לורים

לורים (שם מדעי: Loriini) הוא שבט ממשפחת הדרראים (Psittaculidae) ותת-משפחת הלורים. הוא כולל מיני תוכים רבים החיים באוסטרליה, אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה. באופן כללי מרבית סוגי הלורים אינם נמצאים בסכנת הכחדה ומצבם הוא ללא חשש, ישנם סוגים שהם פגיעים או קרוב לכך עקב פיתוח סביבתי מואץ ונעשות תוכניות שימור כולל העברת מינים לאזורי מחיה אחרים. הבעיה חמורה יותר באזוריי האיים המבודדים כאשר חולדות מאיימות על אזורי הקינון של הלורים. המין ultramarine lorikeet נמצא בסכנת הכחדה חמורה ומוגדר כאחת מ-50 העופות הנדירים בעולם.

מצב השימור של מיני הלורים השונים יכללו בטבלאות השונות בפסקת חלוקה לסוגים ומינים.

מאפיינים עיקריים 
השם הפופולרי למיני שבט זה הוא לורים ולוריקיטים (Lories and Lorikeets) כאשר לוריקיטים הם המינים בעלי הזנב הארוך ואילו הלורים הם בעלי הזנב הקצר.

הלורים והלוריקיטים הם לרוב תוכים קטנים ובינוניים כאשר הלוריקיטים הם, יחסית, קטנים יותר מאשר הלורים ברוב המקרים, אך יש גם יוצאים מן הכלל וכן מינים גדולים יחסית.

גולדיס לוריקיט (Glossoptilus goldei), אחד המינים הקטנים יותר, אורכו 18 ס"מ, כולל הזנב הארוך, ומשקלו כ-55 גרם. לעומתו, הבלק לורי (Chalcopista atra) שהוא אחד הלורים הגדולים, אם לא הגדול ביותר, אורכו כ-31 ס"מ ומשקלו כ-230 עד 280 גרם.

הלורים והלוריקיטים הם גם מהצבעוניים ביותר, לא רק בין מיני התוכים למיניהם, אלא גם בין כל בעלי הכנף האחרים. השוני קיים הן בצבע הבסיסי של הפלומה והן בצבעי נוצות הגב והתעופה ויש מינים שהצבע הבסיסי הוא אדום, ירוק, סגול, שחור, חום וגם כחול. ככלל, אבל עם הרבה יוצאים מן הכלל, רוב הלוריקיטים הם בעלי צבע בסיסי בגווני ירוק ואילו חלקם הגדול של הלורים הם בעלי צבע בסיסי בגווני אדום.

הצבעוניות של משפחת הלורים והלוריקיטים, התנהגותם ואופיים הפכו את הלורים לעופות תצוגה מובילה בהרבה מגני החיות ופארקי העופות בעולם וגם בארץ.

התנהגות 
בטבע, הלורים והלוריקיטים חיים בלהקות ועפים בסביבת עצים, בעיקר עצי אקליפטוס או עצים בעלי תפרחת שם הם מוצאים את מזונם.

בקרבת מקומות יישוב המוקפים גידולי פירות מסחריים, נחשבות להקות הלורים כעוף מזיק ונעשים ניסיונות רבים להרחיקם משטחים חקלאיים.

קינון בטבע נעשה בדרך כלל בחללים בתוך גזעי עצים זמן הדגירה משתנה בהתאם למין ונע בין 22 ל 28 ימים. הגוזלים עוזבים את הקן אחרי כ 50 יום מזמן הבקיעה.

תזונה בטבע 
הלורים השונים חיים באזורים שונים ולכן גם תזונתם משתנה מאזור אחד לאחר. מרבית סוגי הלורים חיים באזורים הטרופיים של אוסטרליה, ניו זילנד, אינדונזיה, פפואה ניו-גיני, פולינזיה ובעוד עשרות איים קטנים באזור דרום-מזרח אסיה.

ידוע כי בטבע, מרבית הלורים ניזונים בעיקר מצוף של פרחים הגדלים באזור מחייתם, מפירות ומזרעים הגדלים על צמחים מסוימים.

לורים רבים החיים באוסטרליה ניזונים מפריחת האקליפטוסים ואף מהזרעים שהעץ מפיק. מגוון הפירות והפרחים באזורים אלו הוא עצום וכל לורי בוחר את הזנים המועדפים עליו. ללורים לשון ארוכה בעלת קצה "שעיר" שנועד לקלוט את הצוף מליבו של הפרח המועדף. תזונתם של הלורים מכילה סוכרים רבים (פירות וצוף) והיא נוזלית ורכה במרביתה. הלשלשת של הלורים נוזלית גם היא בהתאם לתזונתם.

הרכב מזונות זה גרם לשינויים אנטומיים הן בלשון והן בזפק של הלורים.

מכיוון שתזונתם של מרבית מיני הלורים מורכבת פחות מזרעים וגרעינים הזפק שלהם קטן יותר מאשר בסוגי התוכים הניזונים בעיקר מגרעינים וזרעים.

גידול בשבי 
צבעיהם המרהיבים, התנהגותם התזזיתית ואופיים הנוח, יצרו ביקוש גדול ללורים. בתחילה מגני חיות באירופה ולאחר מכן בארצות הברית כבר משלהי המאה ה-19.

מגני החיות ופינות החי זלג הביקוש ללורים גם ממגדלים פרטיים הן לתצוגה והן כחיות מחמד.

תזונה בשבי 
האתגר הראשון של גידול לורים בשבי היא התאמת התזונה לזו הקיימת בטבע.

מזונם של הסוגים השונים של הלורים בטבע משתנה בהתאם לגאוגרפיות בהם הם נמצאים אבל הבסיס הוא בדרך כלל נקטר ואבקנים (pollen).

עד אמצע שנות ה-80 כל מגדל לורים הכין מזון, בדרך כלל נוזלי, שאמור היה להחליף את הנקטר בטבע ולספק סוכרים ושאר המרכיבים במזונם. בספרות המקצועית, שעד אז הייתה מעטה למדי, התפרסמו מתכונים שונים לתזונת הלורים.

תזונה לקויה הייתה הגורם העיקרי בתמותת לורים וקיצור תוחלת החיים שלהם בשבי בעיקר עקב מחלות כבד.

החל מאמצע שנות ה-70 חל גידול משמעותי של גידול לורים בשבי על ידי מגדלים פרטיים ובמקביל הוחל גידול לורים כחיות מחמד על ידי אנשים פרטיים. אחזקת לורים כחיות מחמד חייב התמודדות עם הלשלשת שלהם, שעקב מזונם הנוזלי, הייתה מותזת לכל עבר.

באמצע שנות השמונים, בניסיון לחקות את התזונה של הלורים בטבע, פיתחו חברות מזון, פורמולות שונות של אבקה ליצירת דייסה ללורים. הדייסה אמורה לספק את כל הצרכים התזונתיים של הלורים ולהקל על המגדלים בטיפול בהם. האבקה מכילה סוכרים, חלבונים, שמנים צמחיים ומינרלים.

פתרון זה נתן מענה סביר למגדל הממוצע אבל עדיין ישנם בתי גידול שמשתמשים במזון המוכן בצורה מוגבלת ומוסיפים רכיבים שונים אחרים.

תצוגת לורים בשבי 
במספר לא קטן של גני חיות הקימו תצוגת לורים בתוך מתחמי הליכה גדולים. במתחמים אלה נטועה צמחייה מאזורי המחיה של הלורים בטבע. המבקרים הולכים בשבילים בתוך המתחם מצוידים בכוסיות של נקטר, או פרי, והלורים יורדים לאכול מידי המבקרים .

גן החיות הראשון שיישם גישה זו היה גן החיות בסן דייגו בארצות הברית. לורים הוצגו בגן זה כבר מהקמתו ב 1920 וב 1994 הוקם בו מתחם לורים ענק המסוגל לאכלס 3000 מבקרים ביום.

בארץ קיימים מתחמי לורים בשני אתרים. בגן החיות התנכי בירושלים ובגן גורו בקיבוץ ניר דוד.

חלוקה לסוגים ומינים 
במשך השנים החלוקה הטקסונומית של שבט הלורים (Loriini) עברה שינויים רבים. שבט הלורים מונה 12 סוגים (Genus), ואם בשנת 1998 נמנו בתת-משפחה זאת 56 מינים (Species),הרי ב 2015 נמנו 61 מינים.

לגבי הכינוי בעברית של המינים השונים, נעשה שימוש בכינוי המקובל בקהילת מגדלי הלורים בישראל שהוא בעצם השם הפופולרי באנגלית באותיות עבריות ולא נעשה ניסיון לבצע תרגום של השם. לדוגמה ה Chattering Lory יכונה צ'טרינג לורי ולא לורי פטפטן.

במקרים בהם המין איננו נמצא בגידול בישראל, לא נרשם כינוי בעברית.

Chalcopsitta 
בסוג זה שלשה או ארבעה מינים (Species), שלשה מאזור גינאה החדשה ואחד מהאיים מזרחית לה. המינים הללו הם הגדולים ביותר בתת-משפחת הלורים והלוריקיטים ומשקל כל אחד מהמינים הוא מעל 200 גרם. מאפיין ייחודי נוסף למינים בסוג זה הוא שכל מין (Specie) הוא בעל צבע בסיס שונה שחור, חום, ירוק ואדום כפי שנראה בטבלה.

הקרדינל לורי סווג בתחילה בסוג Chalcopsitta אולם לאחרונה בעקבות בדיקות DNA חלק מהחוקרים מסווגים אותו בסוג Pseudeos יחד עם הדסקי לורי

Eos 
בסוג זה שבעה מינים (Species). כולם מאיי אינדונזיה. המינים בסוג זה חלקם גדולים חלקם בינוניים ואחד מהם קטן (פחות מ 120 גר).

הצבע השולט במינים מהסוג הזה הוא אדום, עם מופעים של כחול, שחור וסגול בכנפיים ובחלק העליון של הגוף. לחלק מין המינים ישנם תת-מינים השונים ביניהם במופע הצבע הנוסף ובגודל.

Lorius 

לורי (Lorius) הוא סוג בו שישה מינים (Species) ולחלקם יש לא מעט תת-מינים.לסוג זה מאפיינים מיוחדים, כולם גדולים, רחבי גוף ובעלי זנב רחב.

לכל המינים יש כנפיים בצבע ירוק כאשר הצבע השלט בפלומת הגוף הוא אדום.

סוג זה מקורו בגינאה החדשה, אינדונזיה ואיי סולומון.

לחלק מין המינים הללו יכולת דיבור גבוהה

Trichoglossus 
סוג זה (Genus), קשה מאוד להגדיר את גבולותיו. במשך השנים מינים (species) שונים נכללו ופוצלו מסוג זה. ניתן לחלק את הסוג הזה לשתי קבוצות עיקריות. אחת היא קבוצת הלורי קשת שכללה בתחילה את ה Green naped Lorikeet ו 15 תת-מינים בקבוצה הזו. עד היום יש חוסר אחידות בשם לורי קשת, לאיזה מין או תת-מין מתייחסים.

לאחרונה בעקבות בדיקות DNA, חלק מתת-המינים סווגו כמינים עצמאיים עם תת-מינים משל עצמם.

קבוצת הלורי קשת, בגלל הצבעים המרהיבים, אופים ותזזיותם הם הנפוצים ביותר כיום בשבי ומאכלסים מספר רב של מתחמי הליכה סגורים, פינות חיי ותצוגות למיניהם..

הקבוצה השנייה כוללת מינים השונים במבנה ובגודל וחלקם אף הוצאו מהסוג ושויכו לסוגים אחרים.
הפיזור הגאוגרפי של סוג זה הוא נרחב ביותר. רוב שטחה של אינדונזיה, גינאה החדשה, אזורי החוף באוסטרליה ועד איי קרולין.

מבחינת הגודל הם נעים בין קטן ובינוני מ 17 עד 30 ס"מ ומ50 עד 170 גרם.

לא כל המינים יוצגו בטבלה ובתמונות.

Pseudeos 

עד לשנים האחרונות סוג זה מנה מין אחד בלבד, ה דסקי לורי שכלל שני תת-מינים הכתום והצהוב. לאחרונה מחקרי DNA גרמו לרבים מהחוקרים לכלול את קרדינל לורי בסוג זה, אף על פי שמבחינה ויזואלית הן בגודל והן במבנה הגוף, הקרדינל לורי מתאים יותר לסוג Chalcopsitta. סווג חדש זה מופיע בפרסומים מ 2010 ואילך.

הדסקי לורי מקורו בגינאה החדשה ואילו הקרדינל לורי מקורו באיי סולומון ובארכיפלג ביסמרק.

Glossopsitta ו–Psitteuteles 
סוגים אלו זה כוללים כמה מהמינים הקטנים ביותר של הלורים. משקלם בין 35–70 גרם. השינוי האחרון היה המעבר של הגולדיס לוריקיט ( Goldie's Lorikeet) מהסוג Trichoglossus לסוג זה.

השינויים והמעברים התכופים המפה הטקסונומית של הלורים והמאפיינים הדומים להם אפשרו התייחסות לסוגים אלו כקבוצה וירטואלית אחת (לצורך הערך בלבד).

מינים אלו צבעם הבסיסי ירוק.

Vini 
סוג זה כולל מינים הקטנים בגודלם, חלקם כבר נכחדו וחלקם בסכנת הכחדה חמורה. מקורם של המינים הלל באיי פולינזיה והאיום העיקרי על שרידותם הן החולדות שנכנסו לאיים.

Charmosyna 

זהו הסוג בעל מספר המינים הגדול ביותר, 14 בסך הכול, המינים בדרך כלל קטנים ורק 2 מינים גדולים יותר (יותר אם נכלול את תת-המינים שלהם).

מחצית המינים הם דימורפים, כלומר ניתן להבחין וויזואלית בין זכר ונקבה, כאשר במרבית מיני הלורים והלוריקיטים אין הבחנה וויזואלית ונדרשת בדיקת DNA.

גידול סוג זה בשבי, מורכב יותר, כיוון שנדרשת התאמת מזון שונה יותר משאר הלורים וכן העובדה שחלק מין המינים מקורם במקומות גבוהים מאוד, דרושה התאקלמות ארוכה יותר.

סוגים נוספים 
ישנם שני סוגים נוספים, שבספר Parrots of the World מקובצים בשם NEW GUINEA HIGHLANDS LORIKEETS .

האחד מכיל מין בודד ושם הסוג Oreopsittacus.

הסוג השני מכיל שני מינים. שם הסוג: Neopsittacus. קיימת מחלוקת האם סוג זה שייך ללורים או לשבט תוכי התאנה (fig parrots).

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

בעלי חיים שתוארו ב-1836
טקסונים שתוארו בידי ג'ון פריידוקס סלבי

לורים (תת-משפחה)