ביעור חמץ

ביעור חמץ הוא חלק ממצוות השבתת חמץ. חז"ל תיקנו אותו בנוסף לביטול חמץ ולבדיקת חמץ, כדי לקיים את מצוות השבתת חמץ בהידור לפני חג הפסח. המצווה היא על כל אדם לבער את החמץ המצוי בחזקתו בערב החג. צורת הביעור ואופיו נידונה בהרחבה בספרות חז"ל.

דיני הביעור

נהגו ישראל להדר ולבער את החמץ בשרפה, על פי דעת רבי יהודה שטען כי ניתן לבער בשרפה בלבד. עם זאת, הלכה למעשה אפשר לבער את החמץ בדרכים שונות כמו: פיזור ברוח, הורדת החמץ בבית שימוש, לפגום את החמץ באקונומיקה וכדומה. לאחר הביעור יש לבטל את החמץ, כלומר להסכים במחשבה בלב שלם שהחמץ מבוטל וחשוב כעפר הארץ. ואף שכבר נעשה ביטול בערב הקודם, בעת בדיקת החמץ, יש לחזור ולבטלו שוב, כי את החמץ של ארוחת הערב והבוקר לא היה ניתן לבטל בבדיקת החמץ. נוסח הביטול המקורי נכתב בארמית, לכן נוהגים לאמר אותו בארמית ולאחר מכן לומר גם בשפה אותה המבטל מבין.

לשון נוסח הביטול בארמית הוא: 
לשון נוסח הביטול בעברית: 
ויש מוסיפים את המילה "הפקר" לפני המילים "כעפרא דארעא", פעם אחת מתוך שלש.

זמן הביעור הוא עד שעה חמישית בשעות זמניות (שעה 11:00 לערך). סוף זמן אכילת החמץ הוא מוקדם יותר, בסוף שעה רביעית בשעות זמניות (שעה 10:00 לערך).

בריכוזי האוכלוסייה החרדית במדינת ישראל, נהוג לבצע את שריפת החמץ במדורות גדולות וציבוריות. יש נוהגים גם לשרוף את ארבעת המינים, יחד עם החמץ.

מהות ביעור החמץ
במהותו של ביעור החמץ נחלקו תנאים. לדעת רבי יהודה "אין ביעור חמץ אלא שרפה", ואילו לדעת חכמים "אף מפרר וזורה לרוח או מטיל לים". הגר"ח מבריסק מבאר כשרות שמחלוקתם של רבי יהודה וחכמים תלויה בהגדרה היסודית של מצוות הביעור: האם זו מצווה תכליתית, שבעצם פעולת השרפה הנעשית בחמץ יש מצווה, או שמא מצווה אמצעית היא, שרשותו של האדם תהיה מנוקה מחמץ, ומלאכת הביעור אינה אלא אמצעי לכליון והעדר החמץ. ר' יהודה שמקפיד על איכות הביעור, שתעשה דווקא בשרפה, סימן שסובר שהמצווה היא בעצם הביעור. ולחכמים, שההשבתה לשיטתם נעשית בכל דרך, אין המצווה בגוף החמץ המבוער אלא בתוצאה דווקא: אפיסת החמץ מרשותו של האדם.

על החקירה עצמה, מבלי לתלות את הדבר במחלוקת התנאים, עמד כבר המנחת חינוך ובאריכות רבה הוא מתאמץ להוכיח שהדבר תלוי במחלוקת ראשונים. במהלך דיונו הוא אף מעלה הווה אמינא לנפקא מינה הלכתית: לסוברים שבעצם מעשה ההשבתה יש מצווה, יש על האדם מצווה לשייר לעצמו חמץ כדי שיוכל לבערו בערב פסח ולקיים מצוות "תשביתו", כדרך שיש מצווה ללבוש בגד של ארבע כנפות כדי להתחייב בציצית. אמנם לדעת הסוברים שהמצווה מתקיימת בשב ואל תעשה, אין מצווה שיהיה לאדם חמץ ברשותו בערב פסח, וכפי שכתב המהרי"ק: "...דאטו [וכי] מי שאין לו חמץ כלל, ואפילו פסק חמצו ל' יום קודם הפסח, יצטרך לקנות חמץ כדי לשרפו ולקיים מצווה ד'תשביתו' [?] אלא ודאי דבר פשוט דאין לך השבתה גדולה מזו".

במחשבת ישראל
בספר הזוהר כתוב: "חמץ ומצה - דא יצר הרע ודא יצר טוב" (זה יצר הרע, וזה יצר טוב). ומזכיר פעמים רבות שהמצה מרמזת לצד הקדושה וחמץ לצד הסטרא אחרא. ונכתב עוד שחמץ הוא בחינת חימוץ המחשבה, בחינת פגם הדעת, אבל מצה הוא דעת. ולכן בפסח שהוא תחילת תהליך ההיטהרות לקראת קבלת התורה בשבועות, אזי עיקר התיקון הוא אכילת מצה, המסמלת את פינוי המוח מחמץ. ובדיקת החמץ היא כל אחד לפי דרגתו הרוחנית, לתקן את מעשיו ולהשתפר, ולסלק מעצמו כל מחשבה רעה שיש במוחו.

מובא בשם האר"י: "הנזהר ממשהו חמץ בפסח - מובטח לו שלא יחטא כל השנה כולה". וביארו את כוונתו, שהיצר הרע תמיד מתחיל ב"משהו", בחוט השערה. אך ירא שמים לא שומע ליצר הרע גם ב"משהו", לכן מי שנזהר מ"משהו חמץ", כלומר אדם שהוא ירא שמים, ומקפיד בפסח גם על המשהו, אז זה סימן שהוא לא יחטא כל השנה כולה.

ולכן נהגו לומר אחר הביעור "יהי רצון" זה:

ראו גם
בדיקת חמץ
ביטול חמץ
השבתת חמץ

לקריאה נוספת
 הרב שלמה יוסף זוין, המועדים בהלכה, מכון התלמוד הישראלי, ירושלים תש"ם
 הרב ישראל דנדרוביץ, האמנם אין אנו מקיימים מצות 'שריפת' חמץ?, בתוך: מוריה (כתב עת), ניסן תשע"ו, עמודים: רצה – שד.
 הרב אליעזר מלמד דיני ביעור חמץ בפניני הלכה פסח.

קישורים חיצוניים

 
 נוסח ביעור חמץ להורדה, באתר אחינו
  ערוץ יהדותון

הערות שוליים

חמץ