ירבעם בן נבט

יָרָבְעָם בֶּן נְבָט, דמות מקראית, איש שבט אפרים ומלכה הראשון של ממלכת ישראל לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת. שנות מלכותו על פי הכרונולוגיה המקראית היו בין השנים 928–907 לפנה"ס (כ-21 שנים). דמותו מתוארת בספר מלכים (א' יא-יב-יג-יד) ובספר דברי הימים (ב' יב-יג). 

עוד בחיי המלך שלמה, בא הנביא אחיה השילוני לירבעם, קרע בגד ל-12 חלקים, נתן לירבעם עשרה מהם ואמר לו כי הממלכה תתחלק והוא ימלוך על עשרה שבטים. לאחר נבואה זו ניסה שלמה להמית את ירבעם, אך זה מצא מפלט במצרים. לאחר מות המלך שלמה, בנו רחבעם לא שמע לעצת הזקנים וסירב לבקשת העם להקל את עול המיסים. ובתגובה, החליטו השבטים הצפוניים להתפצל מממלכת יהודה שתחת שושלת בית דוד, ולשים את ירבעם עליהם למלך הראשון של ממלכת ישראל. ירבעם ייסד את פולחן העגלים בבית אל ובדן, בשל רצונו ליצור אי תלות בין תושבי ממלכת ישראל לבין הפולחן בבית המקדש בירושלים שבשטח ממלכת יהודה. הוא גם שינה את לוח חגי השנה, הזיז את חג הסוכות מט"ו בתשרי לט"ו בחשוון, ומינה כוהנים שאינם מבני שבט לוי. בעיני חז"ל נחשב ירבעם למודל של מלך רשע מפני שחטא והחטיא את ישראל. במהלך מלכותו גם התקיימה מלחמה בין ממלכת ישראל לממלכת יהודה, ברשות המלך אביה שהסתיימה בתבוסת ישראל ונצחון יהודה.

בתנ"ך

בימי שלמה 
הידיעות על מעשי ירבעם בחייו של שלמה, כפי שמתוארות בספר מלכים, מאופיינות בחוסר בהירות. הוא מתואר כבן לשבט אפרים (שבט שנחשב, ביחד עם שבט יהודה, לשבט מלוכה) שנולד לאם אלמנה בשם צרועה (ההנחה היא שמטרת הכתוב בציון עובדת היותו בן לאלמנה היא להראות שירבעם ידע סבל מה הוא). בהמשך הוא התמנה לפקיד על עבודתם של בית יוסף (אלה הם השבטים אפרים ומנשה הנמנים עם שם שני בניו, שנחשבו לשבטים גדולים וחשובים בממלכת ישראל).
ככל הנראה, משמעות התפקיד היא פיקוח על המיסוי בכל נחלת בית יוסף והאחריות להעביר את המס הנדרש בכל חודש לקופת שלמה – תפקיד פקידותי בכיר. ככל הנראה בזמן שכיהן בתפקיד זה הוא היה מעורב בניסיון למרד. לאחר כישלון המרד הוא ברח למצרים. מרד זה מתואר בחוסר בהירות בפסוק:  (). המדרש רואה במרד זה כנובע ממניעים אידאולוגיים, ושם בפיו של ירבעם את הטענה לשלמה: "אביך פרץ פרצות בחומה ליכנס בו עולי רגלים ואתה גדרת אותה לעשות אנגריא לבת פרעה להושיב שם עבדיה ומשרתיה". לפני שהספיק להימלט פגש בו אחיה השילוני, הנביא שניבא לו שהממלכה עתידה להתפצל ושהוא עתיד למלוך על ממלכת ישראל.

בנבואת פיצול הממלכה יש חוסר בהירות הנוגע לשאלה – אילו מהשבטים יהיו תחת אחריות ממלכת ישראל ואילו יהיו תחת יהודה. מעיון בפסוקים נראה יש איזו חוסר עקביות אריתמטית, מצד אחד, שבטי ישראל הם שנים-עשר בכל מקום במקרא החל ובכל מקום בו יש נציגות שבטית מגיעים שנים-עשר נציגים "איש אחד לשבט". מצד שני, אחיה אומר לירבעם שיקבל עשרה שבטים ואילו שבט אחד ייוותר בידי בנו של שלמה. יתר על כן, אחיה חוזר על כך פעמיים (במל"א י"א לא-לב וגם בלה-לו).

ישנם שלושה סוגי פתרונות אפשריים לבעיה זו – פתרונות נוסח, פתרונות שמטפלים ב"שבט האחד" ופתרונות שמטפלים ב-11/12 השבטים.

פתרון הנוסח, כפי שמוצע בתרגום השבעים משנה את המילה שבט אחד לשני שבטים בכל מקום בפרקנו וכך, בפועל, לא קיימת סתירה. "פתרונות השבט האחד", כפי שכינינו אותם, מנסים למצוא איזה שבט לצרף ליהודה כך ששניהם יחד יהיו השבט האחד שבנו של שלמה יקבל. ישנן שתי הצעות בולטות לשבטים כאלה.

ההצעה הראשונה היא לספח את שבט שמעון לשבט יהודה ולהתייחס אליהם כשבט אחד. השיקול המוביל לכך הוא שיקול גאוגרפי. נחלת שבט שמעון נמצאת דרומית לנחלת שבט יהודה ובמנותק משאר שבטי ממלכת ישראל ולכן אך הגיוני לתת לממלכת יהודה את שבט שמעון.

הצעה נוספת במסגרת סיפוח השבט ליהודה היא צירוף שבט בנימין דווקא. להצעה זו יש נימוק גאוגרפי וגאופוליטי שכן הם חולקים נחלה בירושלים וזאת גם בשל נחלתם המשותפת בירושלים וגם נימוק היסטורי שמבוסס על נכונותם להשתתף במלחמה יחד עם שבט יהודה כנגד שאר שבטי ישראל .

בווריאציה נוספת על ההצעה לאיחוד יהודה ובנימין, מציע ג'ון גריי שמכיוון שמדובר על טקסט שנכתב לאחר גלות אשור, שבה נותרו חלק מאנשי בנימין עם יהודה בארץ ישראל, נעשה שכתוב היסטורי של הטקסט במטרה לייצר היסטוריה משותפת לצאצאי שבט יהודה ושבט בנימין. בדומה, ארנולד ארליך גורס שמדובר באיחוד של בנימין ויהודה אך הסיבה למנותם כ"שבט אחד" הייתה יצירת מצג מצמצם של ממלכת יהודה בעיני הקורא (על אף שזו מונה, למעשה, שני שבטים).

במסגרת סוג הפתרונות השלישי, ישנה הצעה שהשבט האחד שבנו של שלמה מקבל הוא שבט יהודה עצמו. כלומר, שבט יהודה יימצא בשליטת מלך מבית דוד, עשרת שבטי ישראל יימצאו בשליטת ירבעם ואילו שבט לוי אינו כפוף לממלכה.

בתרגום השבעים לפרק יב פסוק כד ישנה תוספת המציגה מסורת מיוחדת על תקופת גלותו של ירבעם במצרים, המקבילה לסיפור הדד האדומי ב. על פי מסורת זו, נשא ירבעם אישה מבית פרעה: "ושישק נתן לירבעם את אנו אחות תחפניס הגבירה", שילדה לו את אביה בנו, בזמן ששהה במצרים.

המלכת ירבעם 
לאחר מות שלמה התכנסו כל שבטי ישראל לשכם כדי להמליך את בנו של שלמה, רחבעם. ירבעם, ששמע על מות שלמה, חזר מגלותו במצרים. רחבעם לא שמע לעצת הזקנים וסירב לבקשת העם להקל את עול המיסים. בתגובה, השיבו השבטים הצפוניים, כי "מַה-לָּנוּ חֵלֶק בְּדָוִד וְלֹא-נַחֲלָה בְּבֶן-יִשַׁי, לְאֹהָלֶיךָ יִשְׂרָאֵל" (). בשומעם שירבעם שב מגלותו, מינו אותו שבטים אלו למלך עליהם.

פולחן העגלים

ירבעם ייסד את פולחן העגלים בבית אל ובדן. המקרא מתאר את מניעיו של ירבעם למעשי הפולחן, בשל רצונו ליצור אי תלות בין תושבי ממלכת ישראל לבין הפולחן בבית המקדש בירושלים שהייתה בתחום ממלכת יהודה. זאת כדי לבצר ולחזק את שלטונו בממלכת ישראל. עם זאת, המקרא מרבה לבקר את פולחן העגלים שייסד ירבעם:

בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל דן המזוהה עם דן המקראית, נתגלה אתר פולחני מתקופת הברזל השנייה המתוארך למאה התשיעית לפני הספירה, תקופת אחאב. בנוסף מבנה שנמצא בסמוך המתוארך לשלהי המאה העשירית לפני הספירה, זוהה על ידי חלק מהחוקרים כאתר הפולחן של ירבעם המתואר במקרא. מסורת פולחן במקום כבר מוכרת מהמקרא בסיפור פסל מיכה. אומנם, יש ששיערו שסיפור זה נכתב בדיעבד על מנת לגנות את פולחן העגלים של ירבעם. גם בית אל מוכרת מהמקרא ומהארכאולוגיה כמקום פולחן קדום. בנוסף, יהודה קיל שיער שמיקום אחד מאתרי פולחן העגלים בנחלת בנימין, הוא מתוך התחשבות מיוחדת בבני שבט זה, שנמצא בתווך שבין שתי הממלכות וסמוך למקדש בירושלים.

במסגרת ההתנתקות מהפולחן בירושלים ירבעם עורך רפורמה דתית: הוא משנה את לוח חגי השנה ומזיז את חג הסוכות מט"ו בתשרי לט"ו בחשוון, וממנה כוהנים במקדשיו שאינם מבני שבט לוי.

פולחן עגלים מוזכר כבר במקרא במעשה חטא העגל והתקיים גם בעמים השכנים, מה שמעלה את ההשערה שהיו מסורות קדומות לפולחן זה. דון יצחק אברבנאל הציע שהעגלים רמזו לברכת משה לבני יוסף, שבטו של ירבעם: "בכור שורו הדר לו וקרני ראם קרניו, בהם עמים ינגח יחדיו אפסי-ארץ, והם רבבות אפרים והם אלפי מנשה". בכך הם דומים לאריות שבכיסא שלמה, שלדעת רבים באו לרמוז לברכות שבט יהודה. יהודה קיל הציע שירבעם ראה בעגלים מעין הכרובים הסמוכים לארון הברית. פירוש זה נסמך על חזון המרכבה של יחזקאל, שבו מתוארות ארבע חיות שכף רגליהן ככף רגל עגל, ודמות פניהן פני אדם ופני אריה מימין (מדרום), ופני שור משמאל (מצפון, הצד של ממלכת ישראל). ובחזונו השני של יחזקאל נחסרו פני השור, ובמקומו תוארו 'פני הכרוב'.

המלחמה נגד יהודה 

בספר מלכים מוזכרת בקצרה מלחמה שנערכה בינו לבין אביה מלך יהודה. לעומת האזכור הדל בספר מלכים, מוקדש רובו של פרק י"ג בדברי הימים ב' לתיאור המלחמה בין שתי הממלכות. מהשתלשלות האירועים ניתן לראות כי לאחר גיוס צבאות יהודה וישראל, אשר כללו 400,000 ו-800,000 חיילים בהתאמה, פנה אביה אל ירבעם וצבאו והזהירם שלא יילחמו עמו. בנאומו, טען אביה כי מלחמה נגד יהודה היא מלחמה בה', משום שה' הוא שהעניק את המלוכה לדוד ולזרעו, ומשום שבית המקדש נמצא בממלכת יהודה ובו מקריבים לה' קורבנות, בניגוד לאנשי ממלכת ישראל, שעברו להקריב לעגלים שהקים ירבעם בבית אל ובדן. ירבעם התעלם מאזהרתו של אביה והחליט לתקוף את צבא יהודה על ידי פיצול צבאו והעברת חלק מחייליו לעורף צבא יהודה, כדי שישמשו כמארב.

בספר דברי הימים (ב' יג יז) מתואר כי במלחמה הובס צבאו של ירבעם וכי מתו 500,000 מבחורי ממלכת ישראל,  ונכבשו ערים ששכנו בשטח ממלכת ישראל: יוחנן אהרוני, בספרו "אטלס כרטא לתקופת המקרא", טוען כי מלחמת אביה וירבעם היא למעשה חלק ממלחמת האחים שנמשכה כל ימי רחבעם, אביה ואסא מלכי יהודה, ובמקביל כל ימי בית ירבעם ובית בעשא מממלכת ישראל. עיקר הקרבות התחוללו בשטח נחלת שבט בנימין, אשר היווה מוקד לסכסוכי הגבולות בין שתי הממלכות.

מותו 
ברבות הימים חלה אביה בן ירבעם באופן אנוש, וירבעם שלח את אשתו שתבקש רחמים מהנביא אחיה השילוני בתחפושת (בגלל יחסיהם העכורים). מסופר שהנביא זיהה את אשת ירבעם עוד לפני הגעתה אליו, מפני שכבר התנבא בכך. אחיה הודיע לה על הכרתת בית ירבעם בשל מעשיו הרעים בעיני ה'. מייד כשחזרה הביתה שמעה על מות בנה וכעבור זמן מת גם ירבעם ובנו נדב מלך אחריו.

ירבעם בעיני חז"ל 
בעיני חז"ל נחשב ירבעם למודל של מלך רשע מפני שחטא והחטיא את ישראל, בכך שמשיקול פוליטי הקים במות פולחן בבית אל ובדן ואף שינה את מועדי החגים, ואסר על העם לעלות למקדש בירושלים. בתלמוד אמרו עליו בפרק חלק:

עם זאת, כמייסד ממלכת ישראל, נתפס ירבעם גם כדמות רוחנית בעלת יכולת פוטנציאלית גבוהה ובעל ידע רב בתורה:

פרשנות לשמו 
במקורות הובאו שלושה פירושים למקור השם ירבעם: ריבע עם – שריבץ והשפיל את ישראל, שעשה מריבה בעם, ושעשה מריבה בין ישראל לאלוהים.

ירבעם בספרות המודרנית 
הסופרת יוכי ברנדס מיקדה את ספרה "מלכים ג" בבית שאול, מיכל בת שאול ודמותו של ירבעם, תוך תיאורו כנכדה של מיכל ונינו של שאול המלך בסתירה לסיפור המקראי שלא מוזכר בו כל קשר בין ירבעם לבין בית שאול ומיכל חשוכת צאצאים. בספר מציעה ברנדס נקודת מבט שונה ואוהדת על בית שאול וירבעם בן נבט, תחת הגרסה המקראית שנכתבה על ידי סופרי ממלכת יהודה ששרדה אחרי חורבן ממלכת ישראל, ולכן נוטה לאהדה לבית דוד.

נסים אלוני כתב את המחזה "אכזר מכל המלך" על המאבק בין רחבעם לירבעם.

ראו גם 
 איש האלוהים מיהודה והנביא מבית אל

לקריאה נוספת
 ישראל קנוהל, השם: המספרים הסודיים של התנ"ך ותעלומת יציאת מצרים, ישראל:דביר, 2012. פרק שלושה עשר:מרד ירבעם וסיפור השיעבוד במצרים, עמ' 132–138.
 .
 
 אלחנן סמט, ימי ירבעם, פרקי נביאים בספר מלכים.

קישורים חיצוניים

 
 
 
  - התייחסות של הסופרת יוכי ברנדס לדמותו של ירבעם
 
 ירבעם בן נבט - החוטא הגדול מכולם או מלכנו האהוב?, בפודקאסט עושים תנ"ך, באירוח חוקר המקרא, ד"ר שחר ענבר

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
מלכי ישראל
מורדים
אישים שנכתבו רומנים על-פי חייהם
אישים משבט אפרים
יהודי המאה העשירית לפנה"ס