בית הדין הפלילי הבין-לאומי

בית הדין הפלילי הבין־לאומי (באנגלית: International Criminal Court) הוא בית משפט בין־לאומי היושב בעיר האג, הולנד ופועל מתוקף חוקת רומא שנחתמה בשנת 1998.

בית הדין הפלילי הבין־לאומי הפלילי עוסק באחריותם הפלילית של יחידים לארבעה סוגי פשעים: פשעי השמדת עם, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה ופשע תוקפנות, זאת להבדיל מבית הדין הבין־לאומי לצדק השוכן אף הוא בהאג ועוסק בסכסוכים בין מדינות.

בית הדין מוסמך לדון בעבירות העומדות בשלושה תנאים: הן מצויות בסמכותו העניינית, הן בוצעו לאחר 1 ביולי 2002 – זמן הקמתו, ומתקיימת לגביהן לפחות אחת מחלופות הזיקה הבאות:
 העבירות בוצעו בשטח של אחת מהמדינות החברות בבית הדין.
 העבירות בוצעו על ידי אזרחים של אחת מהמדינות החברות בבית הדין.
 מדינה שאינה חברה בבית הדין הסכימה אד הוק לשיפוטו.
 מועצת הביטחון של האו"ם הפנתה את העניין לבית הדין.

פאטו בנסודה, משפטנית מגמביה, כיהנה כתובעת בבית הדין הפלילי הבין־לאומי מאז יולי 2012, וביוני 2021 הוחלפה על ידי השופט הבריטי כרים קאן..

בעשר השנים הראשונות לפעולתו פתח בית הדין בהליכים נגד 30 נאשמים, כולם ממדינות אפריקה. המשפט הראשון שהסתיים בהרשעה היה משפטו של תומאס לובנגה שהורשע בחטיפת ילדים והפיכתם לחיילים בארגון המורדים איחוד הפטריוטים הקונגולזים ונגזרו עליו 14 שנות מאסר. לובנגה הגיש ערעור, אך הערעור נדחה והוא הועבר לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לריצוי עונש המאסר שהוטל עליו. לאחר משפט זה הורשעו נאשמים נוספים בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.

על פי סעיף 77 לחוקת רומא, בית הדין יכול לגזור את העונשים הבאים:

מאסר למספר מוגדר של שנים, אשר לא יעלה על 30 שנים לכל היותר; או מאסר עולם כאשר החומרה הקיצונית של הפשע והנסיבות האישיות של האדם המורשע מצדיקים זאת.
 קנס
 חילוט הכנסות, רכוש ונכסים הקשורים במישרין או בעקיפין במעשה פשע, בלי לפגוע בזכויות של צדדים שלישיים.

היסטוריה 
הקמת בית דין בין־לאומי לצורך העמדה לדין של מנהיגים פוליטיים הנאשמים בפשעים בין־לאומיים הוצעה לראשונה כחלק מוועידת השלום בפריז (במסגרת ועדת האחריויות) בשנת 1919 בעקבות מלחמת העולם הראשונה. הנושא נדון שוב בוועידה שהתקיימה בז'נבה בחסות חבר הלאומים בשנת 1937, שבדומה לוועידה הראשונה, קבעה כי יש לייסד בית משפט בין־לאומי קבוע כדי למנוע ולשפוט פעולות פשיעה בין־לאומית. אמנת חבר הלאומים נחתמה בז'נבה על ידי 13 מדינות, אך אף מדינה לא אשררה אותה והיא מעולם לא נכנסה לתוקף.

לאחר מלחמת העולם השנייה הקימו בעלות הברית שני בתי דין אד הוק כדי להעמיד לדין את מנהיגי מדינות הציר שהואשמו בפשעי מלחמה. בית הדין הצבאי הבין־לאומי, שישב בנירנברג, העמיד לדין את מנהיגי גרמניה הנאצית, בעוד שבית הדין הבין־לאומי הצבאי למזרח הרחוק בטוקיו היה אחראי לשפיטת מנהיגי יפן. ב-1948 הכירה לראשונה העצרת הכללית של האו"ם בצורך בבית משפט בין־לאומי קבוע להתמודדות עם זוועות מלחמת העולם השנייה. לבקשת האספה הכללית גובשה ועדת המשפט הבין-לאומי (ILC) בשני חוקים בתחילת שנות החמישים, אך אלה נגנזו בגלל המלחמה הקרה, שמנעה הקמת בית משפט פלילי בין־לאומי..

בנג'מין פרנץ, חוקר פשעי המלחמה הנאציים לאחר מלחמת העולם השנייה, והתובע הראשי מטעם צבא ארצות הברית במשפט האיינזצגרופן, היה פעיל נמרץ למען חוק בין־לאומי ובית משפט פלילי בין־לאומי. עמדה זו הוא ביטא בספרו הראשון, שפורסם ב-1975 תחת הכותרת "הגדרת תוקפנות בין־לאומית: החיפוש אחר שלום עולמי" (Defining International Aggression: The Search for World Peace). תומך נוסף היה רוברט קורט ווצל, שערך בשיתוף ספר בשם "לקראת בית משפט פלילי בין־לאומי אפשרי" (Toward a Feasible International Criminal Court) ב-1970 וייסד את הקרן להקמת בית דין פלילי בין־לאומי ב-1971.

ביוני 1989, ראש ממשלת טרינידד וטובגו, רובינסון, הציע להקים בית משפט פלילי בין־לאומי קבוע כדי להתמודד עם סחר בלתי חוקי בסמים. בעקבות ההצעה, ביקשה מליאת העצרת הכללית מה-ILC פעם נוספת לנסח חוקה שתתווה כללי בסיס עבור בית משפט קבוע. בעוד הטיוטה מתגבשת, מועצת הביטחון של האו"ם הקימה שני בתי דין אד הוק בתחילת 1990. בית הדין הפלילי הבין־לאומי ליוגוסלביה לשעבר הוקם בשנת 1993 בתגובה לזוועות בקנה מידה גדול שבוצעו על ידי כוחות מזוינים במהלך מלחמות יוגוסלביה, ובית הדין הפלילי הבין־לאומי לרואנדה שהוקם בשנת 1994 בעקבות רצח העם ברואנדה. הקמת בתי דין אלה הדגישה אף יותר את הצורך בבית משפט פלילי בין־לאומי קבוע..

ב-1994 הציג ה-ILC את הצעתו לחוק עבור בית דין פלילי בין־לאומי בפני העצרת הכללית והמליץ על כינוס ועידה שתדון בניסוח חוקת בית המשפט. לבחינת סוגיות מפתח מהותיות בטיוטת החוק, הקימה האספה הכללית ועדה להקמת בית דין פלילי בין־לאומי, שנועדה פעמיים בשנת 1995. לאחר בחינת דו"ח הוועדה, הקימה האספה הכללית את הוועדה המכינה להקמת בית הדין הפלילי הבין־לאומי לכתיבת טיוטה מגובשת. בשנים 1996–1998 התקיימו שישה כנסים של הוועדה המכינה במטה האו"ם בניו יורק, במהלכם ארגונים לא ממשלתיים נתנו משוב והשתתפו בפגישות תחת ארגון הגג של הקואליציה לבית הדין הפלילי הבין־לאומי (CICC). בינואר 1998 התכנסו הלשכה ומרכזי הוועדה המכינה לאספה בזוטפן בהולנד, כדי לארגן מחדש ולאחד את טיוטות הכנסים השונים לטיוטה אחת שלמה.

לבסוף יזמה העצרת הכללית ביוני 1998 כנס ברומא, במטרה לגבש באופן סופי את חוקת בית המשפט. ב-17 ביולי 1998, חוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין־לאומי התקבלה בהצבעה של 120 בעד, 7 מתנגדים, ו-21 מדינות נמנעות. שבע המדינות שהצביעו נגד החוקה היו סין, עיראק, ישראל, לוב, קטר, ארצות הברית ותימן. הצבעת הנגד של ישראל נבעה מהכללת "פעולה של העברת אוכלוסייה לשטח כבוש" ברשימת פשעי המלחמה, בחשש שהוא ישמש בסיס להאשמתה העתידית בעניין ההתנחלויות..

לאחר שהחוקה אושררה על ידי 60 מדינות, היא נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002 ובית המשפט הפלילי הבין־לאומי הוקם רשמית. ההרכב הראשון של 18 שופטים נבחר על ידי מועצת המדינות החברות בפברואר 2003. הם הושבעו בבית המשפט הראשון של בית המשפט ב -11 במרץ 2003..

בית המשפט הוציא את צווי המעצר הראשונים שלו ב-8 ביולי 2005, והדיונים הראשונים התקיימו בשנת 2006. בית המשפט הוציא את פסק הדין הראשון שלו בשנת 2012 כאשר קבע כי מנהיג המורדים הקונגואי תומאס לובנגה דיילו אשם בפשעי מלחמה הקשורים בשימוש צבאי בילדים ובנערים..

בשנת 2010 המדינות החתומות על חוקת רומא ערכו לראשונה כנס העוסק בחוקה זו בקמפלה, אוגנדה. בכנס אומצו שני תיקונים לחוקה. התיקון השני הגדיר את "פשע התוקפנות" ותיאר את ההליך שלפיו בית הדין הפלילי הבין־לאומי יכול להעמיד לדין יחידים. עם זאת, התנאים המתוארים על מנת לקבע את התיקון טרם התקיימו, ובית הדין הפלילי הבין־לאומי עדיין אינו יכול להפעיל סמכות שיפוטית על פשעי תוקפנות.

באוקטובר 2016, לאחר טענות חוזרות ונשנות כי בית המשפט מתנהל באופן מוטה נגד מדינות אפריקה, בורונדי, דרום אפריקה וגמביה הודיעו על נסיגתן מחוקת רומא. עם זאת, בעקבות הבחירות לנשיאות של גמביה מאוחר יותר באותה שנה, שהביאו את שלטונו הארוך של יחיא ג'אמה לקצו, ביטלה גמביה את הודעת המשיכה שלה. בית המשפט העליון של דרום אפריקה קבע בתחילת 2017 כי פרישתה של המדינה בלתי חוקתית, ולפיכך ממשלת דרום אפריקה הודיעה במרץ 2017 כי גם היא מבטלת את החלטתה הקודמת לפרישה..

יש מומחים מאמינים כי קניה, נמיביה ואוגנדה יחליטו לפרוש ובעקבותיהן מדינות אפריקאיות רבות..

ב-2018 הודיעה ה-ICC כי תפתח חקירה ראשונית כנגד ממשלת הפיליפינים בשל אופייה האלים של המלחמה בסמים במדינה. בעקבות כך פרשה המדינה מבית הדין ב-17 במרץ 2019. עם זאת, בית הדין הצהיר כי הסמכות השיפוטית על הפיליפינים בתקופה שבה הייתה המדינה חלק מחוקת רומא, מנובמבר 2011 ועד מארס 2019 נותרה ברשותו..

מדינות חברות
בחוקת בית הדין הפלילי, האמנה המקימה את בית הדין היא חוקת רומא (זו מכונה לעיתים בטעות "אמנת רומא"), חברות 124 מדינות, בהן כל מדינות אמריקה הדרומית, כמעט כל מדינות אירופה, רוב מדינות אוקיאניה וכמחצית ממדינות אפריקה. 31 מדינות חתמו על חוקת רומא אך לא אשררו אותה.

ישראל חתמה על חוקת רומא בשנת 2000, ובעת חתימתה הצהירה כי "בהיותה תומכת פעילה ועקבית של הרעיון של בית דין פלילי בין־לאומי, ושל מימושו באמצעות חוקת רומא, ממשלתה של מדינת ישראל גאה להביע את הכרתה בחשיבות, ויותר מכך — ההכרחיות, של בית דין יעיל לאכיפת שלטון החוק ומניעה של התחמקות מעונש. כאחת מהוגות הרעיון של בית משפט פלילי בין־לאומי, ישראל, באמצעות עורכי הדין והמדינאים הבולטים שלה, השתתפה, מאז תחילת שנות החמישים, באופן פעיל ביצירתו של בית דין כזה. נציגיה, תרמו לכל שלבי ההכנה של חוקת רומא כשהם נושאים בליבם ובמוחם זיכרונות קולקטיביים, ולעיתים אישיים, של השואה — הפשע הנורא ביותר שאי פעם בוצע בהיסטוריה של בני האדם. הם עשו זאת בהתלהבות, בתחושות עמוקות של כנות ורצינות". ב-28 באוגוסט 2002 ישראל הודיעה שלא תאשרר את החוקה. בין הסיבות לך היא ציינה את הכללתו בחוקה של סעיף 8(2)(ב)(8), הקובע כי העברתה של אוכלוסיית הכובש לשטח הכבוש במישרין או בעקיפין תיחשב פשע מלחמה. על פי הודעת משרד החוץ, 

גם ארצות הברית חתמה על החוקה בשנת 2000 אך לאחר מכן משכה את חתימתה.

ב-2009 נסתה הרשות הפלסטינית להקנות לבית הדין סמכות בהסכמה אד הוק כאמור בס' 12(3) לחוקת בית הדין, בשם מדינת פלסטין . באפריל 2012 קבע התובע של בית הדין, שלא בשלו התנאים להכיר במדינת פלסטין. בעקבות החלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בנובמבר 2012, שהכירה בפלסטין כמדינה משקיפה בארגון האומות המאוחדות, הודיעה  "פלסטין" על הצטרפותה לחוקת רומא ב-2 בינואר 2015. בעקבות זאת הודיעה התובעת על פתיחת חקירה לגבי "המצב בפלסטין". בתגובה הקפיאה מדינת ישראל חצי מיליארד שקלים מכספי מיסים שמועברים לפלסטינים. בתחילת 2021, קבעו שופטי בית הדין, שסמכות בית הדין חלה בגדה המערבית, רצועת עזה ומזרח ירושלים ובמקביל נפתחה חקירת בית המשפט בעניין פשעי המלחמה בעניין פלסטין.

בחודש נובמבר 2016 הודיעה ממשלת רוסיה כי אין בכוונתה לפעול לאשרור החוקה ואין היא רואה עצמה עוד כמחויבת להוראותיה, זאת לאחר פרסום דו"ח של בית הדין הבין־לאומי הרואה בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה פעולת כיבוש.

ישנן מדינות שאינן חברות בחוקת בית הדין, אך הכריזו על כך שהן מכירות בסמכותו לחקור פשעים שבוצעו בשטחן. בין המדינות הללו, אוקראינה אשר בפברואר 2014 הודיעה כי היא מקבלת עליה את כללי בית הדין הפלילי הבין־לאומי.

סמכות שיפוט 
הפעלת סמכות השיפוט של בית הדין מותנית בכך הפשעים הם בסמכותו המהותית ושהם בוצעו בעת שחוקת בית הדין היתה בתוקף לגבי המדינות הרלוונטיות. תנאי מקדמי לכך שבית הדין יפעיל את סמכותו הוא שהפשעים לכאורה בוצעו בשטח מדינה שהסכימה לקבל את סמכות בית הדין (על ידי הצטרפות לחוקה או אד הוק), או על ידי אזרח של מדינה שהסכימה לקבל את סמכות בית הדין (על ידי הצטרפות לחוקה או אד הוק), או שהעניין הופנה לבית הדין בהחלטה של מועצת הביטחון.

קבילוּת

עקרון המשלימות

חומרת הפשעים לכאורה

פשעים בסמכות השיפוט של בית הדין 
נושאי השיפוט של בית המשפט קובעים מהם הפשעים שעליהם ניתן להעמיד לדין אנשים. אנשים יכולים לעמוד לדין רק על פשעים המפורטים בחוקה. הפשעים העיקריים רשומים בסעיף 5 של החוקה ומוגדרים בסעיפים בהמשך החוקה: רצח עם (מוגדר בסעיף 6), פשעים נגד האנושות (מוגדרים בסעיף 7), פשעי מלחמה (מוגדרים בסעיף 8) ופשעים של תוקפנות (מוגדר ב סעיף 8 bis ) (עדיין אינו בתחום השיפוט של בית המשפט, ראו להלן). בנוסף, סעיף 70 מגדיר עבירות נגד מערכת החוק, המהווה קטגוריה חמישית של פשעים שעליהם אינדיבידואלים יכולים לעמוד לדין.

רצח עם 
סעיף 6 מגדיר את פשע רצח העם באותה הגדרה שישנה באמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם. אלו הם חמישה מעשים הנעשים "מתוך כוונה להשמיד קבוצה לאומית, אתנית, גזעית או דתית או חלק ממנה".

 הריגת אנשים הנמנים עם הקיבוץ;
 גרימת נזק חמור, בגוף או בנפש, לאנשים הנמנים עם הקיבוץ;
 העמדת הקיבוץ בכוונה תחילה בתנאי-חיים שיש בהם כדי להביא לידי השמדתו הגופנית, כולו או מקצתו;
 קביעת אמצעים שכוונתם למנוע את הילודה בקיבוץ;
 העברת ילדי הקיבוץ לקיבוץ אחר בדרך כפייה.

ההגדרה של פשעים אלה זהה לאלו הכלולים באמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם (1948).

פשעים נגד האנושות 
סעיף 7 מגדיר פשעים נגד האנושות כמעשים "שבוצעו במסגרת התקפה נרחבת או שיטתית המכוונת נגד כל אוכלוסייה אזרחית". הסעיף מפרט 16 פשעים בודדים:

 רצח
 השמדה
 שיעבוד
 גירוש או העברה בכפייה של האוכלוסייה
 מאסר או שלילה חמורה אחרת של חירות פיזית
 עינויים
 אונס
 עבדות מינית
 זנות כפויה
 הריון בכפייה
 עיקור כפוי
 אלימות מינית
 רדיפה
 היעלמות כפויה של אנשים
 אפרטהייד
 מעשים לא אנושיים אחרים

תוקפנות 
ס' 8bis קובע את עבירת התוקפנות.

שיתופי פעולה בין בית הדין הפלילי למדינות

סוגיית מלחמת האזרחים בלוב

הסכסוך בלוב, כחלק מהאביב הערבי, היווה קרקע פורייה לשיתופי פעולה בין־לאומיים מצד תומכי קדאפי ומתנגדיו כאחד. פעולות רבות בוצעו במסגרת זו בכלל ומשפטיות-דיפלומטיות בפרט. במאי 2011 הגיש תובע בית הדין בקשה לערכאת קדם-משפט להוצאת צווי מעצר לנשיא לוב מועמר קדאפי, לבנו סייף אל-אסלאם ולראש המודיעין הלובי בשל פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות והשמדת עם שבוצעו לאחר 15 פברואר 2011. הצווים הוצאו זמן קצר לאחר מכן. דווח כי המהירות שבה בקשת הצווים נעשתה משקפת את המטרה העיקרית והיא לייצר דה-לגיטימציה להתקפותיו של הנשיא הלובי על אוכלוסייה אזרחית שמתקוממת נגדו, ולמשוך עריקים מהממשלה והצבא לכוחות האופוזיציה ואף לשיתוף פעולה עם הגורמים הבין־לאומיים. הצווים התקבלו בשבחים ושיתוף פעולה באכיפתם הובטח כמעט על ידי כל מדינות המערב וחלק ממדינות אפריקה (בריטניה, דנמרק, אוסטרליה, גרמניה, קנדה, פורטוגל, ניגריה, לבנון, האיחוד האירופי, רוסיה וסין). האכיפה המדוברת עתידה הייתה להתבטא בסנקציות כלכליות, ניתוק קשרים דיפלומטיים עם ההנהגה בראשות קדאפי, שיתוף פעולה מודיעיני ותמיכה צבאית וכלכלית באופוזיציה. האיחוד האפריקאי, לעומת זאת, כינה את פעולה בית הדין הפלילי כ"מפלה", וקרא לחבריו להתעלם מהצווים. לאחר מכן עתר האיחוד האפריקאי למועצת הביטחון כדי להשהות את החקירה של בית הדין הפלילי.

בתחילה, נדמה היה שההליכים פרי מנגנון שיתופי הפעולה הבין־לאומיים המוזכר לעיל, היוו פריצת דרך נכונה לפתירת הסכסוך. אולם, ככל שנמשכה הלחימה עלו קולות אחרים וניסיונות מקבילים למצוא אלטרנטיבות. קולות אלה נבעו ממספר חששות עתידיים. לדוגמה, קדאפי הודיע שאין בכוונתו לכבד את הצווים ונציגיו כינו את בית הדין הפלילי "ארגון שנוצר בבירור כדי להעמיד לדין אנשים מהעולם השלישי". זאת ועוד, לתמיכת קדאפי הצטרפו מנהיגים נוספים מן העולם הערבי בקריאות דומות. בנוסף, דיווחי עיתונות הגיבו על הסיכון הטמון ב"תביעה רגישה פוליטית במהלכו סכסוך מזוין" והביעו דאגה שהתביעה עלולה "לסבך את המאמצים לגרום לקדאפי להתפטר". לפיכך, כל אלו הובילו להעלאת האפשרות כי גירוש על ידי משא ומתן עשוי להיות יעיל יותר בעצירת הטבח כניסיון למצוא אלטרנטיבה למציאת פריצת דרך לפתירת הסכסוך.

ראו גם
סמכות שיפוט אוניברסלית
עקרון המשלימות

קישורים חיצוניים 

 הנוסח הרשמי של חוקת רומא
 בית המשפט הפלילי הבין־לאומי - סמכויות שיפוט, מאמר לימוד באתר עלמ"ה - עמותה לקידום המשפט הבינ"ל ההומניטרי
 תרגום חוקת רומא לעברית, באתר עלמ"ה - עמותה לקידום המשפט הבינ"ל ההומניטרי

 
 מדריך לאזרח\ית: בית המשפט הפלילי הבין־לאומי, באתר הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, מאי 2014
 
 
 
 
 טליה איינהורן, ישראל ובית המשפט הפלילי הבין־לאומי, מרכז אריאל למחקרי מדיניות 
 
 
 Daniel Benoliel & Ronen Perry, Israel, Palestine and the ICC, Michigan Journal of International Law, Vol. 32, no. 1, pp. 73–127
 אורי וייס, המדריך להאג: מה יהיו ההשלכות? כיכר השבת, 2014.
 
 
 יעל רונן, "חקירה יוצאת לדרך: החלטת בית הדין הבין־לאומי הפלילי על פלסטין ושטחה", באתר הפורום לחשיבה אזורית, 8 בפברואר 2021
 יעל רונן, "בית הדין הפלילי: פנינו לאן?" באתר הפורום לחשיבה אזורית, 13 במארס 2021

הערות שוליים

פלילי הבינלאומי
משפט בין-לאומי פומבי
2002 בהולנד
משקיפים בעצרת הכללית של האומות המאוחדות