שספר הזוהר לא נכתב בידי רבי שמעון בר יוחאי, ואין לספר הזוהר שום קשר לחז"ל.

הדרדעים קיבלו עליהם את שיטת הרמב"ם בכל עניין, הן בענייני הלכה ומנהג, הן בפילוסופיה יהודית. בסידוריהם, המבוססים על התכלאל הבלדי, השמיטו את מרבית הקטעים שמקורם בקבלה, ואשר נוספו במהלך השנים לסידורי יהודי תימן. הם נמנעים מלקיים מנהגים המבוססים על הקבלה.

את פעולותיו של הרב יחיא צאלח (המהרי"ץ) במהלך המאה ה-18 תפסו הדרדעים כניסיון למתן השפעה קבלית על סידור התפילה.

אמונה

עיקרי אמונה
הדרדעים מייחסים חשיבות מיוחדת לעיקר האמונה השני של הרמב"ם בנושא הייחוד המוחלט של האל, שלדעתם נפגמה על ידי מערכת הספירות בקבלה הרווחות כיום. לתמיכה בכך הם פונים לכתבים הפילוסופיים של גאונים וראשונים שונים כמו רב סעדיה גאון, רבנו בחיי אבן פקודה, רבי יהודה הלוי והרמב"ם. הנקודות הבאות המאפיינות את ייחוד האל מודגשות במיוחד הן על ידי דרדעים והן על ידי תלמידי הרמב"ם:

(הערה: אף אחת מנקודות אלו אינו שנוי במחלוקת, שכן היהדות האורתודוקסית המרכזית חולקת את אותם עיקרי אמונה.)
 אין דומה לו לכל דבר נברא.
 הוא לא זכר ולא נקבה, אבל בשל מגבלות הלשון של האדם עלינו להשתמש במונחים מסוימים באופן אלגורי ומטאפורי במידה מסוימת כדי להעביר את העובדה שהוא אכן קיים.
 קיומו שונה מבחינה איכותית מכל הקיום האחר, וכל הקיום האחר תלוי בו ומתקיים על ידו, בעוד הוא נשאר נבדל ובלתי תלוי באופן אין־סופי ובלתי תלוי מכל הבריאה.
 הוא אחדות אחת השונה מכל אחדות בבריאה; האחדות שלו אינה אחדות הניתנת לחלוקה או המורכבת מחלקים, ששניהם יכולים להיות רק עם אחדות הכפופה לזמן/מרחב; גם אחדותו אינה יחידה במובן של מין או טיפוס.
 שום תכונה של בריאה לא חלה עליו: לא מרחב, לא זמן, לא שינוי, שום מושג של גוף, צורה או דימוי, שום מושג של מילוי גוף, צורה או מקום כלשהו, ולא שום גורם אחר של בריאה - שכן הוא מושלם ומספיק בעצמו ואין לו צורך באף אחד מאלה. הוא לא כוח ששורה או ממלא משהו אחר, וגם אין בו שום היבט של ריבוי - כפי שהיה קורה אם העולם ממש יהיה בתוכו. כל ביטוי מקראי או תלמודי שנראה כאילו מרמז על כך שתכונה כלשהי של בריאה חלה עליו (כמו פסוקים המייחסים איברי גוף לה', או המייחסים לו תכונות ורגשות גשמיות) חייב להיות מובן כבעל משמעות אחרת מלבד המשמעות המילולית שלה, שכן הוא מתעלה על כל היבטי הבריאה ולא חולק איתה אף מאפיין או תואר. אף אחת מהן לא חלה עליו.
 פאר מציאות הווייתו גדול כל כך, עד שאף נברא לא יכול לתפוס אפילו את החלק הקטן ממנו, כי אין לו חלקים, כמו שנאמר "...וְלִגְדֻלָּתוֹ אֵין חֵקֶר" (תהלים קמה, ג'). לכן, יש תמיד להיות מודעים לכך שהאמת הנשגבת של ישותו מתעלה על כל מה שנוכל לתאר אי פעם, וכל ההתייחסויות אליו הן על דרך השלילה, כלומר על מה שהוא אינו, או על ידי כלים ספרותיים כגון מֵטָפוֹרָה.

יחס לקבלה

מן הספר מלחמות ה', ניתן להסיק שהמחלוקת היסודית ביותר שהייתה וישנה לדרדעים עם הפרשנות הפופולרית של הקבלה נוגעת לייחוד הטרנסצנדנטי המוחלט של הבורא ולחוקים נגד עבודה זרה. הדרדעים מאמינים כי מהותה המודרנית של הקבלה, הרווחות כיום, מנוגדות לאחדות הבורא המוחלטת ומפרה איסורי הלכה נגד עבודה זרה ופוליתאיזם, ובמיוחד האיסור על "ריבוי רשויות" (הסגידה או התפישה של האלוהות ככמה ישויות שונות, או נפרדות במהותן באופן חלקי), אשר מקור איסורים אלה במשנה תורה לרמב"ם.

המילה "קבלה" משמשת במקורות יהודיים עתיקים יותר ובפי הרמב"ם כ"מסורת", ואינה צריכה להתייחס למיסטיקה מכל סוג שהוא. יתר על כן, הדרדעים מקבלים כי בימי התלמוד הייתה קיימת ספרות ההיכלות, העוסקת במעשה בראשית ומעשה מרכבה, אך ברוח הרמב"ם מפרשים את אלה כמתייחסים לנושאים הדומים לפיזיקה האריסטוטלית ולמטאפיזיקה בהתאם, כפי שנתפש בעיני חכמים. הם בפשטות דוחים את התפישה שמסורת ספרותית זו מיוצגת באופן בלעדי על ידי ספרות הקבלה וכמתפרשת לפיה.

גם הדרדעים וגם תלמידי הרמב"ם אינם נגד המיסטיקה כשלעצמה. הרב יוסף קאפח, למשל, פרסם את הטקסט המיסטי העתיק "ספר יצירה" יחד עם פירושו של רס"ג. כמו כן, אבן פקודה ואברהם בן הרמב"ם (המתוארים לעיתים כ"סוּפים יהודים") זוכים למעמד של כבוד בקרב דרדעים ותלמידי הרמב"ם.
בפועל, הדרדעים אינם בהכרח דוחים את תורת עשר הספירות, כפי שמופיע בספר יצירה. בספר היצירה, שלא כמו בקבלה מאוחרת יותר, הספירות אינן מוצגות כישויות אלוהיות, חלקים מהאלוהים או אף תכונות אלוהיות: הספירות הן ייצוג ספרותי, הנחשבות כפרמטרים הממדיים אשר שימשו בבריאת העולם.

הנושא שהדרדעים רואים כבעיה מתייחס לספר הבהיר והזוהר, שבהם הספירות הפכו למייצגות באופן בלעדי תכונות אלוהיות או נאצלות ממקור אלוהי, ולקביעה שלא ניתן לפנות באופן רוחני ישירות אל האין־סוף, אלא רק דרך ספירה כזאת או אחרת; בסידורים המודרניים של עדות המזרח, כל אזכור של שם ה' מלווה בניסוח שונה כדי להציג אל איזו ספירה המתפלל מכוון בתפילתו. התייחסות לנושא הנ"ל מצויה בתורתו של האר"י (מייסד הקבלה הלוריאנית) כפי שנמצא בכתביו של ר' חיים ויטאל, שם נקבע כי כתוצאה מכאוס בגן עדן (המכונה "שבירת הכלים"), נשברו הכלים של הספירות וצינורותיהן נוצרו מחדש לפי מספר מוגדר של תכונות הקשורות זה לזה בגילויי האל המכונות "פרצופים", המלמד שהמטרה של כל מצוות דתית היא לסייע לאיחודם. עקרונות קבלה כמו אלה נראים בעיני הדרדעים כמקורבים בצורה לא הגונה לפוליתאיזם.

אנשי תנועת דור דעה המקוריים, כמו מארי יחיא קאפח, הוקיעו את הזוהר כזיוף מוחלט וככזה שנכתב באופן מוחלט על בסיס אמונות חיצוניות הזרות למסורת ישראל, עקב עדויות הן מחקריות הן תאולוגיות שלטענתם מוכיחות שמקור הזוהר אינו מהמאה ה־1, אלא נוצר ופותח על ידי קבוצת מחברים בספרד של המאה ה־13 וה־14. חלק מהדרדעים של ימינו נוקטים עמדה קצת יותר מתונה, ומניחים שהזוהר עשוי להכיל אלמנטים של מדרש קדום יותר יחד עם מידה רבה של שרבוב וניסוח מחדש מאוחר יותר, תוך שהם רואים את הזוהר בצורתו הנוכחית כמקור לא מהימן, הן אמונית והן הלכתית. חלקים אחרים של היהדות האורתודוקסית חולקים את נקודת המבט המתונה הזו של הדרדעים, למרות שלא בהכרח דוחים את הזוהר עצמו, כוללים את רוב תלמידי הרמב"ם, כמו גם חלקים מהקהילה האורתודוקסית המודרנית ואחרים. חלקים מבין הקבוצות הללו שאינם דוחים את הזוהר טוענים כי הקבלה כפי שנלמדת כיום, מייצגת עיוות של תורתו המיועדת של הזוהר. עם זאת, החלקים הספציפיים מתוך ספר הזוהר, אותם רואים הדרדעים כבעייתיים, מופיעים בכל המהדורות העדכניות והעתיקות של הזוהר.

הגדרת הכפרנות
ישות שעליה מדובר תכופות בחיבורים האזוטריים של הקבלה, במיוחד בזוהר, היא הנקראת כ"זעיר אנפין", (במקביל לדמיורגוס), אשר לפי המונח והשימוש בו לקוח ממוצא הכנסייה הגנוסטית, אם כי בתקופות מאוחרות יותר נתפש בעיני המקובלים כאחד המלאכים בגן עדן הקשורים ליכולות הרגשיות של הנשמה ולמושג "כוח סופי". אותה דמות ידועה גם בכתבים לטיניים בשם Microprosopus, שמקורה ביוונית mikros = קטן, בשילוב prosopon = פנים, ונאמר שיש לה אב. מקובלים מסוימים טוענים שהתפילות ועשיית המצוות הולכות אל "זעיר אנפין", ושהעולם נברא על ידו.  עבור מארי יחיא קאפח, אמירות כאלה היו בגדר כפירה, שכן לפיו אין ולא היה אחר מלבד אלוהים שברא את העולם, ואליו בלבד עלינו להתפלל. מנגד, טוענים ה"עיקשים" (מתנגדי הדרדעים בפי הדרדעים) שגם הרמב"ם לא חף מהשפעות זרות, שכן גם הוא למד ויישם את הפילוסופיה היוונית והושפע ממנה בתפיסתו התיאולוגית-פילוסופית. על כך ישיבו הדרדעים ותלמידי הרמב"ם שהרמב"ם אכן הושפע מהפילוסופיה היוונית, אך זו לא היתה אחת ממקורותיו בעת שקבע את פסיקותיו במשנה תורה. יתרה מזאת, לפי תפישת הדרדעים הרמב"ם מעודד ואף מחייב את האדם ללמוד לימודי חול ובראשם מדעים ופילוסופיה, ואין בכך פסול משום שמותר ללמוד חכמות חול מהגוים, והאיסור הוא על לשאוב מהגוים רעיונות רוחניים (כפי שלטענתם עשו המקובלים עם רעיון הגנוסיס), והם נשענים על דברי המדרש: "חכמה בגוים – תאמן... תורה בגוים אל תאמן".

במכתב להראי"ה קוק, טוען מארי יחיא קאפח כי אמונות כמו אלה עומדות בפועל בסתירה לתורה שניתנה לעם ישראל על ידי משה. הוא מותח ביקורת חריפה נגד הזוהר על כך שגורם לעידוד של אמונות כפרניות, כמו זו של ה"זעיר אנפין", וכן נגד המקובלים המודרניים הטוענים ש"זעיר אנפין" הוא האלוהים וישראל הם העם שלו, כמתואר בספר הברית (מאמר כ', פרק טו') ובספר יושר לבב (עמוד ד), וטוענים באופן שגוי שהוא זה שהוציא את ישראל מארץ מצרים, ושאשתו (שהיא ספירת המלכות) היא שהכתה את המצרים בעשרת המכות ובים, ואילו הוא שהתגלה לישראל בהר סיני ונתן את התורה שבכתב. כל האמונות הללו, טען מארי קאפח, צריכים להימחק מדת ישראל. משום שמשמעות התורה ברורה שרק אלוהים, ואלוהים לבדו, עשה את כל הנסים וההתגלויות האלה למען ישראל.

גלגול נשמות וההידבקות בצדיקים
סלע מחלוקת נוסף בין דרדעים למקובלים נוגע לדחיית הדרדעים את הרעיון של גלגול נשמות. בין היתר הם מבססים את דעתם עקב חוסר הציון של גלגול הנשמות בתלמוד; העובדה שהגלגול תופס חלק מרכזי בדתות פגאניות אחרות; ובעיקר על בסיס התנגדותו של רס"ג, שכתב:

נקודת מבט זו משותפת לא רק לתלמידי הרמב"ם שאינם דרדעים, אלא גם לרבים ביהדות האורתודוקסית המרכזית.
יתרה מזאת, הדרדעים נמנעים מלהתפלל, לפנות או לבקש בקשות מכל כוח או ישות נפרדת ובלתי תלויה מלבד אלוהים. הם נגד פנייה אל מלאכים או רבנים שנפטרו. ההתנגדות כוללת מקרים בו האדם מעוניין שהמלאך או נשמת הצדיק ייפנו את התפילה שלו לאלוהים, כלומר ישמשו כמתווכים (או, "מליצי יושר"). הדרדעים מחשיבים מנהגים כאלה כמנוגדים לחלוטין לעקרונות המהותיים ביותר של מה שהם מאמינים כיהדות אותנטית: לשרת את הבורא האחד שאין דומה לו מבלי לצרף מתווכים בתפילות ובקיום המצוות. זאת על סמך הבנתם את הספרים הנזכרים לעיל, ובפרט על ההלכות הנוגעות למתווך או מליץ המוזכרים במשנה תורה ובעיקר החמישי של י"ג עיקרי האמונה. תפילה, ביהדות, היא סוג של הביטוי האוניברסלי והשכיח ביותר לעבודת ה' מאז שבוטלה הקורבנות לאחר חורבן בית המקדש השני. לפי קביעת חז"ל: "אֵיזוֹ הִיא עֲבוֹדָה שֶׁבַּלֵּב? זוֹ תְּפִלָּה".
(בבלי מסכת תענית ב; ראו גם ירושלמי ברכות פ"ד ה"א; משנה תורה הל' תפילה פ"א ה"א).

בנוסף לסוגיית הפנייה לכוחות עליונים שאינם הקב"ה, הדרדעים מסתייגים מהנוהג המקובל של ביקור בקברי צדיקים, אנדרטאות ושאר מקומות עלייה לרגל שכוללים את חייהם ופועלם של רבנים שנפטרו, כפי שהנוהג מצוי כיום, זאת משום שהסגידה וההתחקות אחר אותם רבנים מזכירה פולחן אישיות שיש בו אבק עבודה זרה. (ראו משנה תורה, הל' אבל פ"ד ה"ד), ועובר על איסור בניית הבמות ומזבחות. זו, כך הם טוענים, אותה הסיבה שהמסורת היהודית אינה מפרטת את מקום קבורתו של משה.
בניגוד לכך, מסופר בתלמוד הבבלי (מסכת סוטה לד א) על כלב בן יפונה שהתפלל ב"קברי אבות" בעת כניסת המרגלים לארץ. על כך ישיבו הדרדעים שבמקרה של כלב לא מדובר בעליה לרגל קבועה וממוסדת, אלא ביקור חד פעמי; הסיפור לא מובא כמקור ללימוד הלכה, אלא מסופר כהערה צדדית בחלק מדיון בגמרא; הדבר מנוגד לדברי מסכת שמחות (כחלק ממסכתות קטנות): "והצדיקים אין בונים להם נפש על קברותיהם שדבריהם הם זכרונם. ולא יפנה אדם לבקר הקברות".

גישה כלפי ההלכה

הדרדעים שוללים מנהגים, הלכות וחידושים בהלכה היהודית שלדעתם באים על חשבון או מבטלים מנהגים תלמודיים עתיקים יותר, ולעיתים אף מנוגדים להלכה הקיימת בתלמוד, עקב אי הבנה של סוגיה, פסיקה לפי כתב יד ששוכתב מחדש, או התאמה של ההלכה לצורכי החיים באותה התקופה, כפי שכותב פרופ' ישראל תא-שמע:

הדרדעים ותלמידי הרמב"ם מתנגדים במיוחד לחידושים ומנהגים שנולדו בעקבות הקבלה והזוהר. לדעתם, ובייחוד לדעת תלמידי הרמב"ם, אין לחכמים סמכות לחדש תקנות ומנהגים בהלכה – ללא הבדל אם התקנה באה להחמיר או להקל – מאז חתימת התלמוד ותום תקופת האמוראים. הדרדעים סבורים שבקשר לתפקידם של רבנים מאוחרים יותר, עליהם לשמש מנהיגים רוחניים של קהילתם ולשמור על ההקפדה של ההלכה והנגשתה לכלל העם. מנגד, הם מכירים בכך שמצב זה אינו אידיאלי, וסוברים שכל עוד הסנהדרין לא מוקמת אין לחכמים סמכות לחדש בהלכה. על כן, דרדעים רבים מצדדים בהקמה מחדש של הסנהדרין שתשב בלשכת הגזית בירושלים.

לשיטתם, ספר ההלכה משנה תורה לרמב"ם הוא המקור המדויק ביותר להלכה על פי המשנה והתלמוד, עקב העבודה השיטתית של פסיקת הרמב"ם בהלכה, עיונו בכתבי יד וגרסאות שונות של התלמוד, ואיחוד מקורות מהמשנה, התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי, התוספתות ושאר מדרשים. עקב כך, יצירתו נחשבת למוסמכת ביותר בהלכות התלמוד, והיא כשלעצמה אסמכתא מספיקה ללא פניה למקור אחר. והרמב"ם כותב: "אלו היתה מטרתנו לפרש את החבור [=משנה תורה] על ידי התלמוד לא היינו כותבים את החבור" יתר על כן, הם טוענים, הנוסח הנוכחי של התלמוד שוּנה למכביר ובעל גרסאות טקסטואליות רבות ואף סותרות; מכאן, יחד עם העובדה שעמדו לרשותו של הרמב"ם טקסטים תלמודיים מדויקים ושלמים ביותר, הם מסיקים שהמשנה תורה מספק את הגישה הטובה ביותר למה שהתלמוד בוודאי התכוון מלכתחילה.

בניגוד לרבים מתלמידי הרמב"ם המאוחרים, הדרדעים ותלמידי הרמב"ם הראשונים לא שללו באופן גורף כל מנהג מקומי, בין אם ספרדי או אשכנזי או מכל מקור אחר, ולא פסלוהו משום היותו חדש גרידא. אלא, הם שמרו על מאפייני קהילה מסוימים (כמו בתימן) אשר מקורם אינו רמב"ם, בהנחה שמדובר בעניינים קלים וחסרי השפעה בקיום המצוות ההלכתי או בתפישת האל. אולם הם סברו, בהסתמכות על פוסקים כמו הרדב"ז ור' יוסף קארו, שדעותיו של הרמב"ם צריכות להיות מקובלות לא רק בתימן אלא גם בארץ ישראל, מצרים והמזרח הקרוב בכלל.

קיים קו מנחה בין עמדת הדרדעים בעניין ההלכה היהודית לבין סוגיות אחרות, והוא שהטיעון המרכזי לקבלת המשנה תורה כמקור המדויק והמקורי ביותר של ההלכה הוא שרוב הפוסקים המאוחרים, (כמו ר' יוסף קארו, החתם סופר, החפץ חיים והרב עובדיה יוסף), האמינו ועסקו בתורת הקבלה ופסקו פעמים לפי הזוהר. לכן, לדעתם, אין לקבלם כפוסקי הלכה. לעומת זאת, הוגים יהודים רבים של העת המודרנית (כמו פרופ' ישעיהו ליבוביץ') טענו כי יוסף קארו ושאר הפוסקים פסקו לפי השיטות המחמירות של החשיבה ההלכתית, וכי פסיקותיהם לא הושפעו בשום אופן מהשקפותיהם הקבליות האישיות (בדיוק כפי שמנקודת המבט ההפוכה, מפסיקותיו ההלכתיות של הרמב"ם אינן מושפעות מקבלתו את הפילוסופיה היוונית). תשובת הדרדעים לכך היא שר' יוסף קארו מכיר באופן ייחודי בזוהר כמקור (מצומצם וכפוף) לפסיקותיו בספרו השולחן ערוך, כך שפסיקותיו כוללות פרקטיקות המצויות בזוהר ובשאר טקסטים קבליים ללא בסיס בטקסטים תלמודיים.

דגש ייחודי על מצוות
ישנן מספר מצוות והלכות עליהם הדרדעים עשויים לשים דגש, להבליט במיוחד או להחשיב כקווים מנחים וערכי יסוד, עקב טענתם שנושאים אלה ננטשו או שונו לבלי היכר על־ידי חלקים גדולים בעולם היהודי. נושאים אלה כוללים:
 הלכות איסורי עבודה זרה, שלפי השקפתם אוסרות כל שימוש במתווכים שמימיים בין האדם לבין האלוהים, ואוסרים על תפילות ושאר פניות לישויות כמו רבנים (חיים או מתים) או ספירות, ומתירות רק פניה אל הישות העליונה והיחידה - אלוהים, ושאין לעשות שום פעולות של דבקות דתית לאף ישות או התגלמות של האל מלבד האל עצמו;
 הלכות הנוגעות להקמתו, תחזוקו וניהולו של הסנהדרין;
 הלכות הנוגעות ליישוב ארץ ישראל על־ידי עם ישראל, כפי שנכתב בהרחבה בהלכות מלכים ומלחמות במשנה תורה;
 הלכות מסוימות בנושא כשרות, כגון חליטה - טבילת הבשר במים רותחים לפני הבישול;
 שמירה על הגייה תקינה ומדויקת של כל האותיות העבריות והדקדוק העברי (עיצורים גרוניים כמו ח', ע', ט', ק', ג בהגיית ג' ות' בהגייה רפה;
 הדגשת שינון טעמי המקרא וקריאה בתורה, במקום הצבת בעל קורא אחד וקבוע שיקרא לכולם;
 החיוב כיסוי הראש החל נשים לא נשואות צריכות ללבוש כיסוי ראש, ולא רק נשואות;
 קיום מצוות הנחת תפילין הכוללת את חול המועד של חגי סוכות ופסח;
 השתדלות על עטיית טלית ו/או תפילין לאורך כל היום (למעט במקרים שהתלמוד אוסר, כמו בבית הכיסא). באזורים שונים בישראל, לרבות ירושלים, ניתן לראות אנשים המתעטפים בטלית בערב שבת באופן שונה ממנהג הרוב. ניתן אף לראות ילדים מתחת לגיל 13 המתעטפים בטלית.
הדרדעים לרוב מתפללים לפי נוסח התפילה הבלאדי של הרב יוסף קפאח, אשר נוסח זה בנוי זה על נוסח התפילה של המהרי"ץ, ולכן מכיל כמה תוספות קבליות, המאפשר להם להתפלל יחד עם המתפללים בנוסח הבלאדי שאינם דרדעים. עם זאת, התוספות הקבליות מסומנות בבירור על ידי הערות שוליים כתוספות מאוחרות יותר.

קווי דמיון ושוני עם פלגים נוספים ביהדות

הזרם הבלאדי המרכזי
הבחנה בין בלאדים ושאמים לא בהכרח חופפת עם ההבחנה בין דרדעים ועיקשים. ובהתאם לכך, רוב הבלאדים היום תופסים נקודת־ביניים על הספקטרום ועשויים להעניק תוקף כלשהו לקבלה.
סימן ההיכר של אדם או קהילה בלאדית הוא השימוש במנהגים המסורתיים, ללא קשר לשיוך העדתי או התאולוגי. חלק מהבלאדים עשויים להזדהות במידה רבה או פחותה עם התנגדות הדרדעים לזוהר ולקבלה. אחרים עשויים לקבל את הגרסה הלוריאנית של הקבלה אך שומרים על מנהג אבותם, בטענה שאפילו לפי האר"י זהו הדבר הנכון מבחינה קבלית. ייתכן שלאחרים אין דעה מגובשת לצד כזה או אחר. ניתן למצוא בלאדים ההולכים לפי המשנה תורה, השולחן ערוך, או שאר פוסקים אחרים. עם זאת, רוב הקהילה התימנית בישראל פונה אל הרב רצון ערוסי בנושאים שונים.
כלפי חוץ, המנהגים של הבלאדים ושל דרדעים כמעט זהים, מלבד כמה תוספות קבליות שניתן למצוא בנוסח התפילה הבלאדי. אולם רוב הבלאדים, בעודם גורסים כי משנה התורה היא הפרשנות הטובה ביותר להלכה, מסתפקים בשמירתו כמנהג מסוים של קבוצתם ואינם מבקשים לשלול מנהגים של קהילות יהודיות אחרות.
כמה מההבחנות בין דרדעים לבין רוב העדות משותפות בנוסף לכל הבלאדים המסורתיים, ולא רק לדרדעים. בענייני הלכה וקיום מצוות בניגוד לתפישת האל, נראה שההבדל היחיד בין דרדעים לבין שאר הבלאדים הוא רמת ההיצמדות לשימור השיטות המפורטות לעיל.

תלמידי הרמב"ם
הדרדעים נחשבים כחלק ממגמה רחבה יותר ביהדות המכונה תלמידי הרמב"ם, שאינה מוגבלת לקהילה התימנית. בניגוד לדרדעים, המזדהים תמיד עם ההשקפות ההלכתיות והאמוניות של הרמב"ם, תלמידי הרמב"ם אינם בהכרח חולקים את השקפת הרמב"ם באופן מלא. כלומר, תלמיד הרמב"ם יכול להיות דרדעי או לא; אולם, דרדעי תמיד יהיה (במובן הרחב) תלמיד הרמב"ם.

תלמידי הרמב"ם של היום שונים מהדרדעים המקוריים בשני אופנים:
 תלמידי הרמב"ם אינם דוחים בהכרח את הזוהר. עם זאת, הפרשנות שלהם עשויה להיות שונה (באופן מינורי ואף דרסטי) מהפרשנות המקובלת של האסכולה הלוריאנית ושאר מזרמי המחשבה הקבליים.
 תלמידי הרמב"ם נוטים לסבור שהמשנה תורה הוא אכן הביטוי האותנטי והמדויק ביותר של ההלכה, וכי כל מנהג החורג ממנו הוא נחות מבחינה הלכתית אם כי לא בהכרח פסול או מנוגד להלכה (בניגוד להשקפת הדרדעים). בנקודות שאינן מפורשות על־ידי הרמב"ם, כמו צורת נפילת האפים המדויקת בזמן התפילה, קיימים ניסיונות לחשוף את האופן האותנטי ביותר מבין השיטות התימניות השונות שנמצאו בהיסטוריה המתועדת. דרדעים, לעומת זאת, שומרים על כמה מנהגים תימנים עכשוויים, גם כאשר (לפי תלמידי הרמב"ם) אלה חורגים מדעותיו של הרמב"ם. למשל, הם אינם פועלים לפי המלצת הרמב"ם להפוך את פסוקי דזמרא לתפילת רשות ולהתחילה מקריאת שמע כדי להימנע מ"טרחא דציבורא" (טורח ציבור).

תלמידי הרמב"ם אינם מתנגדים באופן גורף לקבלה ולזוהר, אך מדגישים יותר את ההליכה אחר פסיקת הרמב"ם בלבד. עם זאת, הדמיון בין שתי הקבוצות - הן מהבחינה המעשית והן מהבחינה התאולוגית - עולים ברובם על ההבדלים.

רבים מבני קהילת הדרדעים הקטנה והצומחת מחדש באופן לא ממוסד (כמו בישראל ובארצות הברית) טוענים לחשש מרדיפות ולכן ממעטים לפרסם את דעתם. סביר להניח שכל תנועת דור דעה, יחד עם כמה ממנהיגיה הידועים, סייעו, ומסייעים, להפיץ את קהילת תלמידי הרמב"ם הגדלה. למרות ההבדלים בנוסח התפילה וביחסם אל ספר הזוהר, בין שתי התנועות קיימים קשרים חזקים.
דוגמה לאתר אינטרנט הנמנה עם תלמידי הרמב"ם הוא אתר מכון ממרא, אשר מקימיו יצרו תוכנה ללימוד התנ"ך, המשנה, התלמוד וכן את המשנה לפי פירוש הרב יוסף קאפח. מדור "אודות" של אתר מכון ממרא מציין כי רוב המשתתפים בהקמת האתר הם יהודים ממוצא בלאדי, אם כי לא כל מנהלי האתר תימנים, אך מטרת כולם היא לקדם את קיום ההלכה לפי המשנה תורה.

מאפיין בולט ומשותף לדרדעים ולתלמידי הרמב"ם הוא אופן קשירת הציצית (לפי שיטת הרמב"ם). בין שתי הקבוצות לא קיימת תמימות דעים בקשר להטלת פתיל תכלת, אם כי ניתן למצוא יחידים בציבור הדתי לאומי בישראל בעלי ציצית לפי קשירת הרמב"ם ופתיל תכלת. מאפיין נוסף הוא ההתעטפות בטלית באופן שונה מהנהוג בשאר העדות, וגם זמן לבישת הטלית הכולל את ערב שבת (ניתן לראות קומץ חסידים בירושלים הלובשים טלית בעת זו).

הגאוניים
קבוצה קטנה השותפה להשקפת הדרדעים ותלמידי הרמב"ם היא קבוצה המכנה את עצמה הגאוניים. הגאוניים שואפים ליישם את ההלכה על־פי כתבי הגאונים בכללותם מבלי לייחד גאון מסוים או לבצע קודיפיקציה של ההלכה. המשותף בין כל הקבוצות הללו מקורו בשאיפה המשותפת לחיות על פי ההבנה המקורית של ההלכה המצויה בתלמוד ככל האפשר, אשר לטענתם מכיל כמה שפחות השפעה מהשפעות הזרות הנובעות מ־2,000 שנות גלות. קבוצות אלו יחד מכונה לפעמים מקוריים (באנגלית: Meqoriim).

המתנגדים ותלמידי הגר"א
למחלוקת בין הדרדעים לעיקשים יש כמה קווי דמיון למחלוקת בין המתנגדים לחסידים, כאשר הגאון מווילנה ויורשיו דוגלים בעיון תלמודי ותפיסת עולם הלכתית הדומה למארי יחיא קאפח עקב התנגדות לתורת הקבלה, לפרצופים ולזעיר אנפין. עם זאת, הזרם המרכזי של היהודים הליטאים בימינו מכיר ולומד את הזוהר ושאר ספרי הקבלה, וכמו החסידים מתעסקים גם בכתיבת פירושים קבליים. חוקר הקבלה יוסף דן כותב שבניגוד לדעה הרווחת, המתנגדים לא היו רציונליסטיים יותר מהחסידים; תפיסות לוריאניות שולטות בהשקפות שני המחנות. ניתן לראות את המחלוקת ביניהם כקרב בתוך שתי תפיסות של הקבלה הלוריאנית; באשר המתנגדים נאמנים לקבלה, בעוד שהחסידים הכניסו תפיסות חדשות לתפיסותיהם, במיוחד תפיסות חדשות בהקשר המיסטי. לאחר המחלוקת, הפלג המתנגד-ליטאי קיבל את הקבלה, אך היה בעל גישה יותר רציונלית לגביה.

פרשנויות שונות לקבלה הלוריאנית עלו בקרב תלמידי האר"י בקשר לשאלה האם יש לקחת את הצמצום (נסיגת האלוהות מהבריאה) באופן מילולי או מטאפורי. החסידות תפסה אותו בצורה מטאפורית ואימננטית, מה שחלק טוענים שמוביל לפנאנתאיזם. המתנגדים תפסו את הצמצום בצורה טרנסצנדנטית ביחס לאדם, מה שאחרים יטענו שמוביל לתאיזם, אם כי מאפשר תוקף לפנאנתאיזם אך ורק מנקודת המבט האלוהית. רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, האשים את הגאון מווילנה בכך שהוא תופס את הצמצום באופן מילולי מדי ולא הולך לגמרי לפי האר"י, אם כי המתנגדים המקובלים דחו טענה זאת. נראה שהגאון מווילנה, שכתב חיבורים קבליים נרחבים, הלך על פי השיטה הלוריאנית, אך סטה משיטתו של האר"י כאשר חש שהזוהר מציג גישה אחרת. נושא זה הוא חלק מההקדמה לטקסטים המרכזיים של הקבלה הליטאית: ההקדמה, מאת רבי חיים מוולוז'ין, לפירוש הגאון מווילנה ל"ספרא דצניעותא" ו"פתחי שערים" של רבי יצחק אייזיק חבר, המהווה מבוא לתורתו של האר"י.

באופן פרדוקסלי, ההשקפה הפילוסופית של חסידות חב"ד שנוצרה על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי, אימצה השקפה הדומה לזו של הרמב"ם ושל הפילוסופיה היהודית בימי הביניים בתוך המערכת הטקסטואלית שלה. במידה מסוימת ניסה רבי שניאור זלמן מלאדי להתחקות אחר הרמב"ם, ותכנן שספרו, ספר התניא, ידמה במהותו למורה הנבוכים של הרמב"ם. האדמו"ר השביעי של חב"ד, הרבי מליובאוויטש הציב במשנתו את הרמב"ם כאחד היהודים המשפיעים ביותר על עם ישראל, ובשנת 1984 יצר תוכנית לימודים יומית במשנה תורה (הנקראת הרמב"ם היומי). אדמו"רי חב"ד למדו את מורה הנבוכים של הרמב"ם כביטוי לחכמה ארצית ואת ההקבלה הלוריאנית כביטוי לחכמה אלוהית, ואיחדו את שתי האסכולות בהשקפתם על . בניגוד לרבי מליובאוויטש, הגאון מווילנה - אשר נחשב מקובל מהסוג הישן - לא נדרש לפילוסופיה, והצהיר כי למד ממנה רק שלושה דברים. ניסיונות חוגי ההשכלה לנכס את הגר"א כאחד משלהם היו לא מדויקים במיוחד. על אף שהיה בקיא במתמטיקה ובמדעים, והורה ללמוד בשיטת הדרש את דברי התלמוד, תוך שהוא מכבד את הרמב"ם על חכמתו ומעמדו כפוסק הלכה, הגר"א יצא נגד הרמב"ם והתאונן על כך שהרמב"ם "נמשך אחר הפילוסופיה הארורה" על כך שדחה את קיומם של שדים, לחשים וקמיעות. גם המקובלים החסידיים וגם המקובלים המתנגדים דחו לחלוטין את הפירושים המילוליים-פיזיים של הקבלה שהוצגו על־ידי חוגים שבתאיים, והגדירו פירושים אלה כעבודה זרה לשמה. הבעש"ט עצמו קרא שעיון אזוטרי של סמליות הקבלה מחוץ לחוויה של הנפש הפנימית החסידית שלה, על־ידי אלה שלא טהורים, הינו אסור ומוביל ל ושקרית במתכונתה השבתאית על ידי השקפותיהם הטמאות, וזהו החטא הרעיוני היסודי בתפיסת הקבלה. הבעש"ט אמר זאת בזמן שהפרנקיזם פירש את הקבלה בכיוון אנטינומיסטי וניהיליסטי של התורה.

בספרו נפש החיים מגיב הרב חיים מוולוז'ין, על משנתו של בעל התניא על סמך פרשנות שונה של אותם מקורות קבליים. ההבדל ביניהם סובב סביב זיהוי קטעים שונים כאימננטיים או טרנצנדטיים, וכחלק מאלוהות מוניסטית או פלורליסטית. עבור הרב חיים מוולוז'ין והמתנגדים הליטאים: האדם מתקשר לתאיזם הטרנסצנדנטי מבחינה אינטלקטואלית באמצעות התלמוד וההלכה, ולא לפנאנתאיזם האימננטי באמצעות . הקבלה אמורה להילמד בקרב חוגים מלומדים ומצומצמים, ולא בצורה רחבה ועממית כמו שנוהגים החסידים.

בעניין ההלכה, ממשיכי דרכו של הגר"א שהיו קשורים לישיבת וולוז'ין, כמו תלמידי בריסק ובפרט רבי חיים מבריסק, הביעו הערכה רבה למשנה תורה וראו בה ככלי הטוב ביותר ללימוד בשיטת החקירה העיונית של התלמוד וההלכה. אולם בשאלה לפי איזה פוסק לנהוג, דבקו בנוסח האשכנזי והמצוי באותה תקופה, כפי שנקבע בשולחן ערוך ובהגהות הרמ"א על השולחן ערוך.

כיום קיימות קבוצות שונות בישראל הטוענות כממשיכות דרכו של הגר"א. ביניהם נמצאים קבוצת נטורי קרתא ושולי הציונות הדתית, אשר זו האחרונה מיוצגת על ידי ישיבת אדרת אליהו. להשתייכותם האינטלקטואלית יש כמה קווי דמיון לזו של הדרדעים, אם כי מסלול לימודם כולל את הקבלה.

עם זאת, כמה הוגי דעות של צורת מחשבה מודרנית אורתודוקסית, כמו ישעיהו ליבוביץ', דוחים את הקבלה והזוהר ומשבחים את פועלו של מארי יחיא קאפח.

יהודי ספרד ופורטוגל
חלק מן הדרדעים ומתלמידי הרמב"ם נוטים להזדהות עם יהודי ספרד ופורטוגל, ולחשוב עליהם כ"שאר תלמידי הרמב"ם", זאת לנוכח הספקנות המשותפת שלהם לגבי הזוהר. עם זאת, יש הטוענים שההשוואה אינה קבילה בימינו.

יהודי ספרד ופורטוגל משמרים צורה מוקדמת של מנהגי ספרד מלפני גירוש ספרד, ששיקפה השפעה מסוימת, אך מוגבלת מאוד, מהקבלה ומהזוהר. במאות ה־16 ובתחילת ה־17 יהדות ספרד אימצה מספר מצוות המושפעות ממקובלי צפת, כמו למשל סדר ט"ו בשבט. לאחר סערת שבתאי צבי נשמטו מצוות אלו במידה רבה, משום שיהודי ספרד סברו שהקבלה היא שגרמה להולדת השבתאות. גם הטיעונים נגד האותנטיות של הזוהר שהעלו רבי יעקב עמדין בספרו "מטפחת ספרים" ור' אריה ממודנה בספרו "ארי נוהם" היו בעלי השפעה. כיום הזרם המרכזי ביהדות ספרד קיבל לחיקו את תורת הקבלה באהדה רבה, ואילו חלק מיהדות ספרד ממעט לעסוק בקבלה, כלומר לא שולל ולא מאשר. בפרט, הקבלה זכתה למעמד של כבוד בקהילה היהודית של ליבורנו, הנכללת ביהדות ספרד של יהודי איבריה, אך הייתה נקודת המגע העיקרית בינה לבין יהודי הלבנט הספרדים. יש הטוענים שהקבוצה הדומה ביותר ליהדות ספרד (ובעיקר יוצאי איבריה), תהיה אפוא לא הדרדעים אלא הזרם המרכזי של התימנים הבלאדים, בבחינת יחסם לקבלה.

חלק מיהודי ספרד מכירים במפעלו האדיר של הרמב"ם ומזדהים עם תור הזהב של יהודי ספרד. עם זאת, לא ניתן לסווג אותם כ"רמב"מיסטים", שכן בענייני הלכה נסמכים הספרדים על השולחן ערוך, בכפוף למנהגים מסוימים המיוחדים להם. אפשר אפילו לטעון שהם עוקבים אחרי השולחן ערוך יותר מיהודי ספרד המזרחים, שכן בני עדות המזרח, אשר הושפעו ביותר מהבן איש חי, רואים באר"י סמכות שווה או אפילו גדולה יותר מר' יוסף קארו.

באור דומה אפשר להשוות את מצבן של קהילות יהודיות כמו יהדות לונדון ויהדות אמסטרדם. בחלק מהקהילות החדשות יותר, בפרט בקרב תלמידי הרב יוסף פאור ויעקב אוליביירה, התפתחה גישה טהרנית ועקרונית יותר, אשר שמה דגש על משנה תורה לרמב"ם; אולם גם הם משתמשים בשולחן ערוך בהרצאותיהם כדי לסייע בקידום לימוד ההלכה היהודית המעשית בקרב הקהילה היהודית הגדולה.

ביקורת
ברבות השנים התרבו הטענות נגד תנועת הדור דעה בפרט, וכנגד שוללי הקבלה והזוהר בכלל, ועלו מספר טענות עיקריות:

1. יש מי שיטען שהדרדעים ואף כל תלמידי הרמב"ם הם אפיקורסים עקב התנגדותם לספר הזוהר ולקבלה. טענה זו תלויה בהנחה שהקבלה (ובעיקר בגרסתה הלוריאנית) הינה עיקר אמונה ואבן יסוד של היהדות, המחייבת את כל המאמינים. לא רק הדרדעים ותלמידי הרמב"ם, אלא קבוצות אורתודוקסיות רבות אחרות כמו חסידי הגאון מווילנה, יחד עם רבים מהאורתודוקסים הלא-חסידיים, לא יסכימו עם הנחה זו, ללא קשר לשאלה אם הם מקבלים את הקבלה. דעה כזו, לדעת הרב עובדיה יוסף, אינה הופכת את הדרדעים לכופרים. יתרה מזאת, הרבנים אליהו דסלר וגדליה נדל טענו כי אין זו כפירה להאמין שהזוהר לא נכתב על ידי רשב"י וכי נכתב בתקופה מאוחרת. בנוסף, כבר לפני למעלה מ־200 שנה טען הנודע ביהודה, בספרו "דרושי הצל"ח, כי יש להחשיב את הזוהר כבלתי מהימן שכן הגיע אלינו מאות רבות של שנים לאחר פטירתו של רשב"י ובהיעדר מסורה רציפה.

תגובת הדרדעים היא שלשאלה האם אדם או השקפה מסיומת יחשבו כפירה היא שאלה שיש להכריע בה לפי חוקי ההלכה: אדם לא יכול להיחשב כופר רק בשל אי הסכמה לפרשנות רווחת על מדרש, אלא אם כן ההלכה אומרת זאת במפורש. המשנה תורה מקיף את כלל ההלכות והתקנות המצויות בתלמוד, וזהו אחד המקורות המוסמכים של ההלכה, ולכן ההליכה לפי פסיקת הרמב"ם נחשבת כדרך המקובלת לנהוג הלכה למעשה. לפיכך, מכיוון שהדרדעים טוענים שהמשנה תורה מקיף את כל ההלכות המצויות בתלמודים, ולא ניתן לפרש את המשנה תורה ככזה המחייב להאמין בהשקפה הדומה לזו של ספר הזוהר או הקבלה, הם אינם יכולים להיות אפיקורסים - אלא אם כן המשנה תורה עצמה היא כפירה, דעה שאינה מוחזקת על ידי אף קבוצה מהזרם האורתודוקסי המרכזי.

2. יש הסבורים כי הבעיה העיקרית עם הדרדעים אינה העובדה שהם דוחים את אמיתות הקבלה, אלא בדרך פעולתם, שכן הדרדעים מבצעים דה-לגיטימציה למי שמאמין בקבלה ונוהג לפיה. מארי יחיא קאפח, למשל, קבע שאסור להשתמש בספר תורה שנכתב על ידי מקובל, או לאכול בשר שנשחט על ידו, משום שכאשר מזכיר את ה' בשחיטתו הוא מכוון במחשבתו אל "זעיר אנפין".

מעטים בלבד מהדרדעים היום נוקטים דעה קיצונית שכזו, שכן רובם סבורים שדקדוק מחמיר במצוות כמו אלה גורם לאורח החיים היהודי להיות מוגבל ובלתי ישים. מי שכן נוקט בהשקפה כזו יטען כי אין זה נדיר כלל ביהדות שקבוצה אחת מתייחסת בשלילה או כפסולים למעשים פולחניים או להשקפות של קבוצה אחרת ביהדות, הן מסיבות אמוניות הן מסיבות הלכתיות. יתרה מזאת, טוענים הדרדעים כי מספר פעמים בהיסטוריה התאחדה היהדות עם אמונות זרות, והאל הוחלף באל אחר, ואילו המצאת הקבלה הינה התגלמות מודרנית של השפעה זרה בתוך היהדות. דרדעים אלה טוענים שזו מצווה לנהוג מצווה להתנגד לגילויי עבודה זרה ביהדות ולהשיב את המאמינים למוטב (בבחינת "הוכח תוכיח את עמיתך", ציווי מן התורה המצווה לדון אנשים על טעויותיהן).

3. ביקורת נוספת היא שדרדעים תופשים את מושגי הקבלה בצורה מילולית מדי: לפי טענת תומכי הקבלה, הקבלה נועדה להיות מיתית ולשמש כמטאפורה, אך הכפפת מושגי הקבלה לניתוח קפדני כפי שעושים הדרדעים, דומה כמו לנסות לפרש שירה כאילו היא חוק כתוב. כתבי הקבלה עצמם מכילים אזהרות שאסור שלימוד הקבלה וספר הזוהר יהפכו לרווחים ולנחלת הכלל, אלא שיילמדו רק לראויים לכך, ואלה החכמים הגדולים בכל דור המסוגלים לרדת לעומק ההבנה השלמה של הקבלה. התלמידים הפשוטים אשר לא השלימו את לימוד, אם כן, מסכנים את עצמם בכך שיתפשו את הקבלה במובן מילולי מדי, וכי לימוד מוקדם וחסר רקע תורני זה כורך בתוכו סכנה של נפילה לכפירה או לעבודת אלילים.

תגובת הדרדעים לכך היא שהקבלה מלכתחילה נועדה להבנה מילולית ופיסית והשיגה את האל כאימננטי, ואילו הניסיון לפרש את הקבלה באור מטאפורי הוא צידוק אפולוגטי שהחל רק בעשורים האחרונים. גם הניסיון לצמצם את לימוד הקבלה לחכמים ביותר הוא דבר חדש, וכתבי המקובלים מלאים בקריאות לכלל העם להרחיב את לימוד הקבלה. תרעומת נוספת על המקובלים היא שרוממו את לימוד הזוהר והקבלה לדרגת קודש, ואפילו אם האדם חסר השכלה תורנית ולא מבין דבר בקריאתו, וטענו שלימוד הזוהר חשוב יותר מכל לימוד אחר.
ומוסיפים הדרדעים וטוענים שגם קולות אלו, שהקבלה נועדה לפירוש מטאפורי והמחזתי בלבד, אינם רבים והם שולי השוליים בקרב מאמיני הקבלה, והיום רובם המוחלט של לומדי הקבלה מאמינים בה באופן מילולי, והגרסה האימננטית-מילולית זכתה לפופלאריות רחבה והיא השלטת בימינו. כתוצאה מכך, קבוצות יהודיות רבות מחזיקות בקנאות בהשקפה קבלית שגויה, המולידה אמונות טפלות, כך שחסרונות מפעל הקבלה עולים על יתרונותיו. יתרה מכך, הטענה כי כתבים אלו, על פי פרשנותן האמיתית, הם דימויים מטאפוריים בלתי-מזיקים התואמים באופן מלא את ייחוד האל היא טענה לא מדוייקת, שכן המקורות של רוב המושגים הקבליים במערכות פגאניות כמו נאופלאטוניזם וגנוסטיקה ברורים מכדי להתעלם מהם.

4. ביקורת רביעית היא שזהו גנאי ועוול למפעל ההלכה היהודי להתייחס לפוסק יחיד כלשהו, ויהיה זה בולט ומוסכם ביותר כמו הרמב"ם, כסמכות־על יחידה ובלתי מעורערת. המהות של התורה שבעל פה היא שמדובר בחוק הפועל לפי תקדימים (בדומה לחוק קזואיסטי. ראו גם ). ולא בחוק המורכב מצווים קטגוריים כלליים, המחייבים בכלל הנושאים ושיש ללכת לפיהם (בדומה לחוק אפודיקטי, ראו גם ), ואת התורה שבעל פה יש לפרש בהתאם לכל דור: אחרת אפשר היה למסור את המשנה תורה כחלק מהתורה שבכתב. מסיבה זו, עיקרון ההלכה היהודית הוא "וּבָאתָ... אֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם" (דברים יז ט) ו"יפתח בדורו כשמואל בדורו" (בבלי, ראש השנה, כה ב), כלומר, האדם מחויב לרשויות הנוכחיות אשר בזמנו, ולא לרשויות קודמות, עד כמה שהן עדיפות מבחינה אובייקטיבית.

תגובת הדרדעים לכך היא שקבלת המשנה תורה כקודקס הלכתי יחיד אינה נובעת מזהות המחבר (הרמב"ם) אלא משום שהמשנה תורה מקיף את כל חוקי ההלכה והתקנות של האמוראים, אותם קיבלו כלל העם. המשנה תורה, בניגוד לשולחן ערוך או משנה ברורה, אינה פוסקת לפי ספרים אחרים כמו הזוהר או מנהגי מקובלי צפת, כך שהיא הביטוי האותנטי והתמציתי ביותר להלכה שבתלמודים. יתרה מזאת, טוענים הדרדעים, ראיית התורה שבעל פה ככזאת המתפרשת בהתאם לכל דור מסוכנת וקרובה להשקפת הזרם הרפורמי או הקונסרביטי, השוללת את המוסר העל־זמני המחייב של חוקי התורה; את חוקי החכמים, שהוצבו כתקנות על העם, ניתן יהיה לשנות רק כשתקום מחדש הסנהדרין, ואילו אין סמכות לאף פוסק יחיד לשנות או להוסיף על תקנות חכמים. בנוסף, טוענים הדרדעים, המערכת ההלכתית בימינו הפכה למסועפת ורבה יתר על המידה, ונקלעה לסבך אינטלקטואלי מיותר. ריבוי המנהגים בכל דור מבלבל את המאמינים הרוצים לחיות בפשטות לפי ההלכה ומרחיק את הרוצים לחזור בתשובה, נוסף על כך שריבוי המנהגים והשיטות של כל קהילה או חסידות מוסיפה פילוג והתנכרות בין קבוצות שונות ביהדות. בנושא זה עולה שוב יתרון המשנה תורה בכך שנכתב בשיטתיות ותמציתיות.

5. ביקורת אחרונה היא שגישת הדרדעים ליהדות מזכירה באופן מדאיג מגמות אסלאמיסטיות ו כמו הסלפיזם. שתי התנועות, תנועת הדור דעה ותנועת הסַלַפִיַּה, הן תנועות מודרניות הלוקחות חלק בדת מרכזית שנועדו להסיר חלקים מיושנים מדתם ולאפשר לאותה דת להתחרות בעולם המודרני, ושתיהן הסתיימו כקבוצות פונדמנטליסטיות החוברות לבריתות חבורות קיצוניות פוליטיות. שתי התנועות מסתייגות ממיסטיקה (קבלה או סופיות) ומתפילה בקברים; שתיהן נוטות לראות במאמינים מתונים יותר או פחות אדוקים ככופרים; שתיהן זונחות מאות שנים של כתבים משפטיים-דתיים (ההלכה או השריעה) לטובת גישה של "חזרה למקורות" ושל "כל אדם לעצמו".

תשובת הדרדעים לכך היא:
 מאבק פוליטי אקטיבי לא מאפיין את הדרדעים יותר מאשר ענפים רבים ביהדות כמו הציונות הדתית ובקרב קבוצות חרד"ליות, המוּנעים בין היתר מהשראה קבלית (למשל תלמידיו של הרצי"ה קוק). למעשה, התנאים לפעולה מדינית או צבאית כפי שנקבעו במשנה התורה, הם מחמירים ומוגבלים ביותר.
 לא הדרדעים ולא תלמידי הרמב"ם נגד המיסטיקה כשלעצמה (ראו יחס לקבלה לעיל); היחס לקבלה מבוסס על גורמים הרבה יותר ספציפיים: אם יש נקודות דמיון להתנגדותם בקרב דתות אחרות, זו אינה ההתנגדות למיסטיקה, אלא ההתנגדות לפולחנים ומושגים כמו גלגול נשמות, פנתאיזם ופנאנתאיזם - מלבד ההתנגדות לעבודת אלילים בכלל, כמפורט במשנה תורה.
 האנטגוניזם המשותף לדרדעים ולתלמידי הרמב"ם נגד תפילה בקברים וכו' נבדל מההשקפה הסלאפית במספר מובנים. ראשית, בניגוד לתפיסה הסלאפית, תפיסת הדרדעים ותלמידי הרמב"ם היא שאיסור זה הוא מדרבנן, כלומר אין זה ציווי ישיר מהאל, אלא גדר הנועדה להרחיק את המאמין ממנו, מחשש שהפעולה תוביל לתפישה שגויה או תתפתח למעשה של עבודה זרה ודאית. הם אינם רואים בתפילה או ביקור בקבר עבודת אלילים, ואינם סבורים שהדבר אסור לכל בני האדם, ואילו הדעה הסלאפית היא שהדבר אסור לכל האנושות כאיסור חמור מאוד בפני עצמו.
 אין להאשים את הדרדעים ותלמידי הרמב"ם בהיותם קיצוניים, או בקוראם למאמינים מתונים יותר ככופרים: ראו תשובה 2 לעיל. להיפך, לעתים קרובות הם מוצאים יותר במשותף מבחינה תיאולוגית עם מגזרי האורתודוקסיה המודרנית מאשר עם חלק גדול מהקהילות החסידיות או החרדיות.
 שיטת הלימוד ואדיקות קיום המצוות שאליה מכוונים נטועים היטב בסמכות האמוראים המוסכמת לכל (ראה גישה כלפי ההלכה לעיל), והיא רחוקה מאוד מגישת "כל אדם לעצמו".
 הסלאפים דוחים בדרך כלל פילוסופיה אסלאמית, כפוי שמצויה בכתבי אבן סינא ואבן רֻשד. הדרדעים, לעומת זאת, מוצאים השראה חזקה בפילוסופיות היהודיות הקשורות זה לזה של רס"ג, אבן פקודה והרמב"ם.
 רבים מהדרדעים ותלמידי הרמב"ם תומכים בכך שהעם היהודי, כאומה, יחזור לקיים את תורת ה' עם הקמת רשות דתית מרכזית - הסנהדרין, אשר תקום מחדש על פי ההלכה, כפי שפורט במלואו במשנה תורה. זוהי צורה אחת של השאיפה המשיחיות הגלומה בצורתה הכללית ביהדות האורתודוקסית. לא ניתן להשוות את זה לרצון של אסלאמיסטים להקים מחדש את הח'ליפה באמצעים אלימים במידת הצורך.

לקריאה נוספת
 יהודה רצהבי, "דרדעים" (מנהגים ותקנות), עדות חלק א' עמודים 165–180.
 ישראל ישעיהו, "דור דעה", שבות תימן, עמודים 166–231.
 יוסף יובל טובי – תנועת 'דור־דעה' מתימן וביקורתו של ר' משה צארום על מנהגי הקבלה, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
 בת ציון עראקי קלורמן, השכלה, יהדות ואסלאם והוויכוח על הקבלה בתימן - היבטים חברתיים ותרבותיים, בתוך מאיר ליטבק ואורה לימור (עורכים), קנאות דתית, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים: 2007, עמודים 133–180.

קישורים חיצוניים

ספר מלחמות השם, מאת הרב יחיא קאפח, ירושלים: תרצ"א. מהדורה דיגיטלית חדשה ומתוקנת (רמת גן: ה'תשע"ה)
אמונת השם, מהדורת צילום של ספר ההתנגדות לספר מלחמות השם, היברובוקס
 הרב יחיא קאפח, עמל ורעות רוח וחרמות ותשובתם, פרויקט בן יהודה
 יהודה רצאבי, לתולדות המחלוקת על הקבלה בקהילת צנעא בשנות תרע"ג-תרע"ד
 אליצור סגל, הארי פוטר בארץ הדרדעים, ארץ הצבי

הערות שוליים 

זרמים ביהדות
יהדות תימן