ג'ודית באטלר

ג'ודית באטלר (באנגלית: Judith Butler; נולדה ב-24 בפברואר 1956) היא פילוסופית ותאורטיקנית בתחום המגדר, יהודייה-אמריקאית. פרופסור לרטוריקה ולספרות השוואתית, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופמיניסטית, שכתבה את "Gender Trouble" ב-1990 ואת "Bodies That Matter" ב-1994. שני הספרים מתארים את מה שכונה מאוחר יותר בשם תאוריה קווירית. אחת מהתרומות המרכזיות של באטלר לתאוריה ביקורתית היא המודל הביצועי של מגדר, שבו הקטגוריות "זכר" ו"נקבה" מובנות כחזרה של פעולות במקום קטגוריות טבעיות והכרחיות. טענה זו רואה בקטגוריות "זכר" ו"נקבה" קטגוריות חברתיות, שתפקידים מגדריים חברתיים מוצמדים אליהן. באטלר אף טענה שהתנועה הפמיניסטית אינה יכולה להשתמש או להסתמך על הגדרה מסוימת, בלתי משתנית, של "אישה", ושהגדרה מסוג זה היא אימפריאליסטית ומזיקה, שכן היא מעודדת סקסיזם. בעבודות שלה ג'ודית באטלר מתייחסת גם למושג "לעשות מגדר".

קורות חיים
ג'ודית בטלר נולדה בקליבלנד, אוהיו, למשפחה יהודית ממוצא הונגרי ורוסי. אימה גדלה במשפחה אורתודוקסית, ואחרי מות הסב עברה לבית-כנסת קונסרבטיבי ולבסוף לרפורמי. אביה של באטלר היה חבר בקהילה רפורמית מילדותו. כילדה וכמתבגרת היא השתתפה בפעילותו של בית הספר היהודי, בו ערכי היהדות קיבלו מקום חשוב בחינוך והיוו עבורה "התנסות ראשונה בפילוסופיה". באטלר הצהירה בשנת 2010, בריאיון לעיתון "הארץ", שתורת המידות עבורה התחילה כבר בגיל 14, ושהם הונחלו עבורה בבית הספר היהודי, בצורה של עונשים על ידי הרבי של בית הספר, משום שהייתה "יותר מדי פטפטנית" בכיתה, ולא התנהגה כראוי וכמצופה ממנה. כמו כן, באטלר הצהירה שהייתה "נרגשת" מהשיעורים ובחרה להתמקד במרטין בובר. בנוסף לכך, היא נתקלה בכתיבתם של עמנואל קאנט, גיאורג הגל וברוך שפינוזה, בזמן השיעורים המיוחדים הללו.

באטלר היא פעילה ותיקה למען קהילת הלהט"ב. היא מבקרת חריפה של הציונות ושל מדינת ישראל, וטוענת כי מדיניותה לא מייצגת את כל היהודים. בתיווכו של אברהם עוז הצטרפה, ביחד עם הבלשן נועם חומסקי, הפילוסוף אטיין בליבאר והמחזאי הווארד ברנטון למועצה הבינלאומית של תיאטרון החופש שהקים מחדש ג'וליאנו מר חמיס בג'נין. היא פעילה כיום בארגון ה-BDS.

חיים אישיים 
באטלר מתגוררת בברקלי עם בת זוגה הפילוסופית ונדי בראון, ובנן המשותף אייזיק.

עבודתה

תאוריית הביצועיות (הפרפורמטיביות) 
על פי באטלר המגדר אינו הפרשנות שהתרבות מטילה על המין הביולוגי, אלא הוא מנגנון של השיח המבנה את המין כמהות טבעית הקודמת לשיח. הפעולה באמצעותה הבנייה זו מתבצעת היא הפרפורמנס - הביצועיות - התנהגויות ושימושים לשוניים שיש להם ממד שחוזר על עצמו, שמשתחזר על ידי חיקוי, שנתפס כביצוע של תסריט ידוע מראש.

באטלר טענה בריאיון כי היא מבקשת מאנשים לחשוב מחדש על מהו מגדר באופן כללי וכיצד כל אחד מהקוראים שלה מגדיר את עצמו. לטענתה רוב האנשים חושבים ש"נשיות" או "גבריות" הן תכונות הנובעות ממציאות פנימית טבעית. לטענתה, למגדר אין קטגוריה ברורה, אלא סוג של הופעה, תפקיד שאנו מגלמים, המיוצר על ידי הזהות התרבותית שלנו. לכן היא מנסה, באמצעות השפה, ליצור בעייתיות בשפה הרגילה דהיינו במושגים הנתפסים כמובנים מאליהם. לטענתה, הקשיים שתציג בנורמות, בדברים שאנו לוקחים כמובן מאליו יגרמו לנו לחשוב שוב על הדברים ואולי לשינוי בתפישה.

צרות של מגדר (1990)
בספרה הפופולרי ביותר, "צרות של מגדר" ("Gender Trouble", 1990), היא דנה במושג הפמיניזם. היא מעלה מספר שאלות כגון, את מי מייצגת התנועה הפמיניסטית? האם התנועה פועלת בשם הנשיות או בשם כל מי שהיא נקבה? מהם הערכים הנשיים ומהי אותה נשיות? באטלר טוענת כי הפמיניזם ביצע טעות חמורה בניסיון להגדיר את הנשים כקבוצה. היא רואה בחלוקה זו ביטול האינדיבידואל של כל אחת מהקבוצות בכך שהגדירו אותן כך, במקום שיאפשר לכל אדם לפעול כפי שירצה מתוך אינטרסים אישיים ולפי מאפייניו. באמצעות ההבחנה הברורה לשתי קבוצות שהן שונות, סגר הפמיניזם דלתות בפני נשים רבות. בניסיון להוכיח את טענתה, מתבססת באטלר על העובדה שבפעמים רבות נשים אומרות שהן "חשות כמו גבר" (ולהפך), בכך היא מוכיחה שמגדרו של אדם הוא רק חלק מזהות המובנת על ידי תרבות ונורמות חברתיות. היא טוענת כי העולם מוגדר כבינארי, כלומר - עשוי משני חלקים. המערכת מתבססת על מין המורכב משני חלקים: זכר ונקבה, אלו מקושרים באופן אוטומטי למגדר - גברי ונשי. בין בני המין השונים אמורה להיות משיכה למען ההמשכיות. לא כך חושבת באטלר, היא אומרת כי התפישה לפיה קיימת המשכיות מתבקשת בין מין, נטייה ומגדר היא תפישה מוטעית מיסודה. בספרה היא כותבת כי אין שום זהות מגדרית מלבד הביטוי מגדר, הזהות באה לידי ביטוי בהתנהגות שיחסו לה בעבר. באטלר מציעה שינוי - היא מציעה לפרוץ את ההגדרות הקשיחות למושג מגדר באמצעות בלבול ביניהם. לדוגמה: בנות שמדברות בלשון זכר, בנים עם שיער ארוך, בנים שמסדרים גבות ועוד. כל אלו נראו בעבר כחלק מזוהה עם מגדר אחד בלבד, באטלר מנסה להפקיע את אלו מהשיוך על פי הגדרה קיימת ולשייך כל דבר למקום אליו שייך כאינדיבידואל ולא ככלל. הכוונה שלה היא שהמילים המגבילות (נשי וגברי) של ההגדרה הטבועה בנו ייעלמו ממילון המונחים וינוסחו על פי כל אדם, לפי נטיותיו ובחירותיו.

גופים נחשבים (1994)
בספרה "גופים נחשבים" (Bodies that Matter, 1994) חוזרת באטלר למוטיב של פעולות חוזרות, עליהן תדבר גם בספרה "קוויר באופן ביקורתי", אך הפעם היא מתמקדת בנושא הגוף. אותן פעולות לטענתה הופכות את הכוח המופעל על הגוף לטבעי. למעשה, הכוח הוא אותן נורמות חברתיות המפעילות כוח על הגוף שהופך את אלו לטבעיות ומקובלות. היא מראה כיצד חזרה על פעולות הקשורות לגוף, מסייעות ליצירת התפיסה כי המין הוא הטרוסקסואלי בלבד. אותה תפיסה דוחקת את צורות החיים האחרות אל מחוץ לנורמה החברתית. היא משתמשת במושג "מלנכוליה" על מנת להמחיש את כוונתה. לטענתה בכל קשר הומוסקסואלי ראשוני נוצרת מלנכוליה הנובעת מהניסיון להשתקה עצמית. קשר הומוסקסואלי יכול להיות קשר בין ילד להורה מאותו המין. אותו הקשר מודחק בגלל שורת האיסורים שהחברה מכתיבה לנו ולכן המלנכוליה הופכת להיות אחד ממרכיבי האישיות של כל אחד מאיתנו. באטלר דורשת מבני האדם לפתח מודעות לגמישות זהותם.

טענת אנטיגונה (2001)
בספרה "טענת אנטיגונה" (2001) סוקרת באטלר פרשנויות קודמות של הוגים כגון פרידריך הגל, ז'אק לאקאן ולוס איריגארי, ועל רקע זה ממשיגה מחדש את הטאבו על גילוי העריות ופותחת את מושג השארות לאפשרויות של שינוי חברתי. היא מחדשת את המורשת של אנטיגונה, מאירה את היבטיה המהפכניים ורותמת אותם לקידומן של מחשבת הפמיניזם ושל פוליטיקת מיניות רדיקלית. באטלר מנסה לברר האם המרד של אנטיגונה, בתו של אדיפוס והמורדת הנודעת ממחזה של סופוקלס, שנחשבה עד אותה עת למופת של התרסה פמיניסטית, הצליח להשתחרר מצורות הכוח שנגדן יצאה. באטלר מתארת את אנטיגונה כדמות אמביוולנטית, מכיוון שמעשה המרד שלה הביא למותה. כלומר, העובדה שהיא מתה בסוף מחזקת את הטענה כי הנורמות החברתיות קובעות איזה סוגי חיים ראויים ויכולים להמשיך להתקיים. באטלר מבקשת לברר האם סיפור העלילה מנקודת מבט של אנטיגונה ולא מנקודת מבט של קריאון יכול היה לשנות את סוף הסיפור. אולי אם הסיפור לא היה מסופר מנקודת מבט הטרוסקסואלית הייתה הכרה בצורות חיים שונות ממה שאנו מחשיבים כנורמלים. באטלר טוענת כי המאבק של אנטיגונה דומה למאבק אלה שנמצאים מחוץ לנורמות החברתיות המקובלות. הספר מדגים כיצד המסגרות הקיימות כיום מונעות מאיתנו לראות נכונה את מושגי החירות המינית והפעולה הפוליטית.

קוויר באופן ביקורתי (2004)
ספרה "קוויר באופן ביקורתי" (2004) נשען על תאוריות קודמות שלה המופיעות בספריה "Gender Trouble" ו-"Bodies that matter”. במאמרה "Critically Queer" היא טוענת, תוך הסתמכות על מושג ה"כוח" של מישל פוקו, כי שפה היא מדיום של כוח באמצעות יצירת קטגוריות המחלקות את העולם ויוצרות תנאים להשתייכות. השפה היא תוצר של הבנייה חברתית, לכן ההגדרות שהיא מספקת אינן יכולות להיות טבעיות. על כן אין לקבל אותן כמובן מאליו. הנורמות החברתיות שהשפה מגדירה לנו אינן בהכרח נכונות. אישה אינה חייבת להיות אישה במובן שאנחנו מכירים אותה כמו גם הגבר. הקטגוריות "זכר" ו"נקבה", כאמור, מכוננות באופן חברתי, ושאחת הדרכים לשינוי המצב הקיים היא פרודיה מגדרית, בנוסח הופעות דראג, בהן גברים מתחפשים לנשים, ומדגימים בכך כיצד תפקידים מגדריים הם לא יותר מקונוונציות חברתיות. פארודיות אלו מעקרות, לטענתה, את כוחן של הקונוונציות המגדריות, ומציגות אותן כשרירותיות, ומכאן פתוחה הדרך לשוויון. באטלר טוענת כי, אנו משחזרים בפעולות שאנו מבצעים, פעולות קודמות ובכך אנו מחזקים את סמכותן של אותן הפעולות. לדוגמה, אם אישה בוחרת להתחתן היא בעצם מעצימה את הכוח של מוסד הנישואין. היא טוענת שלכל הפעולות יש היסטוריה שנותנת להן משמעות. בניגוד לפמיניסטיות אחרות עליהן הסתמכה באטלר, מדגישה הכותבת את השימוש במונחי השפה הקיימים אך בדרך שונה כך שתסייע להרחבת המשמעות שלה.

המצפן של האבל - בעקבות הטבח בעוטף עזה (2023) 
כשבועיים לאחר השבת השחורה (7 באוקטובר 2023) באטלר פרסמה מאמר במגזין הבריטי The London Review of Books. במאמר שכותרתו המצפן של האבל, אלימות וגינוי של אלימות באטלר טוענת שאין סתירה בין גינוי של מעשי חמאס באופן לא מתפשר (כפי שהיא מגנה) לבין מתן הקונטקסט ההיסטורי. היא מתייחסת אל המכתב הפתוח של קהילת האמנות לארגוני תרבות שהאשימו את פשעי ישראל נגד הפלסטינים בכל מעשה האלימות. הטיעון המרכזי של ג'ודית באטלר ב"מצפן האבל" הוא על הקשר המורכב בין אלימות לגינוי האלימות. אלה הם דבריה בהקשר הטבח: "יש כאלה שמשתמשים בהיסטוריה של האלימות הישראלית באזור כדי להצדיק את חיסול חמאס, אבל הם משתמשים בצורה מושחתת של היגיון מוסרי כדי להשיג מטרה זו. בואו נהיה ברורים, האלימות הישראלית נגד פלסטינים היא מכריעה: הפצצות בלתי פוסקות, הרג של אנשים מכל גיל בבתיהם וברחובות, עינויים בבתי הכלא שלהם, טכניקות של הרעבה בעזה ונישול בתים. והאלימות הזו, על שלל צורותיה, מתנהלת נגד עם הכפוף לכללי אפרטהייד, שלטון קולוניאלי וחוסר אזרחות. כאשר ועדת הסולידריות הפלסטינית של הרווארד מפרסמת הצהרה:

"משטר האפרטהייד הוא היחיד שאשם" בהתקפות הקטלניות של חמאס על מטרות ישראליות - הוא עושה טעות. זה פסול לחלק אחריות בצורה כזו, ושום דבר לא צריך לפטור את חמאס מאחריות להרג הנורא שהם ביצעו. יחד עם זאת, לא ראוי שקבוצה זו וחבריה יופיעו ברשימה שחורה או שיהיו מאוימים. הם בוודאי צודקים כשהם מצביעים על ההיסטוריה של האלימות באזור: "מתפיסות קרקע שיטתיות ועד תקיפות אוויריות שגרתיות, מעצרים שרירותיים למחסומים צבאיים והפרדות משפחות כפויות ועד הרג ממוקד, הפלסטינים נאלצו לחיות במצב של מוות, גם לאט וגם פתאומי״.

בהמשך לפרסום המאמר טענה באטלר בראיון לאתר democracynow, שחמאס איננו ארגון טרור אלא תנועת לשחרור.

ביקורת על המאמר 
בביקורת חריפה על דבריה אלה המתייחסים ל"קולוניאליזם הישראלי" ולהיסטוריה של האלימות הישראלית, כותב חיים לוינסון בעיתון הארץ:

"אני חשבתי על עוד קונטקסט היסטורי, שאולי יהיה בו קצת כדי להאיר את מה שראינו. קוראים לזה: רצח יהודים. בכל זאת, היו אי אלו אירועים בהיסטוריה שקשורים ברצח יהודים... בכל רחבי העולם המערבי יש תקיפות של יהודים, לא של ציונים. מראשית הציונות היהודים נתונים למתקפות אלימות בארץ ישראל. בשנת 47' יצאו צבאות של מדינות ערב למלחמה במדינה הציונית לא בגלל הפצצות, לא בגלל הריגת אנשים, לא בגלל עינויים בבתי הכלא, לא בגלל טכניקות של הרעבה ולא בגלל נישול בתים. אם רוצים לתת קונטקסט לסכסוך הישראלי פלסטיני ולחזור לשורשי ההיסטוריה, אז יש לו שני צדדים. ולכן הוא מורכב ובלתי פתיר, כי יש לו שני צדדים צודקים.

הקונטקסט שבאטלר מציעה, ועוד כאינטלקטואלית, הוא "קולוניאליזם". זו המילה הריקה ביותר בשיח האינטלקטואלי המערבי היום. הקולוניאליזם הוא אכן אחד החטאים והפשעים הגדולים של מדינות העולם הראשון בעולם השלישי, אחרי השואה והעבדות. אני בעד לכפר על פשעי הקולוניאליזם: הייתי מתחיל למשל בנישול בית המלוכה הבריטי, מכירת נכסיו והעברת הכסף לטובת שיקום הקולוניות. זה צדק היסטורי. הם התעשרו מפשע, התעשרות שעד עצם היום הזה מזינה את אורח חייהם הראוותני, בעוד הקורבנות חיים במחסור זה דורות על גבי דורות. תארו לכם, איזה שיקום עזה אפשר לעשות בכסף של ארמון בקינגהאם".

בביקורות על המאמר בעיתונים גרמניים, כתב כריסטיאן גייר-הינדמית' ב-FAZ שבאטלר מעלימה את הזוועות שהתרחשו באמצעות ההקשר שלה, תומאס א. שמידט דיבר ב-Die Zeit על "היפוך אשמה", אנה מאייר כתבה גם ב-Die Zeit: "(...) אין ספור אותו דבר קורה לגבי פסקאות: שום דבר לא יכול להצדיק את האלימות, ועדיין צריך לראות את האלימות של המעצמה הכובשת, ישראל. מתברר שהיא (באופן מובן) לא יודעת איפה לחשוב הלאה.

קבלה וביקורת

לכתיבתה של באטלר הייתה השפעה מכרעת על תאוריות פמיניסטיות ותאוריה קווירית, כמו גם על לימודי תרבות ופילוסופיה קונטיננטלית. באטלר מצוטטת במגוון של דיסציפלינות, כמו ספרות, קולנוע, פסיכואנליזה, ולימודי פרפורמנס.

ביקורת 
הביקורות המרכזיות על באטלר קשורות להשלכות הפוליטיות של תפיסתה. יש הטוענים כי התפיסה של באטלר את הסובייקט כפיקציה הנוצרת על ידי השיח פוגעת באפשרות של פעולה פוליטית ממשית ומעודדת עמדה של השלמה ופסיביות. תאוריית הפרפורמטיביות של באטלר מספקת אמנם תיאור של המנגנון שבאמצעותו נוצר שינוי חברתי, אך אינה מסבירה מהם התנאים שיכולים לאפשר או למנוע אותו. ביקורת נוספת (על ידי סוזן בורדו) טוענת שהתייחסותה של באטלר למין הביולוגי כפיקציה הנוצרת על ידי השיח גורמת להתעלמות מהמטריאליות של הגוף ומההבדלים הפיזיולוגיים בין נשים לגברים, היוצרים צרכים שונים ורמות פגיעות שונות. השאלה שהועלתה הייתה האם התעלמות זו אינה פוגעת במטרות התנועה הפמיניסטית. באטלר עצמה שאלה: "אם הכל הוא שיח, מה קורה לגוף? אם הכל הוא טקסט, מה עם אלימות ופגיעה גופנית?".

בקורת מסוג אחר שהופנתה כלפי באטלר התייחסה לסגנון כתיבתה, שנתפס כלא נגיש, כבעל סרבול סגנוני, וכמשתמש בעמימות הבאה להסתיר את החולשה של הטיעונים. כמו כן נטען כי באטלר אינה מספקת מידע מספיק לגבי מקורותיהם של המושגים והרעיונות בהם היא משתמשת, ובכך אינה מאפשרת לקוראים לשפוט באופן עצמאי את טענותיה.

אליס שוורצר מתחה ביקורת על באטלר בכך שהיא אינה מתייחסת למצבה של האישה בעולם המוסלמי ודיכוי זכויות להט"ב במדינות ערביות

ספריה שתורגמו לעברית
 ג'ודית באטלר, טענת אנטיגונה, תרגום: דפנה רז. רסלינג, 2001
 ג'ודית באטלר, קוויר באופן ביקורתי, תרגום: דפנה רז. רסלינג, 2004.

קישורים חיצוניים

 האתר של ג'ודית באטלר ב-European Graduate School 
 
 
 

 מקורות על ג'ודית באטלר 
 ספריה
 Bodies that matter: on the discursive limits of "sex", בגוגל ספרים (אנגלית)
 Gender trouble: feminism and the subversion of identity, בגוגל ספרים (אנגלית)
 Excitable speech: a politics of the performative, בגוגל ספרים (אנגלית)
 The psychic life of power: theories in subjection, בגוגל ספרים (אנגלית)
 Undoing gender, בגוגל ספרים (אנגלית)
 Precarious life: the powers of mourning and violence, כרך 13, בגוגל ספרים (אנגלית)
 ראיונות וביקורות
 עידו הרטוגזון, מהומה בקמפוס: הסטודנטים גירשו את הרקטור מהאולם (סטודנטים באוניברסיטת תל אביב גירשו את הרקטור בהרצאה של ג'ודית באטלר), נענע, 8 בינואר 2004
 
 
  ג'ודית באטלר: המגדר הוא בעל אינספור אפשרויות: פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "גיבור תרבות" בהגשת יונתן גת, דוד גורביץ' ודן ערב

הערות שוליים

חוקרי ספרות יהודים אמריקאים
חוקרי רטוריקה
פמיניסטיות יהודיות אמריקאיות
סגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
להט"בים אמריקאים
סגל אוניברסיטת וסליאן
להט"בים יהודים
חוקרים להט"בים
פילוסופים להט"בים
אמריקאיות ממוצא יהודי-הונגרי
אמריקאים ממוצא רוסי-יהודי
בוגרות בנינגטון קולג'
אמריקאיות שנולדו ב-1956
אמריקאים שנולדו ב-1956