יום ולנטיין

יום ולנטיין או יום ולנטינוס הקדוש (בלטינית: Dies sancti Valentini; באנגלית: St. Valentine's Day), החל ב-14 בפברואר, הוא חג אהבה שמקורו במסורת הנוצרית, המצוין במדינות רבות ברחבי העולם. בישראל רבים מציינים את המועד כיום אהבה, בנוסף לחגיגות ט"ו באב.

יום ולנטיין החל כציון נוצרי לזכרו של ולנטינוס הקדוש - למעשה, לזכר שלושה קדושים, משום שבנצרות משויכים שלושה קדושים בשם זה לתאריך 14 בפברואר. מסופר כי אחד מקדושים אלה השיא חיילים רומים נוצרים שנרדפו מפאת דתם בתקופת הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס, ובעקבות כך הוצא להורג. לפני מותו כתב מכתב לבת סוהר, שעמה היה מיודד, לאחר שריפאהּ מעיוורון, וחתם "שלך, ולנטינוס". במשך השנים נעשה ולנטינוס לפטרון האוהבים. עם השנים התחזק מעמדו של היום המוקדש לקדוש זה כיום חג. הוא נחוג באמצעות העברת מסרי אהבה (שירים, פרחים וכו').

בעברית, חדר שם החג מאנגלית ולכן נהגה בצורתו זו - "ולנטיין". זאת על אף שבעברית נהוג לתעתק שמות קדושים משפת המקור, במקרה זה, "ולנטינוס" מלטינית.

הקדוש ולנטינוס

עובדות היסטוריות

קדושים נוצריים קדומים רבים נקראו בשם ולנטינוס. לשני קדושים בשם זה נחלק כבוד ב-14 בפברואר - ולנטינוס של רומא וולנטינוס של טרני. ולנטינוס של רומא היה כומר אשר מת מות קדושים בסביבות שנת 496, ונקבר בוויה פלמיניה. שרידיו של הקדוש ולנטינוס הוחזקו בכנסייה, והקטקומבות של סן ולנטינו ברומא, נשארו אתר עלייה לרגל חשוב לאורך כל ימי הביניים עד ששרידיו של ולנטינוס הקדוש הועברו לכנסיית סנטה פרסדה, במהלך כהונתו של האפיפיור ניקולאוס הרביעי. גולגולתו עטורת הפרחים של ולנטינוס הקדוש מוצגת בבזיליקה של סנטה מריה בקוסמדין שברומא. שרידים אחרים נמצאים בכנסיית דרך וייטפריאר הכרמליטית בדבלין (Whitefriar Street Carmelite Church), אירלנד.

ולנטינוס של טרני היה לבישוף של אינטרמנה (טרני המודרנית) סביב שנת 197, ונאמר כי מת מות קדושים בזמן הרדיפות תחת הקיסר אורליאנוס. גם הוא נקבר בוויה פלמיניה, אך במיקום שונה מוולנטינוס של רומא. שרידיו נמצאים בבזיליקה של ולנטינוס הקדוש בטרני (Basilica di San Valentino). החוקר ג'ק ב. אורוץ' (Jack B. Oruch) טוען כי תקצירים של המעשים של שני הקדושים היו כמעט בכל כנסייה ומנזר של אירופה. באנציקלופדיה הקתולית כתוב גם על קדוש שלישי בשם ולנטינוס, שהוזכר בכתבי מרטירולוגיה (מקבץ קטעים ביוגרפיים של קדושים מעונים נוצריים) מוקדמים, בתאריך ה-14 בפברואר. הוא מת מות קדושים באפריקה עם מספר בני לוויה, אולם לא ידוע עליו יותר מכך. ראשו של ולנטינוס הקדוש נשמר במנזר של ניו שר, וינצ'סטר.

ה-14 בפברואר נחגג כ"יום ולנטינוס הקדוש" בזרמים נוצריים שונים. למשל בקרב האנגליקנים בדרגת 'הנצחה' בלוח השנה של קדושיהם. יום חגו של הקדוש ולנטינוס מצוין גם בלוח הקדושים של הכנסייה הלותרנית. עם זאת, בגרסה מ-1969 של לוח ימי הקדושים הקתולי, יום חגו של קדוש ולנטינוס ב-14 בפברואר הוסר מהלוח הרומי הכללי לטובת לוחות שנה מסוימים (מקומיים או לאומיים) תוך נימוק ש"על אף שזיכרון ולנטינוס הקדוש הוא עתיק, יצוין רק בלוחות מסוימים, שכן, מלבד שמו, מקום ומועד פטירתו, דבר אינו ידוע עליו".

בבלצן (מלטה), המקום בו מספרת המסורת שנמצאו שרידיו של הקדוש, וכן אצל קתולים מסורתיים מכל העולם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית שמקפידים על לוח השנה הישן, נחגג יום ולנטינוס הקדוש ב-6 ביולי. מקור המסורת הזאת לפני קביעת לוח המועדים בידי מועצת הוותיקן השנייה. הכנסייה האורתודוקסית המזרחית מציינת את חג האהבה של הקדוש המעונה ולנטינוס, הבישוף של אינטרמנה, ב-30 ביולי.

אגדות 

בספרו "המילון לנצרות" (The Dictionary of Christianity), כותב ג'יי סי קופר כי ולנטינוס היה בישוף ברומא שנכלא בעוון סיוע לנוצרים נרדפים. רשומות אודות ולנטינוס ככל הנראה הושמדו בעת רדיפות הנוצרים הגדולות במאה ה-4 לספירה באימפריה הרומית. במאה ה-5 או ה-7 פורסמה עבודה בשם Passio Marii et Marthae, ובה סיפור מות הקדושים של הקדוש ולנטינוס מרומא. אולי תוך השראה מפרקטיקות עינויים שנעשו לקדושים אחרים, כנהוג בספרות אותה התקופה. אותם אירועים מתוארים גם במרטירולוגיה של בדה ונרביליס, שנכתבה במאה ה-8. לפי כתבים אלה, הקדוש ולנטינוס הוצא להורג כנוצרי ונחקר על ידי הקיסר הרומי, קלאודיוס השני, בכבודו ובעצמו. קלאודיוס התרשם מוולנטינוס, שוחח עמו, וניסה לשכנעו להמיר את דתו לדת הרומית הפגאנית כדי להציל את חייו. השני סירב, וניסה להמיר את דתו של קלאודיוס לנצרות - ועל כן הוצא להורג. לפני ביצוע הגזירה, מסופר על נס שביצע, ריפויה של יוליה, בתו העיוורת של סוהר בשם אסטריוס. יוליה, יחד עם שאר בני המשפחה ועובדי משק הבית החלו להאמין בישו והוטבלו לנצרות.

רשומה מאוחרת יותר, חזרה על האגדה, והוסיפה כי האפיפיור יוליוס הראשון בנה כנסייה מעל קברו (אולם מתברר כי מדובר בבלבול, ולמעשה הקבר הוא של קצין רומי בשם ולנטינוס שתרם קרקע, כדי לבנות כנסייה בעת שיוליוס היה האפיפיור). האגדה נתפסה כעובדה, עם כתיבת המרטירולוגיה של בדה ונרביליס במאה ה-8. אותה אגדה מסופרת גם במאה ה-13 במקראת הזהב (Legenda Aurea). ישנה תוספת למקראה, שעל פי הנרי אנסגר קלי, חוקר אמריקאי, נוספה שנים לאחר כתיבתה במאה ה-13, וסופרה שוב ושוב. בערב לפני הוצאתו להורג של ולנטינוס, הוא כתב את "איגרת ולנטינוס" הראשונה לבתו של הסוהר אסטריוס, שלא הייתה עוד עיוורת, חתומה "מוולנטינוס שלך". המושג "מוולנטינוס שלך" אומץ בתקופה מאוחרת יותר בקרב איגרות ולנטיין מודרניות.

ג'ון פוקס, היסטוריון אנגלי בן המאה ה-16 וחבר במסדר הכרמליטי, קבע כי ולנטינוס נקבר בכנסיית סנטה פרסדה ברומא, בסמוך לבית הקברות של הקדוש היפוליטוס. על פי המסדר, האגדה מספרת כי יוליה נטעה שקדייה בעלת פריחה ורודה ליד קברו, וכיום השקדייה היא סמל לידידות ולאהבה נצחית.

על פי גרסה אחרת לסיפור, ערך ולנטינוס נישואים נוצריים חשאיים לחיילים שנאסר עליהם להינשא, מתוקף דעתו של הקיסר קלאודיוס השני, ששאף להגדיל את הצבא הרומי, והאמין כי נישואים אינם מיטיבים עם גברים כחיילים. אולם איסור נישואים זה מעולם לא הוכרז באופן רשמי, ולמעשה קלאודיוס השני אף אמר בפני חייליו לקחת שתיים או שלוש נשים לאחר הניצחון על הגותים. על פי האגדה, על מנת להזכיר לגברים אלה את שבועתם ואת אהבת האל, נאמר כי ולנטינוס גזר לבבות מקלף, ונתן אותם לחיילים אלה ולנוצרים נרדפים. ייתכן שזהו מקור לשימוש הרחב בלבבות ביום ולנטינוס.

משערים כי ולנטינוס ענד טבעת אחלמה סגולה, שבאופן מסורתי עונדים בישופים עם דמותו של קופידון, סמל המזוהה עם אהבה שהיה חוקי תחת האימפריה הרומית. חיילים רומים זיהו את הטבעת וביקשו אותו להשיאם. ככל הנראה, עקב הזיהוי עם הקדוש ולנטינוס, אחלמה הפכה אבן הולדת של חודש פברואר, והיא נחשבת למושכת אהבה.

מסורות עממיות
מסורות אירופאיות עממיות הקשורות בקדוש ולנטינוס וביום המוקדש לו הפכו שוליות בהקשר המודרני, האנגלו-אמריקני, בעיקר עקב אופן הציון הקושר את היום עם אהבה רומנטית. ואולם יש גם כמה קישורים של היום בינו ובין בוא האביב.

מנהגים מודרניים של שליחת כרטיסי ברכה, פרחים, שוקולדים ומתנות אחרות מקורם בממלכה המאוחדת. אולם מנהגים אזוריים עדיין מתקיימים במקומות שונים באנגליה. בנורפוק, דמות בשם "ג'ק ולנטיין" דופקת על הדלת האחורית ומשאירה ממתקים ומתנות לילדים. על אף שהשאיר דברי חמדה, ילדים רבים פחדו מהדמות המסתורית.

בסלובניה, הקדוש ולנטינוס או "זדרבקו" היה אחד מקדושי האביב, קדוש הבריאות, הדבוראים והצליינים. פתגם אומר שהקדוש ולנטינוס מביא עמו את המפתח לשורשים - צמחים ופרחים מתחילים לצמוח ביום הזה. הוא נחגג כיום שבו העבודה בכרמים ובשדות מתחילה. נאמר גם כי הציפורים מציעות זה לזה להינשא באותו היום. פתגם אחר אומר: "Valentin – prvi spomladin" (ולנטינוס -קדוש האביב הראשון), ובמקומות מסוימים (במיוחד בקרניולה הלבנה), הקדוש ולנטינוס מסמן את תחילת האביב. רק לאחרונה החל להיחגג בסלובניה יום ולנטינוס כיום האהבה. יום האהבה באופן מסורתי היה ה-12 במרץ, יום הקדוש גרגורי, או ה-22 בפברואר, יום הקדוש וינסנט. פטרון האהבה היה הקדוש אנתוני, שיומו נחגג ב-13 ביוני.

קישור המועד עם אהבה רומנטית

לופרקליה 
אין עדות לקשר בין יום הקדוש ולנטינוס ובין חג פולחן רומי כלשהו, מלבד טענות של כותבים רבים. לחגיגות לא היה הקשר של אהבה רומנטית עד שירתו של ג'פרי צ'וסר במאה ה-14.

מקורות מודרניים פופולריים נוהגים לקשר בין חגי פברואר הגרקו-רומים, שלכאורה מוקדשים לפיריון ולאהבה, ובין יום ולנטינוס, ואולם לפני צ'וסר במאה ה-14, כלל לא היה קשר בין קדוש בשם ולנטינוס ובין אהבה רומנטית. קישורים כמו אלה שתוארו לעיל, התמקדו יותר בהקרבה מאשר באהבה רומנטית. בלוח השנה האטי, התקופה בין אמצע ינואר ובין אמצע פברואר נקראה החודש גמליון, שהוקדש לנישואיהם הקדושים של זאוס ושל הרה.

ברומא העתיקה, לופרקליה, היה חג פולחן הקשור בפוריות, ונחגג בין ה-13 בפברואר ל-15 בו. היה זה חג מקומי בעיר רומא. חג כללי יותר היה יוּנוֹ-פבּרוּאָה, שמשמעו "יונו המטהר" או "יונו הטהור", שנחגג ב-13–14 בפברואר. האפיפיור גלסיוס הראשון (492-496) ביטל את לופרקליה. מספר חוקרים העלו השערה שגלסיוס הראשון החליף את לופרקליה עם חגיגת טיהורה של מריה ב-14 בפברואר, וטענו שזה מקור הקשר האהבה הרומנטית של המועד, ואולם אין לכך אינדיקציה היסטורית. כמו כן, התאריכים אינם תואמים, שכן בתקופת גלסיוס הראשון, החג נחוג רק בירושלים, בתאריך ה-14 בפברואר, משום שבעיר זו, נחגג חג המולד ב-6 בינואר. על אף שנקרא "טיהורה של מריה", התמקד נושאו של יום זה בעיקר בהופעת ישו בבית המקדש. יום חג הטיהור בירושלים ב-14 בפברואר הפך לחג המציין את הופעת ישו בבית המקדש ב-2 בפברואר, כפי שהוצג לרומא ולמקומות אחרים במאה ה-6, לאחר זמנו של גלסיוס הראשון.

אלבן באטלר בספרו Lifes of the Principal Saints - "חייהם של קדושים עיקריים", העוסק בקדושים בשנים 1756–1759, טוען ללא הוכחה כי בלופרקליה שלפו גברים ונשים שמות מכד כדי למצוא זיווגים, ושמקורם של מכתבי ולנטינוס הוא מנוהג זה. במציאות, המנהג צמח בימי הביניים, ללא קשר ללופרקליה, כשגברים שלפו שמות של נשים לזיווג. אנשי דת נוצריים נאבקו בנוהג זה. כך למשל, פרנציסקוס מסאל, סביב 1600, החליף נוהג זה באחר, שבו נשים היו שולפות שמות של שליחים נוצריים מוקדמים מהמזבח. עם זאת, מנהג דתי זה תועד כבר במאה ה-13, במהלך חייה של הקדושה אליזבת מהונגריה, ולכן ייתכן כי מדובר במקור אחר.

ציפורי האהבה של צ'וסר 

ג'ק ב. אורוץ' כותב כי הקישור המתועד הראשון בין יום ולנטינוס ובין אהבה רומנטית הוא בשיר 'פרלמנט הציפורים' (Parlament of Foules) מ-1382 של ג'פרי צ'וסר. בשיר זה כתב:For this was on seynt Volantynys dayWhan euery bryd comyth there to chese his make.(מאנגלית תיכונה, בתרגום חופשי: כי היה זה ביום הקדוש ולנטין, אשר בו כל ציפור באה לבחור לה מאהב)

השיר נכתב לכבוד יום השנה לאירוסיהם של ריצ'רד השני, מלך אנגליה ושל אן מבוהמיה. חוזה נישואין נחתם ב-2 במאי 1381.

קוראים רבים הניחו כי צ'וסר התייחס ל-14 בפברואר כיום ולנטינוס הקדוש, ואולם אמצע פברואר הוא מועד בלתי סביר להזדווגות ציפורים באנגליה. הנרי אנסגר קלי ציין כי ייתכן שצ'וסר חשב על יום החג לוולנטינוס מגנואה, בישוף מעיר זו שמת בסביבות שנת 307; מועד זה צוין כנראה ב-3 במאי.

כמו כן, מציין אורוץ' כי יום תחילת האביב השתנה מאז זמנו של צ'וסר כתוצאה מתופעת הנקיפה, שמשנה את תאריך יום השוויון. יתרה מזו, החלתו של הלוח הגרגוריאני המדויק יותר החלה רק ב-1582. בלוח היוליאני, ששימש בתקופתו של צ'וסר, ה-14 בפברואר נופל בתאריך שבלוח הגרגוריאני הוא ה-23 בפברואר, זמן שבו חלק מהציפורים מתחילות להזדווג ולקנן באנגליה. פרלמנט הציפורים מתייחס למסורת כאל מבוססת, אולם אין עדות לכזו מלפני תקופתו של צ'וסר. ההסקה המשוערת של קיום מנהגים לבביים ביום זה החלה כחלק מאספנות עתיקות במאה ה-18, במיוחד בהובלת אלבן באטלר, מחבר הספר Butler's Lives of Saint, וזו המשיכה גם בקרב מלומדים משכילים עד ימינו. במיוחד רווח הרעיון שנוהגי יום ולנטינוס הקדוש המשיכו כאמור את נוהגי החג הרומי לופרקליה. רעיון זה התקבל ללא ביקורת, והועלה שוב ושוב, בגרסאות שונות עד היום.

שלושה משוררים נוספים כתבו שירים על חיזור ציפורים בהקשר יום ולנטינוס הקדוש: אוטון הנכד (~1238–1328) מסאבוי, ג'ון גואואר מאנגליה, ואביר בשם פארדו מוולנסיה. צ'וסר כנראה הקדים את כולם, ואולם מפאת הקושי בתארוך יצירות מימי הביניים, לא ניתן לקבוע מי מבין הארבעה הגה את הרעיון, והשפיע על האחרים.

חצר האהבה 
התיאור הראשון של ה-14 בפברואר כחגיגה שנתית של אהבה מופיע לראשונה ב"אמנת חצר האהבה". האמנה, שנכתבה כביכול על ידי שארל השישי, מלך צרפת, במונט-לה-ז'ולי ב-1400, מתארת מסיבות פזרניות בנוכחות מספר חברים בחצר המלכותית, שכללו משתים, תחרויות הפלה ברומח ותחרויות שירה, שירי אהבה וריקודים. כחלק מהאירוע, הנשים הנוכחות הקשיבו והכריעו בוויכוחים בין אוהבים. לא בנמצא תיעוד נוסף של אירועים אלה, ואף אחד מן האנשים המצוינים בכתב לא הופיע במונט-לה ז'ולי, מלבד מלכתו של שארל, איזבו מבוואריה, שייתכן כי בדתה הכול בזמן שחלתה.

שירת ולנטינוס 
השיר המוקדם ביותר ששרד הוא רונדל מהמאה ה-15 שנכתב בידי שארל הראשון, דוכס אורליאן לאשתו שהתחיל כך:

באותו הזמן, הוחזק הדוכס במצודת לונדון לאחר שְׁבִיָּתוֹ בקרב אז'נקור ב-1415.

השירים המוקדמים ביותר באנגלית הופיעו כנראה במכתבי פסטון, שנכתבו ב-1477 על ידי מרג'רי ברואואס לאישהּ לעתיד, ג'ון פסטון, "ולנטיין הטוב והאהוב שלי" ("my right well-beloved Valentine").

כמו כן, יום ולנטינוס מוזכר בעיצבון על ידי אופליה במחזה המלט (1600-1601)):
בתרגום לעברית:

המשורר המטאפיזי ג'ון דאן השתמש במעשיית נישואי הציפורים כנקודת התחלה לאפיטלמיום (שיר שבח והלל ליום החתונה ולכבוד הזוג הצעיר) של חגיגת נישואיהם של אליזבת, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ופרדריק החמישי ביום הקדוש.

ניתן לעקוב אחר מקורות השיר "ורדים הם אדומים" (Roses are Red), הנפוץ בימינו עד מאוד בהקשר יום ולנטיין, עד לאפוס "המלכה הקסומה" (The Faerie Queene) של אדמונד ספנסר מ-1590:She bath'd with roses red, and violets blew,And all the sweetest flowres, that in the forrest grew.בתרגום חופשי:את הקלישה המודרנית של יום ולנטינוס הקדוש ניתן למצוא באוסף שירי ערש באנגלית של גמר גורטון (Gammer Gurton) מ-1784:The rose is red, the violet's blue,
The honey's sweet, and so are you.
Thou art my love and I am thine;
I drew thee to my Valentine:
The lot was cast and then I drew, 
And Fortune said it shou'd be you.

בעידן המודרני 

ב-1797 מוציא לאור בריטי הוציא ספר בשם 'משורר הוולנטיין לגבר הצעיר' (The Young Man's Valentine Writer), שכלל עשרות שירי חיזור ואהבה למחזר הצעיר שאינו מסוגל לכתוב בעצמו. בתי דפוס החלו לייצר מספר מוגבל של כרטיסים עם שירים שכונו "גלויות ולנטיין מכניות" Mechanical Valentines. ירידה בעלות שילוח הדואר, במאה ה-19 לוותה במסירה פחות אישית של כרטיסי היום, אך הפכה אותה לקלה יותר. כמו כן, התאפשרה לראשונה שליחה אנונימית של גלויות. אפשרות זו מוצעת כסיבה להופעה הפתאומית של שירים מלאי חיים בתקופה הוויקטוריאנית שנחשבת לחסודה.

מוצרי ולנטיין נעשו כה פופולריים באנגליה בתחילת המאה ה-19 עד שייצורם עבר למפעלים. המוצרים המהודרים עוטרו בתחרה אמיתית ובסרטים הוצגו באמצע המאה ה-19, וגם מתחרת נייר לכשהומצאה. ב-1835, 60,000 כרטיסי ולנטיין נשלחו בדואר בבריטניה על אף דמי הדואר הגבוהים. באוסף כרטיסי הברכה של לאורה סדון באוניברסיטת מטרופולין מנצ'סטר ישנן 450 גלויות ולנטיין המתוארכות לתחילת המאה ה-19, והם הודפסו על ידי המוציאים לאור הגדולים של התקופה. האוסף מוין ונרשם בקטלוג בספרה של לאורה סדון מ-1996, "כרטיסי ולנטיין ויקטוריאניים" (Victorian Valentines).

בארצות הברית, החל לראשונה ייצור המוני של תבליטי תחרה למכירה זמן קצר לאחר 1847 על ידי אסתר האולנד (1828-1904) מווסטר, מסצ'וסטס. אביה ניהל חנות ספרים ומכשירי כתיבה גדולה, אבל האולנד קיבלה השראתה מכרטיס ולנטיין אנגלי שקבלה משותף עסקי של אביה. מסוקרנת מרעיון ייצור גלויות דומות, הניעה האולנד את עסקהּ באמצעות ייבוא תחרה ועיטורים פרחוניים מאנגליה. כתב בירחון האמריקאי גרהמ'ס (Graham's American Monthly) חזה ב-1849 בכתבו: "יום ולנטיין הקדוש הופך להיות... לא, בעצם הפך להיות, חג לאומי." הנוהג האנגלי של שליחת כרטיסי ולנטיין היה מבוסס מספיק על מנת שישמש מקדם עלילה בנובלה "וידויי מר האריסון" (Harrison's Confessions) מ-1851. מאז 2001 איגוד כרטיסי הברכה (Greeting Card Association) מעניק את פרס אסתר האולנד ל"בעלי חזון בתחום הגלויות" (Esther Howland Award for a Greeting Card Visionary).

מאז המאה ה-19 החל ייצור המוני של כרטיסי ברכה לכתיבה בכתב יד. בממלכה המאוחדת, חצי מהאוכלוסייה מוציא כ-1.3 מיליארד לירות שטרלינג בשנה על כרטיסים, פרחים, שוקולדים ומתנות נוספות. מוערך כי 25 מיליון כרטיסים נשלחים בשנה. באמצע המאה, המסחר ביום ולנטיין נראה כמבשר את מסחורם הקרב של חגים נוספים בארצות הברית. במחצית השנייה של המאה ה-20, נוהג החלפת הכרטיסים הורחב לכל סוגי המתנות - ורדים, שוקולדים עטופים בסאטן אדום, קופסאות בצורת לב.

לקריאה נוספת 
 אמנון ז'קונט, "בית הדפוס שהמציא את חג האהבה", כותרת, פברואר 2005

קישורים חיצוניים

ביאורים

הערות שוליים 

מועדים נוצריים
חגי אהבה
חגים אמריקאיים
אירועים בחודש פברואר
מועדים בין-לאומיים