לואי ברנדייס

לואי דמביץ ברנדייס (באנגלית: Louis Dembitz Brandeis; 13 בנובמבר 1856 – 5 באוקטובר 1941) היה משפטן יהודי-אמריקאי, היהודי הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. נוסף על כך, היה ציוני נלהב וממנהיגי ארגון ציוני אמריקה, ראשון ארגוני התנועה הציונית בארצות הברית.

קורות חיים 
ברנדייס נולד בלואיוויל שבקנטקי לאדולף ברנדייס ופרדריקה דמביץ, שניהם ממשפחה יהודית אמידה שמוצאה מפראג. סבו ואבי-סבו היו שניהם מנהיגים פרנקיסטים בולטים בעירם, מתומכי הנביאה רייזל איגר. ברנדייס היה בן הזקונים בין ארבעה ילדים, וחלק מחינוכו קיבל בדרזדן, בעת שאביו נקלע לקשיים כספיים ושב לאירופה לזמן מה.

ברנדייס לא קיבל חינוך יהודי פורמלי, אך השפעתו הרבה של דודו, לואי נפתלי דמביץ, סייעה להשכלתו היהודית. בשל חיבתו לדוד זה הוא כינה עצמו "דמביץ" ושינה את שמו האמצעי –שהיה דויד – לדמביץ. דוד זה, שהיה עורך דין, גם תרם להתעניינותו במשפטים.

כישוריו האינטלקטואליים הבלתי רגילים של ברנדייס באו לידי ביטוי בהישגים מזהירים באוניברסיטת הרווארד, שם נבחר כחבר באחוות פי בטא קפא. הציון הממוצע שהשיג היה 97, ציון חסר תקדים בתולדות הפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו. משסיים את התואר בגיל 20, צעיר בשנה מהגיל המקובל, אפשרו לו כישוריו להשיג במהירות מוניטין כפרקליט צעיר מצליח בלואיוויל ואחר כך בבוסטון.

ב-1891, בגיל 34, התחתן עם בת דודתו מדרגה שנייה, אליס גולדמארק. לזוג נולדו שתי בנות, סוזן ברנדייס גילברט (1893) ואליזבת ברנדייס ראוסשנבוש (1896).

ברנדייס כמשפטן
ברנדייס התבלט כמגינם של הצרכנים ושל ארגוני פועלים. הייתה לו השפעה רבה על פתיחת שוק ביטוחי החיים. בנוסף היה בורר בשביתות, סייע למנוע מונופולין בשירותי הרכבת התחתית והשתתף בתהליכי המיזוג של חברות החשמל והגז באזור בוסטון. בתיקים חשובים רבים עבד בהתנדבות.

הוא זכה לפרסום רב ב-1908 בתיק מילר נ' אורגון, כאשר עשה שימוש בידע אמפירי שהוכיח כי לשעות עבודה ארוכות השפעה קשה על נשים. הייתה זו דוגמה תקדימית לשימוש משפטי בידע ממדעי החברה. היא אכן הותירה רושם על בית המשפט והיוותה יסוד לפסק דינו ואבן יסוד לכתיבת טיעונים משפטיים בדורות שאחר כך (מה שכונה "Brandeis brief").

הייתה לו תרומה מכרעת למהפך שחל במשפט האמריקני, שנטש את הקידוש המוחלט של חירויות התאגידים, בהן החירות להשליט מונופול, לעסוק בתחרות בלתי הוגנת ולהעביד בתנאים נצלניים. לשמו הוצמד התואר "פרקליט העם".

המוניטין שלו גם עמד לו לרועץ, שכן קמו לו אויבים מושבעים. אלו הצליחו למנוע את מינויו ליועץ לענייני מסחר בקבינט של וודרו וילסון, אך לא הצליחו לשכנע את הנשיא לסור מכוונתו למנותו לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. וילסון הודיע על המינוי ב-28 בינואר 1916, ולאחר דיונים סוערים אושר בסנאט ב-1 ביוני ברוב של 47 נגד 22 סנאטורים והושבע לתפקיד ב-5 ביוני. ברנדייס היה היהודי הראשון שכיהן בבית המשפט העליון.

כשופט עליון המשיך לבלוט בגישתו הליברלית ובפתיחותו לחקיקה סוציאליסטית. שוב ושוב החזיק בדעות מיעוט, בין השאר כשתמך בחוקים שהגבילו שימוש בהעסקת ילדים. לעיתים קרובות היה שותף לו בדעותיו ידידו השופט אוליבר ונדל הולמס. יחד הם סברו שלא ניתן להגביל את חופש הביטוי אלא במצבים של סכנה ברורה ומיידית.

כבר במאמר ב-1890 עם שותפו סמואל וורן כתב על הזכות לפרטיות, בהקשר של צילומים בעיתונות שהחלו להופיע באותה תקופה. הוא התנגד נחרצות לפסיקה שאפשרה ציתות לטלפונים כדי להאזין למבריחי משקאות חריפים. ברנדייס הזהיר שהיכולת הטכנולוגית לחדור לרשות הפרט צפויה ללכת ולגדול, ופשע נותר פשע גם אם הוא מבוצע מטעם הממשלה. עם זאת היה שותף לדעת השופט הולמס שניתן לעקר מפגרים. אחד ממשפטיו המפורסמים, שצוטטו רבות, היה על "הזכות המוערכת ביותר בידי בני תרבות - הזכות להיעזב לנפשך", שלימים הפכה בפסיקת בית המשפט לזכות לפרטיות.

בשנת 1914 הוא פרסם ספר "כספם של אנשים אחרים וכיצד משתמשים בו הבנקאים".

בשנים 1932–1937 נמנה ברנדייס עם קבוצה שכונתה שלושת המוסקטרים, יחד עם השופטים בנג'מין קרדוזו והרלן סטון. השלושה תמכו בצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מולם ניצבה קבוצת ארבעת הפרשים - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז והשופט אוון רוברטס היו בתקופה זו לשון המאזניים.

בהמשך השתנה המצב בבית המשפט וברנדייס מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט. לאחר שבית המשפט פסל חקיקה סוציאליסטית שיזם הנשיא כחלק מהניו דיל, הציע רוזוולט "להזרים דם חדש" לבית המשפט העליון ובכך לשנות את אופיו. אף שההצעה נדחתה, הדבר הביא להרתעת חלק מהשופטים ולשינוי בעמדתם.

הוא פרש ב-13 בפברואר 1939 בגיל 83, ושנתיים אחר כך נפטר. השפעתו על המשפט האמריקני והעולמי ניכרת עד היום, ורבים הם פסקי הדין בעולם המערבי שבהם הוא מצוטט.

ברנדייס כציוני
ב-1910, בגיל 54, הכריז על עצמו ברנדייס כציוני, הרבה בהשפעת ידידו יעקב דה האז. ייתכן שתהליך הפיכתו לציוני קשור למשטמה שספג מצד יריביו, שחלקה הייתה בבחינת אנטישמיות גלויה.

ב-1914 התמנה ליו"ר הוועד הפועל הציוני בארצות הברית. בכתביו קבע שזכותם של היהודים למדינה היא חלק מזכותם לשוויון. בזכות ידידותו עם הנשיא וילסון השפיע על תמיכת ארצות הברית בהצהרת בלפור. ב-1919 ביקר בארץ ישראל.

על ביקורו בארץ כתב יוסף אליהו שלוש בספרו האוטוביוגרפי "פרשת חיי". כך כתב שלוש:

בנאומיו הציוניים הדגיש את חשיבותה של היצרנות:
 "זהו פטריוטיזם אמיתי... לעשות מרק טוב בפלסטינה... אין תרומה בלגרום למישהו לעשות בשבילך מרק. אין תרומה בלקבל משכורת על תכנון תוכניות למרק."

אלא שדווקא ברנדייס, הסמן השמאלי של המחשבה הכלכלית האמריקנית, נתפס כ"ימני" בידי ההנהגה הציונית. ב-1920 פרץ משבר בינו לבין חיים ויצמן סביב השאלה האם תפקידה של הציונות העולמית הוא הניהול הכלכלי של בניין הארץ או שמא יש להותירו בידיהן של ההסתדרויות המקומיות, שיגייסו תורמים, ובידי הון פרטי. בעקבות המשבר פרשו ברנדייס וחבריו מההנהגה, אך ברנדייס הוסיף לתמוך בתנועה הציונית ולתרום לה עד יום מותו.

ב-1937 לחץ על רוזוולט להתנגד לתוכנית ועדת פיל, שלפיה רק 20% מארץ ישראל יהיו בשליטה יהודית.

לדוד בן-גוריון היו קשרים אמיצים עם ברנדייס, שהיה ער למתרחש בארץ ישראל ובציונות עד ימיו האחרונים.

הנצחה 
 אוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס ומוסדות אקדמיים ואחרים נוספים בארצות הברית
 קיבוץ עין השופט
 שכונה בחדרה
 יער ברנדייס בין קריית אתא לקריית ביאליק
 רחובות בערים רבות במדינת ישראל
 בתי ספר במספר ערים במדינת ישראל
 מדליית הצטיינות בתחום המשפט על שמו של ברנדייס.

לקריאה נוספת
 מ"מ סילבר, מי יכול לכסף הגדול: 100 שנים של התמודדות נואשת מול המונופולים הגדולים, (עורכת: עלית קרפ), כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016. פרק 5: פרקליט העם, עמ' 161–202
 Melvin I. Urofsky, Louis D. Brandeis: A Life, Schocken Books, 2009. 
 Ellen Norman Stern, Embattled Justice: the Story of Louis Dembitz Brandeis, Jewish Publication Society of America, 1971. 
 Philippa Strum, Louis D. Brandeis: Justice for the People, Harvard University Press, 1984. 
 Ben Halpern, A Clash of Heroes: Brandeis, Weizmann, and American Zionism, Oxford University Press, 1987. 
 Nelson L. Dawson, Brandeis and America, University Press of Kentucky, 1989. 
 Philippa Strum, Brandeis: Beyond Progressivism, University Press of Kansas, 1993. 
 Kan Lawrence, Brandeis on Democracy, University Press of Kansas, 1995. 
 Jeffrey Rosen, Louis D. Brandeis: American Prophet, Yale University Press, 2016. 
 David G. Dalin, Jewish Justices of the Supreme Court: from Brandeis to Kagan, Brandeis University Press, 2017.

קישורים חיצוניים

 ליובל השמונים, בעיתון "דבר":
 
 , 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
מפה רפובליקה ארץ ישראל, בוקרשט, 1919, הכוללת את דמותו של ברנדייס ותוארו (ברומנית) 'נשיא הרפובליקה היהודית' אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
 
 
  פנחס רוזן מעניק מדליות ברנדייס לשופטים העליונים יצחק אולשן ושניאור זלמן חשין, סרטי גבע, ארכיון שפילברג, 1957 (התחלה 9:33)
 
 
 
 
 

מפרי עטו:
 ,

הערות שוליים

יהודים שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית
בוסטון: אישים
חברי המפלגה הרפובליקנית (ארצות הברית)
ראשי ההסתדרות הציונית
סגל בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד
פעילים ציונים בארצות הברית
אישים שעל שמם יישובים בישראל
אישים שעל שמם שכונות בישראל
חברי היכל התהילה לאמריקאים הגדולים
אזרחי כבוד של תל אביב-יפו
אישים שהונצחו על בולי ארצות הברית
בוגרי בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד
ציונים ילידי המאה ה-19
אמריקאים שנולדו ב-1856
אמריקאים שנפטרו ב-1941