נידוני קהיר

נידוני קהיר הוא השם שבו נודעה חבורה של יהודים תושבי מצרים, שנלכדו והועמדו לדין בקהיר בעקבות פעולות חבלה כושלות שביצעו על-פי הוראות של המודיעין של צה"ל – פעילות שנודעה מאוחר יותר בשם "העסק הביש".

את החוליה הקים אברהם דר, ולדבריו מטרת הקמתה הייתה להפיל את משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, במטרה להעלות משטר שיהיה נוח יותר לישראל, מתוך מחשבה שהדבר גם ישרת את מצרים. החוליה המשיכה לפעול גם לאחר שמשטרו של פארוק הופל על ידי קצינים מצריים. במאי 1954 הוטלה הפעלת החוליה על אברי אלעד, שהחליף את אברהם דר. חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, הועמדו לדין, ומרביתם נדונו לעונשים כבדים.

גורל אנשי החוליה
חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, לאחר שאחד מהם נתפס בדרכו לביצוע פיגוע, והועמדו לדין.

בכתב האישום הופיעו שלושה עשר נאשמים, כאשר שניים מתוכם (אברהם דר ואברי אלעד) נשפטו שלא בפניהם, ואחד מהם (מקס בינט, לוחם סתר שנשלח על ידי המודיעין הישראלי למשימת איסוף מידע) לא היה חבר ברשת, אך נתפס בעקבות נפילתה בגלל אי שמירה על עקרון המידור.

אברהם דר ואברי אלעד (מפעילי הרשת) - נידונו למוות שלא בפניהם. אברי אלעד, שנודע במשך שנים, עקב מגבלות הצנזורה הצבאית, בשם "האדם השלישי", יצא ללא פגע ממצרים לאירופה, ובשנת 1957 עלו חשדות שהוא הסגיר את הרשת למצרים; אולם בשל חוסר ראיות, הוחלט להעמיד את אלעד לדין על אישומים פחותים, שלגביהם היו ראיות מוצקות: החזקת מסמכים סודיים וקיום מגע עם האויב. הוא נידון ל-12 שנות מאסר וערער לעליון, שדחה את הערעור אך קיצר את עונשו ל-10 שנים. בקשותיו לניכוי שליש מעונשו סורבו.
מקס בינט - אחרי 5 חודשי עינויים וחקירות בכלא בקהיר - החליט לשלוח יד בנפשו ערב מתן עדותו, ב-21 בדצמבר 1954. כעבור חמש שנים הועברה גופתו לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בטקס צבאי מלא, אך סודי, בו השתתפו ראשי מערכת הביטחון.
ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר - נידונו למוות, והוצאו להורג ב-31 בינואר 1955. ב-24 באפריל 1977 הועברו לישראל עצמותיהם של מרזוק ועזר והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים.
ויקטור לוי ופיליפ נתנזון - נידונו למאסר עולם.
רוברט דסה ומרסל ניניו - נידונו ל-15 שנות מאסר.
מאיר זפרן ומאיר מיוחס - נידונו ל-7 שנות מאסר.
ציזאר כהן ואלי נעים - זוכו.

לוי, נתנזון, דסה וניניו, אחרוני חברי החוליה שישבו עדיין במאסר במצרים בשנת 1968, שוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים. עוד אחת מחידות הפרשה היא מדוע לא שוחררו כבר בחילופי השבויים שלאחר "מבצע קדש", למרות שבידי ישראל היו כ-5,500 שבויים מצריים, בהם הגנרל דיגאווי מושל רצועת עזה, שהיה אב בית הדין שדן את נידוני קהיר.

בשנת 1988 נמנתה מרסל ניניו, אחת מחברי החוליה, עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות. פיליפ נתנזון נפטר בישראל בחודש מאי 2004.

הנצחה

רחוב "קדושי קהיר" (או "קדושי מצרים") בערים: יהוד, חולון, בת ים, פתח תקווה, כפר סבא, יבנה, עכו, אשקלון ורמת גן.
רחוב "מרזוק ועזר" באשדוד, תל אביב - יפו ובקריית אונו.
רחוב "משה מרזוק" בערים: קריית אתא, הרצליה, לוד וירושלים.
רחוב "ד"ר משה מרזוק" ברמלה.
רחוב "שמואל עזר" בקריית אתא ובירושלים.
"גן קדושי קהיר" בערים: חולון, כפר סבא, עכו ובאר שבע.

לקריאה נוספת 
 משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 268–275

קישורים חיצוניים

 נידוני קהיר ופרשת עסק הביש באתר ארכיון המדינה
 
 אתר לזכרו של מאיר מקס בינט לוחם המודיעין הישראלי במצרים
 אורי איתיאל, מצגת נידוני קהיר ופרשת "העסק הביש" 1954
האתר של קרן נידוני קהיר

הערות שוליים 

ישראלים שנכלאו במצרים
מורשעים בעבירות ביטחון במצרים
אסירי ציון במצרים
1954 במצרים
1955 במצרים