קבר דוד המלך

קבר דוד המלך הוא שם רווח למבנה בהר ציון שבירושלים, שבו על פי מסורות יהודיות, הנוצריות והמוסלמיות, קבור דוד המלך. עם זאת, בתנ"ך כתוב שדוד נקבר בעיר דוד ("וַיִּשְׁכַּב דָּוִד, עִם-אֲבֹתָיו; וַיִּקָּבֵר, בְּעִיר דָּוִד").

המסורת הנוצרית מוסיפה ורואה בקומה השנייה של המבנה את חדר הסעודה האחרונה, בה סעדו ישו ותלמידיו לפני שנלקח אל מותו. אתר זה, המקודש לשלוש הדתות, היה לנקודת מגע וחיכוך ביניהן במשך השנים.
"חדר הסעודה האחרונה" מעלה תהיות גדולות בקרב חוקרים לגבי אמיתתו שהרי אין בו שום סממן נוצרי, ההיסטוריונים טוענים שככל הנראה הייתה במקום כנסייה בשם "הסעודה האחרונה", אך היא הוחרבה כמה פעמים, וכן המבנה הנוכחי בן שמונה מאות שנה בלבד, לכן לא ייתכן שבתוכו היה חדר שבו התרחש אירוע נוצרי בן 2,000 שנה, וכן בספרות הנוצרית הם מודים שהמבנה אינו מקורי. בעבר הנשיא יצחק בן-צבי היה מתפלל שם, וחדר זה שימש כבית כנסת.

מבחינה ארכאולוגית מתוארך קבר דוד המלך לתקופה הרומית או הביזנטית שייתכן שהיה חלק מכנסיית האגיה ציון, ובצידו בנייה מתקופות מאוחרות יותר.

זיהוי האתר 

פטירתו של דוד מתוארת ב: "וַיִּשְׁכַּ֥ב דָּוִ֖ד עִם־אֲבֹתָ֑יו וַיִּקָּבֵ֖ר בְּעִ֥יר דָּוִֽד". הנוהג חזר על עצמו במהלך תקופת בית ראשון, כשלגבי מרבית שושלת בית דוד מצוין בספר מלכים כי נקברו "עם אבותיהם" בעיר דוד. כן מסופר שיהוידע הכהן נקבר יחד עם המלכים. ספר דברי הימים מוסיף הבחנה משנית, וקובע כי מקצת המלכים, כגון אחזיה ויואש נקברו בעיר דוד, אך לא ב"קברי המלכים". היום לפי החפירות הארכאולוגיות נמצאו בחפירות שרידים מעיר דוד באותה התקופה, כמו כן נמצאו באזור הר ציון מבצר מתקופת דוד המלך וייתכן מאוד שזה המשך לעיר דוד בתחתית ההר.

בתקופת בית שני עוד היו קברי בית דוד ידועים. הם מוזכרים בספר נחמיה כנקודת ציון ידועה.

האתר היה מוכר לתושבי ירושלים עד שלהי תקופת בית שני, ויוסף בן מתתיהו מספר על מספר פעמים שהקברים נבזזו כדי לשלם חוב מלכותי, תחילה על ידי יוחנן הורקנוס, שהוציא מהקבר שלושת אלפי כיכרות כסף, בהם שיחד את אנטיוכוס השביעי כדי שיסיר את המצור מירושלים. החרה החזיק אחריו המלך הורדוס (קדמוניות טז, ז).

לפי התוספתא למסכת בבא בתרא (א, יא), "קברי בית דוד... היו בירושלים ולא נגע בהם אדם מעולם". קבר דוד מוזכר גם במקורות עתיקים נוספים כגון בספר נחמיה, וכן בברית החדשה, ובספרי היסטוריה רומיים. אלא שעם חורבן העיר ירושלים, חרבו כנראה גם הקברים, כך שמקומם לא נודע.

המקום הידוע כיום כקבר דוד המלך, נקבע על פי מסורת חלופית בת כאלף שנים לערך, המזהה את מקום הקבר דווקא בהר ציון, סמוך לחומה הדרומית של העיר העתיקה. בין המקורות: רשימות מסע מהרב מנחם ב"ר ציון (שנת ד'תתקע"ה, 1214-1215), ספר מסעות בנימין, רשימות מסע תלמיד הרמב"ן, רבי משה חגיז בשם האר"י, תשובות רדב"ז, מהר"ם בן חביב. במהלך השנים, התקבע הזיהוי בין יהודי ירושלים. רבנים רבים שביקרו בארץ ישראל נהגו לפקוד את האתר, ואף היו שחיברו תפילות מיוחדות ל"השתטחות" על הקבר. ברשימת מסע מתלמיד הרמב"ן ואשתורי הפרחי האתר מוזכר כאוהל דוד המוזכר בדברי הימים, בו שיכן דוד המלך את ארון הקודש עד בניית בית המקדש.

אמנם לפי המקרא, דוד ורוב מלכי שושלת בית דוד לא נקברו בהר ציון. אולם, ע"פ דעה אחרת, אין לפסול את האפשרות כי אפילו אחדים ממלכי בית דוד שהיו קבורים בעיר דוד הועברו מאוחר יותר לקבורה מחודשת בהר ציון, דעה זו מסתמכת על מצבת קברו של עוזיהו מלך יהודה, אשר נמצאה, וממנה ניתן ללמוד כי עצמותיו הועברו ממקום למקום.

יש חוקרים המזהים את המקום הידוע כיום כקבר דוד, כ"גן עזא", בו נקברו המלך מנשה ובנו המלך אמון. לפי העולה מן הכתוב, גם נכדו המלך יאשיהו נקבר שם. מאחר שירמיהו מנבא שאחר החורבן יוציאו מקבריהם את עצמות מלכי יהודה הנחשבים לרשעים, עולה כי מי שנשאר קבור בגן עזא, הוא המלך יאשיהו, אחרון מלכי בית דוד שנקבר בארץ.

בקומה התחתונה של הבניין עומד סרקופג מכוסה בפרוכת, המזוהה כקברו של דוד המלך. עד שנת 2007 עמדו על הקבר כתרי תורה שהובאו מקהילות יהודיות שנכחדו בשואה, אך אלה נגנבו ונעלמו.

תולדות המבנה
תולדות המבנה אינם מתועדים היטב, ואין וודאות מי בנה אותו ומתי בדיוק.

האזכור הראשון של המסורת הקושרת בין הר ציון לקברו של דוד המלך מופיע בכתבי מוקדסי.
היהודי הראשון המזכיר את הר ציון בהקשר לדוד המלך הוא בנימין מטודלה, שביקר בירושלים במאה ה-12.

ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור{{הערה|1=אלחנן ריינר, "ואיך? שהרי ירושלים לחוד וציון לחוד! - (השכונה היהודית בירושלים לאחר התקופה הצלבנית)", (בתוך) נוף מולדתו, יוסי בן-ארצי, ישראל ברטל ואלחנן ריינר (עורכים), הוצאת מאגנס, תש"ס עמ' 277}} כי המסורת לקיום קבר דוד המלך במקום מוכחשת על ידי רבי בנימין מטודלה. בביקורו בשנת 1170, הוא כתב: "קברי בית דוד והמלכים שקמו אחריו בהר ציון, ואין המקום ידוע. לדעתו, הוא בקש להכחיש את המסורת על אודות קברי בית דוד בכנסיית ציון. היה חשוב להימנע מיצירת הדעה כי קברו של אבי השושלת המשיחית - דוד המלך - הוא בידי הנוצרים. ההנחה היא שאם הייתה מסורת יהודית מקבילה הוא היה מזכיר אותה.

בימי הממלוכים (בשנת 1452 לערך) עברה החזקה על הקבר לידי הסולטאן הממלוכי, בעקבות סכסוכים בין נוצרים ויהודים. הסולטאן הצהיר (כפי שכותב התייר פליקס פברי): "הלא אנו המוסלמים מעריצים את דוד כמו הנוצרים והיהודים. גם אנו מאמינים בכתבי הקודש. לפיכך... יהיה המקום הזה לנו". המוסלמים אסרו על נוצרים ויהודים להיכנס אל הבניין שעל קברי בית דוד, איסור שנשמר בקפדנות עד המאה ה-20, עם יוצאים מהכלל בודדים, כדוגמת ביקורו של משה מונטיפיורי בשנת 1893.

ארמטה פיירוטי שהיה האדריכל הראשי מטעם הממשל הטורקי, מספר "ירושלים נחקרת" כי בשנת 1859 גילה מערה בשטח בית הקברות במערב הר ציון המובילה מתחת למבנה קבר דוד. פיירוטי זיהה את המערה בתור הקבר האמיתי של מלכי בית דוד. כיום, מערה כזו אינה מוכרת אך בדיקות שיקוף קרקע בעזרת מכ"ם שנעשו בשנת 2011 הראו כי קיימת סבירות גבוהה לקיום חלל תת-קרקעי מתחת למבנה (עמית ראם, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס ה-14).

בשנת 1951 חקר יעקב פינקרפלד את המבנה, וכאשר חפר לעומק של כ-70 ס"מ מתחת למרצפות, גילה רצפת פסיפס צבעוני. פינקרפלד תארך את הפסיפס ואת הגומחה בקיר לתקופה הרומית, בעוד שהמצבה עצמה ושאר קירות המתחם הן תוספות מאוחרות. מוטיבים אלו, בנוסף לעובדה שהגומחה פונה לכיוון הר הבית, הובילו את פינקרפלד למסקנה כי הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת עתיק ששכן במקום.

בזמן מלחמת השחרור שימש המקום כמפקדה צבאית של הירדנים וב-18 במאי 1948 נכבש בידי ישראל ושימש את הצבא כמפקדה.

 לאחר מלחמת העצמאות 

עם שוך הקרבות במלחמת העצמאות, למרות ההתחייבות בהסכם שביתת הנשק לאפשר גישה למקומות הקדושים, נותרו הר הבית והכותל המערבי מחוץ להישג ידם של תושבי מדינת ישראל.

לאחר נפילת הרובע היהודי בתש"ח, נותר הר ציון המקום היחיד ממנו היה ניתן לצפות על הכותל המערבי והר הבית. השלט המכוון אל התצפית נותר על כנו גם כיום (2015). החל בשנת 1953 החלה לפעול במקום "ועדת הר ציון" בראשות הממונה הראשון על המקומות הקדושים, הרב שמואל זנוויל כהנא (שז"ך) הוא קיבע את מרכזיותו וחשיבותו ליהודים, ואף נשלחו מאות אבנים מהמקום כיסודות לבתי כנסת בארץ ובעולם, כתחליף לכותל המערבי (ולהר הבית). בעקבות חקירתו של יעקב פינקרפלד לפיה גומחה במבנה כוונה אל הר הבית, ומכאן השערתו שהמדובר בבית כנסת עתיק, החלו גם תפילות במקום. הנשיא יצחק בן-צבי, בתיאום עם הרב שז"ך הקים משרד על גג המבנה, אליו היה מגיע פעמיים בשבוע, ובו קיבל את פני עולי הרגל בשלושת הרגלים על מנת לחזק את הקשר עם העיר העתיקה, ומקום המקדש.

לאחר קום המדינה ב-1948 הוקם בסמוך אל מבנה הקבר "מוזיאון מרתף השואה" שהיה המוזיאון הראשון בעולם להנצחת מאורעות השואה, ובו לוחות שיש בהם חקוקים שמות הקהילות שחרבו. נציגי קהילות אלו נהגו לערוך טקס זיכרון ביום שנקבע כיום הזיכרון לקהילתם, בדרך כלל יום חורבנה. עקב אופיו הדתי של מרתף השואה, מאורעות דמים של קהילות צפון אפריקה הונצחו אף הן במקום. עם שוב צה"ל לעיר העתיקה במלחמת ששת הימים החל שוב מאבק עם הוואקף על בית הכנסת הספרדי הסמוך. במתחם כולו ובפרט במרתף השואה ובחדר "בית המדרש" הסמוך, שהלימוד בו משמש חלק מפעילות ההנצחה של מרתף השואה, טיפלה ישיבת התפוצות השוכנת בסמיכות, וכן ב"חדר דוד המלך"- מאוחר יותר 'מוזיאון דוד המלך', המציג פריטי אמנות שונים ומוצגים עתיקים. בבית המדרש מתקיימות תפילות בחגים, וכנס גדול של מאות ואלפי מתפללים בחג השבועות, היום בו לפי המסורת, נפטר דוד המלך. החזן בתפילות אלו, עד מותו היה ישראל שטרן.

לאחר מלחמת העצמאות ועד 1967 על גג המבנה ישנו חדר קטן אשר שימש את נשיא המדינה השני יצחק בן צבי, אשר קיבל את עולי הרגל בשלושת הרגלים. החדר והגג כולו שהיה בחזקת מדינת ישראל בגלל קירבתו למתחם העיר העתיקה והר הבית שימש כתחליף לכניסה לעיר העתיקה שלא היתה בחזקת ישראל. בתקופה שבין 1948 ל1967.

 כיום 
בשנת 2005 באחת מישיבות הכנסת, חשף חבר הכנסת יצחק כהן מש"ס שבהיותו שר הדתות הובאה הצעת הוותיקן בידי השר יוסי ביילין להעביר את 'חדר הסעודה האחרונה' לרשותם, וביקש לדעת אם חודשו הבקשות מצד הנוצרים, ומה עמדת הממשלה. שר התיירות אברהם הירשזון אישר באותה ישיבה כי אכן פנו גורמים שונים בלתי רשמיים בניסיון להעביר חלקים ממתחם קבר דוד לידי גורמים נוצריים נוספים, ביניהם הכנסייה היוונית, במסגרת תוכנית ההתנתקות. בתשובות בלתי מתחייבות, הממשלה הודיעה רק שלא הייתה החלטה כזו.

בשנת 2009 הוצב במקום פסל מוזהב של דוד המנגן בכינור עתיק (כיום נקרא נבל). לטענת גורמים דתיים הפסל הפך מוקד משיכה לצליינים נוצרים ונערכה פניה לרב הראשי לשעבר מרדכי אליהו על מנת לסלקה מהמקום. לאחר מאבקים שכללו התנכלות לפסל ופגיעה בו, במאי 2012 פורסם שהוחלט להעביר אותו מהר ציון אל חצר הפטריארך היווני ברובע הנוצרי בעיר העתיקה.

בחנוכה דצמבר 2012 נתפס במתחם צעיר כשהוא מנתץ את אריחי הקרמיקה המצפים את הקירות. לטענתו נאמר לו שהאריחים חוסמים את התפילות. בעשרה בטבת תשע"ג, ינואר 2013 לפני טקס יום הקדיש הכללי שנערך במרתף השואה, ניתצו אלמונים את כל האריחים המתוארכים למאה ה-17. רשות העתיקות הישראלית החליטה שלא לשפץ את האריחים שנופצו.

בראש חודש אייר, אפריל אותה שנה (2013) פנתה סגנית השר ציפי חוטובלי לראש הממשלה בנימין נתניהו בדרישה שלא יעביר את המתחם לנוצרים. בחג השבועות כחודש לאחר מכן, במאי, נערכה קטטה אלימה בין נערים מוסלמים ויהודים, במסגרתה נער יהודי נפצע בראשו ממכת מוט ברזל ופונה לבית חולים. בתחילת תמוז, יוני 2013, ישיבת התפוצות ארגנה סעודת מלווה מלכה פתוחה לציבור ומלווה בנגנים על מנת להעלות את המודעות ולחזק את הנוכחות היהודית במקום. סעודות "מלווה מלכה" בליווי מוזיקלי נערכות במקום בכל מוצאי שבת, בשנים האחרונות, על ידי עמותת "מידע יהדות-מורשת דוד המלך" של הרב עידן גרוסמן.

בפברואר 2014 פורסם שבישיבת עירייה בהשתתפות כל הגורמים הממשלתיים, התקבלה דרישת גורמים נוצריים להעביר את מתחם הר ציון כולו, כולל קבר דוד לרשותם תחת ריבונות ארצם. לאחר חג הפסח, במאי 2014, ולקראת ביקורו של האפיפיור ביוני, נעצרו שני יהודים במקום באשמת "תפילה בכנסייה", וב'הארץ' דווח כי בימין גוברת המחאה בעניין מסירת חלקים מהמתחם לידי הנוצרים, אף שכל הגורמים הממשלתיים מכחישים זאת. יו"ר הכנסת זאב אלקין, שר החוץ אביגדור ליברמן והשר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ פרסמו הודעה לפיה לא יהיה שינוי במצב הקבר, ושאין כוונה למסור את המתחם לנוצרים, אך דיון שנקבע בכנסת על כך בוטל לבקשת משרד החוץ. ביוני, ערב ביקור האפיפיור, נערכה מיסה בחדר בידי נזירים, תוך מחאת יהודים, וטענות על שקרים מצד אהרונוביץ וליברמן.

לקראת סוף שנת 2014 נחשפה תכתובת מראשית המנדט הבריטי ב-1921, בעניין מאבק בין הממשל האיטלקי הוואקף המוסלמי, והרבנות הראשית - אז חלק מן הממסד הציוני טרם קום המדינה, על המתחם. יחד עם התכתובת מימי המנדט, התפרסמה תוכנית חדשה של עיריית ירושלים לשינוי ייעוד, שיאפשר הקמת מבנה נוצרי גדול בכניסה למתחם. לפי הפרסום עורך הדין גלעד קורינאלדי חשף גם כוונה של העירייה לאפשר לנוצרים קתולים לקיים מיסה בחדר הסעודה האחרונה באורח קבע, דבר שנאסר עליהם עד לאותה עת לפי הגדרת המצב הקיים במקום.

חודש לאחר מכן נטען שגורמים במשרד התיירות תומכים בהוצאת היהודים מהמתחם בהדרגה, ומסירתו לידי נוצרים. עם זאת התברר שהמקום אינו מוגדר "מקום קדוש" אלא מקום תיירות, ולפיכך אין למשרד הדתות או לממונה על המקומות הקדושים כל שליטה על זמני התפילה או סדרי התפילה שבו, עליהם מופקדת המשטרה במסגרת שמירה על "המצב הקיים".

בתחילת 2015 התפרסם במקור ראשון שבשיחות עם הוותיקן הוחלט להעביר חלק מקבר דוד לידיו. בנוסף, משטרת ישראל נערכה לפנות את מתפללי בית הכנסת והלומדים במקום, על מנת לאפשר לכנסייה היוונית אורתודוקסית לערוך במקום את טקס חג השבועות (הפנטקוסט) במקום. בעקבות זאת קמה סערה, חבר הכנסת פורוש דרש לדעת אם נכונים הדברים. נערכה תפילה יהודית המונית במקום והטקס הנוצרי בוטל. המחאות נמשכו למרות דבריו המרגיעים של רב הכותל הרב רבינוביץ.

בפסח תשע"ה החלה לפעול בשעות אחר הצהריים והערב "ישיבת המקובלים נפש החיים", בראשות הרב יעקב אברהם שפהרד, בחדר המכונה "מערת דוד המלך". יש הסבורים שמחדר זה הייתה כניסה למערות הקבורה. לאחר כמה שנים עברה הישיבה לצידו השני של המתחם, בחדר המכונה "חדר הברטנורא".

בפסח שני, תשע"ה (תחילת יוני 2015) נערכה סעודת מלווה מלכה גדולה בליווי נגנים כהזדהות יהודית עם המקום, למרות מנהגי האבלות הנוהגים בימי ספירת העומר.

ביוני 2015 דווח שיהודים פונו בכח מהמתחם בידי שוטרים, לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודוקסית במסגרת חג הפנטקוסט, אך הנחיות הרב רבינוביץ לגבי 'המצב הקיים' קוימו ולפיהן המיסה הייתה בנוכחות קהל מצומצם, ללא הדלקת קטורת וללא צלב. בין העצורים היה גם כתב הארץ יאיר אטינגר.

ביוני 2019 וכן ביוני 2020 נחסם מתחם הר ציון בידי שוטרים לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודקסית במסגרת חג הפנטקוסט, לטענת יהודים ששהו במקום נכנסו הנוצרים עם צלבים ענקיים למתחם הקבר ובית הכנסת במקום.

קבר דוד המזויף

בתקופת המנדט הבריטי החל משנת 1920 אולצה משפחת דג'אני המוסלמית שהחזיקה במקום לפתוח אותו באופן שוויוני בפני מבקרים לא מוסלמים.

עם כיבוש הר ציון בידי כוחות הפלמ"ח ב-1948 וכניסת חיילי צה"ל לקבר דוד, התברר לראשונה כי הקבר אותו הציגה משפחת דג'אני בפני היהודים והנוצרים כל השנים היה למעשה קבר מזויף ששכן בקומה העליונה מעל הקבר האמיתי. "קבר" זה היה למעשה גוש אבנים ומלט שנבנה במטרה להרחיק את הזרים מהקבר האמיתי שבקומת המרתף. בשנת 1951 עיצב האדריכל מאיר בן אורי את הכיתוב "דוד מלך ישראל חי וקיים" מעל קבר דוד. כתובת זו נשארה עד השיפוץ והניקוי שנערכו במקום בשנת 2012.

ניתן לראות את הקבר המזויף בחדר הפנטקוסט אליו מגיעים מחדר הסעודה האחרונה שמעל לקבר דוד המלך המקורי.

מנהגים הקשורים במקום
בחג השבועות, יום פטירתו של דוד המלך על פי המסורת היהודית, פוקדים את הקבר אלפי מבקרים חלקם מדליקים אז ק"ן (150) נרות, לציון מספר המזמורים שבספר תהילים, המיוחס לדוד. כמו כן המבקרים במקום נוהגים לקרוא בו פרקי תהילים. ובתקופות שונות אף ייסדו במקום חבורות תהילים. בכל מוצאי שבת מתקיימת במקום סעודת "מלווה מלכה" המונית, סעודה זו נקראת גם "סעודתא דדוד מלכא" (סעודת דוד המלך), שכן דוד המלך ביקש מה' לדעת את יום מותו, וה' גילה לו שהוא ימות בשבת, ומאז, בכל מוצאי שבת היה דוד עושה סעודה לבני ביתו, כדי להודות לה' על שעודנו בחיים.

ייצוגי קבר דוד בתרבות ובמורשת

ברומן "תמול שלשום" מאת הסופר ש"י עגנון (פורסם ב-1945) נכתב: 

גם בשירה הישראלית בת זמנינו כגון אצל המשוררים אורי צבי גרינברג, יהודה עמיחי, וחיים חפר אנו מוצאים יחס אל קבר דוד. כל למשל, אחרי שהתברר הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים, עוד לפני שהסתיימו הקרבות, פורסמה בעמוד הראשון של עיתון ידיעות אחרונות מקאמה שכתב המשורר ולוחם הפלמ"ח חיים חפר, בו תיאר מפגש דמיוני בין רמטכ"ל צה"ל במלחמה, יצחק רבין, לדוד המלך:

קבר דוד והטיפול בו בידי ישיבת התפוצות הוא נושא מרכזי ברומן של שפרה קורנפלד "החצי השני של הלילה". קבר דוד הוא מקום המפלט של גיבורת הספר ובחצרו נערך ניסיון אונס בה.

 זיהויים אחרים למקום קבורת דוד ושושלתו 
לפי הכתוב בספר מלכים (ושוב בספר דברי הימים), מתוך 21 מלכי יהודה, 13 מלכים נקברו "עם אבותיהם בעיר דוד". כלומר, בעיר דוד היה אתר של קברי המלכים, ובו היה קבור גם המלך דוד עצמו.

יורם (מלך יהודה), אחז בנו, יואש (מלך יהודה) בנו, ועוזיהו נכדו של אחז, מן המלכים המאוחרים של ממלכת יהודה, נקברו מחוץ לקברי המלכים. יש הקושרים את קבורתם מחוץ לאחוזת הקבר הממלכתי במותם ממחלה. חזקיהו, מאחרוני מלכי ממלכת יהודה ומהחשובים שבהם, נקבר "במעלה" קברי המלכים. לפי השערתו של ד"ר יואל אליצור הכוונה קרוב לקברי המלכים אך מחוץ למתחם מפאת חוסר מקום. המלכים מנשה, אמון בנו, וכנראה גם יאשיהו בנו של אמון נקברו ב"גן עוזא". גן עוזא זוהה בידי גבריאל ברקאי בשנת תשל"ז (1977) כמתחם מערות קבורה שטרם נחקרו מתחת למתחם 'קבר דוד' שבהר ציון (הנקרא "הגבעה המערבית" בספרות המחקר). לעומתו זאב ארליך (ז'אבו) מזהה את גן עוזא במתחם קברים שנמצא בגיא בן הינום סמוך לעיר דוד.

כיום יש חוקרים הסבורים שדוד לא היה ולא נברא, או שמלכותו הייתה מצומצמת וחסרת חשיבות, ולכן גם זיהוי קברו כאתר קבורה מפואר ששרד, לדעתם מפוקפקת אף היא.

החוקר ריימון וייל, הארכאולוג היהודי הראשון שערך חפירות בארץ ישראל, זיהה את קבר דוד באתר חצוב אותו חשף בשנים 1913 ו-1914 בעיר דוד סמוך למעבר נקבת השילוח תחת חומת העיר מתחילת בית שני. על תהליך התקבלותו של זיהוי זה ולאחר מכן דחייתו בידי המחקר כתב ד"ר יואל אליצור כשלטענתו שינוי הלוך הרוח היה תלוי יותר בסיבות שאינן מחקריות ובנסיבות התקופה. אין ספק שמדובר באתר קבורה קדום שחלקו נפגע בידי חציבה מאוחרת בימי בית שני ובמיוחד בימי הורדוס ואחרי כן תחת השלטון הרומי. זיהוי של וייל מתאים למתואר בספר עזרא ונחמיה:

...וְאֵת חוֹמַת בְּרֵכַת הַשֶּׁלַח לְגַן הַמֶּלֶךְ וְעַד הַמַּעֲלוֹת הַיּוֹרְדוֹת מֵעִיר דָּוִיד. {ס}
אַחֲרָיו הֶחֱזִיק נְחֶמְיָה בֶן עַזְבּוּק שַׂר חֲצִי פֶּלֶךְ בֵּית צוּר: עַד נֶגֶד קִבְרֵי דָוִיד...

דבריו מתאימים גם לנאמר בתלמוד בשם רבי עקיבא על המסורת לגבי מיקום קברי המלכים וקבר דוד בעיר, שנותרו עם תכולתם עד ימי מרד בר כוכבא:
קבר שהקיפתו העיר... מפנין אותו. כל הקברות מתפנין, חוץ מקבר המלך ומקבר הנביא.
רבי עקיבה אומר: אף קבר המלך וקבר הנביא מתפנין!
אמרו לו: והלא קבר בית דוד וקבר חולדה הנביאה היו בירושלים ולא נגע בהן אדם מעולם?
אמר להם: משם ראיה?! מחילה הייתה להן והייתה מוציאה טומאה לנחל קדרון.
ואכן נמצאו קברים עתיקים של עשירי ירושלים שפונו מתכולתם בימי בית שני.

שארל קלרמון-גנו שיער שהטיית נקבת השילוח בעיקול רחב מן הקו הישר והקצר נועדה לעקוף פגיעה בקברים, וריימון וייל ראה בכך הוכחה נוספת לזיהוי מקום זה כקבר דוד והמלכים.

זיהויו של וייל נתקבל תחילה על ידי כל החוקרים בימיו. בשנת 1948 (ה'תש"ח) פרסם שמואל ייבין שני מאמרים ובהם החל לפקפק בזיהוי, מפני שסבר שקברי המלכים היו צריכים להיות בתוך העיר קרוב יותר לארמון המלוכה, ולפיכך אולי באזור הר ציון ("הגבעה המערבית"). אחריו הגיעו מפקפקים נוספים, מסיבות שונות:
 אימוץ השערות אחרות לגבי העיקול של נקבת השילוח (עם השנים נדחו השערות אלו והדבר נותר כחידה לא פתורה)
 העיקול השני בנקבת השילוח אינו מוסבר בהימנעות מפגיעה בקבר דוד.
 חציבה קדומה (לא ברור מאיזו תקופה) סמוכה לקברים אלו, שהיו נמנעים ממנה אילו היה מדובר בקבר דוד.
 חציבת חדר הקבורה האמור נעשה ברשלנות שאינה יאה למלך, ואף פשוטה יותר מאשר הקברים החצובים האחרים סביב, בעיר הקברים הקדומה של ירושלים מאותה תקופה לערך.

 לקריאה נוספת 
זאב וילנאי, מצבות קודש בארץ-ישראל א, הוצאת ספרים אחיעבר ושות', ירושלים, 1985, עמ' 298–326
 דורון בר, לקדש ארץ, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2007, עמ' 50–81
 עמית ראם, "המערה של פיארוטי" לפרשת החלל התת-קרקעי מתחת לקבר דוד בהר ציון, מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס ה-14, אלול תשע"ג, מכון מגלי"ם
 בנימין זאב קדר, (עורך), צבי ברס (עורך משנה), פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשל"ט, 1978, פרק 5 : קבר דוד בתיאורו של בנימין מטודילה (1169), אגוסטין ארסה, תרגום : יוסף קפלן, עמודים 112–121.

קישורים חיצוניים

 אתר קבר דוד המלך
 ההתייחסות לקבר בסיפור העממי ובשירים בני-זמננו
 קבר דוד, בתוכנית המתאר של ירושלים
 
 יהושע פראוור, "מנזר הפראנציסקאנים ב"הר ציון" ויהודי ירושלים במאה הט"ו", ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה''' יד (א-ב), החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, תש"ח 
 גבי ברקאי, לבעיית מקום קבריהם של מלכי בית דוד האחרונים, באתר עיר דוד.
 יואל אליצור, אכן! קברי בית דוד תשס"ד, באתר דעת. (מאמר המתייחס לזיהוי קברי בית דוד בעיר דוד)
 ניצה פרילוק, הצלה ומעשי ניסים בקבר דוד המלך, בסיפור העממי ובשירים בני זמננו, מבוע (כתב עת) כרך ל"ח, תשס"ג. באתר דעת.

הערות שוליים 

דוד המלך, קבר
ירושלים: מבנים
דוד המלך, קבר
הר ציון
דוד
ארץ ישראל: מאוזוליאומים