אברהם ישעיהו קרליץ

הרב אברהם ישעיהו קַרֶלִיץ (י"א בחשוון תרל"ט, 7 בנובמבר 1878 – ט"ו בחשוון תשי"ד, 24 באוקטובר 1953), המכונה "החזון איש" על שם סדרת ספריו, היה מגדולי הדור הליטאים ומפוסקי ההלכה הבולטים במאה ה-20. ממעצבי דרכה של היהדות החרדית בארץ ישראל.

החזון איש לא שימש במשרה רבנית רשמית, אך יצירתו התורנית נלמדת ומצוטטת רבות, הן בפרשנות התלמוד והן בפסיקת הלכה ובפסיקת דין.

ביוגרפיה

נעוריו

נולד בעיירה קוסובה שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, כיהן כרב העיירה. אמו, ראשה לאה, הייתה בתו של רב העיירה הקודם, הרב שאול קצנלבוגן, שעזב את משרתו לטובת רבנות קוֹבּרין.

למעט תקופה קצרה שבה למד ב"קיבוץ" של ר' חיים עוזר גרודזינסקי ב, אברהם ישעיהו קרליץ לא למד בחדר או בישיבה, וכנראה אף מעולם לא נסמך כרב באופן רשמי. את בסיס השכלתו התורנית קיבל מאביו וממלמד פרטי בשם ר' משה טוביה. במשך רוב חייו למד בעצמו. אמו סיפרה לימים לרבנית מלכה פינקל, אשתו של הרב אליעזר יהודה פינקל, כי כבר בילדותו למד בהתמדה עצומה. לדבריה, אמר לה פעמים מספר כי אינו אוהב ללמוד, אך הוא לומד מתוך הכרה ש"זה דבר טוב", בציפייה שגם המתיקות תגיע. אחיו, הרב מאיר קרליץ, סיפר בהספדו כי בבר המצווה שלו קיבל על עצמו להקדיש את כל כוחותיו לתורה. לפי סיפור נפוץ, בילדותו לא ניכרו כישרונותיו, אך יש המכחישים פרט זה.

עם זאת, בנימין בראון, חוקר חייו ומשנתו של החזון איש, טוען כי ניכרת השפעה של ספרות ההשכלה בכתביו וכך גם בשירים ספורים ששרדו מפרי עטו. השפעה זו באה לידי ביטוי הן בכתיבתו המליצית ובסגנונה והן בהקפדה על כתיבה עברית נטולת מילים לועזיות, בשונה מרבנים אחרים בני דורו. לעומתו, שלמה זלמן הבלין טען כי התימוכין להשערה זו לוקים באנכרוניזם, משום שהספרות הרבנית נכתבה בכל הדורות בעברית, אך דווקא ספרות היידיש הייתה בתקופה זו בתקופת פריחתה.

החזון איש נודע כבר מגיל צעיר כשתקן: הוא כותב על עצמו במכתב . לאחד ממקורביו, יצחק גרשטנקורן, מייסד העיר בני ברק, הסביר כי בשנות העשרה שלו החליט שלא יוציא מפיו דבר שאינו מגובש כל צורכו, אך מכיוון שדברים מגובשים הוא נוהג לכתוב, נדיר שיהיה דבר מה שעליו לומר בפיו.

בשנת תרנ"א (1891) נפטר סבו, הרב שמשון קרליץ. בנו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, נעדר באותו יום מהעיירה, והנכדים מאיר ואברהם ישעיהו, בני 16 ו-12 בהתאמה, הכינו בעצמם דברי הספד, שקרא האח הבכור מאיר בשעת ההלוויה.

בנעוריו נסע החזון איש ללמוד בבריסק, אולם לא מצא בה את מקומו ושב לביתו בקוסובה. סיבת הנסיעה הייתה כדי ללמוד מפי רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבריסק, שלימד בעיר רבנותו בריסק לאחר שעזב את ישיבת וולוז'ין עד פטירתו בשנת תרנ"ב (1892). מספר השערות הועלו בעניין חזרתו המהירה לביתו: החל בגעגועים להוריו, דרך בעיות הלכתיות (איסור חדש, שנהגו בו קולא בבריסק, על פי הוראת הרב יואל סירקיש, שכיהן שם בעבר כמרא דאתרא) וכלה בחברה רעה מבחינה רוחנית שבה נתקל בבריסק.

בשנת תרס"א (1901) פורסמו בכתב העת "הפלס" מספר תגובות בשמו של החזון איש, תחת הכינוי "אי"ש מקָאסאווא [=קוסובה]". באחת מהן הגן על החישוב המקובל בלוח העברי מפני ערעור אפשרי שהעלה רב אחר. אלו, ככל הידוע, היו דבריו הראשונים שבאו בדפוס.

בחורף תרס"ה (1905) שהה החזון איש זמן ממושך בעיר וילנה ולמד בקיבוץ של רבי חיים עוזר גרודזנסקי שם. ייתכן שהתעכב גם כתוצאה משיבושי הדרכים בעקבות מהפכת 1905, שנמשכה על פני השנה כולה.

תקופת כווידאן

בחורף תרס"ו (סוף 1905), בגיל 27, התארס עם בתיה (באשה), בתו של מרדכי ביי, סוחר מן העיירה קווידַרנה (ביידיש: כווידאן) שבמערב ליטא, שהייתה מבוגרת ממנו בהפרש משמעותי. משפחת קרליץ הסכימה לשידוך משום שהיא נחשבה לאישה חרוצה ויראת שמים, מה גם שבנם אברהם ישעיהו היה ידוע כחולה לב ומחמיר בהלכה וחיפש אישה שתקבל על עצמה את עול הפרנסה ותאפשר לו ללמוד תורה. לאחר שנחתמו ה"תְּנָאים" התברר כי המחותן לא יוכל לעמוד בהתחייבויותיו הכלכליות וכי הכלה המיועדת מבוגרת מכפי שחשבו; עקב כך ביקשו בני משפחתו של החזון איש לסגת מן השידוך, אולם הוא סירב בנימוק שאין לבייש בת ישראל בשום מצב ולאחר שסוכם מה שסוכם אין לסגת.

החתונה נערכה שלושה חודשים לאחר האירוסין, בי"א בשבט תרס"ו (6 בפברואר 1906), בכווידאן, והזוג קבע את ביתו בעיירה זו. בתיה פתחה שם חנות לאריגים ופרנסה את המשפחה, והחזון איש הקדיש את זמנו ללימוד תורה. הרב אברהם הורביץ מספר כי בתיה העידה שבעלה היה עוזר לה לפעמים בניהול החשבונות בבית, אך עם זאת, כאשר נזקק החזון איש לדבר מה, היה עליו לבקש ממנה כסף.

תקופת כווידאן מוזכרת על ידי הביוגרפים של החזון איש כ"תור הזהב" שלו, שבו הגה בתורה באין מפריע. הוא למד בחברותא עם רבה של העיירה, רבי משה רוזין, מחבר "נזר הקודש", ומסר שיעורים בגמרא בבית הכנסת המקומי. הוא שהה בבית המדרש משעות הבוקר המוקדמות ועד הלילה. הרב רוזין העריך מאוד את החזון איש וסיפר עליו לרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה. לדעת בראון, בשלב זה נוצר הקשר בין שני האישים, העתיד להיות משמעותי. מבין חבריו ללימודים בכווידאן ידועים הרב משה אילביצקי, הרב דוד נחמן קולודיצקי, וגיסו לעתיד הרב שמואל אליהו קהאן, שעמו למד החזון איש זמן מה את מסכת נידה, ובעקבות היכרות זו שידך בינו לבין אחותו בדאנה. בכווידאן הקים החזון איש ישיבה עם הרב המקומי.

בשנת תרע"א (1911) יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספריו "חזון איש", על ענייני "אורח חיים", "קדשים" והלכות נידה. הספר יצא לאור בעילום שם ובשערו הופיע רק שם המו"ל – אחיו הרב משה קרליץ – וללא הסכמות. ספריו לא היו פופולריים במיוחד, ככל הנראה בשל סגנון הכתיבה הקשה והתמציתי והשיטה הפרשנית שהייתה שונה מהשיטה האנליטית המקובלת בעולם התורני הליטאי. לדברי בראון, הקושי בהבנת דבריו נובע מכך שהמחבר מניח שהקורא כבר למד את הסוגיה על מפרשיה ומודע לקשיים העולים ממנה, קשיים שמבקש החזון איש לפתור בדבריו. אחיינו של החזו"א, הרב אליעזר אלפא, שאל אותו לימים, בהשוואה לספרו של הרב חנוך אייגש, "מרחשת", שיצא לאור באותה תקופה: "הרי ספרך קשה וספרו קל, ואם כבר להתאמץ, נתאמץ בשביל ללמוד את ספריו של הרשב"א!". מסופר כי החזון איש השיב: "לאחר שעמלים על הרשב"א כבר אין צורך לעמול על החזון איש".

עקב עלילת הדם נגד מנדל בייליס ומשפט בייליס (1911–1913) שבא בעקבותיה, שבו הציגה ההגנה בפני בית המשפט הרוסי חווֹת דעת המפריכות את עלילת הדם באופן פרטי וכללי, כתב הרב קרליץ, אז בן 34, את מסתו שנדפסה בקובץ איגרותיו תחת הכותרת "לשר נכרי". במסה זו, שרק חלקיה הראשונים נשתמרו, עשרים ושישה פרקים קצרים, הוא סוקר את משנת היהדות בכל הנוגע לקדושת חיי אדם ומבקש להוכיח כי רצח פולחני עומד בסתירה לעקרונות היסוד של היהדות. בראון משער שהחלקים החסרים של המסה כלל לא נכתבו, משום שבשלב מסוים הובהר לו כי דבריו לא יזכו לתשומת ליבו של בית המשפט.

תקופת מלחמת העולם הראשונה

סטויבץ

במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש צבא הקיסרות הגרמנית שטחים נרחבים מאזור ליטא ההיסטורית, ותושבים רבים מאזורי הקרבות עקרו מבתיהם והיו לפליטים. גם החזון איש ואשתו, כמו רבים מיהודי כווידאן, נמלטו לתחום השליטה הרוסי והתיישבו בעיירה סטויבץ (Stołpce). בתיה קרליץ פתחה גם בסטויבץ בית מסחר לאריגים, והחזון איש המשיך בלימודו.

אף שהחזון איש התנגד כל ימיו לקבל משרת רבנות, כאשר נאלץ רבה של העיירה, הרב יואל סורוצקין, לעזוב אותה בהוראת הרוסים, החליף אותו באופן בלתי רשמי החזון איש לבקשתו, עד שחזר. לפי גרסה אחרת, התושבים הפצירו ברב קרליץ ליטול את המשרה לאחר שעזב הרב סורוצקין, אך הוא סירב. לפי אחד המקורות, החזון איש סירב לשאת בעול הציבור, למעט במקרה אחד שבו הצטרף למאמצים לשיקום המקווה המקומי שנשרף בדלקה שהתחוללה בעיר. דליקה זו מתוארת בפתיח נדיר לאחד מחידושיו של החזון איש על מסכת כלים: .

הרב שמריהו גריינמן סיפר שכאשר פרצה בעיר מגפה ואנשי החברה קדישא חששו לקבור את חלליה מחשש להידבקות, נחלץ החזון איש לקבור מתים בעצמו משום כבוד המת. כצעד מתריס, הוא נטל את אחד המתים על כתפיו ונשאו אל בית הקברות, מעשה שגרם לאנשי החברה קדישא לשוב לתפקידם. לימים הסביר שהשיקול שעמד לפניו היה שאם לא ייקברו המתים, יעמדו כלל תושבי העיר בסכנה קיומית.

בסטויבץ אירח החזון איש בביתו קבוצת בחורים יהודים פליטים, בהם מרדכי שולמן, שהקים לימים את ישיבת סלבודקה והיה ממקורביו. בין הגולים לסטויבץ היו גם תלמידי ישיבת מיר ועימם "המשגיח", רבי ירוחם הלוי ליבוביץ, ונוצרה היכרות בין האישים. ידועים מקרים של תלמידים מאזור סטויבץ שבאו אליה כדי לשוחח בדברי תורה עם החזון איש.

מינסק

החזון איש ואשתו שהו בסטויבץ בארבע שנות המלחמה הראשונות, אך בשלב מסוים עקרו לעיר מינסק. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של בלארוס . ימיה של מדינה זו, שלא זכתה להכרה בינלאומית רחבה, היו קצרים, וב-1919 השתלטו עליה הקומוניסטים והפכו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס.

תחילה עבר החזון איש לבדו למינסק והתגורר בה בדירה שהעמיד לרשותו הרב זלמן סורוצקין, ואילו בתיה המשיכה לנהל את בית המסחר בסטויבץ ונסעה לשבתות למינסק. בן דודתו שאול ליברמן תיאר את ימיו אלו במינסק:

בכ"א באייר תרע"ז (1917) נפטר בקוסובה אביו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, ותחתיו התמנה כרבה של העיירה חתנו, הרב אבא סוויאטיצקי. הידיעה על פטירת אביו הגיעה לחזון איש רק ארבעה חודשים מאוחר יותר, בכ"ט באלול תרע"ז, באמצעות הצלב האדום. מאז נהג החזון איש ללמוד ביום השנה לפטירתו את כל מסכת חולין, שעליה חיבר אביו את ספרו "בית תלמוד".

הסתגרותו של החזון איש לשם לימוד תורה רציף בעת שהותו במינסק הייתה כה מוחלטת, עד שלא הלך לתפילות בבית הכנסת אלא רק בשבת ובימים שני וחמישי, שבהם מתקיימת קריאת התורה, בימים אלו נכתבו חידושיו שהתפרסמו לאחר שנים, על מסכת עירובין וסוגיות נוספות ב"אורח חיים" וב"יורה דעה". במינסק פגש החזון איש בגדולי תורה ששהו בה אף הם בשל המלחמה, בהם הרב חיים סולובייצ'יק, הרב נתן צבי פינקל והרב ירוחם ליבוביץ.

תקופת וילנה

לאחר המלחמה חזרה משפחת קרליץ לסטויבץ שבשטח הסובייטי, ואחר כך חצו את הגבול לליטא במטרה לחזור לכווידאן. עם הגיעם גילו שהעיירה עדיין לא השתקמה מהריסותיה ופנו לעזרת אֶחיו של החזון איש (שני אחיו ואחותו), שהתגוררו בווילנה כדי שיסדירו את בואם לשם. לצורך כך נשכרה עבור בני הזוג דירה בת שני חדרים בפרוור הווילנאי זָרֶצֶ'ה, שמתוכם אחד הוקדש לחנות האריגים של בתיה.

בשנת 1920 השתקעה משפחת קרליץ בעיר וילנה (שהייתה אז לבירת מדינת ליטא המרכזית קצרת הימים; ב-1922 סופחה על ידי פולין), ושם התקרב לרבה של העיר הרב חיים עוזר גרודזנסקי. לפי הערכות, התחככותו בגדולי וילנה, אף על פי שעדיין לא עמד במרכז העשייה הציבורית, תרמה ליכולת ההנהגה הציבורית שלו כ"גדול הדור" בארץ ישראל שלאחר המלחמה.

בבקרים היה החזון איש צועד ברגל לפרוור אחר בשם פאפלאווס (Paplauja), שם העמיד לרשותו גיסו, הרב שמואל גריינימן, חדר בדירתו ובו ריהוט בסיסי: מיטה, כיסא ושולחן, ספרי יסוד וכדומה. בחדר זה למד ביחידות כמנהגו עד הערב, לעיתים עד אפיסת כוחות, במשך שלוש שנים. על ריכוזו בלימוד באותו זמן סופר כי התעמק במשנה מסוימת במסכת מקוואות במשך שלושה חודשים, כ-15 שעות ביממה. ב-13 השנים שבהן שהה בווילנה, יצאו 3 כרכים נוספים של "חזון איש". גיסו הרב גריינימן ואחיו הרב משה טיפלו בהדפסתם.

בראון כותב כי אף על פי שהסתגר לצורך הלימוד, היה החזון איש "נעים הליכות, חביב ביותר, אוהב הבריות, חייכן, אופטימי, ואף בעל חוש הומור דק", שאהב להשיא עצות ולסייע לבריות. את התרחקותו מחברת אדם הוא תולה בביישנות טבעית.

בשנת תרפ"ג (1923) ראה אור חלקו השני של ספרו על "אורח חיים", הכולל בתוכו את עבודתו המקיפה על הלכות מוקצה, "קונטרס המוקצה". בקיץ של אותה שנה התמוטט החזון איש ונאלץ ליטול פסק זמן מהלימוד האינטנסיבי. לחברו הרב משה אילביצקי כתב: "סבלתי מחולשת עצבים והפסקתי ללמוד". על תקופה זו סיפר בשמו הרב יואל קלופט: "הבטלה הייתה קשה עלי, הרגשתי שאני מסתובב ברחובות וילנא כמשוגע משום שלא יכולתי ללמוד". לאחר התמוטטות זו חדל ממנהגו ללמוד כל שעות היום בגפו והחל מצרף אליו תלמידים צעירים כחברותא. בסוף קיץ תרפ"ג נפש בעיירת הקיט וולקניק הסמוכה לווילנה, שבה שהה גם רבי חיים עוזר גרודזנסקי. הוא החל ללמוד שם עם בחור בשם שלמה כהן, נכדו של הרב שלמה הכהן, מרבני וילנה, שהיה לתלמידו הקרוב ולימים עמד בראש מערכת הביוגרפיה הרשמית-למחצה שלו. הלימוד המשותף נמשך עד עליית החזון איש לארץ ישראל בתרצ"ג (1933), כמעט 10 שנים לאחר היכרותם.

בשלב מאוחר יותר בעת מגוריו בווילנה, חי בביתו חיים גראדה, לימים סופר יידי חשוב. גם הוא למד עם החזון איש בחברותא כשבע שנים. יש המשערים כי החזון איש העדיף ללמוד עם נערים צעירים משום שראה בהם מעין פיצוי על הילדים שלא זכה לגדל בעצמו, או משום שהעדיף לעצב את סגנונם בלימוד ולא ללמוד עם מי שכבר "התקלקלו" בדרכי החשיבה המקובלות בישיבות.

בווילנה ניסה החזון איש בפעם האחרונה לדבר על לבה של בתיה רעייתו, שתסכים לקבל ממנו גט, כדי שינסה לשאת אישה צעירה שתוכל להרות לו. בתיה סיפרה לימים על אירוע זה לחברתה, אמו של חיים קוליץ. לדבריה, היה זה בדרכם מביתם מעבר לגשר שעל נהר הווילניה (Vilnia), שאותו חצו בדרכם; היא ענתה: "בסדר, אולם בדרכי הביתה חזרה מבית הדין, אקפוץ מן הגשר ישר המיימה". החזון איש חדל לגמרי מניסיונותיו והשלים עם המצב, אולם לפי עדותו של קוליץ, מאז נהג בה בהרחקות הקבועות בהלכה לזמן נידות, כגון שלא למסור חפצים לידה ישירות.

בשנות ה-30 של המאה ה-20 יצא לאור בווילנה הירחון "כנסת ישראל" בעריכת אחיו של החזון איש, הרב משה, והחזון איש פרסם בו מחידושיו תחת שמות עט. באחת הפעמים עשה שימוש בשמו של תלמידו "שלמה כהן" כדי לכתוב ביקורת על חידושים פרי עטו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון (שהיה אז סטודנט באוניברסיטת הומבולדט בברלין). לדעת גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קַניֶבסקי ("הסטֶייפּלֶר"), סבר החזון איש שהחידושים כלל אינם פרי עטו של סולובייצ'יק הצעיר אלא של אביו, הרב משה סולובייצ'יק, ששימש באותה עת כראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי, אך בחר לתקוף אותם על רקע אידאולוגי, עקב התקרבותם לחוגי הציונות הדתית ותנועת המזרחי. לדברי בנו של הרב סולובייצ'יק, פרופ' חיים סולובייצ'יק, החידושים אכן היו של אביו ולא של סבו, והחזון איש ביקש להפריך את החידושים אף בטענות קלושות "כדי להראות שאין תורה בו ובשכמותו".

בשלב זה היה החזון איש מעורב במספר סוגיות ציבוריות לוהטות, בהן:

א. פולמוס הרבנות בווילנה, מאבק שהתפתח על הנהגתה הרוחנית של העיר. אנשי המזרחי בווילנה רצו למנות לרבה הראשי של העיר את הרב יצחק רובינשטיין, שהיה עד אותה עת "הרב מטעם" במקום. אנשי אגודת ישראל התנגדו בטענה שהרב חיים עוזר גרודז'נסקי הוא המנהיג הרוחני הטבעי של הקהילה. החזון איש ניהל, מאחורי הקלעים, את המאבק לסיכול מינויו של הרב רובינשטיין. המאבק נכשל, ואחיו של החזון איש, הרב מאיר קרליץ, שהיה שותף גלוי למאבק, אולץ להתפטר מחברותו ב"ועד הרבנים" של וילנה.

ב. מחלוקת בין מרכז ישיבות נובהרדוק לוועד הישיבות בדבר התקציב המגיע מן הוועד לישיבות אלו. הנהלת המרכז טענה כי על ועד הישיבות לחשב כל אחד מסניפי הרשת כמוסד בפני עצמו בעת חלוקת התקציב הכללית. אנשי הוועד, מצידם, החליטו בשל קשיי תקציב להתייחס לרשת הישיבות כגוף אחד. הרב גרודז'ינסקי, שכיהן כנשיא ועד הישיבות, פסל את עצמו מלדון בעניין וכפה על החזון איש, במעמד כמה רבנים בולטים מליטא ומחוצה לה, להכריע בעניין. לאחר דין ודברים נאלץ החזון איש לפסוק. הוא שמע את טענות הצדדים ופסק כי רשת ישיבות נובהרדוק תהיה זכאית ל-10% מתקציבו הכולל של הוועד. הוא לא היה מורגל במעמד מסוג זה ומיהר להסתלק מאולם הדיונים. מסופר כי הרב גרודז'ינסקי סיכם את הדיון במילים: .

בשנת תרצ"א (1931), הציע הרב משה בלוי לחזון איש, בהמלצת הרב גרודז'ינסקי, להתמנות כסגנו ולהיות יורשו העתידי של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית בירושלים, שכבר התקשה במילוי תפקידו. החזון איש דחה זאת באומרו שאין לו התנגדות לתואר, אך אין הוא מוכן לדון בדיני ממונות – חלק מרכזי בתפקיד המוצע – ובכך נטרל את ההצעה. בשנת תרצ"ב (1932), לאחר פטירת הרב זוננפלד, כתב הרב גרודז'ינסקי ליעקב רוזנהיים כי החזון איש איננו מ"יראי הוראה" בכל הנוגע לשאלות איסור והיתר, אולם בענייני ממונות הוא חושש לפסוק "מגודל צדקתו".

בסוף שנותיו בווילנה למד בשעות הבוקר בחברותא עם מיודעו מסטויבץ, הרב מרדכי שולמן, שהיה אז חתנו הצעיר של הרב יצחק אייזיק שר ולימים ראש ישיבת סלובודקה בבני ברק.

באביב תרצ"ג (1933), בעקבות גנבת סחורה מחנות האריגים של אשתו, החליט החזון איש לעלות לארץ ישראל. הוא הודיע על כוונתו לרב גרודז'ינסקי, שמיהר לנסות לסדר עבורו ועבור אשתו סרטיפיקט (אשרת עלייה). הוא פנה לשם כך למשה בלוי, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל, בבקשה שיטפל בעניין. בלוי ניסה לרמוז שהסכמה של החזון איש לשמש ברבנות העדה החרדית בירושלים עשויה להקל על קבלת אשרת העלייה. החזון איש סירב גם הפעם, והטיפול באשרות נמסר לידיו של מזכיר אגודת ישראל בירושלים, משה פרוש. הלה פנה, עוד בטרם קבלת התשובה מהחזון איש, לשלטונות המנדט, תוך שהוא מציין כי קיימת אפשרות שהחזון איש עתיד להתמנות כראש בית הדין של העדה בירושלים וכי הוא מתחייב בשם אגודת ישראל לכך שפרנסתו לא תיפול על כתפי הציבור. האשרה סודרה במהירות ונשלחה אל הרב גרודז'ינסקי; בהתאם לבקשה מיוחדת של הרב גרודז'ינסקי בשם החזון איש, סידרו לו העסקנים הירושלמים פטור מיוחד מההסגר שהיה נהוג באותם ימים בנמלים לצורך מניעת העברת מחלות.

החזון איש ואשתו עזבו את וילנה ביום ראשון, ח' בתמוז תרצ"ג, 2 ביולי 1933. במוצאי שבת ליווה אותם אל תחנת הרכבת קהל מצומצם, שכלל גם את רבי חיים עוזר גרודזנסקי ורבי חנוך אייגש.

משפחת קרליץ נסעו ברכבת לוורשה, וממנה לעיר הנמל הרומנית קונסטנצה שלחוף הים השחור. מנמל קונסטנצה הפליגו אל ארץ ישראל על סיפון האונייה "מרתה וושינגטון" .

בארץ ישראל

בט"ז בתמוז תרצ"ג, (10 ביולי 1933) עלו החזון איש ורעייתו לארץ ישראל. בנמל יפו קיבלו את פניהם אנשי אגודת ישראל, לבקשת הרב גרודז'ינסקי. בימים הראשונים לשהותם בארץ ישראל התארחו בביתו של הרב דוד פוטאש בתל אביב. לאחר זמן מה שכרו חדר ברחוב גאולה בעיר. הרב מתתיהו שטיגל, שהקים את ישיבת בית יוסף נוברדוק במושבה החדשה בני ברק, הגיע לבקרו בדירתו והציע לו לבוא לגור שם. החזון איש השיב שיבוא לאחר ימי בין המצרים. כאשר הגיעו בני הזוג בסופו של דבר הם עלו אל גבעת הר שלום. האוויר במקום מצא חן בעיני החזון איש, והוא החליט לקבוע את מושבו באזור זה. הרב שמואל הלוי וואֹזנר סיפר שאמר לו בעניין זה:  בתחילה שכר דירה בת שני חדרים מהרב נחמן שמואל יעקב מיודסר, רבה של בני ברק ולימים יושב ראש ועד המושבה. לאחר תקופה קצרה עקר לדירה אחרת בגבעת רוקח, שבה היו דמי השכירות זולים יותר. בסמוך לביתו שכנה ישיבת בית יוסף, ומדי פעם היה החזון איש מוסר שיעורים לתלמידיה. כעבור מספר שנים עבר להתגורר בבית שנבנה עבורו במזרח בני ברק. בבית זה התגוררו גם אחותו מרים ובעלה, הרב יעקב ישראל קניבסקי.

בני ברק הפכה מאוחר יותר, במידה רבה בזכות החזון איש, לאחד ממעוזי היהדות החרדית בישראל. בבני ברק נקשרו אליו בתחילה אנשי חוג מצומצם של חברי פועלי אגודת ישראל, שמילאו אחר הוראותיו ההלכתיות בנושאים חקלאיים, בעיקר לאחר שהרב חיים עוזר גרודזנסקי הפנה אותם אליו. מאוחר יותר הוא נודע ברבים והפך לסמכות בקרב חוגים רחבים יותר בארץ.

ניסיון של בתיה קרליץ לשוב ולפתוח חנות טקסטיל כשל והיא נאלצה לסגור אותה. עשיר ששלח תמיכה כספית חודשית, לבקשת הרב יחזקאל אברמסקי, נתקל בסירוב מצד החזון איש שגמר בדעתו להתפרנס ממכירת ספריו, אף שפרנסה זו לא הייתה ברווח ואף לא הייתה סדירה; החזון איש עדיין לא התפרסם בקנה מידה ארצי, וקונים הגיעו טיפין-טיפין.

בשנת תרצ"ד (1934) העלה הרב גרודז'ינסקי את החזון איש כאחד המועמדים לדעתו למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארץ ישראל. לאחר התייעצות עם החזון איש כתב הרב גרודז'ינסקי: . בקיץ של אותה שנה התגורר החזו"א תקופה ממושכת בצפת לצורכי בריאות. בתקופה זו למד בעיקר בבית המדרש של רבי יוסף קארו בעיר העתיקה.

בשנת תרצ"ו (1936) פעל להקמת רשת החינוך "מרכז חינוך התורה בארץ ישראל", וייסד כולל אברכים בשכונת זיכרון מאיר שבבני ברק. כולל זה, אחד הראשונים ביישוב החדש היווה דוגמה למוסדות רבים אחרים. לאחר פטירתו נקרא המוסד על שמו, "כולל חזון איש".

בדצמבר 1936 (חורף תרצ"ז) נפל החזון איש למשכב, כפי הנראה בשל דלקת התוספתן, ונזקק לכריתת המעי העיוור (אפנדקטומיה), בהמשך אותה שנה, לקראת השנה הבאה, שנת השמיטה ה'תרצ"ח (1937-38), הדפיס גיסו הרב שמואל גריינימן, לראשונה בירושלים, את ספרו "חזון איש" על מסכת שביעית והלכות שמיטה.

גם בשנים הבאות נדפסו כמה כרכים בסדרה, בפרט מסדר טהרות, שהלומדים מיעטו לעסוק בו בעבר משום שאין עליו לא תלמוד בבלי ולא תלמוד ירושלמי.

בתחילת חורף תש"א, ביום י"ט בחשוון, נפטרה בירושלים ראשה לאה, אמו של החזון איש, שהתגוררה בשנותיה האחרונות אצל בנה הרב מאיר קרליץ, ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים. החזון איש עלה בפעם השנייה בחייו לירושלים; הפעם הראשונה הייתה שנה קודם לכן, לרגל חתונת שלמה שמשון קרליץ, בנו של הרב מאיר, אחיו הבכור.

לאחר הסתלקותם של גדולי רבני מזרח אירופה, שחלקם נספו בשואה ראו בו רבים את יורשם. בתקופה זו החל להתקבע מעמדו כגדול הדור.

בשנים שלפני קום המדינה היה החזון איש מעורב במספר נושאים ציבוריים, רובם על רקע דתי. הוא סייע בהקמת ישיבות חדשות בעקבות חורבן יהדות אירופה וישיבותיה, פעל לעידוד רעיוני וכלכלי של חקלאים שומרי שמיטה ופנה במכתבים לסיוע כלכלי למוסדות החינוך החרדיים שהיו במשבר כספי (1947).

שמיטה והיתר מכירה 
כשעלה החזון איש לארץ ישראל, כמעט כל החקלאים (פרט לבודדים באזור פתח תקווה) סמכו בשנת השמיטה על היתר המכירה. הוא פעל לשנות מצב זה. בשנת ה'תרצ"ח כאשר הגזבר של היישוב החרדי מחנה ישראל (עמק יזרעאל) בא להתייעץ עמו בעניין, קבע החזון איש כי עליהם להימנע מלסמוך על ההיתר. על פי פסיקתו נהגו גם קיבוץ חפץ חיים ויישובים נוספים של פועלי אגודת ישראל.

כדי לאפשר לחקלאים לשמור שמיטה ללא היתר מכירה, הקל החזון איש לבצע מלאכות שמטרתן לקיים את הפירות ("לאוקמי פירא"), וכן התיר לשווק את הפירות באמצעות אוצר בית דין.

פרשת קו התאריך
בעת מלחמת העולם השנייה, כאשר ברחו תלמידי ישיבת מיר ואחרים למזרח אסיה, נוצר "פולמוס השבת ביפן", שבמסגרתו נחלקו רבים מפוסקי ההלכה באשר לשאלת קביעת היום שבו חלים השבת והמועדים באזור זה של כדור הארץ. לקראת יום הכיפורים תש"ב (ראשית אוקטובר 1941) התעוררה השאלה בקרב קהילת הגולים ביפן ביתר שאת: עד אז יכלו הרוצים להחמיר על עצמם לחמוק מהכרעה ולשמור יומיים רצופים כשבת, אולם צום בן שני ימים לא היה פתרון ישים עבור רוב הגולים, ובפרט בתנאי המחיה של זמן המלחמה. הגולים פנו במברקים לרבנים בארץ ומחוצה לה, בשאלה כיצד לנהוג. החזון איש, שנדרש לנושא זה כבר בעבר, נשאל אף הוא בנושא ותשובתו לשואליו התפרסמה בפסק הלכה נודע, שעמד בניגוד לעמדת רבני ירושלים ורבנים מחוגי הרבנות הראשית. לפי פסק זה, קו התאריך היהודי עובר מערבית ליפן, ועל כן השבת שם היא ביום ראשון, בניגוד למנהג המקובל בקרב היהודים המקומיים.

את שיטתו בעניין קו התאריך הכתיב החזון איש לתלמידו הרב קלמן כהנא בליל ערב יום הכיפורים, ובבוקר ערב יום הכיפורים נשלח הרב קלמן כהנא על ידו לירושלים לרבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק על מנת לבקשו לשלוח מברק החתום על ידי שניהם ליפן שיאכלו ביום רביעי של חשבונם ויצומו ביום חמישי.
הרב מבריסק סירב לשלוח את המברק בטענה שהוא יגיע ליפן אחרי ערוב יום רביעי וחלק מהאנשים וודאי קבלו עליהם כבר את צום יום הכיפורים ולא ירצו להפסיק את תעניתם וכשיראו את המברק יצומו גם ביום חמישי ויסתכנו חלילה. וגם הוסיף ואמר שהראב"ד דק"ק בריסק הגאון רבי שמחה זליג ריגר השיב לשואלים אותו לפני שיצאו לדרך שעליהם לצום ביום חמישי.

עוד קודם ששב הרב קלמן כהנא מירושלים לבני ברק שלח החזון איש מברק ליפן ובו הורה "אכלו ביום הרביעי וצומו תענית יום כפור ביום חמישי ואל תחושו לשום דבר".

הרב יחזקאל לוינשטיין, שהיה הסמכות הרוחנית הבולטת בקרב בני ישיבת מיר במקום, הורה להישמע לדעת החזון איש אף נגד הרבים החולקים עליו.

שיטתו זו הודפסה ב"קונטרס שמונה עשרה שעות", שנדפס תחילה כתדפיס עצמאי. ומאוחר יותר בתוך ספרו על אורח חיים.

היחס לשואת יהודי אירופה
בתקופת השואה, הרב לא שיער את ממדי האסון, וסירב להאמין לשמועות שהגיעו על השמדת מיליוני יהודים. לבסוף כשהתגלה ממדי החורבן, הרב התאונן במילים: "מן השמים העלימו מאתנו את האסון שירד על יהודי אירופה, אפילו לא התאמצנו בתפלה לבטל את רוע הגזרה".
קיימות שמועות שונות על סיבת השואה שנשמעו מפיו, כגון: אי אפשר להסביר את השואה, עונש על עבירות הדור ומנהיגיו החילוניים, חולשת הדור אחרי שנפטרו גדולי ישראל שנפטרו קודם השואה. הוא אף טען שלמרות הכל, עונשו של הקב"ה ניתן ברחמים מרובים. אהרן סורסקי מעיד שהוא דימה תקופה זו למלאכת התפירה, שהחייט צריך "לגזור את האריג לגזרים... בהכנת בגד חדש", חורבן לצורך יצירה. לאור כל זאת ניתן לראות שהוא נמנע לתת משנה תאולוגית מסודרת ושיטתית.
לפני הקמת המדינה, הועלתה הצעה לקבוע תענית ציבור לדורות ול'שבעה' קולקטיבית. הרב ענה על כך במכתב ארוך, ובו הוא מתנגד להוסיף על מה שקבעו חז"ל, במיוחד בדורנו שנחשב בעיניו לדור ירוד מבחינה רוחנית. השואה איננה נראית בעיניו כאסון חריג ביחס לאסונות שפקדו את עם ישראל בהיסטוריה. בנימין בראון מעריך שתשובה זו משקפת גם חרדות סמויות מפני התרסות כנגד העולם החרדי שהיה מופתע ולא מוכן לחורבן זה. האשמת הרבנים בחורבן יהדות אירופה נחשבת בעיניו כאפיקורסיות, גם אם דבר זה נאמר על ידי אדם שומר מצוות.

הקמת המדינה ויחסו אליה
הרב הורה לר' יעקב רוזנהיים, נשיא אגודת ישראל העולמית, למנוע ככל האפשר את יסודה של מדינה יהודית. גם כשהמדינה הפכה לעובדה קיימת, הוא גילה הסתייגות ועוינות כלפי המוסדות השולטים בה, ולא האמין שהמדינה תחזיק הרבה זמן מעמד.

עם קום מדינת ישראל, הוא תמך בהשתתפות אגודת ישראל במסגרת החזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת, בניגוד לדעת העדה החרדית. הוא הסביר זאת, כי אין בהשתתפות זו הכרה במדינה והמשיל זאת לאדם העומד לפני שודד ומגיע איתו להסכמה כדי שלא יהרוג אותו; אין הדבר הכרה ב"סמכות" אלא הכרה בכורח המציאות.

הוא התנגד לציונות ולציונות הדתית, והקפיד שבבית מדרשו יאמרו תחנון ביום העצמאות. במקרה שהיה סנדק באותו יום, הודיע על כך ברבים כדי למנוע טעות.

לאחר מלחמת העצמאות עסק בפן ההלכתי של תוצאות המלחמה. בספרו על מסכת סנהדרין הוא דן . ביחס לשאלת הבעלות הערבית על שטחי קרקע בארץ ישראל העלה סברה שכיוון שכל בעלות זרה בארץ ישראל לאחר הגלות שואבת את כוחה המשפטי מדיני "כיבוש מלחמה" (המסדירים הלכתית את קניינו של כובש בשטח הכבוש), הרי שבשעה שבא כובש חדש (הישראלי), פוקעת הבעלות המוקדמת מאליה. לנידון זה השלכות הלכתיות חשובות לגבי חובת תרומות ומעשרות על גידולים חקלאיים בשטחי הכיבוש.

פרשת חוק שירות לאומי
בשנת 1952 התעוררה סוגיית גיוסן של הנשים הדתיות לשירות לאומי. ברקע הפולמוס היה ניסיון לחייב נשים לשרת שירות צבאי, חיוב שגם רובו הגדול של הציבור הדתי-לאומי התנגד לו. בהמשך, בשל התנגדות זו, נקבע בחוק סעיף הפוטר נשים משירות צבאי מטעמים דתיים, ובשלב שני נעשה ניסיון לקבוע לנשים חלופה של שירות לאומי במסגרת חוק שירות ביטחון. הרבנות הראשית ורבנים חרדים ואחרים התנגדו לכך נמרצות, בניגוד לעמדת הקיבוץ הדתי וסיעת "למפנה" ב"הפועל המזרחי", שתמכו בחוק. סוגיה זו נחשבה למהותית מאוד בעיני החזון איש. הוא כתב על כך: .

על רקע זה פרשה "אגודת ישראל" מהקואליציה בסוף 1952. לבסוף, בשנת 1953, נחקק "חוק שירות לאומי", הקובע כי כל אישה דתייה שקיבלה פטור משירות בצה"ל חייבת בשירות לאומי. חוק זה התקבל בהסכמת הרבנות הראשית ובתמיכת נציגי המפד"ל. שלמה זלמן שרגאי כתב שהשר חיים משה שפירא וסגן-השר זרח ורהפטיג קיבלו את הסכמתו העקרונית של החזון איש לצעדם זה. ואולם בעקבות ההתנגדות, לא בוצע החוק בפועל.

פגישתו עם בן-גוריון

ב-20 באוקטובר 1952, בעיצומו של המשא ומתן הקואליציוני לקראת הרכבת ממשלת ישראל הרביעית, נערכה פגישתו המפורסמת עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון. קדם לפגישה ביקור הכנה של שלישו הצבאי של בן-גוריון, נחמיה ארגוב, בבית החזון איש בשבוע שלפני הפגישה.

לדברי יצחק נבון, שהיה עוזרו של בן-גוריון, יזם ראש הממשלה את הפגישה לאחר שהבין מח"כים ועסקנים דתיים שהחזון איש הוא מקור הסמכות שלהם. כוח שליטה כזה בבני אדם ריתק אותו, והוא ביקש להיפגש עמו. סביר להניח שאכן עמדה בבסיס הפגישה סקרנותו האינטלקטואלית של בן-גוריון, כי כוחם הפוליטי של נאמני החזון איש באותה העת לא היה רב.

בפגישה שאל ראש הממשלה כיצד יחיו יחדיו דתיים וחילונים. החזון איש השיב לו במשל (שמקורו במסכת סנהדרין): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא. אנחנו היהודים הדתיים משולים לגמל הטעון משא – יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות. אתם צריכים לפנות לנו את הדרך". תשובה זו נודעה כ"משל העגלה המלאה והעגלה הריקה". בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה זו: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה? וזה לא משא? ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה? ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?". והחזון איש השיב: "אִם ה' לֹא יִשְׁמָר עִיר שָׁוְא שָׁקַד שׁוֹמֵר" (). בן-גוריון סיכם ביומנו: "...דיבר כל הזמן ברוח טובה ורבת צחוק, בלי זעם קנאי, אם כי בלי ספק יש בו נימה קנאית, אם כי סמויה מן העין".

לאחר הפגישה השניים החליפו מכתבים. "משל העגלה המלאה והעגלה הריקה" הפך את הפגישה לסמל ליחסי חילונים-חרדים.

שנותיו האחרונות
שנת תשי"ב (1951–1952) הייתה שנת שמיטה, והחזון איש הדפיס בירושלים, באמצעות גיסו, מהדורה שנייה מתוקנת של ספרו על מסכת שביעית.

באחת הפעמים שבהן נעצר מנהיג נטורי קרתא, עמרם בלוי, בידי משטרת ישראל, בא החזון איש לבקרו בבית המעצר ביפו. בלוי אמר לו בהתרגשות: "רבי, אם ביקורים כאלה צפויים לי, אני מסכים לשבת בבית הסוהר כל ימי חיי". אמר לו החזון איש: "כל העולם אינו אלא בית סוהר...".

בתקופה זו הגיע לשיא מספר הפוקדים את ביתו שבבני ברק, והיא משמשת רקע לשמועות ולסיפורים רבים על דברים שאמר. בשלב זה כבר היה מפורסם בעולם היהודי.

בשנת תשי"ד (1953) נדפס הכרך השלישי של "חזון איש" על חושן המשפט, האחרון שהוכן לדפוס בחייו.

פטירתו

החזון איש נפטר מהתקף לב בליל שבת, ט"ו בחשוון תשי"ד, 24 באוקטובר 1953, אחר חצות. הוא נפטר בשעה 02:30 כשלצידו תלמידו יחזקאל ברטלר.

השמועה על פטירתו התפרסמה ברחבי בני ברק בשעות הבוקר. בצהרי השבת נסגר חדרו של החזון איש בשל דוחק ההמון. על פי דברי רפאל הלפרין, בחצר עמדו אלפי אנשים וקראו תהילים. עם צאת השבת שודרה הידיעה על פטירתו ב"קול ישראל". מטעם עיריות בני ברק ורמת גן הוכרז על ביטול מלאכה בשעות ההלוויה. בפתח ישיבת הממשלה בבוקר יום ראשון הקדיש ראש הממשלה בן-גוריון דברים לזכרו של הרב.

במסע ההלוויה, שנערך בצהרי יום ראשון, צעדו אחרי מיטתו עשרות אלפי אנשים, נשים וטף. הוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.

קברו של החזון איש משמש מוקד עלייה לרגל במשך כל השנה, ובמיוחד ביום השנה לפטירתו. בסמיכות לקברו רכש גיסו הרב שמואל גריינימן מתחם מיוחד לבני משפחתו של החזון איש.

לאחר פטירתו חשף גיסו הרב שמואל גריינימן את סכומי כספי הצדקה שחילק החזון איש לנצרכים מדי שנה, מכספים שניתנו לו בידי פילנתרופים יהודים מישראל ומחוצה לה. לדבריו, בשנת חייו האחרונה חילק החזון איש למעלה ממאה אלף ל"י. לאחר מותו הוקמה קרן צדקה על שמו, במטרה להמשיך במפעל זה.

הגותו ופועלו

הלכה

דרך לימודו, ויחסו לפסיקת קודמיו 

מרכיב מרכזי בתורתו ובפסיקתו של החזון איש הוא היחס ל"דינא דגמרא", דינים המפורשים בתלמוד, ככאלה שאין לערער אחריהם, אין לסטות מהם כמלוא הנימה ויש לקיימם גם אם לא הוזכרו בדברי הפוסקים בדורות שלאחר חתימת התלמוד: .

גם בחלק מהמקרים שבהם השתנתה במשך הדורות מציאות החיים שממנה נגזר דין הגמרא, גרס החזון איש שהדין נותר בתוקפו, וטעם הדבר הוא שההלכה לדורות אמורה להיחתם לפי דברי החכמים ב'אלפיים שנות התורה', שהסתיימו בימי חז"ל. כך כתב בעניין דיני טריפות: 
מאידך, היו דינים תלמודיים אחרים, כגון כללי הטרפות באדם, שהחזון איש לא ראה כתלויים במציאות בתקופת חז"ל: .

באשר לחילוקי התקופות המאוחרות לחז"ל המוכרים בהלכה, סבר החזון איש שאף על פי שקיבלו תלמידי החכמים במשך הדורות על עצמם את סמכות הדורות הקודמים, עדיין צריך בירור ההלכה להיעשות מכליה הראשונים – להשקפתו, מסורת חז"ל. ולכן גרס שמי שאינו יודע להסיק את מסקנת ההלכה מתוך עיון בסוגיות התלמוד, אינו רשאי להורות אף מתוך ספרי הלכה פסוקה כ"שולחן ערוך", מאחר שלא יוכל לדעת להתאים בין מקרה ריאלי ספציפי למקרה המופשט המוצג בספרות ההלכה.

כפועל יוצא מתפיסה זו, עיצב את צורת לימודו בניסיון לברר מתוך הסוגיה את מסקנות ההלכה, ורק לאחר גיבוש המסקנה, לעמת את תוצאות עיונו מול ההלכה הפסוקה. אף שביטל דעתו באופן כללי מפני דעת הראשונים, סבר שבלימוד התורה נדרש מכל אדם למצות את אפשרויות שכלו בדיון, והכנסת גדולתם של הראשונים למערכת השיקולים העיונית עלולה לחבל בתהליך הבנת שורשי ההלכה, ומשום כך יש להתחשב בדבריהם במקרה שאינם מובנים, רק בפסיקת הלכה למעשה, במקרה שברור כי התייחסו אליו בפסיקתם. תפיסתו זו מסוכמת יפה בדבריו במכתב:

עם זאת, לעצמו לא הרשה החזון איש, בדרך כלל, לחלוק על פסיקת ה"שולחן ערוך" במקומות שבהם ברורה דעת הרמ"א. לגבי הגאון מווילנה, הוא סבר שהתקבע מעמדו ביהדות ליטא ומעמדו הוא כשל הראשונים, מה שמאפשר לקבל הוראות שלו הסותרות לפסקי ה"שולחן ערוך". באיגרת שבה משא ומתן תורני, הוא מציב את הגאון מווילנה בשורה אחת עם אושיות היהדות, כמו משה רבנו, עזרא הסופר, רבי יהודה הנשיא, רב אשי והרמב"ם:

למרות האמור, ובהתאם לגישתו שלפיה יש "לחפש לעיין בגמרא עד כמה שאפשר, אף שיהיה נגד הראשונים ז"ל", הוא עצמו נאלץ ברבות הימים לחלוק בפירוש סוגיות גם על הגאון מווילנה הנערץ. הרב שלמה כהן מספר כי בגיל 41 (1920), אמר לו כי כל ימיו השתדל להימנע מלחלוק על דברי הגר"א, אך לבסוף נאלץ לפרש סוגיה חמורה אחת בשונה מדעתו.

דוגמה מאפיינת לדרכו "לפרש וללבן מה שאפשר לנו... וגם לקבוע כן הלכה במקום שאין מפורש להפך", שגם מאירה פן של רגישות חברתית בגישתו, ניתן למצוא במקרה של עגונה שבא לפני אחיינו הרב שלמה שמשון קרליץ, אב בית הדין הרבני בפתח תקווה. הרב קרליץ האחיין התקשה למצוא מוצא למצבה העגום, ופנה אל דודו בעניינה. החזון איש נכנס לעובי הקורה ובירר את הסוגיות הרלוונטיות, תוך שהוא מכריע להיתר במקרה הספציפי. הדיינים קיבלו את דעתו וחתמו על היתר נישואין לאשה. האחיין, שלא היה שלם עם הפסיקה, ניגש למחרת בבוקר לדודו והציע בפניו שוב טענות קשות נגד ההיתר. בנסיבות אלו, טען, עם כל הכאב – כיצד ניתן להתיר? החזון איש שקל את טענותיו שנית, ואחר הפטיר: "נכון שקשה להתיר, אבל קשה יותר לאסור!".

דקדוק ההלכה

אחד מדגלי ההשקפה ה'חזון אי"שית' הוא נושא ההקפדה על קוצו של יו"ד בכל הנוגע לקיום ההלכה על כל פרטיה ודקדוקיה. החזון איש ראה בהתנהגות קפדנית זו ערובה ליראת שמים, והקדיש לה את החלק השלישי בספרו ההגותי "אמונה וביטחון", "מוסר והלכה". העצמאות הרבה שהפגין החזון איש כפוסק הובילה אותו להקפדה מופלגת גם על פרטי הלכות שאותן הסיק מהדיון ההלכתי בסוגיות הרלוונטיות. דקדוקים אלו הפכו למזוהים עמו ועם תלמידיו. ידועים ביותר דקדוקיו, עוד מתקופת חייו באירופה, בעיקר בעניינים אלו:
 הלכות עירובין;
 כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות, בהקפדה מיוחדת על צורת האותיות שתהיינה לפי פסיקת הבית יוסף. לפי שיטתו, המנוגדת למנהג האר"י, ה"כנף" הימנית של האות צד"י צריכה להיות כמקובל בגופנים העבריים בני זמננו בצורת האות יו"ד, ולא כמו יו"ד הפוכה כפי שרָווח המנהג בקרב הספרדים והחסידים;
 אפיית מצות, שהקפיד לעשותה באופן פרטי כדי שיוכל להשגיח על כל שלבי האפייה לפי דקדוקיו;
 ארבעת המינים, שבהם השקיע ממון ומאמצים רבים כדי להשיגם בצורתם האופטימלית על פי ההלכה (בהקשר זה סופר כי פעם באמצע הקיץ ראה הדסים יפים המתאימים עם כללי ההלכה, בערוגתו של פלוני, גוי מקומי. הוא שילם לו מראש שישמור ויטפח את הדסיו עד חג הסוכות, כדי לצרפם אל לולבו);
 הלכות מקואות: זריעה של מים שאובים לתוך מי גשמים על מנת להכשירם לשמש כמקווה – לחזון איש שיטה מיוחדת בנושא זה.

מצוות שבין אדם לחברו, אף הן בכלל דקדוק ההלכה, ולכן הקפיד מאוד שלא יבואו אלה על חשבון אלה. מקורבו הרב שלמה כהן סיפר כי בשנה אחת הורה לו החזון איש שלא לומר את הפסוקים הנהוגים לפני תקיעת שופר, אלא לתקוע בלי להשתהות ולסיים את התפילה במהירות. סיבת החיפזון הובהרה עם תום התפילה: החזון איש שמע במקרה אדם מבוגר וחלוש שענה לבנו המפציר בו לאכול בשל לבו החלש: "לא, מעולם לא אכלתי לפני התקיעות"; כדי שהלה לא ייאלץ להאריך בצומו, קיצר החזון איש את הטקס המסורתי.

החזון איש הנהיג קריאת מגילת אסתר בבני-ברק גם בשושן פורים מספק שמא היא בגדר 'סמוך ונראה' לעיר יפו.

אתרוגים מ"זן חזון איש"
מקרה מוכר של דקדוק ההלכה של החזון איש היה חיפושיו אחרי זן אתרוגים ארצישראלי שגדל פרא, כדי למנוע חשש שמא אתרוגים אלו הם פרי הרכבה במין בוטני אחר, עובדה המוציאה את האתרוג, הלכתית, מכלל "אתרוג" הראוי למצוות נטילת ארבעת המינים. עץ האתרוג מועד להרכבה, בשל חולשתו. האתרוגים שנמצאו אכן לוקים מעט ביופיים האסתטי ומתאפיינים בחוסר סימטריה. בציבור החרדי התקבלה גישתו ברבים, וקיים ביקוש גבוה לאתרוגים מעצים שמוצאם מאתרוגים שהחזון איש בירך עליהם. שיטתו בזיהוי האתרוג הארץ ישראלי הקדום, התקבלה על מספר חוקרים.

חלק מהאתרוגים מקורם מעץ ששתל הרב מיכל יהודה ליפקוביץ בחצרו, מזרעים שנמסרו לו על ידי החזון איש, והם מכונים "זן ליפקוביץ", שממנו התפתחו זנים נוספים. קיימים גם "אתרוגי הלפרין מזן חזון איש".

מצוות התלויות בארץ
החזון איש פעל במיוחד להחדרת תודעה רחבה לקיום מצוות התלויות בארץ, ובעיקר מצוות שמיטה. הוא דרש מקיבוצי פועלי אגודת ישראל לשמור שביעית ללא הסתמכות על היתר מכירת הארץ לגוי על ידי הרבנות הראשית, שאותו שלל. במסגרת פועלו לשמירת מצוות התלויות בארץ יצא לשדה כמה פעמים לעריכת ניסויים ובדיקות ניסיוניות של מושגים בהלכה.

החזון איש פעל גם בענייני תרומות ומעשרות. הוא הקפיד לעשר בביתו אף מאכלים מעושרים, מחשש שלא עישרום כראוי. כמו כן, הוא חידש את נושא פרוטה חמורה שלא היה נהוג לפניו; עודד ודרבן את לימוד סדר זרעים בקרב תלמידי חכמים, והשיב לשואלים רבים בעניינים אלו.

סוגיית השיעורים

שמו של החזון איש נקשר גם למחלוקת יסודית בנושא ה"שיעורים" המוזכרים במקרא ובתלמוד (אמה, זרת, אצבע, כזית, כביצה ועוד). רבי אברהם חיים נאה (הגרא"ח נאה) פרסם מידות אלו במידות מודרניות (מטרים וגרמים), ולפי שיטתו טפח הוא שמונה סנטימטרים ורביעית היא 86 סמ"ק. החזון איש חלק על שיטה זו, וטען כי המידות האמיתיות גדולות בהרבה – טפח הוא כעשרה סנטימטרים ורביעית כמאה וחמישים סמ"ק.

נקודת המחלוקת העיקרית היא האם להתבסס, כעוגן לשאר השיעורים, על נפח הביצים או על מידת האגודל; הרבנים נאה וקרליץ לא היו הראשונים שנחלקו בנקודה זו – קדמו להם גדולי האחרונים, החת"ם סופר ו"הנודע ביהודה". הרב נאה ביקש לקיים את מנהג היישוב הישן בירושלים, בעוד החזון איש סבר כי המסורת שהייתה בידו מבית אביו וגדולי ליטא באשר לשיעורים הייתה מקובלת על תלמידי חכמים בעלי סמכות גבוהה יותר מזו של המנהג העממי.

כחלק משיטתו זו הסתמך החזון איש על מדידת אצבעו של תלמידו הרב קלמן כהנא אותו החשיב כאדם בינוני לעניין שיעורים ומידות.

בפועל, בציבור הליטאי שיטת החזון איש בנושא זה היא הנורמה הנפוצה. התפשטות המנהג החלה בקרב בוגרי הישיבות הליטאיות ומהם לשאר המגזר. גם בקרב שאר המגזר החרדי, הנוהג לפי מסורת אבותיו בשיעור הקטן יותר, יש המחמירים במצוות מן התורה כפי השיעור הגדול מתוך חשש לשיטת החתם סופר והחזון איש, כפי שהמליץ המשנה ברורה לנהוג במצוות אלו.

הפילוסופיה של ההלכה
החזון איש גרס שמלבד עצם החיוב המוטל על כל יהודי להישמע להוראות התורה באשר הן, יש להן מטרה להציב את האדם בעמדה של נתין העומד לפני מלכו וסר למרותו. לצורך זה נדרשים מחד גיסא, קבלת מרות מוחלטת וציות לפרטי פרטים; ומאידך גיסא, קיום המצוות בכל תנאי, אף במצב שבו ברור לאדם שאינו יכול לשער במדויק את שנדרש לו לקיום המצווה בשלמותה. זאת מאחר שהעיקר הוא קיום פקודת המלך, ומגבלות האדם והערכותיו נלקחו בחשבון עם הציווי. או בלשונו של החזון איש:

השקפותיו

אמיתות אגדות חז"ל
ביחס לדברי חז"ל בחלקי האגדה שבתלמוד ובמדרש, הביע הרב קרליץ עמדה חריפה. לדעתו, אין הבדל בין חלקים אלו לשאר חלקי התורה שבעל-פה; לכולם מקור נבואי מחייב, רוח הקודש, שלה זכו חז"ל מכוח עיונם ועמלם בתורה, ופקפוק באמיתותם הוא כחירוף וגידוף (חירוף וגידוף כלפי מעלה, כלומר, תואנה כלפי האל, במסווה של טענות על אמיתוּת דברי החכמים). יתר על כן, הוא ראה באפשרות זו מדרון חלקלק שראשיתו דיון תאורטי ואחריתו עזיבה מלאה של הדת:

השפעתו על הציבור החרדי

לחזון איש הייתה תרומה מכרעת לעיצוב היהדות בדור שלאחר השואה. תרומתו מתבטאת במישרין בצורת התנהלותו של הציבור החרדי. הוא חיזק את תחושת חשיבותו של לימוד התורה למשך כל חיי האדם כאידיאל, ולזכותו נזקפת במידה מסוימת יצירת חברת לומדים בישראל. כמי שהיה "גדול הדור" בשעת המפנה שלאחר המלחמה, רוב הישיבות שהוקמו בתקופה זו בארץ ישראל קמו בברכתו ובעצתו – הן לגבי עצם הקמת הישיבה, והן לגבי בחירת המיקום ואנשי הצוות; בהן: ישיבת כפר חסידים בזכרון יעקב, ישיבת השרון ברמת השרון וישיבת באר יעקב. משום כך מייחסים לו הביוגרפים החרדים את התואר "אבי הישיבות בארץ ישראל". דרך תלמידיו ומקורביו הייתה לו השפעה גם על ישיבות מחוץ למגזר זה, כמו מדרשית נעם בפרדס חנה, שנוסדה בברכתו על ידי מקורבו, הרב יהושע יגל.

החזון איש תרם תרומה הגותית לעיצוב מעמד הישיבות כטריטוריה תורנית וכנמל הבית של בני התורה, גם כאשר הם יוצאים לעמל יומם. לדבריו, הישיבה היא . גם בצד המעשי, החזון איש רתם פובליציסטים ואנשי חינוך חרדים נודעים כדי לשכנע מחד גיסא פילנתרופים יהודים לתמוך כלכלית במוסדות שהוקמו בשנות ה-40 וה-50, ומאידך גיסא, לשכנע צעירים לוותר על מסלול קידום אפשרי, ולבחור בחיי לימוד תורה, למרות המשמעות הכלכלית הברורה.

בתוקף מעמדו היה לסמכות חינוכית בולטת בחברה החרדית. מכלל הוראותיו ידועה הייתה דעתו שאין לפלוט החוצה תלמידים שנחשבו ל"מקולקלים", מחשש שמא יסטו לחלוטין מהדרך הדתית.

על אף השפעתו הרבה, השיטה הלמדנית הנפוצה בישיבות הליטאיות היא שיטתו של רבי חיים מבריסק, שהחזון איש התנגד לה. גם מבחינה הלכתית, חלק מפסקיו לא התקבלו ברוב הציבור הליטאי. עם זאת, חלק מהזרם החרדי-ליטאי, המכונה "חזון-אי"שניקים", קיבלו עליהם את תורתו של בכל התחומים. בתוך חוג זה ישנן מספר קבוצות המתרכזות סביב דמויות מקרב תלמידיו. המוסדות הקהילתיים העיקריים שבהם מתרכזים אנשי חוג זה הם כולל חזון איש ובית הכנסת לדרמן שבשיכון חזון איש; הישיבות העיקריות של חוג זה הן ישיבת סלבודקה שבבני ברק וישיבת זיכרון מיכאל שבזכרון יעקב.

גם בקהל החרדי-ליטאי הרחב שאינו נמנה עם חוגם המצומצם של תלמידי החזון איש, אמירות המתפרשות כזלזול בו או מתיחת ביקורת על תורתו מעוררות לעיתים ביקורות חריפות. כך, בסוף 1992, התבטא הרב עובדיה יוסף במהלך שיעור: . בתגובה פורסמו דבריו החריפים של הרב אלעזר מנחם מן שך, מנהיג הציבור החרדי-ליטאי, שאמר בתגובה כי .

יחסו לרב קוק
יחסו של החזון איש לרב הראשי לישראל בזמן הגעתו לארץ ישראל, הראי"ה קוק, העסיק בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובאלו הראשונים של המאה ה-21 הוגים מקרב הציבור הדתי לאומי, ובעקבותיהם גורמים חרדיים המבקרים את דרכו של הרב קוק. יש הרואים בעמדה החרדית הרשמית, המסתייגת במידה משתנה של חריפות מדרכו של הרב קוק, שִכתוב של דעתו האמיתית והמכבדת של החזון איש, העולה ממכתביו אל הרב וממקורות נוספים.

סמוך לעלייתו לארץ ישראל פנה החזון איש לרב קוק בשתי איגרות קצרות ובהן שאלות הלכתיות בעניינים הנוהגים הלכה למעשה בארץ ישראל ולא בגולה. באיגרות אלה פנה לרב קוק בלשון , תואר שבו השתמש רק עבור הרב איסר זלמן מלצר, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב אלחנן וסרמן. הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי העיד כי כאשר מסר לחזון איש על מחלתו הקשה של הרב קוק זלגו עיניו דמעות והוא שלח להודיע לרב קוק על כוונתו לבקרו, אך הרב קוק אמר לשליח שהוא חס על ביטול התורה של החזון איש ושימסור לחזון איש שיתפלל עליו בביתו.

ראש עיריית בני ברק הראשון, יצחק גרשטנקורן, מספר בזכרונותיו כי בעת שהגיע הרב קוק לבני ברק שלח להודיע לחזון איש שברצונו לבקרו, החזון איש השיב כי אינו מוכן שהרב קוק יטריח עצמו אליו, והוא יבוא אל הרב קוק. לצורך המפגש לבש החזון איש בגדי שבת. בעת הנחת אבן הפינה לישיבת בית יוסף בבני ברק עמד החזון איש במשך נאום הברכה של הרב קוק, כבוד שלא נתן לגדולי תורה אחרים שדיברו שם. לשואלים מדוע אינו יושב, ענה: ! (מיידיש: "התורה עומדת!").

הנושא היה לפולמוס בין דתיים לאומיים וחרדים, ונכתבו על אודותיו חיבורים משני הצדדים. בראון מציע גישה התפתחותית ליחסו של החזון איש לרב קוק: יחס חם שהלך והידרדר עם השנים, עם היכרותם שהלכה והעמיקה ועם היחשפותו של החזון איש לפנים שונים של גישתו ההלכתית של הרב קוק, שעמדו בניגוד להשקפותיו. בכך נמצא פתרון סביר לנתונים המוצגים בכתבי הפולמוס בעניין זה.

המחלוקת המפורסמת ביותר בין שני האישים בענייני הלכה היא הפולמוס על אודות היתר מכירה בשנת השמיטה כפתרון אפשרי לבעיית אובדן התוצרת החקלאית בשנה זו, ונזקים נוספים שנגרמו לחקלאות בגלל הזנחת הקרקעות. החזון איש שלל את הפתרון מטעמים שונים, ומאידך פסק להקל בשאלות שונות שהובאו בפניו בהלכות שמיטה, על מנת לאפשר שמירת שמיטה ללא הסתמכות על ההיתר. בתוך כך האריך להשיג על הנימוקים שכתב הרב קוק להיתר ועל פסיקותיו בהלכות שמיטה בכלל.

יחסו לתנועת המוסר
החזון איש גילה יחס ביקורתי כלפי רעיונות תנועת המוסר, אף שרחש חיבה לאישיה, חיבה שביטא במכתב לראש ישיבת חברון הרב שמחה זיסל ברוידא בהיותו בחור: 

בשונה ממתנגדי תנועת המוסר בתקופת כינונה באמצע המאה ה-19, שמתחו ביקורת על אנשיה והאשימו אותם בקרבה רעיונית לתנועת ההשכלה היהודית, החזון איש, שנדרש לנושאים אלו במחצית הראשונה של המאה ה-20, כבר לא פקפק בכיוון זה. הוא סבר כי תפיסתה של תנועת המוסר, שלפיה מידות מתוקנות כשלעצמן יכולות להעניק לאדם כלים להתגבר על נטיותיו הטבעיות וליישר את דרכו לקווים הנדרשים לפי ההלכה, מוטעית. לדעתו, במבחן המציאות, בעת משבר או התנגשות ערכים, ישוב האדם לפעול לפי הנטייה הטבעית:  יתר על כן, ייתכן כי דווקא מידותיו המתוקנות ומודעותו אליו יביאו את השם מבטחו בלימוד המוסר לביטחון בכוח הכרעתו של שכלו, גם במקרי שגיאה.

לפיכך, סבר החזון איש, אין להשתית מערכת ערכים ראויה על תשתית אחרת מזו שמציעה ההלכה: מחויבות מוחלטת לדקדוק ההלכה עד קוצו של יו"ד. מחויבות זו פועלת בשני מישורים: האחד – יומו של האדם מלא בניסיונות קטנים לקיים או לא לקיים את ההלכה, ניסיונות שקל לעמוד בהם, והם מחזקים את תודעתו הדתית של האדם; השני – במקרים שבהם דורש "דקדוק הדין" מאמץ מיוחד, רוכש האדם מיומנות בהתגברות על מידות "רעות" כמו עצלות ותאווה.

יחסו לתנועת החסידות
החזון איש לא התייחס מפורשות בכתב לתנועת החסידות. יש מספר קטעים באמונה וביטחון שאפשר שכוונו כנגד החסידות. הוא התנגד לכמה מנהגים הנהוגים בקרב החסידים, ככתיבת צדי הפוכה בסת"ם וטבילה במקווה בשבת, ולעומת זאת שיבח אחרים, כגידול זקן, לבישת חליפה ארוכה ונישואין בגיל צעיר. הוא עודד חסידים לנסוע לאדמו"ר לשבת, אבל מנע בחורים מללכת לטיש חסידי בליל שבת, בטענה כי "בליל שבת חסר תורה בעולם". בביוגרפיות על דמותו הובאו עדויות על כך שבאופן רעיוני התנגד לדרך החסידות, בהמשך להערצתו הגדולה לגר"א ולדרכו. למרות זאת, דעתו זו לא באה לידי ביטוי מעשי מכיוון ש"היום יש לנו מספיק מאבקים מבחוץ". הוא היה ביחסי ידידות עם אדמור"י דורו, ומקורביו שהיו ממשפחות חסידיות עודד אותם להמשיך במנהגם.

על היסטוריה ועל הגיוגרפיה
החזון איש סבר כי חקר התנהלותם של גדולי החכמים הוא הכרח המציאות, ורק על ידי ידיעה והכרה אמיתית באופיים ניתן ללמוד ממעשיהם. אין תועלת בהכרה שַבּלונית של החכמים כולם כמותג אחיד של שלמות מסוג מסוים. לגישתו זו נתן ביטוי במכתבו המפורסם, המכיל גם התייחסות הלכתית לבעייתיות לכאורה של מחקר זה, בשל איסור לשון הרע:

עם זאת, החזון איש גילה מידה רבה של ספקנות באשר לקורות העיתים כפי שהם מסופרים בספרי ההיסטוריה ובביוגרפיות. לטעמו מעורבים בהם שקר ואמת זה לצד זה, ואין להסתמך על מידע היסטורי כתוב בלי בחינה הסתברותית של המאורעות המתוארים. הוא תולה זאת ביצר החידוש של ההיסטוריונים ובהיתלות אוטומטית של היסטוריונים מאוחרים באלו שקדמו להם ללא שיפוט ביקורתי:

ספריו

ספריו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ, שהעניקו לו את כינויו "החזון איש", מקיפים את כלל מקורות ההלכה היהודית, למן התלמוד ועד פוסקי ההלכה האחרונים. הספרים מצטיינים בקיצור רב, שכופה על ההוגים בתורתו להעמיק ולדקדק בלשונו; קריאה סתמית בספר אינה מביאה את המחפש אל מבוקשו, ולכן הוא מוכרח לברר מה גרם למחבר לנטות מהפירוש המקובל, ולפלס לו דרך חדשה בהגיונו שלו.

בספריו עסק בשיטתיות כמעט בכל הסוגיות התלמודיות, ולא נמנע מעיסוק מפורט גם בסוגיות מורכבות, כמו הסוגיות האסטרונומיות ("חוכמת התכונה"), הנוגעות להלכות קידוש החודש ודורשות ידע מתמטי, שאותו רכש בעצמו. בכתביו בנושאים אלו, בין היתר, הוא מתעמת עם קביעותיו של האסטרונום איש תנועת ההשכלה היהודית חיים זליג סלונימסקי, עורך עיתון "הצפירה", בסדרת מאמרים שפרסם בעיתונו.

הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל הספיד את החזון איש באומרו שספריו היו נחשבים מאוד גם לפני מאות שנים, והוסיף: "איזה זכייה [=זכות] היא, שיתפרסמו ספרי האדם בחייו כל כך, עד שיקראו את שמו על שם ספריו, ולא ידעו את שם המחבר. כי רוב האנשים אינם יודעים אל נכון את שמו של החזון איש...".

אחיינו הרב שמריהו גריינימן מוּנה על ידו לאחראי על הדפסת כתביו, ולאחר פטירתו בראש השנה תשנ"ב ממשיכים בכך בניו שמואל וישעיהו. אף על פי שעל פי דין תורה הם אינם יורשים חוקיים של החזון איש, בית הדין של הרב נסים קרליץ התבקש להורות כי הזכויות שייכות להם, מפני שהספרים לא היו שייכים לחזון איש אלא לגיסו, הרב שמואל גריינימן, שעסק בהדפסת כתב היד ושמו מופיע בראש הספרים.

חזון איש

סדרת ספרי הערות, חידושים ופסקי הלכה על התלמוד הבבלי והירושלמי, על משנה תורה להרמב"ם, ועל השולחן ערוך. זו סדרת ספריו העיקרית של הרב קרליץ, והוא מכונה "החזון איש" על שמה.

בשם הספר נרמז שם המחבר בראשי תיבות: אברהם ישעיהו. והוא מתכתב עם הפתיח לספר ישעיהו:  בשל צניעותו, לא חתם את שמו על ספריו, אלא חתומים עליהם המו"לים שלהם: על ספרו הראשון חתום מעבר לדף השער אחיו הרב משה קרליץ; ועל שאר ספריו – הרב שמואל גריינימן. משפחתו של הרב גריינימן עוסקת עד היום בהדפסת הספרים.

קונטרסים מתוך הספר, כמו "קונטרס שמונה עשרה שעות", "קונטרס השיעורים" ו"קונטרס המוקצה", זכו למהדורות נפרדות ואף למהדורות מבוארות ומוערות.

אמונה וביטחון

זהו מאמר השקפה המרכז את יסודות הגותו של החזון איש בתחום מחשבת ישראל. חלקיו שנמצאו ונדפסו עוסקים בעיקר בנושאי אמונה, ביטחון, מוסר והלכה, תורת המידות, הדמיון והשכל, רוח הקודש ונבואה. המאמר נדפס בסוף הכרך בנושא "טהרות" בסדרת ה"חזון איש" וכן במהדורות רבות כספר בפני עצמו והיה לנכס צאן ברזל בספרות המחשבה האורתודוקסית.

ספרות אגרות ומכתבי הלכה
 קובץ אגרות חזון איש, לקט מאיגרותיו בנושאים רבים, בשלושה חלקים.
 קובץ מכתבים: שלא נדפסו בקובץ אגרות, מאת מרן בעל חזון איש, ובסופו מכתבים ממרן הגר"י קניבסקי... וממרן הגרא"מ שך..., בני ברק: תשמ"א.
 הרב מאיר גריינמן (עורך), תשובות וכתבים, ממרן החזון איש, בני ברק, תשנ"א.
 אברהם יששכר קניג (עורך), גנזים ושו"ת חזון איש, חמישה חלקים, תשע"א-תשע"ז.

גליונות
החזון איש נהג לרשום את הערותיו בשולי גיליונות הספרים שבהם השתמש. מגיליונות אלו מתפרסמות הערותיו לספרים שונים מעת לעת, בכתבי עת תורניים ובמהדורות מחודשות של הספרים עליהם רשם את הערותיו.

הערותיו על ספרו של הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק, "חידושי רבנו חיים הלוי", על משנה תורה להרמב"ם, נדפסו בספר נפרד בשם "חזון איש - גליונות לחדושי רבנו חיים הלוי", ובמהדורות מאוחרות של חידושי רבנו חיים הלוי, כנספח בסוף הספר בשם "גליונות חזון איש". לאחר פרסום גליונות אלו, יצא לאור בניו יורק ספר בשם "להט החרב המתהפכת - לשמור את דרך עץ החיים", מטרתו המוצהרת של המחבר, ליישב את השגותיו של החזון איש על תורתו של הרב סולובייצ'יק.

ספרי יסוד של הלמדנות הישיבתית כמו "שב שמעתתא", ספרו של הרב אריה לייב הלר, נדפסו במהדורות מיוחדות עם הערותיו של החזון איש.

בנוסף, במהדורות רבות של ספרי הלכה פופולריים, כמו ה"משנה ברורה" ו"קיצור שולחן ערוך", נדפסו בווריאציות שונות "ליקוטי חזון איש" ו"פסקי חזון איש", חיבורים אלו, המבוססים על ציטוטים מכתביו, מתמקדים בדרך כלל בנקודות בהן דעתו ההלכתית של החזון איש עומדת בסתירה להכרעת המשנה ברורה.

ליקוטים
 הרב מאיר גריינימן, קונטרס פסקים ודברים ממרן החזון איש, נערך ונסדר על ידי חבר מתלמידיו. בני ברק, תשל"ד. נספח לספר "אמרי יושר".
 לקט הנהגות: בדרכי לימוד התורה והתפילה, מדות והנהגות טובות, מלוקט מספריו ומכתביו של מרן החזו"א. בני ברק, תשמ"ו.
 הרב מאיר גריינימן, ליקוט דינים והנהגות: אורח חיים, ונלוו אליו אגרות שלא נדפסו בקובץ אגרות, ממרן החזון איש. בני ברק, תשמ"ח. הספר מכונה גם בקיצור: דינים והנהגות.
 הרב מאיר גריינימן, ליקוט דינים והנהגות - ממרן החזון איש, בני ברק, תשנ"ו.
אעלה בתמר, פסקים ועובדות מהחזון איש מהרב אהרן לייב שטיינמן, עם הערות הרב חיים קנייבסקי
 הרב זונדל קרויזר, ארחות איש: על ענייני תורה, תפילה ויראה. והוא ליקוט מכתבי... בעל החזון איש. ירושלים, תשמ"ט. נספח להגדה של פסח "אור החמה".
 ארחות איש: פנינים וגנזים, והוא לקט אמרים ... אשר האיר ... בעל החזון איש. בני ברק, תש"נ.
 נתיבות האיש - פנינים וגנזים: ליקוט אמרים... אשר העיר לנו... בעל החזון איש... עם הוספות מעצם כתי"ק שרואים אור לראשונה. ירושלים, תשע"א 2011. כותר נוסף בו מצוטט ספר זה לעיתים, הוא ארחות איש.
 הרב יעקב שולביץ (עורך), דברי תורה, מלוקטים, ערוכים ומבוארים מספרי מרן החזון איש ... לפי סדר פרשיות התורה. בני ברק, תשנ"א.
 הרב יעקב שולביץ (עורך), פרקי אמונה, השקפה והנהגה, ... לוקטו הנושאים ונערכו על פי ספרי מרן החזון איש. בני ברק, תשנ"א.
 אשר ברגמן, הגדה של פסח החזון איש: מעשה רב, עובדות והנהגות ואמרות שסודרו על פי סדר ההגדה, ונוספו עליהם הליכות והנהגות על פי פסקי מרן החזון איש. בני ברק תשס"ד 2004.

מתלמידיו
תלמידי חכמים רבים ראו את עצמם כתלמידיו וניהלו את אורח חייהם ואת המוסדות שבראשם עמדו בהתייעצות עמו. מלבד אלו התרכז סביבו חוג תלמידים צעירים שזכו לקרבה מיוחדת מצידו. סביב חלק מתלמידים אלו התגבש לימים חוג חזון איש.

 ראו רשימת תלמידיו שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית

משפחתו
משפחת החזון איש, משפחת קרליץ, נחשבת לאחת המשפחות המיוחסות בעולם הליטאי בדורנו. היא מתייחסת לרבי אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל "הפרדס", רבה של קניגסברג במאה ה-18. דודנו של החזון איש הוא חוקר התלמוד הרב פרופ' שאול ליברמן (שתי אימהותיהם היו בנותיו של הרב שאול קצנלבוגן).

לחזון איש היו כמה אחים, אחיו הבכור היה הרב מאיר קרליץ, מראשי ועד הישיבות בארץ ישראל; בניו היו הרב שלמה שמשון קרליץ והרב חיים שאול קרליץ. אחיו הרבנים יצחק ומשה קרליץ, נספו בשואה.

אחותו מרים נישאה לרב יעקב ישראל קַניֶבסקי ("הסטֶייפּלֶר"), ממנהיגי הציבור הליטאי לאחר פטירת גיסו. אחות נוספת, צביה, נישאה לרב שמואל גריינימן, אביו של הרב חיים גריינימן. אחות שלישית, בתיה, נישאה לרב נחום מאיר ציבולניק, שהחליף את שמו לקרליץ כשם חמיו; בנו הוא הרב נסים קרליץ, חבר מועצת גדולי התורה. שתיים מאחיותיו נספו בשואה: בדאנה ובעלה הרב שמואל אליהו קהאן, והניה חיה ובעלה הרב אבא סוויאטיצקי.

לחזון איש ולאשתו לא היו ילדים. גיסיו, הרב שמואל גריינימן והרב יעקב ישראל קניבסקי, הפקידו בידיו את חינוך ילדיהם.

הנצחתו

שכונת בית חזון, שנמצאת בכפר הרא"ה, נקראת על שמו של החזון איש. השכונה הוקמה על ידי עולים מאנגליה, מארצות הברית ומדרום אפריקה. בנוסף, נקרא על שמו שיכון חזון איש בבני ברק, שבו מתגוררים כמה מתלמידיו המובהקים. במרכז השיכון עומד בית הכנסת לדרמן של תלמידי החזון איש, שנקרא במקורו על שמו, "בית הכנסת חזון איש"; מנהגי בית הכנסת נקבעו לפי שיטתו. גם בזכרון יעקב נקראת אחת השכונות "שיכון חזון איש".

ב-18 ערים בישראל קרויים רחובות על שמו. באר יעקב, בית שמש, ביתר עילית, בני ברק נקרא על שמו רחוב מרכזי שבו התגורר, זכרון יעקב, בחדרה בגבעת אולגה, טבריה, וכן בירושלים בשכונת רמת שלמה, מודיעין עילית, נתיבות, פתח תקווה, קריית ספר, רחובות, ראשון לציון, רעננה, ראש העין, רמת גן, בעבר נקרא רחוב על שמו גם בתל אביב-יפו, ברחוב אירשיד ההיסטורי שבשכונת מנשייה.

שמו מונצח בכולל חזון איש, שהוקם בהכוונתו בחייו, ונקרא על שמו עם פטירתו. הכולל מונה מאות אברכים, ובראשו עמד אחיינו, הרב ניסים קרליץ. בין לומדי הכולל בעבר נמנו רבים מתלמידי החזון איש. בסמוך לכולל הקים יעקב הלפרין לזכרו בית יתומות, "מוסד ילדות זיכרון מאיר ע"ש מרן חזון איש זצ"ל".

ביתו שבמרכז רחוב חזון איש בבני ברק נרכש כשנה לאחר פטירתו בידי קבוצה מתלמידיו, והוקם בו תלמוד תורה לזכרו, המכונה "תלמוד תורה תשב"ר בבית מרן החזון איש". לומדים בו בעיקר תלמידים מהציבור הליטאי ומבני משפחות תלמידיו הנוהגים בדרכו.

ביוגרפיות
כמי שהיה לסמל בציבור רחב, נכתבו על רבי אברהם ישעיהו קרליץ ביוגרפיות רבות, מהן ביוגרפיות מקיפות על חייו, יצירתו ופעילותו הציבורית, ומהן המספקות זווית אישית של מחברן. מרבית הביוגרפיות מבוססות על מקורות שבעל פה, ולא נכתבו בצורה מחקרית. יוצאת מכלל זה המונוגרפיה המחקרית "החזון איש" מאת בנימין בראון (2011), המבוססת בחלקה הביוגרפי על מחקר השוואתי של הביוגרפיות שקדמו לה. להלן סקירה מקוצרת של הביוגרפיות העיקריות:

פאר הדור
הביוגרפיה החרדית הרשמית למחצה, פאר הדור; נדפסה בבני ברק, בתמיכה כלכלית של העירייה המקומית, בשנים 1967–1974, בחמישה כרכים. העורכים היו "חבר סופרים חרדים", מהם ידועים העורך הראשי, הרב שלמה כהן, והסופר אהרן סורסקי. הסדרה מסודרת בסדר כרונולוגי, ובמרכזה סודרו לפי נושאים פעילויותיו ודעותיו בנושאים שונים. הקטעים הביוגרפיים מרוכזים בתחילת הכרך הראשון ובסוף הכרך החמישי. בשל צורת העריכה, הסדר הכרונולוגי משובש קשות בחלקים שאינם ביוגרפיים במובהק, (למעט בכרך החמישי שצוות עורכיו היה שונה). הספר לוקה לעיתים באנכרוניזמים. לדעת בראון, הדבר נובע בעיקר מרצונם של העורכים להראות שהחזון איש נועד לגדולות עוד בצעירותו. הוא מצביע על מקום אחד לפחות בו הושמט מקור מן הספר בעקבות התייעצות העורכים עם גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קניבסקי. בעיה נוספת בסדרה זו, לדעת מקורבו של החזון איש בווילנה, הסופר חיים גראדה, היא העובדה שלמרות נכונות העובדות, הצגה מבליטה של התנגדויותיו של החזון איש לאנשים וארגונים שונים מדגישה את הפן המבדיל והלוחמני של אישיותו, בעוד שלדעת גראדה, התחבב החזון איש על שכבות רחבות בציבור היהודי דווקא בשל החלקים המאחדים באישיותו, אהבת ישראל שלו, וקודם לה, אהבת האדם.

החזון איש בדורותיו
אהרן סורסקי, החזון איש בדורותיו, בני ברק, תשמ"ד 1984. במלאת 30 שנה לפטירת החזון איש. הכותב, ביוגרף חרדי נודע, נמנה עם צוות העריכה של "פאר הדור", ולאחר עשור הוציא ספר תמציתי משל עצמו. בראון משבח את סגנונו של הספר, אך תולה גם בו את פגמי הצנזורה והכתיבה ההגיוגרפית-חינוכית.

במחיצת החזון איש
רפאל הלפרין, במחיצת החזון איש, בני ברק: הקדש רוח יעקב, תשנ"א 1991. הלפרין היה מקורב בנעוריו לחזון איש, הקשר נוצר באמצעות אביו הפילנתרופ החרדי יעקב הלפרין, מקורבו של החזון איש. בראון מעניק יתרון למבט האישי ממנו נכתב הספר, אך מדגיש כי הוא נוטה להשלים מידע מהביוגרפיה "פאר הדור" מבלי לציין את מקורותיו. לדבריו, המגמה הניכרת בספר להבליט את קשרי משפחת המחבר עם החזון איש זיכתה אותו בחוגי החרדים לכינוי מלגלג: "החזון איש במחיצתי".

החוזה מליטא
חיים ע. קוליץ, החוזה מליטא: פרקים בחיי החזון איש, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשנ"א. קוליץ (קולידצקי) מתאר אף הוא את חיי החזון איש מזווית אישית. החזו"א היה קרוב משפחתו ועמד עמה בקשר הדוק. בתיה (ביי) קרליץ הייתה בת דודתה של אמו של קוליץ, הרבנית חנה פייגה. במשך תקופה למד החזון איש בחברותא עם אביו של קוליץ, הרב דוד נחמן קולידצקי, בעיירה קיידאן. לאחר מותו של הרב קולידצקי המשיך החזון איש לדאוג לילדיו היתומים (בת נוספת, הסופרת וחוקרת המקרא רחל מרגליות, נשלחה בהמשך על ידי החזון איש להרצאות בנושא טהרת המשפחה, בקהילות יהודיות בעולם). גם ספר זה לוקה, לדעת בראון, בהעתקת ביוגרפיות מוקדמות בלי ציון מקור, אך הוא מתאר את קוליץ כ"משוחרר יותר ומוסיף מידע רב למדי".

מעשה איש
סדרת הספרים "מעשה איש", פרי עטו של הסופר צבי יברוב, נדפסה בבני ברק בין השנים 1999–2007, בשבעה כרכים. הסדרה שבה ונדפסה מאז במספר מהדורות. כרכי הסדרה מסודרים כרונולוגית בצורה אוטונומית, כל כרך עומד כביוגרפיה עצמית הפותחת ברקע המשפחתי ובראשית חייו של החזון איש ומסיימת בפטירתו. הספר "מעשה איש" שונה בצורתו מביוגרפיה ערוכה, והוא מהווה אוסף אנקדוטות המסודרות על ציר הזמן, דבר האמור לאפשר לקורא ליצור לעצמו את הנרטיב. אף שהדבר נעשה בהכוונת המחבר, באמצעות הדגשת או השמטת סיפורים. בראון מציין כי שפתו של הספר עילגת משהו ואינה ערוכה ספרותית. לדבריו, הדבר נעשה כדי להשאיר לקורא את המגע הבלתי אמצעי עם לשונם של מוסרי המידע.

חלק חשוב בסדרת ספרים זו הן הרשימות המודפסות בראש כל כרך, החל מחלק ג'. רשימות אלו נרשמו על ידי תלמידיו ומקורביו של החזון איש, חלקן בחייו של החזון איש. בראון כותב כי "ייתכן שיש להניח אמינות גבוהה לגבי חלק מהרשימות", שהרי הן לא נכתבו למטרות חינוכיות. בין כותבי רשימות אלו, ניתן למצוא את הרבנים: דב יפה, יוסף אברהם וולף (חלק ג); שאול ברזם, משה יהושע לנדא, שרגא פייבל שטיינברג, חיים פרידלנדר (חלק ד); חיים קנייבסקי (חלק ה); שמואל הלוי וואזנר, מאיר גריינימן (חלק ו); אברהם חיים ברים (חלק ז); ורבנים נוספים.

החזון איש - הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית
ספרו של ד"ר בנימין בראון, החזון איש - הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית, הוצאת מאגנס, ירושלים תשע"א; הוא המונוגרפיה הראשונה והיחידה של החזון איש, שנכתבה בסגנון ובכלים המקובלים באקדמיה. הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט של בראון "החזון איש: אמונה, הלכה וחברה בפסקיו הבולטים בארץ ישראל (תרצ"ג-תשי"ד)", במסגרת הכנתה לדפוס כספר, הוסיף לה בראון מספר פרקים בענייני אמונה וחברה, ואת החלק הביוגרפי. החלק הביוגרפי תופס פחות מ-10 אחוזים מנפח הספר, והוא מבוסס בעיקרו על סינון המידע שהובא בביוגרפיות הקודמות, תוך בחינה השוואתית ויחס חשדני; ועל ראיונות אישיים עם שלושה אנשים. מקור נוסף שבו משתמש בראון הם הרומנים "צמח אטלס" ו"מלחמת היצר", פרי עטו של הסופר היידי חיים גראדה. בראון כותב כי אנשים שהכירו את החזון איש אמרו כי דמותו הספרותית של "רבי אברהם שעיה מקוסוב", ה"מחזה אברהם", אחד מגיבורי הספרים, נאמנת לדמותו של החזון איש ששימש לגראדה כמודל.

ספרו של בראון ספג ביקורת באקדמיה ומחוצה לה, בעיקר מצד גורמים חרדים, בהם: פרופ' שלמה זלמן הבלין, ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי והרב יהושע ענבל. ביקורת זו עוסקת בחלקה בשער הביוגרפי שבספר, ובעיקרה בפרשנות משנתו ההלכתית של החזון איש. (ראו: פרק "לקריאה נוספת").

לקריאה נוספת
 קלמן כהנא, האי"ש וחזונו: ציונים, ירושלים: [חמו"ל], תשט"ו 1955; מהדורה שנייה: תל אביב: (דפוס זהר), תשכ"ד.
 ש"י זוין, "ה"חזון איש"", אישים ושיטות: שורת מאמרים על אישי הלכה ושיטותיהם בתורה, מהדורה חדשה, ירושלים: קול מבשר, תשס"ו 2006, עמ' רצ–שט.
 
 
 יצחק גרשטנקורן, חזון איש: (זיַין ירושה פיר בני ברק), בני ברק (תל אביב: דפוס ד' גוטרמן), תשי"ד – ביוגרפיה קצרה של החזון איש מנקודת מבטו של מייסד בני ברק. 
 ישראל סגל, החזון איש מת באמצע שעור התעמלות, ציֵּר: יקי קאופמן, גבעתיים: מסדה (ספרית קִפּוֹד), 1988.
 דוד תמר, "הגאון הנסתר: על דמותו של הרב אברהם ישעיה קרליץ, בעל "החזון איש"", הצופה י"ז בחשוון תשנ"ג, 13/11/1992, עמ' 6.
 גילה מס, לאורו: פרקי חייו חזונו ופעלו של רבן של ישראל ... בעל החזון איש, ירושלים: תפארת, תשע"ג.
 לורנס קפלן, "אתוס של הכנעה, התאחדות עם רוח התורה ועמידה מול אתגרי הזמן: ר' אברהם ישעיהו קרליץ, החזון איש", בתוך: בנימין בראון, נסים ליאון (עורכים), הגדולים - אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017.

דיונים בהגותו
 אליעזר שלוסברג, דרכי-לימוד בקובץ אגרות ה"חזון איש", המעין, שנה כ"ו גיליון ג, תשמ"ו, עמ' 10–25.
 דוד תמר, גמל טעון מול גמל טעון: בן-גוריון נפגש עם ה"חזון-איש" - כל איש נותר באמונתו, בתוך: עת־מול, כ"ב (2), עמ' 9. 1996
 נריה גוטל, ל"פשוטו של מקרא" במשנת ה"חזון איש", המעין, שנה ל"ח גיליון א, תשרי תשנ"ח, עמ' 19–33.
 יוסף בן-ארזה, על שיטת החזון איש בפשוטו של מקרא, המעין, שנה ל"ח גיליון ג, ניסן תשנ"ח, עמ' 50–55.
 נריה גוטל, בין "פשוטו" של חזון איש – ל"מדרשו", המעין, שנה ל"ח גיליון ג, ניסן תשנ"ח, עמ' 56–58.
 נריה גוטל, פשוטו של מקרא וצינזור כתבי החזון איש , הפקולטה למדעי היהדות, אוניברסיטת בר-אילן, דף שבועי מס. 1016. פרשת במדבר, תשע"ג, 2013.
 יעקב פילבר, ארץ ישראל ועם ישראל במשנתם של הרב קוק, הרב סולובייצ’יק ו"החזון איש", בתוך: לזבולון, תשנ"ט, עמ' 199–213.
 ישראל פת, שיטת החזון-איש בהיגוי שם ה' בעת התפילה. הצופה, המוסף, כ"ד באדר תשנ"ט, 12/03/1999. עמ' 12.
 נריה גוטל, מקולות ה"חזון איש" וחומרות הראי"ה קוק, בהלכות שביעית, בתוך: קובץ הציונות הדתית, גיליון ה, תשס"ב 2002, עמ' 327–336.
 אליעזר בן פורת, אמונת חכמים לאורו של החזון איש, ישורון, יד (תשס"ד), עמ' תתפ-תתפז.
 חנה קהת, ביצור מעמדה של התורה במשנת החזון איש, בתוך: ישיבות ובתי מדרשות, תשס"ז, עמ' 315–355.
 בנימין בראון, "אל נא נעבור לגדולות ממנו": התנגדותו של החזון איש להנצחת השואה ומניעיה, בתוך: שואה ממרחק תבוא, תשס"ט, עמ' 210–234.
 אורי טיגר, קונטרס דרך איש: והוא כללים ועיונים במשנתו של ... החזון איש. והביאור נקרא דרך איש, לבאר כל דברי מרן החזו"א, מלוקט מספריו ומספרי ... רבי חיים קניבסקי. ירושלים, תשס"ט.
 אמיתי כ"ץ, חשמל בשבת וביום טוב - פסיקתו ההלכתית של החזון איש בתחום. עבודת גמר (MA), אוניברסיטת תל אביב, 2012.
 הרב יהושע ענבל, לדרכי התחברות ופסיקת המשנה ברורה והחזון איש, ישורון, לא (אלול תשע"ד), עמ' תתיד-תתקלה.

מאמרים בעקבות המונוגרפיה "החזון איש: הפוסק, המאמין, ומנהיג המהפכה החרדית":
 קימי קפלן, החזון איש: הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית - מאמר ביקורת, בתוך ציון, גיליון 78 (1), עמ' 132–145, 2013.
 
 יהושע לוין, על הספר "החזון איש - הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית". בתוך: המעין נב, א (תשעב), עמ' 92-100.בנימין בראון, "ראוי להמחזיקים בתורת ה' לדעת את גדוליה באופיָם האמיתי" תגובה לביקורת. (ותגובת המבקר). בתוך: המעין נב, ב (תשעב), עמ' 177-192.
 שלמה זלמן הבלין, החזון איש. בתוך: קתרסיס 18 (תשעג), עמ' 12-73.בנימין בראון, כיצד חוקרים פסיקה בישראל: תגובה למאמרו של ש"ז הבלין 'החזון איש'. בתוך: קתרסיס 19, עמ' 122-142. שלמה זלמן הבלין, כיצד חוקרים וכיצד מבקרים: תשובה לתגובה.
 יהושע ענבל, על הבנת הנקרא התלמודי בחיבור : "החזון איש - הפוסק, המאמין, ומנהיג המהפכה החרדית". בתוך: ישורון, כט (תשעג), עמ' תתקי-תתקמב.בנימין בראון, "לא זו דרכה של תורה באמת" : תגובה למאמרו של הרב יהושע ענבל. בתוך: ישורון, ל (תשעד), עמ' תתסג-תתצ. יהושע ענבל, תשובה לביקורתו של ד"ר בנימין בראון. בתוך: ישורון, ל (תשעד), עמ' תתצא-תתקיט.
 איתם הנקין, פרקים בתולדות חייו של מרן החזון איש זצ"ל - עובדות על דיוקן, המעיין, 223, תשרי תשע"ח, עמ' 90–101

קישורים חיצוניים

 
 
 
 
מידע אנציקלופדי
 
 'קרליץ, ר' אברהם־ישעיהו ב"ר שמריהו־יוסף („חזון איש”)', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 87 (, תמונה 1285).
 
 בנימין בראון, 
 מרדכי הכהן ודוד דרובן, אברהם ישעיהו קרליץ, במהדורת 2007 של אנציקלופדיה יודאיקה 
על דמותו
 
 ד. דיוקנאי (דוד לאזר), ראשים בישראל: ר' אברהם ישעיהו קרליץ ("חזון איש"), או: "ארי עלה מבבל לארץ ישראל"...; כתבת מוסף ב"מעריב", יום שישי 18 בספטמבר 1953. חלק א (בחלק התחתון), חלק ב, חלק ג. באתר עיתונות יהודית היסטורית. אוסף הדיוקנאות שכתב לאזר, נדפס מאוחר יותר בספר בשם זהה: ראשים בישראל, 2 כרכים, תל אביב: עמיחי, תשי"ד-תשט"ו
 "דער חזון-איש: פון ווילנע ביז בני-ברק" - צד א, צד ב; הרצאתו של חיים גראדה, באתר הספרייה הלאומית. המו"ל: Cambridge, Mass.: Modern Language Center; שנת ההוצאה לאור: 1980. אורך: כ-60 דקות. 
 לדמותו, מאמר הערכה בעמודו הראשון של הצופה, 25.10.1953. באתר עיתונות יהודית היסטורית
 
 
 בנימין בראון, 'מהתבדלות פוליטית להתבצרות תרבותית: החזון איש וקביעת דרכה של היהדות החרדית בארץ ישראל', בתוך: מרדכי בר-און וצבי צמרת (עורכים), שני עברי הגשר, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2003
  ענת זלצר, מודי בר-און ואחרים, "החזון איש", פרק 4 (26 דקות), בסדרת התוכניות "הכל אנשים" (הטלוויזיה החינוכית, 1997). סדרה זו עסקה בדמויות מרכזיות בהיסטוריה של היישוב ושל מדינת ישראל, בדגש על הזווית האנושית והאישית. באתר הטלוויזיה החינוכית
 שאול ליברמן, זכרונות מינסק (התפרסם ב-2003)
 
  כנס בנושא "החזון איש" שנערך במכון ון ליר בירושלים
על שירתו
 יוסף עוזר, "החזון איש לא כתב שירה הוא היה (גם) משורר", "שירים המעובדים על ידי, מכתבי החזון איש". בבלוג "מענה קולי"
על הגותו
 
 יקיר אנגלנדר, תפיסת האדם ותפקידה של ההלכה בהגותו של החזון איש, בתוך: ראשית, גיליון 2, עמ' 183–214, 2010
 
 
 
 

 The "Chazon Ish": Rabbi Avraham Yeshaya(hu) Karelitz s.z.l (1879-1954 C.E.). An example of Jewish learning, moral and ethical integrity in our time. 

סיכומים ביקורות וראיונות בעקבות המונוגרפיה "החזון איש: הפוסק, המאמין, ומנהיג המהפכה החרדית": 
 
 
 הרב נפתלי רוטנברג, הישיבות והחזון איש - בין השפעה להתנגדות אתר מחלקה ראשונה ,14.11.2011

ביאורים

הערות שוליים

אנשי העלייה החמישית
אנשי חינוך ישראלים
בני ברק: רבנים
משפחת קרליץ
רבנים בלארוסים
רבנים חרדים ישראלים
רבנים ליטאים
אוטודידקטים ישראלים
אישים הקבורים בבית הקברות שומרי שבת
משפחת אפשטיין
אישים שעל שמם שכונות בישראל
מחברי ספרי אמונות ודעות
פרשני הרמב"ם
מחברי ספרות תורנית
רבנים ביישוב
ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
אנטי-ציונים יהודים
ישראלים שנולדו ב-1878
ישראלים שנפטרו ב-1953