חנה מרון

חנה מרון (22 בנובמבר 1923, ברלין – 30 במאי 2014, תל אביב) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ובמאית ישראלית, מהכוכבות הגדולות של התיאטרון הישראלי, כלת פרס ישראל לשנת 1973. שיאנית גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם, אשר כונתה לימים "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי".

ביוגרפיה

ילדת פלא בגרמניה
מרון נולדה, גדלה והתחנכה בברלין בירת גרמניה בשם חנה (חנהל'ה) מָאירצָ'ק (Hanne Maierzak), בת למהגרים שהשתקעו במדינה בגיל צעיר: יצחק, ממוצא פולני, ורוזה, ממוצא הונגרי (ילידת בודפשט שהגיעה לעיר עם אחותה הבכורה, זמרת אופרה שהוזמנה לאופרה של ברלין). היא גדלה עם אומנת צרפתייה, ומגיל ארבע עד שמונה למדה בברלין בבית ספר פרטי שדגל בשיטת מונטסורי, שבו למדו בני עשירים אריסטוקרטים ודיפלומטים. כבר בגיל ארבע התגלתה כילדת פלא, ובעידודה של אמהּ החלה לשחק בתיאטראות לילדים. 

תפקידה הראשון, "אצבעוני" (Daumesdick, מאת האחים גרים), ב-1928, הקנה לה פופולריות בברלין. תוך זמן קצר החלה לגלם גם תפקידי ילדים בהצגות מבוגרים. בגיל שש הופיעה בתיאטרון פוֹלְקְסבִּינֶה עם אמיל יאנינגס בהצגה "הֶנשל העגלון"  לגרהרט האופטמן. היא שיחקה עוד בתיאטראות כגון הדויטשס תיאטר, בהצגות בבימויו של הבמאי החשוב מקס ריינהרדט, ובחורף 1931/32 גילמה את דמותה של פצפונת בהצגה "פצפונת ואנטון" על פי ספרו של אריך קסטנר, שהועלתה בבימויו של גוטפריד ריינהרדט  הצעיר בשאושפילהאוס  בברלין.
בנוסף, השתתפה בתסכיתי רדיו רבים, הקליטה שירים עבור חברת HMV וזכתה לפופולריות רבה.

תפקידה הקולנועי הראשון היה דמותה של ילדה בסרט "שבועת שקר" (1928).
ב-1931 הופיעה בסרט "M" של פריץ לאנג בתפקיד זעיר בפתיחת הסרט, כילדה השרה כשהיא מוקפת במעגל של תשעה ילדים.

בפברואר 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, התכוננה משפחתה לעזוב את גרמניה. מרון זכרה לימים כי מפקחים נאצים בברלין "היו דופקים לאבא על הכתף והיו אומרים לו 'יהודים כמוך, אדון מאירצ'ק, אהובים עלינו'". אמה התנגדה בתחילה לעזוב את גרמניה, אך הסירה את התנגדותה לאחר שחנה נקראה להקריא שיר ברדיו ליום הולדתו של היטלר בחודש אפריל. האם ביקשה לבטל את השתתפותה, ולאור התנגדות הרדיו, שרצה במרון לאור הפופולריות שזכתה לה, נאלצה אמה להתוודות בפני מנהל ברדיו על מוצאם היהודי; לאחר מכן הוסיפה "אני חושבת שאנחנו נעזוב את גרמניה". המשפחה נעזרה בשגריר צרפת בברלין, אנדרה פרנסואה-פונסה  שהיה אביו של אחד מחבריה לספסל הלימודים, וכעבור יומיים היו האם ובתה מחוץ לגבולות גרמניה, בדרכן לפריז. השתיים שהו שם עד 1934, וחוו תקופה קשה של מחסור; לראשונה בחייה הבינה את המושג "פליטים". מרון הופיעה מעט גם בשהותה בפריז.

תחילת הדרך וההצלחה בישראל
בינתיים קיבל אביה, שהיה מהנדס חשמל, אשרת עלייה לארץ ישראל כמומחה עבור חברת החשמל. בשנת 1934, כעבור כשנה בצרפת, עלו מרון ואמה לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברחוב רש"י בתל אביב הקטנה. מרון למדה בבית הספר שנפתח ליוצאי מרכז אירופה, "המכין" ברחוב בן יהודה (לימים גימנסיה בן יהודה). בשנים אלה מיעטה לשחק, והופיעה רק פעמים ספורות: באופרטה "המכשפה" לאברהם גולדפדן בקומדיה הארצישראלית (1935), בתיאטרון קצר-הימים "רמפא" (1936) וב"האחים אשכנזי" לי"י זינגר בבימוי הבמאי האורח מוריס שוורץ בתיאטרון "האוהל" (1938).

בשנת 1940, כשהייתה בת 17, הצטרפה לסטודיו למשחק של "הבימה" בניהולו של צבי פרידלנד. היא למדה בו שנה וחצי, וב-1941 שיחקה בהצגה "בגרות".

בשנת 1942, עם תחילת הגיוס לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התנדבה מרון לחיל העזר. היא שירתה במשך שנתיים במצרים כפקידה, עד שבשנת 1944 הצטרפה ללהקה הצבאית של הבריגדה היהודית, להקת "מעין זה", בפיקודו של אליהו גולדנברג. אחד הדואטים המפורסמים שביצעה במסגרת זו היה "כל הדרכים מובילות לרומא" (יצחק יצחק / צבי בן-יוסף), ביחד עם השחקן יוסי ידין (שלאחר מכן היה לבעלה הראשון). לאחר המלחמה היו לה הופעות מרגשות בפני ניצולי השואה.

לאחר שובה ארצה בשנת 1945, נקראה מרון על ידי הבמאי יוסף מילוא לשחק בתיאטרון שעמד להקים, "התיאטרון הקאמרי", וכך נמנתה עם מייסדי התיאטרון, שהיה בזמנו קטן ועני, והייתה לכוכבת בולטת בו. תפקידה הראשון בקאמרי היה בהצגה "משרתם של שני אדונים", כמחליפה. היא זכתה לתפקיד משמעותי כבר בהצגתה השנייה, "העולם בו אנו חיים", אך מה שהזניק אותה לתודעת הקהל היו תפקידיה כאליזבת ב"נערת הפקר" (1947) ומיקה ב"הוא הלך בשדות" (1948). לאחר מכן המשיכה בתפקידים ראשיים בהצגות רבות, רובן בתיאטרון הקאמרי, כגון: "פיגמליון", "כולם היו בני", "ביבר הזכוכית", "פונדק הרוחות", "רחם פונדקאי", "הדה גאבלר", "מדיאה", "בית הבובות" במחזות השקספיריים "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר" ו"מהומה רבה על לא דבר", ובמחזמר "הלו, דולי!".

פציעתה 
בפברואר 1970, בעודה עובדת על המחזה "מדיאה" עם הבמאי יוסי יזרעאלי, טסה ללונדון, לאחר שכנועים רבים מצדו של השחקן חיים טופול, לאודישן לתפקיד גולדה בסרט "כנר על הגג". בדרך ללונדון היא נפצעה קשה במתקפת הטרור בנמל התעופה במינכן ורגלה השמאלית נקטעה. מרון עברה טיפולים בגרמניה במשך שלושה חודשים, וכשחזרה ארצה נאלצה לעבור ניתוחים נוספים.

חודשים בודדים לאחר ששבה לישראל, עלתה על במת תיאטרון "הבימה" בערב התרמה. היא התיישבה על כיסא גדול שהובא במיוחד עבורה והציגה מונולוג מ"מרי סטיוארט", "שיר הפונדקית" של אלתרמן וקטע של ברכט. במהלך הופעתה עמדה על רגליה בעזרת רגל תותבת. לאחר שסיימה את הופעתה קיבלה זר פרחים ממי שכונתה אז "הגברת הראשונה של התיאטרון" בישראל, חנה רובינא.

הקריירה לאחר הפציעה 
ביוני 1971, לאחר הפסקה של שנה וארבעה חודשים, שבה מרון לשחק על במות התיאטרון למרות הפציעה וזכתה לאהדה רבה מהקהל. תפקידה הראשון היה ב"מדיאה", שבוטלה בעקבות פציעתה.

בשנת 1980 פרשה מהתיאטרון הקאמרי, לאחר 35 שנות קביעות בו, והייתה לשחקנית עצמאית. עם זאת, המשיכה להופיע על במת הקאמרי, ועד יום מותה כיהנה כחברת מועצת הנאמנות של התיאטרון.

היא שיחקה בתיאטראות שונים, בהם תיאטרון הבימה ("מרי סטיוארט", 1981; "תשוקה", 1983) ותיאטרון באר שבע ("נהג ציירת", 1988; "רוחות", 1989; "ביבר הזכוכית", 2000).

מרון שיחקה במספר סרטי קולנוע: "דודה קלרה" (1977), "העיט" (1981), "כביש ללא מוצא" (1982), "זמן אמת" (1991), "יום יום" (1998), "סוף שבוע בגליל" (2008) ו"שיר ערש לאבי" (2012). בשנים 1983–1986 כיכבה בתפקיד דודה חנה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "קרובים קרובים" (מתפקיד זה זכורה קריאתה "פ-ת-ו-ח!", שליוותה אותה מאז). כמו כן, הקליטה סדרה של אלבומים לילדים ("מבחר סיפורי ילדים: מבוימים בלוויית מוזיקה").

בשנת 2000 הייתה מרון ממייסדי תיאטרון אנסמבל הרצליה. היא גם ביימה מספר הצגות, בין היתר כתבה וביימה בשנת 2002 את ההצגה "שירים שיצאו מכסית", שבה שזורים שיריו של נתן אלתרמן (שאותו הכירה באופן אישי ושיחקה בהצגות שכתב ותרגם). בשנת 2005 חזרה לגלם את חנה בפרק האיחוד של "קרובים קרובים". בשנת 2006 הופיעה בעונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו".

בשנת 2011 שבה מרון לבמת התיאטרון הקאמרי בהצגה "אורזי מזוודות" של חנוך לוין יחד עם אנסמבל גדול של שחקנים, ביניהם רבקה מיכאלי ודרור קרן. באותה שנה הוגדרה כשיאנית גינס על קריירת משחק בתיאטרון הארוכה ביותר - 83 שנים. בשנת 2013 השתתפה בפרסומת לחברת הכבלים הוט.

בעשור השני של המאה ה-21 מיעטה מרון להופיע על הבמות, אך המשיכה בפעילות ציבורית.

משפחתה 

מרון הייתה נשואה שלוש פעמים. באמצע שנות ה-40 נישאה לשחקן יוסי ידין; בפעם השנייה נישאה לאדריכל יצחק ישר; באמצע שנות ה-50 נישאה בשלישית לאדריכל יעקב רכטר (אביהם של המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר מאשתו הראשונה), שממנו התאלמנה ב-2001.

למרון ורכטר שלושה ילדים משותפים: האדריכל אמנון רכטר (נולד ב-1958), המתמטיקאית והפילוסופית ד"ר עפרה רכטר (נולדה ב-1961), והשחקנית דפנה רכטר (נולדה ב-1965).

מותה והנצחתה 
מרון הלכה לעולמה בביתה בגיל 90, ב-30 במאי 2014, כתוצאה משבץ. היא נקברה בבית העלמין האזרחי שבקיבוץ שפיים לצד בעלה, יעקב רכטר.

ב-2018 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות תרס"ט מס' 3, מול כיכר תיאטרון הבימה.

בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה.

מעורבות פוליטית 
ע"פ ההספד של יו"ר מרצ לשעבר, זהבה גלאון, מרון הייתה מראשוני רצ ומרצ, ואף נכחה בכנסים של המפלגות.

מרון הייתה פעילה בארגונים הקוראים לשלום ולדו-קיום יהודי-ערבי. בשנת 1993 נמנתה עם המשלחת שהתלוותה ליצחק רבין בטקס חתימת הסכמי אוסלו.

מרון הייתה פעילה גם בהפגנות נגד תיקון "חוק הנאמנות" בשנת 2010 ובתמיכה בהקמת מדינה פלסטינית ב-2011.

פילמוגרפיה
בקולנוע
"שבועת שקר" (1928)
"נישואין בבעיה" (1929)
"ג'יגולו" (1930)
"M" (1931)
"טור לילה" (1932)
"זה תלוי היום" (1933)
"אבן על כל מיל" (1954)
"אבות ובנים" (1972)
"דודה קלרה" (1977)
"העיט" (1981)
"כביש ללא מוצא" (1982)
"זמן אמת" (1991)
"יום יום" (1998)
"סוף שבוע בגליל" (2007)
"אדם בן כלב" (2008)
"שיר ערש לאבי" (2012)

בטלוויזיה
 "קרובים קרובים" (1983-1986)
 "התזמורת" (1985)
 "שובו של השריף" (1996)
 "השיר שלנו" (2006)

הצגות בכיכובה (רשימה חלקית) 

מרון שיחקה בתיאטרון במשך כ-86 שנים (קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בהיסטוריה). לאורך כל שנותיה בתיאטרון, גילמה חנה מרון למעלה מ-100 דמויות.

כילדה/נערה:
אצבעוני (Daumesdick) מאת האחים גרים, ברלין. הצגת הבכורה: ינואר 1928.
 החייט האמיץ  מאת האחים גרים, התיאטרון הקטן לילדים, ברלין, במאי: ברטולד רייסיג. תפקיד: המלאך המגן. הצגת הבכורה: פברואר 1928.
 כיפה אדומה, ברלין. תפקיד: כיפה אדומה. הצגת הבכורה: אוגוסט 1930.
 פצפונת ואנטון מאת אריך קסטנר, במאי: גוטפריד ריינהרדט , שאושפילהאוס , ברלין. תפקיד: פצפונת. הצגת הבכורה: 1931.
 המכשפה מאת אברהם גולדפדן, קבוצת "קומדיה ארץ ישראלית", במאית: מרים ברנשטיין כהן. הצגת הבכורה: 1935.
האחים אשכנזי מאת י"י זינגר, תיאטרון האוהל, במאי: מוריס שוורץ. הצגת הבכורה: 1938.
בגרות מאת ל. פודור, תיאטרון הבימה, במאי: צבי פרידלנד. תפקיד: הידי ואגי. הצגת הבכורה: 12.7.1941.

בבגרותה:

פרסים והוקרה

בשירה של נעמי שמר "חמסינים במשלט" (1961) מופיע בבית האחרון המשפט "בלובן צווארון נדהר לתיאטרון ובלב רגיש פרחים נגיש לחנה'לה מרון".

בדצמבר 2015 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה.

לקריאה נוספת
 תפקידה של שחקנית: חנה מרון, תל אביב: הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר – אוניברסיטת תל אביב, 1994. (קטלוג תערוכה ובו מאמרים, בין היתר מאת תום לוי, פרדי רוקם ושמעון לב-ארי)
 גד קינר, 'חנה מרון: הבמה כממלכה', תיאטרון (רבעון לתיאטרון עכשווי) 25 (2009), 40–46.
 'חנה מרון', בתוך: יהושע יפה-נוף, אמנים בישראל, תל אביב: יסוד, 1959.

קישורים חיצוניים

 דן אוריין, 
 
 
 
  (ראיון בגיל 11, עם עלייתה לארץ)
 
  (הקול מתחיל באמצע הסרטון)
 שי גל, , חדשות ערוץ 2, 1 באוקטובר 2011
 , סרט וידאו מתוך ערב המחווה שערך התיאטרון הקאמרי לשחקנית חנה מרון במלאת לה תשעים, 6 בדצמבר 2013

הערות שוליים 

שחקניות תיאטרון ישראליות
שחקני תיאטרון ישראלים
שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
שחקני התיאטרון הקאמרי
שחקנים ביישוב
מחזאיות ישראליות
מחזאים ישראלים
במאיות תיאטרון ישראליות
במאי תיאטרון ישראלים
זוכי פרס משה הלוי
זוכי פרס כינור דוד
זוכות פרס כינור דוד
זוכות פרס ישראל לתיאטרון
זוכי פרס ישראל לתיאטרון
זוכות פרס התיאטרון הישראלי: מפעל חיים
זוכי פרס התיאטרון הישראלי: מפעל חיים
ישראליות ילידות גרמניה
ישראלים ילידי גרמניה
נשות העלייה החמישית
אנשי העלייה החמישית
מתנדבות היישוב לצבא הבריטי
מתנדבי היישוב לצבא הבריטי
משפחת רכטר
קרובים קרובים
נכים ישראלים
שיאניות גינס ישראליות
פצועי טרור ישראלים
מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
מקבלות תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
מקבלות תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב
מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב
אישים הקבורים בשפיים
אזרחי כבוד של תל אביב-יפו
אמנים ואנשי רוח שהונצחו בתל אביב-יפו
נשים שהונצחו על בולי ישראל
פליטות רדיפות הנאצים
מקבלות תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
ישראליות שנולדו ב-1923
ישראלים שנולדו ב-1923
ישראליות שנפטרו ב-2014
ישראלים שנפטרו ב-2014