מדיניות ההבלגה

מדיניות "ההבלגה" הייתה מדיניות של ארגון "ההגנה" בסוגיית התגובה לתוקפנות הערבית נגד היישוב בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. פירושה של אותה "הבלגה" היא התאפקות והגנה עצמית. למעשה, מדיניות זו הובילה להתבצרות בתוך היישובים ובהגנה עליהם מבפנים, נגד הפורעים הערבים. מדיניות זו מנעה מעשי תגובות אלימות ומעשי נקם בערבים חפים מפשע. המחנה השמאל-הפועלי תמך במדיניות ההבלגה.

תמיכה במדיניות ההבלגה

מטעמים מוסריים
רבים בהנהגת היישוב דיברו על מדיניות ההבלגה כמדיניות מוסרית אשר מהווה מקור גאווה עבור היישוב. הרב יצחק הרצוג, הרב הראשי לישראל בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אמר:

הרב הרצוג והראשון לציון, יעקב מאיר, יצאו בשנים 1937–1938 בקריאה להקפיד על ההבלגה ולהימנע ממעשי נקם.

ברל כצנלסון, ממנהיגי מפא"י, טען בנאום בקונגרס הציוני ה-20 ב-1939 כי הבלגה היא הגנה עצמית שפירושה טוהר הנשק ואי פגיעה בחפים מפשע:

'הוועד הלאומי', הממשלה של היישוב היהודי דאז, פרסם כרוז ובו גילוי דעתו בנוגע להבלגה:

מטעמים מדיניים
דוד בן-גוריון, ממנהיגי מפא"י, תמך במדיניות ההבלגה מטעמים פרקטיים יותר. הוא העיר כי ההבלגה תביא ליחסים טובים עם בריטניה ולרגש חיובי לציונות בעיני דעת הקהל העולמית. דבר זה, כמובן, יביא תועלת ליישוב היהודי:

למרות ההצהרות של הנהגת היישוב בעד ההבלגה, ביוני 1939 ביצעו יחידות של ההגנה פעולות תגמול, למשל בלוביה ובלד א-שייח'.

התנגדות למדיניות ההבלגה והפרתה בידי אצ"ל
חברי האצ"ל, שפעלו נגד התוקפנות הערבית בניגוד להחלטת היישוב היהודי, הכריזו על עצמם כ"שוברי ההבלגה". כוונתם, תקיפה לשם הגנה עצמית. מדיניות האצ"ל הובילה פעולות תגמול, ללא הבחנה, גם נגד תושבים ערבים חפים מפשע, כתגמול על טרור ערבי נגד היהודים.

בשלבים הראשונים של המרד הערבי הגדול, הוביל האצ"ל את קו "התגובה", וזאת בניגוד לתפיסת זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית. אולם בעקבות הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף בקיץ 1938, שינה ז'בוטינסקי את עמדתו מהתנגדות לתמיכה בקו זה.
ז'בוטינסקי אמר באותם ימים:

דוד רזיאל, מפקד האצ"ל באותם ימים, טען כי התגובה האלימה תביא להפסקת הטרור הערבי, כי הערבים האויבים מבינים רק את שפת הכוח:

האצ"ל באותם ימים פעל בנוסח "דם תחת דם", דם יהודי תחת דם ערבי. הוא פרסם זאת ב"קול קורא":

בכרוז שפרסם האצ"ל 5 חודשים לפני הכרזת העצמאות נאמר:

להכות במרצחים הבריטים והערבים!

במשך שבוע אחד נפלו בהרוגים ובפצועים קרוב למאה אזרחים עברים. רכוש במאות אלפי לירות הושמד. אלפי אזרחים היו למחוסרי קורת-גג. התחבורה- עורק החיים הכלכליים- הושבתה.
בעולם נתקבל הרושם, כי הפורעים הערבים והסוכנים הבריטים העומדים מאחוריהם, הם הם שליטי הארץ הזאת.
אין לסבול עוד מצב זה- - אין להסתפק בשיטת ההתגוננות.
היא הייתה נכונה עד כה מבחינה מדינית- על כן נהגנו לפיה- חיילנו עמדו במשך שבוע בכל נקודות התורפה והדפו התקפות- אך שיטה זו תמיט עלינו אסונות פוליטיים אם נוסיף לנקוט בה בעתיד.
היוזמה תישאר בידי הפורעים. אנו נהיה מופתעים. ידינו תהיינה כבולות בידי המשעבד הבריטי.
הקץ לשיטת ההתגוננות הפסיבית!
נצא לקני המרצחים ונכריתם!
אין לנו ריב בעם הערבי. אנו רוצים בשלום עם העם השכן. אך את ידי המרצחים נגדע בלי רחמים. 
והמרצחים אינם רק הפורעים הערבים המוסתים; הם גם - או בעיקר - שליחי המשעבד הנאצו-בריטי.
הם הם שהטילו את הארץ למערבולת דמים. הם המזיינים את הפורעים והמעודדים אותם. הם האוסרים מגינים עבריים ומפרקים את נשקם. הם הרוצחים אותם בדם קר.
כוונת האויב ברורה:
הוא רוצה לפרק את הנשק מעל הכוח העברי.
הוא רוצה להפכנו ליהודי-חסות. הוא רוצה להכניענו ולהטיל עלינו את תוכנית מוריסון.
נסכל מזימתו! 
נכה במשעבד הנאצו-בריטי.
לא ניתן לו לחזות בשקט בהתנגשויות דמים, פרי הסתתו, ובהתשת כוחנו.
נכריחו ונמריצו לפנות את הארץ - בניגוד לתוכניותיו השטניות.
הקץ להשתוללות הדמים במולדת!
הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל

לקריאה נוספת

 יעקב שביט (עורך), הבלגה או תגובה: הוויכוח ביישוב היהודי, תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939), רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1983.

הערות שוליים

היישוב
ההגנה: היסטוריה