אורי ליפשיץ

אורי ליפשיץ (1936 – 28 במאי 2011) היה צייר, פסל ואמן ישראלי, הרבה לעסוק ביצירת הדפסים בטכניקות התחריט. עבודותיו נכללות באוספי מספר מוזיאונים.

ביוגרפיה
ליפשיץ נולד וגדל בקיבוץ גבעת השלושה, בן להורים שנפגשו בקיבוץ חוצבי האבנים בקלוסובה, עלו לארץ ישראל והצטרפו אל הקיבוץ. בנעוריו לא השתתף במסגרות ללימודי אמנות והיה לאוטודידקט במידה רבה.

בצבא שירת בפלוגה א' (סיירת צנחנים) של גדוד 890, תחת פיקודו של מאיר הר-ציון ושל המג"ד אריאל שרון. ליפשיץ השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני הוא נלחם בקרב המיתלה ואף נפצע, מה שהוביל לשחרורו בשנת 1956. לאחר שחרורו החל להתמקצע באמנות.

ליפשיץ סלד ממסגרות ללימודי אמנות ואף התבטא כנגדן לא פעם, ולמרות זאת, כן השתתף לפרקים קצרים במספר מסגרות לימוד - הן כתלמיד והן כמורה. במשך שנה (1952) היה ליפשיץ חבר במחזור הראשון של מכללת אורנים.
ליפשיץ למד ציור בהדרכתו של מרסל ינקו, פיסול בהדרכת דב פייגין ופסיפס בהדרכת פרלי פלציג. ב-1959 השתתף בקורס ציור קצר בהדרכת חיים קיוה בקיבוץ נען. שם הכיר את אשתו הראשונה, בת הקיבוץ אביבה, עמה נולדו לו שלושה ילדים.

בשנת 1963, למד ליפשיץ את טכניקת התחריט מטוביה בארי והתנסה בכך בסדנה של דניאל פרלטה בכפר סאלד.

במהלך שנות ה-60 וה-70 זכה להכרה רבה והיה מזוהה עם הבוהמה התל אביבית. הוא היה פעיל במסגרות אמנותיות שונות, כגון: "תצפי"ת" ו"עשר+". עבודותיו מתקופה זו מתאפיינות בסגנון אבסטרקטי אקספרסיוניסטי. בנוסף, באמצע שנות ה-60, החלו להופיע בעבודותיו ייצוגים פיגורטיביים. תוכנם היה לעיתים פוליטי, כגון סדרת ציורי "כפר קאסם" מ-1965.

בשנת 1966, התגרשו הוא ואביבה, והוא עבר לתל אביב.

בשנת 1969, הוא הציג את יצירתו בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל.

בשנת 1970, השתתף ליפשיץ בביאנלה בסאו-פאולו ושם זכה לציון לשבח. כמו כן, באותה השנה נישא לעדה, אשתו השנייה, ויחד עמה עבר להתגורר ביפו. לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים.

בשנת 1974 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.

במהלך שנות ה-70 בילה האמן את זמנו בין תל אביב-יפו לבין ספרד. שם המשיך ביצירה פרודוקטיבית וייצר מספר רב של ציורים, כגון הסדרות: "על פי גויה", "על פי ולאסקז" ו"על פי ורמיר". על כך נוספו סדרות תחריטים רבות, כגון: "הסיפורים הנוצריים", "הסעודה האחרונה" ו"צליבות".

בשנת 1982, הכיר את אשתו השלישית - דורית. עמה, וביחד עם ילדם המשותף, התגורר ליפשיץ בנווה צדק עד יומו האחרון.

לעומת העניין הרב בו זכה האמן בשנות ה-60 וה-70, בהמשך דרכו המקצועית נתקל במה שגדעון עפרת כינה "חרם בלתי רשמי של הממסד האמנותי". הערותיו הפוגעניות כנגד נשים, הומוסקסואלים, נכים ומזרחים הובילו במידה רבה להדרתו מליבו של שדה האמנות.

לאחר פרסום ראיון בעיתון "הארץ", מ-16 באוקטובר 1998, בו התבטא האמן בפרובוקטיביות כנגד קבוצות מוחלשות התעוררה אף מחאה ציבורית כנגדו. לאחר הצגת עבודותיו בבית המשפט העליון בירושלים באותה שנה, התבטא שר החינוך, יצחק לוי, כנגד דברי האמן והגדירם כ"אנטי-אנושיות, גזעניות ונאציות". בנוסף התקיימה הפגנה מול מבנה בית המשפט עם הקריאה להסרת עבודותיו. ליפשיץ התנצל לא פעם על התבטאויותיו ולאחר פרסום אותו ראיון שערורייתי פרסם התנצלות רשמית ב"הארץ": "למקרא הכתבה הצטערתי וכעסתי מאד. אני מבין שדברי פגעו באנשים רבים. לא התכוונתי לפגוע באיש או בקבוצה כלשהי או להסית נגדם. טעיתי, אני מתנצל בכנות".

האוצרת גליה בר אור מייחסת את גישתו הבוטה ונטייתו לדון בנושאים שעלולים להרחיקו מאהדת הקהל כגורם ראשי לחשיבותו כאמן: "אני התרשמתי שהכוח שלו נשמר כל העת באופן שבו שיקף מגמות שהתפתחו בחברה הישראלית. הוא תקף בצורה ישירה מצבים אקטואליים ושיקף חזות קשה מבחינת ערכים, זהות, אופי החברה. את האלימות הבוטה, את הפשיזם, דברים שעולים לא רק מהדימויים בעבודות אלא גם מהחומרים שלהן ומהצירופים שלהן. זה לא מצא חן בעיני המעגל האנין של האמנות, החוג הפנימי, שלא עסק בהתמודדות אקטואלית".

החל משנות ה-90 החלו ציוריו להתמקד בציור בסגנון אקספרסיבי ובו ייצוגים של מחאה חברתית ופוליטית. דיוקנאות רבים ממלאים את עזבונו משנים אלו. כך סדרת "הנואמים" מ-1988–1990, בהם צייר דמויות מרכזיות מהימין הפוליטי, ציורי פקידי ביורוקרטיה מ-1997 וסדרת תחריטי אנשי בית המשפט מ-1999. בשנות ה-2000 המשיך בקו הפוליטי. ב-2001 צייר סדרת דיוקנאות ראשי ממשלה ישראלים והציגם בגלריית מכון אבני, ב-2002 ייצר את סדרת "האינתיפאדה השנייה" וב-2004 התפרסם הספר, בעריכת האמן, "אורי ליפשיץ: שלטון".

ב-28 במאי 2011, נפטר אורי ליפשיץ בעקבות מחלה קשה. האמן, שהיה בן 75 במותו, נטמן בקיבוץ גבעת השלושה.

בשנת 2016 הוצגו 150 עבודות של האמן מתקופות שונות במהלך הקריירה. תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון הרצליה, באוצרות איה לוריא ואורי דרומר, הוקמה לציון חמש שנים למותו של האמן והייתה לגדולה מתערוכותיו של ליפשיץ. ריבוי התמונות אפשר להרהר בדמותו של האמן. על אף שאיפתו ליצירת אמנות "אינדקס", אובייקטיבית, המשולה למפתח אינפורמטיבי על העולם, משיכות המכחול האקספרסיביות ונושאי הציור האלימים מבטאים גישה סובייקטיבית אמנותית.

לדברי גליה יהב, מהיצירות משתקפת דמותו של ליפשיץ, המתגלה כ"נציג מובהק של גבריוּת ישראלית, שוביניסטית ואלימה". יהב טוענת שהאלימות בוקעת מפני הציורים, "פעם ככה ופעם ככה".

מלבד דמות האמן, פניה של המדינה נחשפות בתערוכה, כפועל יוצא של גישתו הטוטאלית ולא מתפשרת של ליפשיץ. תוכן היצירות הוא קשה לרוב ומתכתב עם המופיע בעיתוני הבוקר. כך כותב יונתן הירשפלד על שיטת עבודתו של האמן: "אופן הפעולה הזה, לקחת את הזמן, את הבר-חלוף, את העיתון (מלשון עת), ולהניח אותו על הבד (כהדפסה, כמצע), ולא באופן חד-פעמי, כחיוויי על אירוע ספציפי, אלא לאורך שנים, כשמגוון הנושאים נע משופטים ודירקטורים דרך האינתיפאדה או קבצנים וזקנים, דרך הפינוי מגוש קטיף ועד המלחמה בגיאורגיה, הוא אופן פעולה שתכליתו להעביר את ההוויה דרך הזמן ולהפוך אותה לסובייקטיבית, לאמנות, ובכך לממשית". ביצירות מתגלה דמותו הישראלית המייצגת של האמן ובד בבד אירועי מפתח קשים של ההוויה הישראלית.

איור ספרים
 יאיר הורביץ, יונייקה, (ספור), רישום: אורי ליפשיץ, הוצאת עקד, תל אביב, תש"ל, 1969.
 עמוס קינן, שואה 2, 1971.
 סיהאם דאוד, אני אוהבת בדיו לבנה, ספרית פועלים, 1981.
 ש"י עגנון, סיפורי הבעש"ט, שוקן, 1987.
 יוסי בנאי, מסיפורי אברם סוראמלו, זמורה ביתן, 1994.
 נתן זהבי, על גדות הביוב, כנרת זמורה ביתן, 1995.
 ניסן טיקוצינסקי, ציפיתי לך הערב, גוונים, 1996.
 אלדד גלאור ויוחאי גולד, אני המלחמה, חלונות, 1998.
 דידי מנוסי, ואם זימה אז מה, 2001.
 אהרן אמיר, פלשת, 2003.
 מיכל סנונית, שאהבה נפשי, 2009.

תערוכות

תערוכות יחיד

תערוכות קבוצתיות 
 1963 - תערוכה אחרונה של ״אופקים חדשים״, משכן לאמנות, עין חרוד.
 1963 - תערוכה משותפת עם שלמה קסוס, יוסף גטניו ודניאל פארלטה, גלריה 202, תל אביב.
 1963 - ״תצפית״, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
 1965 - ״ציירים ישראלים צעירים״, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
 1965 - ״תערוכת הסתיו״, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
 1967 - ״באדום״ של קבוצת ״עשר פלוס״, גלריה כץ, תל אביב.
 1969 - ״שלושה אמנים ישראליים״, גלריה ווייטצ'אפל, לונדון.
 1970 - משתתף בביאנלה בסאו-פאולו מטעם ישראל, ברזיל.
 1975 - תערוכה משותפת עם עודד פיינגרש ונפתלי בזם, גלריה אנגל, ירושלים.
 1983 - ״דיוקנאות״, גלריה של אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
 1984 - תערוכה משותפת עם מנשה קדישמן ושאול סמירה, ICC, אנטוורפן.
 1984 - ״שנתיים: איכויות מצטברות״, מוזיאון תל אביב, תל אביב.
 1984 - ״בשר ודם״, תיאטרון ירושלים, ירושלים.
 1984 - ״בשר ודם״, גלריה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
 1984 - ״בשר ודם״, מוזיאון הרצליה, הרצליה.
 1984 - ״קטסטרופה״, תיאטרון ירושלים, ירושלים.
 1993 - ״דיוקנות הדדיים״ גלריה 90, תל אביב.
 1994 - הצגת תגזירי נירוסטה בתערוכת פיסול, המוזיאון הפתוח, תפן.
 2001 - ״בית ספר לראשי ממשלה״, גלריה של מכון אבני, תל אביב.
 2002 - ״דיוקנאות״, בית התנ״ך, תל אביב.
 2006 - ״בן הצייר אב, אב מצייר בן״, אגב אמנות, תל אביב.
 2007 - ״ריחוף״, הסדנה לאמנות, יבנה.
 2008 - ״טרשים״, מוזיאון בר-דוד, ברעם.

מלגות ופרסים 
 1965 - ״פרס הצעירים״, מטעם חוג ידידות מוזיאון תל אביב.
 1965 - ״פרס קולב״, מטעם מוזיאון תל אביב.
 1966 - פרס ״קרן ארסמוס״.
 1966 - ״פרס שאגאל״, מטעם מארק שאגאל.
 1983 - ״פרס אויגן קולב״ לגרפיקה, מטעם מוזיאון תל אביב.
 1985 - ״פרס דיזנגוף״ לאמנות הציור והפיסול, עריית תל אביב-יפו.

הוראה 
 1974 - רישום ומבוא לציור ב״בצלאל״, ירושלים.
 1977 - 1975 - ציור ב״בצלאל״, ירושלים.
 1985 - רישום ב״קמרה אובסקורה״, תל אביב.
 1992 - ציור בבית ספר לאמנות ״אבני״, תל אביב.

הנצחה

ב-21 במאי 2015 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של אורי ליפשיץ ברחוב אמזלג 14 בנווה צדק.

פסלי הנצחה הוקמו גם בגבעת השלושה.

גלריה

ספרים וקטלוגים אודות יצירתו
 יונה פישר, אורי ליפשיץ ציורים ופסלים, מוזיאון ישראל, 1969.
 אדם ברוך, אורי ליפשיץ: ציורים ותחריטים מספרד, גלריה גורדון, 1972.
 חיים גמזו, אורי ליפשיץ: ציורים, רישומים, תחריטים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1974.
 ישעיהו יריב, אורי ליפשיץ - תחריטים וליתוגרפיות 1963-1985, הוצאת גלריה גורדון, 1986 (מהדורה רגילה בת אלף עותקים ממוספרים, מהדורת פרמיום בת מאה עותקים ממוספרים הכוללת שני תחריטים מקוריים, מהדורת פאר בת שמונה עותקים ממוספרים הכוללת שני תחריטים מקוריים ופלטת מתכת מקורית אחת).
 אלכס אנסקי, עמוס קינן, אורי ליפשיץ, אינדקס 1995-1993, משרד הביטחון ההוצאה לאור, ל.ת.
 אורי ליפשיץ, הדיבוק, תיאטרון גבעתיים, 2000.
 אורי ליפשיץ וזיו קורן, אבנים ודגלים, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2002 - (ציוריו של ליפשיץ לפי צילומיו של קורן מהאינתיפאדה השנייה).
 אורי ליפשיץ - דחלילים, גלריה ברנרד, תל אביב, ל.ת.
 איה לוריא, אורי דרומר, יעקב מישורי, ניסן שור, אורי ליפשיץ: בשר ודם, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2016.

ראו גם
 שפוט: דיוקן עצמי
 מיסטר רבינוביץ

קישורים חיצוניים

 
 אורי ליפשיץ באתר סדנת ההדפס ירושלים
 
 תמונות בגלריה דביר: Schizophrene ,Figure
 
 דניאל עוז, עתיד בשחור לבן, ynet, 19 באוקטובר 2009
 
 
 
 
 
 
 אלעד בילו, מכירת שיא ליצירה "הארוחה האחרונה" - 29,900$
 בית המכירות הפומביות תירוש, הארץ, 27 ביוני 2011
 שיחה בין אורי ליפשיץ לחיים סביצקי, יוטיוב, 19 ביוני 2011
 דורית ליפשיץ: "מאז שהכרתי את אורי שכחתי את כל מי שהייתי", לאשה, 1 באוקטובר 2023

הערות שוליים

ציירים ישראלים
אמני הדפס ישראלים
פסלים ישראלים
זוכי פרס דיזנגוף
אישים הקבורים בגבעת השלושה
גבעת השלושה: אישים
קבוצת עשר פלוס
ישראלים שנולדו ב-1936
ישראלים שנפטרו ב-2011