ערבה (צמח)

ערבה (שם מדעי: Salix) היא סוג של שיחים ועצים ממשפחת הערבתיים, הנפוצים בעיקר באזורים הלחים של המקומות הקרים בחצי הכדור הצפוני. כל המינים בישראל הם עצים נשירים, דו-ביתיים של גדות נחלים ונביעות. בסוג 470 מיני ערבה ובכללם הערבה, מארבעת המינים שנוטלים אותם בחג הסוכות. לרוב עלי הערבה מוארכים ובמינים מסוימים העלים מעוגלים.

הפרחים חד-מיניים. הפרחים החד-מיניים ערוכים בעגילים (תפרחת שיבולת רפה של פרחים חד-מיניים). העגילים הזכריים שבהם משולשלים ויורדים בפרט אחד. העגילים הנקביים שבהם זקופים בפרט אחר. התפרחות מופיעות בתחילת האביב, מעט לפני לבלוב העלים ובמקביל. פרי הערבה הוא הלקט קטן המכיל כמות עצומה של זרעים זעירים (בגודל של 0.1 מ"מ בערך) בעלי קבוצת שערות לבנות בבסיסם, המסייעת לפיזורם ברוח. מיני ערבה שונים מוכלאים זה בזה הן בטבע והן בזנים מתורבתים. מצויים בישראל בני כלאיים בין ערבה מחודדת לערבה לבנה, בין ערבה מחודדת לערבת בבל, ובין ערבת שלושת האבקנים לערבה מחודדת.

בישראל מיוצגת משפחת הערבתיים נוסף על מיני הערבה גם על ידי המין צפצפת הפרת.

בין עצי הבר בישראל מצויים שלושה מינים: ערבה לבנה, ערבה מחודדת וערבת שלושת-האבקנים. האחרון הוא עץ נדיר מאוד ותפוצתו מוגבלת. בין צמחי התרבות נפוצה בגינות נוי בעיקר ערבת בבל, הידועה גם בשם ערבת בכות.
ערבה לבנה (salix alba) - צמח מוגן בישראל.
ערבה מחודדת – (Salix acmophylla) צמח מוגן בישראל.
ערבת שלושת-האבקנים (Salix triandra) . ערבת שלושת-האבקנים, היא עץ נדיר מאוד שמובדל משאר מיני הערבה בכמה מאפיינים. הלוואים רחבים ומשתיירים, אורכם עולה על ס"מ אחד וקרוב לאורך הפטוטרת. בסיס הלוואים דמוי לב ושפתם משוננת. מספר האבקנים 3 (בערבה מחודדת 4 או 5 אבקנים ובערבה לבנה 2 או לעיתים רחוקות 3 אבקנים). העץ הגדל בבתי גידול לחים וטבעיים על גדות נחלים בבקעת החולה ובשומרון. הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת מאי.
ערבת בבל – (Salix babylonica) עץ נוי תרבותי ופליט תרבות שאינו גדל בבר בישראל. היא נקראת גם ערבה בוכייה. העלים דקים, קירחים ומשולשלים כלפי מטה. והם צרים, דמויי סרגל או אזמל, ושפתם משוננת בעדינות. אורכם גדול פי 10 ואף יותר מרוחבם. הלוואים צרים, קצרים, שפתם משוננת והם נושרים זמן קצר לאחר הלבלוב. מספר האבקנים 2.
ערבה מדומה (Salix pseudosafsaf) – שם נרדף לערבה מחודדת.
ערבת הלבנון (Salix libanii) – מין זה מופיע במגדיר של זהרי מיכאל כמי שגדל בחרמון. מציאותו שם מוטלת בספק. ושמו המדעי Salix pedicellata subsp. pedicellata.

מאפיינים 

בישראל מיוצגת משפחת הערבתיים נוסף על מיני הערבה גם על ידי המין צפצפת הפרת. וישנה חשיבות להבחין ביניהם בפרק זה.

עצים דו-ביתיים (עצי זכר ועצי נקבה) ירוקי-עד או נשירים, בלתי קוצניים, חסרי שרף חלבי הנוטף מחתך טרי בעלה או בגבעול.

הענפים גמישים על פי רוב.

העלים מסורגים על פי רוב, פשוטים, רכים, אזמליים או אליפסיים או מוארכים (בשונה מצפצפה שעליה, לפחות חלקם, דמויי מעוין או כליה או דמויי ביציה). בסיס העלה סימטרי, מוצר או מעוגל. עורקי העלים מרושתים או מאוצבעים. העלים חסרי ריח.

הלוואים חופשיים ועל פי רוב נושרים במהרה (לא בערבת שלושת-האבקנים).

הפרחים החד-מיניים ערוכים בעגילים (תפרחת שיבולת רפה של פרחים חד-מיניים). העגילים הזכריים שבהם משולשלים ויורדים בפרט אחד. העגילים הנקביים שבהם זקופים בפרט אחר. האבקה נעשית על ידי חרקים או באמצעות רוח.

הפרחים חד-מיניים, חסרי עטיף (חסרי עלי כותרת ועלי גביע), במקום העטיף ישנו צופן אחד או שניים דמויי קשקשים (ולא צופן דמוי קערה, או דמוי ספל קטן המצוי בצפצפה). כל פרח יושב בחיקו של חפה קרומי ריסני או קירח, אך, שפתו תמימה (בשונה מצפצפה ששפת החפה משוננת או מאונה). כל פרח עטוף בקשקש חיצוני אחד בלבד (בשונה מצפצפה שפרחיה עטופים קשקשים אחדים).

הפרחים הזכריים נושאים על פי רוב 2 עד 3 אבקנים, לעיתים רחוקות 4 עד 7 ובעלי אחד או שני צופנים בבסיסם. הזירים מפורדים או מאוחים, קירחים או שעירים בבסיסם.

הפרחים הנקביים מלווה חפה תמים ושעיר פחות או יותר. וצופן זעיר בבסיסו. השחלה עילית בת מגורה אחת, עמוד שחלה אחד או יותר ועל פי רוב 2 צלקות קצרות.

עוקצי הפרי חסרים או קצרים.

הפרי הלקט המכיל זרעים רבים ונפתח לאורכו בשתי קשוות או לעיתים רחוקות ב-3 או 4 קשוות.

הזרעים קטנים בעלי ציצית של שערות בבסיסם שמתפתחת מעוקץ הביצית.

מחזור חזותי (פֵנוֹלוֹגְיָה) 
העץ נשיר חורף מסוף דצמבר ועד תחילת אמצע מרץ. אז הלבלוב מתחיל בד בבד עם הפריחה. הפריחה אף מקדימה את הלבלוב ומתחילה בסוף פברואר ומסתיימת בתחילת יוני. התפרחות נוצרות בסתיו של העונה הקודמת. האבקה נישאת באמצעות הרוח או חרקים, הנמשכים אחר צוף ואבקה. האבקנים נושרים אחרי הפריחה כחטיבה אחת. בתחילת יוני הפרי הירוק ניכר והפצת הזרעים בעלי הציצית הלבנה מסתיימת בתחילת אוקטובר. הזרעים נפוצים ברוח ונובטים במהירות, אך החיוניות שלהם קצרה. בצד הריבוי המיני קיים ריבוי וגטטיבי טבעי באמצעות ייחורים (ענפים שבורים שנסחפים במים).

ערבה בוכייה 

הפרחים ערוכים בעגילים. העגילים הזכריים שבהם משולשלים ויורדים והנקביים זקופים.
המין ערבה בוכייה הידוע גם בשמות "ערבת בבל" ו"ערבת בכות" נפוץ בגינות נוי כצמח תרבות, בולט בשפע ענפיו הדקים והמוארכים והעלים הנטויים כלפי מטה הנראים כמו מפלי מים. מקור הערבה הבוכייה בסין והיא הגיעה במשך הזמן לאירופה בנתיב דרך המשי.

בתנ"ך הערבה נזכרת באחד ממזמורי הבכי הידועים והמצוטטים ביותר – , ובו קינתם של הגולים מיהודה לבבל לאחר חורבן בית ראשון:

תרגום התנ"ך ללטינית זיהה את העץ עם העצים שאנו מכירים כ"ערבות הבוכיות". השם הלטיני של העץ נגזר מאותו פרק תהילים: Salix Babylonica, כלומר ערבה בבלית. הזיהוי הזה פיוטי ומתאים לצורתו של העץ כי ענפי עץ הערבה נוטים מטה כאילו היו שחוחים מבכי, אבל הוא בעייתי עובדתית. לא היו "ערבות בוכיות" בבבל באותה עת: מקור הצמח בסין והוא הגיע מערבה רק מאות שנים מאוחר יותר.

בעקבות הלטינית, קיבל העץ באנגלית את השמות crying willow, ו-weeping willow, שפירושם ערבה בוכה או ערבה מתייפחת. במאה ה-18 נעשתה הערבה פופולרית בגני אנגליה ועד מהרה הופיעו ציורי ערבה על מצבות ועיטרו מכתבי תנחומים. העברית המודרנית תרגמה את השם מילולית.

נתן יונתן קיבע את הערבה הבוכייה בתרבות הישראלית כשכתב את השיר "האיש ההוא" ובו השורות המפורסמות: "איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא, אשר היה כערבות הבוכיות".

בארץ מוצאו של העץ, סין, נקשרה לערבה סמליות הפוכה דווקא: הגדילה המהירה והקלות שבה ניתן להצמיח עץ חדש בתקיעת ענף בריא בקרקע (אפילו כשהענף מוכנס הפוך), עשו את הערבה לסמל של התחדשות, חיים ואלמוות.

בחצר בית הכנסת הגדול בבודפשט מצויה אנדרטה מרשימה בצורת עץ ערבה בוכייה העשוי ממתכת, ועל אלפי עליו חרוטים שמות יהודי בודפשט שנספו ב.

השימושים במיני הערבה

רפואי 
קליפת ועלי הערבה הבוכייה שימשו אנשי מרפא בעת העתיקה באשור, שומר ומצרים לשם הקלה וטיפול של כאבים וחום. וביוון, בשנת 400 לפנה"ס אבי הרפואה המערבית היפוקרטס רשם על סגולותיו הרפואיות.

אותן תובנות שימשו את האנושות עד תקופת הרנסאנס והעת החדשה בה החלו לחקור מדוע לערבה קיימות סגולות אלה. במאה ה־18 התגלה כי החומר הפעיל חומצה סליצילית (שקרוי על שם עץ הערבה Salix בלטינית), אחראי לסגולותיו הרפואיות. לימים יתגלה אספירין חומר הפועל דומה מאוד לחומצה סליצילית עם פחות תופעות לוואי. כיום הוא משמש גם כרכיב פעיל בתכשירי עור.

סביבתי 
הערבה הבוכייה משמשת גם לטיפול במי שפכים, בביצות סינון מלאכותיות, כמשלימים לצמחי קנה וסוף. בארצות סקנדינביה משמש העץ באופן נרחב במערכות טיהור שפכים, לאחר שנערך מחקר מקיף בדבר סגולות הערבה לסייע בפירוק חנקות ובקליטת חומרים מסוכנים בהשאירו את המים העוזבים אותו נקיים.

אנרגיה 
נעשו מחקרים שנועדו לבדוק התכנות של שימוש צמח הערבה לצורכי אנרגיה, עקב קצב הצמיחה המהיר מאוד שלה.

אומנות 
הערבה משמשת במקומות רבים כעץ נוי. היא גדלה במהירות ובקלות במקום בו יש מים על ידי ייחורים. ניתן לעצב את הייחורים וליצור גדרות חיים בצורת שתי וערב אלכסוני, וכן ליצור מעברים מוצלים.

ביהדות

אזכורים בתנ"ך 
הערבה נזכרת במקרא 5 פעמים בקשר לבתי לגידול לחים – תמיד בלשון רבים ובלשון זכר. 'ערבי נחל' נזכרים בין ארבעת המינים (ויקרא כג, מ), בנוף צמחי המים ובצה באיוב (איוב מ טו). בשם 'ערבים' היא מוזכרת בישעיה (ישעיה מד ד) 'נחל ערבים' (ישעיה טו ז) ובתליית כנורות הגולים 'ערבים' בנהרות בבל (תהלים קלז ב).

ארבעת המינים

ביהדות נמנית הערבה עם ארבעת המינים של חג סוכות המוזכרים בספר ויקרא.
.
הרמב"ם כותב (על בסיס דברי הגמרא): 

בערבה נערך גם שימוש במסגרת מצוות ערבה במקדש.

על פי דברי חז"ל הערבה המקראית היא מין שעליו חלקים ולא משוננים, ולכן המין ערבה בוכייה פסול מלשמש כערבה. פרופ' מרדכי כסלו העיר כי תת-המין Salix acmophylla (ערבה מחודדת) הוא המתאים ביותר לתיאור חז"ל, ולכן יש להעדיף לקחתו. פרופ' זהר עמר שסקר את דעתם של חוקרים רבים בדבר זיהוייה של הערבה הכשרה מסכם ומוכיח כי בהגדרת הערבה הכשרה נכנסים כל מיני הערבה הגדלים בארץ.

חיבוט ערבה

ביום הושענא רבא נוהגים לקחת 5 ערבות אגודות ולחבוט אותן בקרקע 5 פעמים. מנהג זה מוזכר במשנה שם הוא מיוחס לנביאים. יש הסוברים שיש להקפיד לחבוט בקרקע שאינה מרוצפת ויש שאין מקפידים על כך. ההקפדה על המספר 5 (5 ערבות ו-5 חבטות) היא מאוחרת ומקורה בקבלה ויש שאין מקפידים עליה.
לפי מנהג אשכנז לאחר הפיוט ("תענה אמונים, שופכים לב כמים, והושיעה נא") נוהגים להניח את ארבעת המינים ולקחת 5 ערבות אגודות, איתן ממשיכים לומר מספר פיוטי תפילה על הגשם, ובסיום חובטים את הערבות בקרקע 5 פעמים.
למנהג הספרדים חובטים בערבה רק לאחר סיום אמירת כל פיוטי ההושענות, אך יש נוהגים ממש לאחר סיום תפילת מוסף. בכמה קהילות ספרדיות אומרים לאחר חבטת ערבה את תפלת נשמת כל חי.

גם בספר היובלים מתואר מקור המנהג: "וכאשר ייקחו ענף ערבה עבות מן הנחל, ככה לקח אברהם לולבי כפות תמרים ופרי עץ הדר".

קישורים חיצוניים 

 
 
 
 
 
 ערבה מחודדת – אגדות ומידע מפורט מתוך האתר טיולים בארץ מגדיר צמחים
 דיני כשרות בערבה לארבעת המינים מתוך אתר לולב
 דיני כשרות בערבה לארבעת המינים מתוך אתר בינינו 
 ערבה – באנציקלופדיה הלכתית-חקלאית באתר מכון התורה והארץ.

הערות שוליים 

צמחים שתוארו ב-1753
טקסונים שתוארו בידי קארולוס ליניאוס
ערבתיים
ארבעת המינים