פר לגרקוויסט

פר לגרקוויסט (בשוודית: Pär Lagerkvist; 23 במאי 1891 - 11 ביולי 1974) היה סופר, מחזאי ומשורר שוודי, זוכה פרס נובל לספרות, חבר האקדמיה השוודית לספרות (הגוף הבוחר את זוכי פרס נובל לספרות).

ביוגרפיה
לגרקוויסט נולד בוקשה שבסמולנד, חבל בדרום-מרכז שוודיה. הוא היה הצעיר מבין שבעה אחים במשפחת איכרים, שם ניתן לו חינוך דתי מסורתי.

כבר בצעירותו נמשך לזרמים שהתנגדו לחינוך השמרני שקיבל אצל הוריו. התעניינותו בספרות הובילה אותו ללימודי הומניסטיקה באוניברסיטת אופסלה.

בשנת 1912 פרסם את ראשוני השירים שלו בעיתון סוציאליסטי ושנה לאחר מכן הופיע הסיפור הראשון בפרוזה. הוא נסע בשנת 1913 לביקור בפריז, שם הושפע מהשינויים המודרניים בציור. רשמיו מופיעים בספר אמנות המילים ואמנויות הציור. בספר הציג את הניגוד שבין כוח החיים של אומנות הציור המודרני ובין ניוון הספרות. הוא ניסה להעביר לשטח הספרות את המשמעת האינטלקטואלית של הקוביסטים, תוך התנגדות לזרם הנטורליסטי.

ספר שיריו, מגור, היצירה האקספרסיוניסטית הראשונה בשוודית, הצטיין במקוריות וכבש לו מעמד של ממש בספרות השוודית. ביצירתו בא לידי ביטוי הניגוד שבין הבסיס הנוצרי שבחינוכו לבין תפיסתו המדעית-דטרמיניסטית. הוא היה מודע לניגוד וכינה את עצמו "כופר דתי".

בתקופת מלחמת העולם הראשונה התחיל להתעניין במחזאות ובשנת 1917 הופיע המחזה הראשון שחיבר האדם האחרון. הרומן הגמד, שהופיע בשנת 1944, הביא לו פרסום עולמי ותורגם לכמה שפות. הרומן נכתב בגוף ראשון, מנקודת מבטו של גמד חצר בעל נטיות מרושעות, בתקופת הרנסאנס באיטליה. המבקרים היללו אותו על יכולתו לתאר את התכונות השליליות בנפש האדם והישוו אותו לג'ונתן סוויפט.

בשנת 1940 נבחר להיות אחד מ-18 חברי האקדמיה השוודית לספרות. הוא היה מועמד לפרס נובל בשנת 1950, בשנה זו חולק גם הפרס לשנת 1949 (באיחור). קולו, שניתן לויליאם פוקנר, הכריע על מתן הפרס של 1949 לפוקנר והפרס של 1950 לברטרנד ראסל. בשנת 1951 הוענק לו הפרס "על כוחו האומנותי ועל העצמאות המושרשת עמוק ביצירותיו, המתאמצת לתת תשובה על שאלות האנושות הנצחיות".

כאשר נשאל, לאחר חלוקת הפרס, מה יש לו להגיד, השיב: "אין בפי כל בשורה מיוחדת, היא כלולה ביצירותי".

הוא נפטר בגיל 83 בסטוקהולם.

מיצירותיו
 אנשים (1912), סיפור ארוך.
 שני סיפורים על החיים (1913), יצירה בפרוזה.
 Motiv מוטיב (1914), שילוב של יצירות בפרוזה ובשירה.
 Järn och människor ברזל ובני אדם (1915), קובץ סיפורים.
 מגור (1916), ספר שירה.
 האדם האחרון (1917), מחזה אפוקליפטי על היכחדות האנושות.
 Kaos כאוס (1919), כולל את המחזה "סוד השמים" (דרמה קומית, המוצלח במחזותיו), סיפורים ושירים.
 Det eviga leendet חיוך נצחי (1920), סיפור ארוך.
 Den lyckliges väg דרכו של האדם המאושר (1921), ספר שירים.
 Onda sagor אגדות השטן (1924).
 אורח המציאות (1925), על תקופת נעוריו.
 Hjärtats sånger שירת הלב (1926), שירי אהבה.
 החיים הכבושים (1927), הרהורים פילוסופיים.
 Han som fick leva om sitt livהאיש שהורשה לשוב ולחיות את חייו (1928), מחזה בו השתמש בטכניקה ריאליסטית ובשפה פשוטה.
 המלך (1932), מחזה סימבולי.
 ליד המדורה (1932), קובץ שירים.
 Bödeln התליין (1933), סאטירה שנכתבה כסיפור ולאחר שנה הומחזה.
 האדם ללא נשמה (1936), מחזה אידאולוגי על טרוריסט שמשנה את הכיוון בהשפעת האהבה.
 גאון (1937), קובץ שירים.
 Seger i mörker הניצחון באפלה (1939), מחזה אידאולוגי על שני אחים תאומים, מדינאים, האחד דמוקרטי והשני דמגוג מושחת.
 Sång och strid שיר ומאבק (1940), שירים על אסון שהמיטה הפלישה הגרמנית לנורווגיה.
 Dvärgen הגמד (1944) רומן אלגורי, שנכתב בגוף ראשון, על תקופת התחיה באיטליה.
 Barabbas בר אבא (1950), רומן על המורד שבמקומו נצלב ישו.
 מותו של אחשוורוש (1960)
 האדמה הקדושה (1964)

ספריו בתרגום עברי
בר-אבא , רומן היסטורי, תרגום - דן סואן, כרמי את נאור, יפו, 1953.
 הגמד , עברית - יוסף לוז (יונתן רטוש), ניומן, תל אביב, 1958.
הגמד, תרגום נוסף, משוודית - בשמת אבן-זהר, זמורה ביתן, תל אביב, 1995.

קישורים חיצוניים

 
 
 
 

זוכי פרס נובל לספרות
סופרים שוודים
משוררים שוודים
מחזאים שוודים
זוכי פרס נובל שוודים
חברי האקדמיה השוודית
ילידי 1891
נפטרים ב-1974