יבוסים

יְבוּסִים, על פי המקרא הוא שבט כנעני שחי בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס. בירתם שעל שמם נקראה הייתה העיר יְבוּס (שמה של העיר ירושלים לפני שדוד נתן לה את שמה) עד לימי המלך דוד שכבש את העיר בשנת 1004 לפנה"ס לערך. בהתאם למצוות מחיית שבעה עממין, נצטוו בני ישראל להכרית גם את העם היבוסי, אולם בזמן כיבוש הארץ והתנחלות השבטים לא היה לבני ישראל די כוח להשמידם.

גנאלוגיה
אין עדויות על יבוס ועל היבוסים מחוץ למקרא. ישנם חוקרים החושבים כי יבוס הוא מקום אחר מירושלים וחוקרים אחרים מעדיפים לראות בשם 'יבוס' כמעין שם פסאודו-אתני ללא שום רקע היסטורי.

בעניין מוצא היבוסים קיימות מספר תאוריות, מודרניות ומסורתיות: יש הסוברים שהיבוסים לא היו "כנענים", כלומר תושבים מקוריים של ארץ ישראל. השם יבוסים אינו נזכר כצורתו בשום מקור חיצוני, ואף על פי כן יש כמה עדויות להשפעה חורית-חתית על תושביה הקדומים של ירושלים, המרמזת אולי למוצאם מאסיה הקטנה, טורקיה של ימינו. יש הסוברים כי ישנה זיקה בין ממלכת היבוסים לממלכת "מיתאני" בצפון סוריה, שגם היא מורכבת מאוכלוסייה חורית מונהגת על ידי אצולה הודו-ארית. במכתבי אל עמרנה מן המאה ה-14 לפנה"ס קרוי מלך ירושלים עבדיחיבה (או עבדיחיפה, באכדית, שבהּ נכתבו המכתבים משמשים אותם סימנים ל'פ' ול'ב'). 'חיבה' הוא שמה של אלה ראשית חורית וחתית. שם זה שימר זכר בשמותיהם של כמה דמויות מקראיות: 'חובה', 'חביה', 'חופה', 'חופים', ואולי גם 'חובב', רובם שמות כוהנים. גם השם ההודי-אירופאי ארוונה מעיד על מוצאם החיתי. תאוריה נוספת בדבר מוצאם של היבוסים היא של אדוארד ליפינסקי, פרופסור ללימודי מזרחנות וסלאביים באוניברסיטה הקתולית בלוון, הוא טען כי ככל הנראה היבוסים היו שבט אמורי. ליפינסקי זיהה אותם עם קבוצת "יאבסים" המובאת בכתב יתדות שנמצא בארכיון של העיר העתיקה מארי שבסוריה.

ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה המסורתית של היבוסים, וקובע כי הם צאצאיו של כנען: . כמו כן, ספר בראשית וספר שמות מזהים את היבוסים כאחד משבעת עמי כנען. עם זאת, הזיהוי של היבוסים כחתיים ולא כנענים מופיע גם במקורות יהודיים מסורתיים, כך כתוב בפרקי דרבי אליעזר: . רש"י, פרשן מקרא צרפתי בימי הביניים, טען שמוצא היבוסים הוא פלשתי.

במקרא

ההיסטוריה היבוסית על פי המקרא 
כשכבשו בני ישראל את ארץ כנען, ב-1200 לפנה"ס לערך, נשלטו היבוסים בידי אדוני-צדק, שנקרא על שם האל צדק (בעל). אדוני-צדק השתתף בברית שהקימו ערים מקומיות כנגד בני ישראל, בהן לכיש, עגלון וחברון. יהושע בן נון הביס את הברית והרג את אדוני-צדק. חרף מות אדוני-צדק, היבוסים הוסיפו להתבצר ביבוס, המוגנת והקשה לכיבוש. היבוסים נשארו במבצרם ההררי ויצרו מובלעת נכרית בתוך נחלות בני יהודה ובנימין, אירוע זה מוזכר פעמיים בתנ"ך:  .

בתקופה זו הוזכר שמה של העיר יבוס כעיר נכרית בקשר לפרשת פילגש בגבעה: יהודי יצא מבית לחם לכיוון ביתו שבנחלת שבט אפרים יחד עם נערו ופילגשו, דרך 'דרך ההר' שעברה על קו פרשת המים (באזור שכונת רחביה כיום). נערו של האיש הציע לו לסטות מעט מהדרך ליבוס על מנת ללון שם, אך האיש סירב בטענה שהוא מעדיף ללון באחת מערי בני ישראל על פני "עיר נכרי", והם המשיכו לגבעה (שועפט של היום) ושם התרחשה הפרשה הטרגית של אונס הפילגש בגבעה.

הפרשנות המקובלת על סיפור כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד המלך (הסיפור מופיע פעמיים, בשינויים קלים, בספר שמואל ובספר דברי הימים) היא שיבוס הייתה המבצר החזק ביותר בכנען ונחשבה לבלתי חדירה. עקב כך טענו היבוסים, כאשר נדרשו להיכנע לדוד, כי ביכולתם להביס את דוד עם החלשים (הַעִוְרִים וְהַפִּסְחִים) שבאנשיהם. אולם דוד ואנשיו צלחו בכיבוש העיר. יש הטוענים כי העיר נלקחה בהתקפה דרך פיר המים האנכי המכונה "פיר וורן" על ידי יואב בן צרויה.

אחרון היבוסים שהוזכרו בתנ"ך היה אֲרַוְנָה, ממנו רכש דוד חלקה על הר מוריה בתקווה לבנות עליו מזבח לה'.

מן המסופר ב עולה כי למרות שבני ישראל השמידו את רוב בני שבעת העממים שישבו לפניהם בארץ כנען וביטלו את המשכיותם כעממים אוטונומיים, עדיין נותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם היבוסים) ושלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.

מצוות הריגתם 

קיימת מצוות עשה מהתורה לביצוע רצח עם בשבעת העממים שישבו בארץ ישראל בתקופת ההתנחלות אם פניהם אינם לשלום, בתוכם נמצא העם היבוסי.

לאחר כיבוש הארץ והתנחלות השבטים בתקופת יהושע בן נון, שבט בנימין לא הצליח לכבוש את העם היבוסי, מבצרם היה חזק מדי. הרד"ק התקשה מדוע לא נעשה להם נס, והוא העלה רעיון לפיו: 

רש"י טען בשם הספרי שסיבת אי כיבוש היבוסים (שלשיטתו מוצאם פלישתי) היא ש"לא היו רשאין, מחמת השבועה שנשבע אברהם לאבימלך". מחבר הספר דעת סופרים מציע הסבר האומר כי לדעת רש"י אף שהיבוסי היה משבעת האומות, ייחוסו מגיע גם למשפחת אבימלך, והם באו לישראל בטענה לשמור את הברית שכרת אברהם עם אבימלך.

השפעתם 
על שם כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד נקרא "מבצע יבוסי" שנועד לתפיסת שטחים שאותם הבריטים היו אמורים לפנות לפני 15 במאי 1948 וכן לכיבוש שכונות ערביות, על מנת ליצור רצף טריטוריאלי בשליטת הצד היהודי. את המבצע ניהלו חטיבת עציוני עם חטיבת הפלמ"ח הראל. תוצאת המבצע היא כיבוש שכונת קטמון בירושלים.

בנרטיב הפלסטיני 
פוליטיקאים ערבים רבים טענו שמוצא הפלסטינים הוא בעם היבוסי. מיתוס זה נועד לומר כי לפלסטינים יש טענה היסטורית לירושלים שקודמת לזו היהודית. בין פוליטיקאים אלו ניתן למנות את יאסר ערפאת ופייסל חוסייני. ברשות הפלסטינית אף הכניסו מיתוס זה לספרי הלימוד.

לדעת החוקרים לטענה זו אין כל ביסוס עובדתי, פרופסור אריק ה'קלין מהמחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון טוען כי קיימת הסכמה כללית בקרב היסטוריונים וארכאולוגים לפיה פלסטינים מודרניים "קשורים יותר לערביי ערב הסעודית, תימן, ירדן ומדינות אחרות" מאשר ליבוסים, ושהם חסרים כל קשר משמעותי אליהם.

לפי ההיסטוריון והסופר הגרמני, וילס די הס, שחי ב ובתחילת המאה העשרים תושביה הנוצרים והמוסלמים של ארץ ישראל בזמנו היו מהמוצאים הבאים: "בלקנים, יוונים, סורים, לטינים, מצרים, טורקים, ארמנים, איטלקים, פרסים, כורדים, גרמנים, אפגנים, צ'רקסים, בוסנים, סודאנים, שומרונים, אלג'יראים, מותאווילים, טטרים, הונגרים, סקוטים, נווארים, בריטונים, אנגלים, פרנקים, רותאנים, בוהמיינים, בולגרים, גאורגים, נסטוראנים, הודים, קופטים ומרונים ועמים נוספים". אלו אוסף עמים שלא קיים כל קשר בינם לבין היבוסים הקדומים.

ראו גם 
 שמות ירושלים

קישורים חיצוניים
 היבוסים, באתר חקר התנ"ך

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
עמי כנען