מלחמה ושלום

מלחמה ושלום (ברוסית: Война и мир, במקור, באורתוגרפיה של לפני 1917: Война и миръ) הוא ספר רחב יריעה של הסופר הרוסי לב טולסטוי, הנחשב בעיני רבים אחד משיאי הרומן הריאליסטי וליצירתו הטובה ביותר של טולסטוי, לצד הרומן אנה קארנינה. הספר מופיע במקום השביעי ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים

טולסטוי, שעד לכתיבת רומן זה כתב רק סיפורים קצרים ורומנים בהיקף מצומצם, שחלקם אף לא הושלמו, החל משתעשע ברעיון לכתוב "סיפור על ימים עברו" כבר בקיץ 1863, על בסיס רעיונות מוקדמים אף יותר, ובמיוחד רומן אותו שאף לכתוב על מרד הדקבריסטים. חלקים ראשונים ברומן, אף כי אלו היו רחוקים מדמותם הסופית, פורסמו בכתב העת הספרותי "השליח הרוסי" בשנים 1865–1869, והרומן כולו ראה אור בשנת 1869.

ברומן רחב־היריעה, שטולסטוי לא ראה בו רומן בעת כתיבתו, משולבים תיאור היסטורי של מלחמות נפוליאון, עלילות חייהם של דמויות דמיוניות, ומסות העוסקות בפילוסופיה של ההיסטוריה. במסות מבטא טולסטוי את תפישתו כי לא המצביא הדגול, התכנון והפעולה המכוונת הם שמעצבים את פני ההיסטוריה אלא יד אקראית ולא מכוונת, שהיא תוצר אינספור הפעולות הקטנות והיומיומיות של החיילים והאזרחים. רעיון זה מנחה את טולסטוי גם בהצגת האירועים ההיסטוריים והדמיוניים שבספר, כשהאפילוג בסופו מתנער לחלוטין מכל הירואיות או נוסטלגיה והופך שיר הלל ליומיומי ולפרוזאי.

עלילה
עלילת הסיפור מתחילה ביולי 1805 ומסתיימת באפילוג בשנת 1819, וחלק גדול ממנה מתרחש בעת פלישת נפוליאון לרוסיה. במוקד העלילה נמצאות שלוש דמויות: פייר בֶּזוּחוֹב, בנו מחוץ לנישואין של אציל עשיר, שהתחנך בצרפת, מסור לקדמה ומעריץ את נפוליאון, המתקשה להתאקלם באריסטוקרטיה הרוסית; אנדריי בּוֹלְקוֹנְסְקי, קצין הלאה מחייו, אותם הוא רואה כאפרוריים ומחניקים, וחסר חיבה לאשתו; ונטשה רוֹסְטוֹב, נערה צעירה בת למשפחת אצולה המתבגרת לאטה. סביב שלושתם נעות עוד עשרות רבות של דמויות, רבות מהן היסטוריות.

אנדריי המהורהר ופייר המגושם נפגשים בסנט פטרבורג של 1805 ונעשים חברים על רקע ניכורם המשותף במעגלי החברה הגבוהה. אנדריי מתנדב לשרת בצבא היוצא להילחם בצרפתים באוסטריה, כדי להימלט ממשפחתו ומאשתו. אביו הגוסס של פייר מכיר בו כלגיטימי, והצעיר נעשה מיד מטרה לחיזורים. הוא נושא לאישה את אֶלֶן קוּראגין, בת אצולה חמדנית ותככנית, הבזה לו ונואפת עם גברים אחרים. אנדריי נפצע קשות בקרב אוסטרליץ, ואשתו מתה בלידה. 

ב-1809, אנדריי פוגש בנטשה בת ה-16 ומתאהב בה. אביו דורש להשהות את נישואיהם. בינתיים, נטשה מוקסמת על ידי אנטול קוראגין, אחיה של אלן, ונקרעת בין שני הגברים. אנדריי מגלה זאת, ומבטל את האירוסין. פייר, מצדו, מתאהב אף הוא בנטשה השבורה. 

ב-1812, נפוליאון פולש לרוסיה. פייר, בהשפעת אימי הפלישה, הופך לאטו מבונפרטיסט המקווה לכך שהסדר החברתי המיושן ברוסיה יוחלף, לפטריוט. אנדריי, המשרת כקצין בשדה, נפצע פצעי מוות בקרב בורודינו, בו משתתף פייר כמתנדב. הוא מנותח בסמוך לאנטול, שמת אף הוא. משפחת רוסטוב נמלטת מאחוזתה כשהצרפתים מתקרבים, ונוטלת עמה חיילים פצועים, ביניהם גם אנדריי. פייר מתחפש לאיכר ומנסה להסתנן למחנה הצרפתי ולהתנקש בנפוליאון. הוא נעצר ומבלה חודשים בשבי, שם הוא פוגש באפלטון קרטאייב, צמית מרוד הגורם לו להעריך לראשונה את נפשם של פשוטי העם. הצרפתים מוכים ונסוגים בחורף. על ערש דווי, אנדריי סולח לנטשה, המכירה עתה באהבתה לפייר. השניים נישאים.

מלחמה ושלום בעברית
מלחמה ושלום תורגם כבר ב-1920 על ידי י. א. טריווש (ויצא בהוצאת שטיבל). גרסה חדשה של התרגום נעשתה בידי לאה גולדברג בשנת 1952 ומהדורה חדשה ומתוקנת של תרגום זה, מעשה ידיו של חיים פלג, יצאה בהוצאת ספריית פועלים בשנת 1976.

אזכורים של הרומן 
בשנת 2012, הועלה בתיאטרון ארס נובה המחזמר "נטשה, פייר והשביט הגדול של 1812", שהוא עיבוד של 70 עמודים מתוך הרומן.
שירו של יהונתן גפן "איפה נטשה ופייר" הדן בעליבות החיים ברוסיה הקומוניסטית , מזכיר את גיבורי הרומן "מלחמה ושלום"

לקריאה נוספת

 Rimvydas Silbajoris, War and Peace: Tolstoy's Mirror of the World, Twayne Publishers, 1995 
 Kathryn B. Feuer, Tolstoy and the Genesis of "War and Peace", Cornell University Press, 2008 
 Rick McPeak (ed.), Donna Tussing Orwin (ed.), Tolstoy on War: Narrative Art and Historical Truth in War and Peace, Cornell University Press, 2012 
 Brett Cooke, Tolstoy's Family Prototypes in War and Peace, Academic Studies Press, 2020

קישורים חיצוניים

 מלחמה ושלום בתרגום יוסף אליהו טריווש, באתר פרויקט בן-יהודה
 למה לא תסיימו לעולם את 'מלחמה ושלום?'- מתוך הפודקאסט 'עושים רוח'

הערות שוליים 

רומנים (סוגה ספרותית)
ספרי לב טולסטוי
ספרי 1865
ספרי ספריית פועלים
מלחמת רוסיה–צרפת (1812) בתרבות