הנכבה

הנַכְּבָּה (בערבית: النكبة: בתרגום "האסון") היא הכינוי הפלסטיני לעזיבתם ומנוסתם של כ-700,000 פלסטינים במהלך מלחמת העצמאות והפיכתם לפליטים. רובם עברו לארצות ערב והאסלאם השונות או ליהודה ושומרון ורצועת עזה, שנותרו בתום המלחמה בידי ירדן ומצרים בהתאמה. היו גם מעטים שעברו למקומות יישוב אחרים בישראל. אירועי הנכבה הביאו ליצירתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, וגם לדרישה ל"זכות השיבה". רבים מכלילים בכינוי זה גם את אירועי מלחמת העצמאות שהביאו להקמת מדינת ישראל ואת תבוסת צבאות ערב במלחמה.

הגורמים לנכבה מהווים מושא למחלוקת היסטוריונים בעולם המחקר. גורמים עליהם מוסכם באופן כללי הם הצלחות והתקדמויות כוח המגן העברי וצה"ל, הרס כפרים ערביים, לוחמה פסיכולוגית, ופחד מטבח לאחר הפצת טענות פרשת דיר יאסין, שפרסומה גרם לרבים לנוס מפאניקה; צווי גירוש ישירים על ידי הרשויות הישראליות; התפנות עצמית של בני המעמד הגבוה; התמוטטות ההנהגה הפלסטינית וצווי פינוי ערביים; וכן חוסר רצון לחיות תחת שלטון יהודי.

משלהי שנות ה-90, הפלסטינים מציינים את יום הנכבה בעצרות ובתהלוכות. ברשות הפלסטינית ובמדינות אחרות מצוין יום זה ב-15 במאי, יום סיום המנדט הבריטי על פלשתינה (ארץ-ישראל), והתאריך הלועזי של היום שנועד להכרזת המדינה (בפועל הוקדמה ההכרזה בכמה שעות ל-14 במאי 1948 בגלל כניסת השבת). רבים מערביי ישראל מציינים את יום האסון הפלסטיני, "יום הנכבה", בתאריך חופף לזה של יום העצמאות של מדינת ישראל.

בשנת 2023 ציין האו"ם לראשונה את יום השנה לאסון ה"נכבה" (ב-15 במאי). 32 מדינות, בהן ישראל, החרימו את האירוע.

המונח "נכבה"

המונח "נכבה" בהקשר הפלסטיני נטבע לראשונה על ידי קונסטנטין זורייק  (قسطنطين زريق), פרופסור סורי למזרחנות באוניברסיטה האמריקנית בביירות, בספרו, שיצא לאור באוגוסט 1948 "מענא א (ל)-נּכבה" (معنى النكبة, "משמעות האסון"). במקור כיוון זורייק, שכתב את ספרו במהלך מלחמת העצמאות, לכשלונן הצבאי של מדינות ערב, שהתבטא לדעתו בהסכמתן להפוגה הראשונה: 

בין הפלסטינים הראשונים שהשתמשו במונח "נכבה" היה ההיסטוריון עארף אל-עארף, שהסביר בספרו: "איך לא אקרא למאורע הזה 'נכבה' אחרי האסון הכבד שפקד אותנו בצורה שכמוה לא ידענו מאות רבות של שנים? מולדתנו נגזלה, גורשנו מבתינו, איבדנו רבים מבנינו ומעל הכול הוכינו מכה אנושה בכבודנו".
בעקבות ספריו של עארף אל-עארף הפך המונח "נכבה" למזוהה עם פליטות פלסטינית.

על פי אילן פפה, המונח נכנס לשימוש כניסיון לאזן את "העומס המוסרי" של השואה. לעיתים נעשה שימוש במוטיבים שונים המדמים את הנכבה לשואה.

במסמך שפרסמה הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2011 ניתנה התייחסות לפירוש המילה "נכבה" בשפה הערבית ולמשמעותה בהקשר הפלסטיני: "בלשון הספרותית, נהוג להתייחס למילה 'נכבה' כאל אסון טבע כמו רעידת אדמה עזה, התפרצות קטלנית של הר געש או סופות חזקות. לעומת זאת, הנכבה של פלסטין היא תהליך של טיהור אתני המלווה בחורבן ובעקירה חמושה ושיטתית של עם מארצו, כדי שאת מקומו תתפוס אומה אחרת... הנכבה הפלסטינית התרחשה כחלק מתוכנית צבאית דקדקנית מעשה ידי אדם, שלקחו בה חלק מדינות גדולות – והביאה לטרגדיה הגדולה שפקדה את העם הפלסטיני".

לאחר מלחמת ששת הימים שימש המונח "נכבה" גם בהוראה של מאורעות מלחמה זו, כגון "שואת העולם הערבי" (זורייק היה גם מחלוצי מינוח זה: "הייתה זו שואה ולא מפלה, ומה שפגע בנו עתה דומה לה, ואפילו גרוע הימנה").

אירועי הנכבה 

החלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בדבר חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, שהתקבלה על ידי היישוב היהודי בשמחה, נתקלה בהתנגדות עזה מצד ההנהגה הערבית בארץ, בהובלת מנהיג הוועד הערבי העליון, המופתי אמין אל-חוסייני, אשר דחה את התוכנית מכל וכל, ופתח למוחרת ההצבעה בשביתה כללית, שאליה נלוו פעולות טרור נגד יהודים בערים ובכבישים – פעולות אלה הביאו לתחילתה של מלחמת העצמאות.

במהלך המלחמה ברחו או גורשו מאות אלפים מערביי ארץ ישראל ממקומות מגוריהם, בערים ובכפרים. רובם עברו לאזורים בשליטת מדינות ערב, ומיעוטם התיישבו ביישובים ערביים אחרים בישראל. בחלק מהמקומות הורו הכוחות היהודים לערבים לעזוב את מגוריהם או גירשו אותם בכוח. במקומות אחרים נמלטו התושבים מתוך חשש לחייהם או מתוך הנחה שמוטב להם להתפנות עד שיסתיימו הקרבות, לעיתים בעקבות הוראות מצד מנהיגיהם. בחלק מהיישובים היו יהודים שביקשו משכניהם הערבים שלא לעזוב. מחקרים בנושא זה נמצאים בליבה של מחלוקת פוליטית ולכן אין תמונה מלאה ומוסכמת של האירועים והנסיבות.

כבר במהלך המלחמה, ביוני 1948, סירבה ממשלת ישראל לבקשות הפליטים וללחצים בינלאומיים, ולא התירה את שיבת הפליטים למקומות יישובם – החלטה עליה חזרה הממשלה גם בחודשים ובשנים שלאחר מכן. שר החוץ משה שרת אמר לרוזן ברנדוט כי אין לדון בשאלת חזרתם לבתיהם, כל עוד נמשכת המלחמה.

כפרים ושכונות רבים בשטח ישראל, שהיו מיושבים בעבר בערבים נעלמו. על חורבות חלקם הוקמו יישובים וערים ישראליים חדשים – מתוך 370 יישובים חדשים שהוקמו בין השנים 1948–1954, 350 ישבו על אדמות של פליטים, וכשליש מהעולים החדשים באותן שנים, כ-250,000 איש, יושבו בבתים עירוניים שהיו שייכים לערבים שהפכו לפליטים. על חלק מהיישובים נטעה הקרן הקיימת לישראל יערות אורנים. ליישובים הוענקו שמות חדשים. כך לדוגמה, מג'דל הפכה לאשקלון, ביסאן נקרא בשם העברי בית שאן, על חורבות בית מחסיר נבנה המושב בית מאיר ושכונות טלביה ומלחה בירושלים הפכו בהתאמה לקוממיות ומנחת (אף שבפועל ממשיכים תושבי ירושלים להשתמש עד היום בשמות הערביים).

הפליטים

רבים מהערבים שחיו לפני מלחמת העצמאות בשטח שבו הוקמה מדינת ישראל, וצאצאיהם, נשארו לחיות במחנות פליטים במדינות ערב עד היום, ולא קיבלו מעמד של אזרחים במדינות אלו. מחנות פליטים קמו גם ביהודה, שומרון, רצועת עזה ומזרח ירושלים.

מדינות יוצאות דופן שאפשרו לפליטים הפלסטינים להיקלט הן ירדן ולבנון. ירדן אישרה את התאזרחותם של פלסטינים רבים ואפשרה התיישבותם בממלכה כך שכיום מהווים הפלסטינים מעל לרבע מאוכלוסייתה, ולבנון אישרה אזרחות למספר קטן של פלסטינים, בעיקר מתואלים.

שימור זיכרון הנכבה 

פליטים פנימיים הוא מושג הבא לתאר ערבים ישראלים אשר אינם חיים בכפריהם המקוריים ואף כי יש להם מעמד של אזרחי מדינת ישראל הם מוגדרים כפליטים ממקומות מושבם המקוריים.

שמירת המפתחות – כאקט סמלי של הרצון לשוב לכפריהם שומרים חלק מהפליטים וצאצאיהם מפתחות לבתיהם לשעבר, או מפתח שמייצג את הבית אף שהבית כבר לא קיים והמפתח אינו פותח דבר. שמירת המפתח מייצגת בעיניהם את רצונם לשוב לבתיהם.

חלק מערביי ישראל משמרים את זיכרון הנכבה על ידי תיעוד ושימור הזיכרון של הכפרים הערבים שתושביהם עזבו או גורשו מהם במהלך מלחמת העצמאות.

יום הנכבה

יום הנכבה (בערבית: يوم النكبة) הוא היום השנתי לציון הנכבה. חלק מערביי ישראל מציינים את יום הנכבה ביום העצמאות של מדינת ישראל, בעוד בשאר העולם הוא מצוין ב-15 במאי – יום ההכרזה המיועד של מדינת ישראל בשנת 1948 (בפועל הוקדמה ההכרזה בכמה שעות ל-14 במאי בגלל כניסת השבת).

יום הנכבה צוין לראשונה באופן רשמי ברשות הפלסטינית בשנת 1998, במקביל לחגיגות 50 שנה למדינת ישראל. האירועים כללו עצרות, תהלוכות, תערוכות, סמינרים ופרסום מאמרים רבים בעיתונות הערבית והפלסטינית אשר דנו במשמעותה ובמקומה של הנכבה בזהות הפלסטינית.

מאז סוף שנות ה-90 נערכים מדי שנה ביום העצמאות טקסים ו"תהלוכות שיבה" לאתרים בהם שכנו הכפרים שחרבו במלחמת העצמאות. את הטקסים שבהם נוטלים אלפים מערביי ישראל לצד פעילי שמאל ישראלים מארגנת "הוועדה הארצית להגנה על זכויות העקורים" תחת הכותרת: "יום העצמאות שלהם הוא יום הנכבה שלנו". בשנת 2001 הכריזה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל על מסורת חדשה של עמידת דקת דומייה ביום הנכבה. לרוב משתתפי אירועים אלו נוהגים במעשי אלימות כלפי סמלי שילטון ואזרחים יהודים שנקלעים לידיהם או משחיתים רכוש וציוד בדרך כלל הפגנות אלו מסתיימות בפצועים ובמעצרים.

היחס ל"נכבה" בחברה הישראלית
בעקבות חדירתה של "הנכבה" לשיח הציבורי החלו להישמע קולות שונים בחברה הישראלית בשאלה כיצד נכון להתייחס למושג זה ולמשמעויותיו במדינת ישראל.

ביולי 2007, בזמן ממשלת אולמרט, אישר משרד החינוך לבתי ספר ערביים להשתמש במושג נכבה, מושג שהיה אסור בשימוש עד אז (אם כי בפועל האיסור לא נאכף). כחלק מהשינוי במדיניות משרד החינוך אושר לבתי הספר הערביים להשתמש בספר לימוד המכיל את המילה נכבה וכולל, לצד הגרסה הרשמית הישראלית ובנוסף להדגשה כי הערבים הם שסירבו להחלטת האו"ם לחלק את המדינה, גם את תקציר הגרסה הפלסטינית להקמת מדינת ישראל.
לאחר עליית הימין לשלטון, ביולי 2009, החליט משרד החינוך לאסור מחדש את אזכור הנכבה בספרי הלימוד במגזר הערבי. שר החינוך, גדעון סער, נימק את ההחלטה, באומרו ש"אין כל סיבה שבתוכנית לימודים רשמית של מדינת ישראל תוצג הקמת המדינה כשואה או אסון".

פעילי שמאל רדיקלי ישראליים נוטלים חלק באירועי יום הנכבה ועמותות ישראליות פועלות להנצחת יישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות ולשימור זכרם. אחת העמותות הבולטות בתחום זה היא עמותת "זוכרות" המציגה את מטרתה: "להביא את הנכבה הפלסטינית לידיעת הציבור הרחב. על הציבור היהודי בישראל מוטלת גם החובה לקחת אחריות על חלקו בה".

מנגד היו שהביעו ביקורת על "הנכבה" כפי שהיא מוצגת כיום על ידי הפלסטינים. פרופ' שלמה אבינרי טען כי הקושי של היהודים להתייחס בכבוד לאבל של הפלסטינים, כפי שראוי להיות לדעתו, הוא בשל האופן בו מוצגת "הנכבה" בנרטיב הפלסטיני. לדבריו, קיימת התעלמות של הפלסטינים מאחריותם לתוצאות המלחמה. התעלמות זו מתבטאת בין השאר בבחירת המילה "נכבה" ("אסון") שמנסה להציג את האירועים כאסון טבע ללא אחראים ולא כתוצאה של מפלה צבאית ומדינית שנבעה מהחלטות שקיבלו מנהיגיהם של הערבים. בנוסף, הוא ביקר את ההשוואה שנעשית לעיתים בין השואה ל"נכבה" המבטאת לטעמו "אטימות מוסרית" ואינה נכונה מבחינה עובדתית.

היו שמתחו ביקורת חריפה אף יותר וטענו כי מדובר בשכתוב ההיסטוריה ובניסיון לשלול את הלגיטימיות של מדינת ישראל על ידי הצגתה כפושעת, בעוד שלדבריהם הערבים היו אלה שסירבו לקבל את החלטת החלוקה, תקפו את היהודים וקיבלו החלטות שגויות במהלך המלחמה, ובכך היו אחראים בעצמם לאסונם. העיתונאי בן-דרור ימיני טען כי מטרת האירועים לציון הנכבה שהחלו להופיע לדבריו רק בתחילת המאה ה-21 אינה לשם הזדהות עם סבל ערביי ארץ ישראל ב-1948, אלא לשם חיסולה של מדינת ישראל. לדבריו, מנהיגי הערבים ב-1948 זממו להשמיד את היהודים ולכן אין סיבה לציין את תבוסתם כשם ש"אין שום פסטיבל לציון ה"נכבה" שחוללו כוחות הברית לגרמניה".

פרופ' יהודה שנהב-שהרבני זיהה אנומליה בדיון הישראלי בנכבה, ממנה משתמעת הכרה דווקא מצד הימין בישראל, כגון התבטאויות פומביות מפי דמויות המזוהות עם הימין הרדיקלי, שמטיחות באנשי שמאל את הנכבה כאירוניה ליחסם לשטחי יהודה ושומרון, לדוגמה איתמר בן גביר – שאמר בהפגנה מול אוניברסיטת תל אביב שהיא "יושבת על חורבות שיח' מוניס".

הצגת הסיבות לנכבה בחברה הישראלית
מרכיב מרכזי בנכבה הוא, כאמור, ההגירה הפלסטינית ב-1948 – עזיבתם, מנוסתם או גירושם של כ-700,000 מערביי ארץ-ישראל (הפלסטינים) במהלך מלחמת העצמאות. עד שלהי שנות ה-70, ככלל כל מוסדות המדינה בישראל (למשל, צה"ל, מרכז ההסברה וספרי לימוד שאושרו ללימוד על ידי משרד החינוך) והחברה (למשל, קהילת המחקר, העיתונות, וספרי זכרונות של ותיקי קרבות 1948) הציגו את הנרטיב היהודי לגבי הסיבות לעזיבת הערבים ב-1948. כלומר, נטען כי הם עזבו מרצונם, ככלל עקב קריאות מנהיגיהם ומנהיגי מדינות ערב כי יעשו כך ועקב פחד. חריגים היו משנות ה-50 רק השבועון "העולם הזה" וביטאון המפלגה הקומוניסטית "קול העם", וכן סופרים ומשוררים ישראלים שונים שהציגו ביצירותיהם את סבל הפלסטינים במלחמה (הנודע שבהם: "חירבת חזעה" מאת ס. יזהר). הללו הציגו נרטיב ביקורתי, לפיו חלק מהערבים עזבו מיוזמתם מסיבות שונות (פחד, קריאות מנהיגים וכו') בעוד שחלקם גורשו על ידי הכוחות הלוחמים היהודיים ובהמשך הישראליים ("קול העם" גם הציג לעיתים את הנרטיב הערבי – לפיו ככלל כל הערבים גורשו). משנות ה-60 גם תנועת "מצפן" הציגה בציבור לעיתים את הנרטיב הביקורתי ולעיתים את זה הערבי. משלהי שנות ה-70 חל שינוי בקרב מוסדות חברה מרכזיים שונים, שהחלו להציג את הנרטיב הביקורתי (שמשנות ה-80 כונה לרוב "פוסט-ציוני") לגבי הסיבות לעזיבת הערבים את ארץ ישראל במלחמת העצמאות. כך היה המצב, למשל, לגבי מחקרי קהילת המחקר (חוקרים אקדמאים ועצמאיים) ומאמרי עיתונות ביומונים המרכזיים, ובחלקו גם לגבי ספרי זיכרונות של ותיקי קרבות מלחמת העצמאות.

במהלך הזמן, מחקרים ומאמרי עיתונות ביקורתיים הפכו לרוב המכריע בקרב פרסומי קהילת המחקר והעיתונות. משנות ה-90 חלק מספרי הלימוד שבהם נעשה שימוש במערכת החינוך היהודית בישראל החלו להציג את הנרטיב הביקורתי, ומשנת 2000 – גם ספרי לימוד שאושרו לשימוש בזרם החינוך הממלכתי-חילוני על ידי משרד החינוך. בשנת 2005 גם ספר של ארכיון המדינה שעסק במסמכים הקשורים לראש הממשלה לשעבר, יצחק רבין הציג נרטיב זה. לעומת זאת, מרכז ההסברה וצה"ל (ענף הסברה במפקדת קצין חינוך ראשי) המשיך להציג לפחות עד 2004 את הנרטיב הישן.

"חוק הנכבה"

במרץ 2011 אושר בכנסת חוק יסודות התקציב (תיקון מס' 40), התשע"א-2011, ולפיו יוכל שר האוצר להפחית מתקציבו של גוף מתוקצב או גוף נתמך סכומים של עד פי שלושה מההוצאה שהוציא, אם היא במהותה אחד מאלה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית; הסתה לגזענות, לאלימות או לטרור; תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל; ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל; מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה.

37 חברי כנסת (מהקואליציה וכן מהאיחוד הלאומי) תמכו בחוק, מול 25 שהתנגדו לחוק (מהאופוזיציה). לפי נוסח החוק, "שר האוצר יקבל החלטה כאמור... לאחר קבלת חוות דעת של היועץ המשפטי למשרד האוצר בדבר התקיימות האמור באותו סעיף קטן, ולאחר שהועברה אליו המלצת צוות מקצועי". בהמשך החוק מצוין כי אותו צוות מקצועי יורכב מ"צוות שמינה שר האוצר שחברו בו עובד משרד המשפטים, לפי הצעת שר המשפטים, עובד משרד האוצר ועובד המשרד שהשר שלו ממונה על סעיף התקציב שלפיו מתוקצב או נתמך הגוף". נקבע כי ניתן לעתור נגד החלטה כזו בפני בית משפט לעניינים מנהליים.

ראו גם

 מלחמת העצמאות
ממשלת כל פלסטין
 ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
 ההיסטוריונים החדשים
 זוכרות
 יום הנכסה
 היום הבינלאומי לסולידריות עם העם הפלסטיני
 הנכבה היהודית

לקריאה נוספת

מקורות
 סדק - כתב עת לנכבה שכאן, עמותת זוכרות וקבוצת פרהסיה, פרדס הוצאה לאור
 טל בן-צבי, סברה, ייצוגי הנכבה באמנות הפלסטינית בישראל, הוצאת רסלינג, 2014

מחקרים
 יאיר אורון, השואה, התקומה והנכבה, הוצאת רסלינג, 2013.
 יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, הוצאת כנרת, 2004.
 דוד גרוסמן, הכפר הערבי ובנותיו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1994.
 חנן חבר (עורך), אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית, 1948-1958, פרדס הוצאה לאור, 2010.
 בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 (תרגום מאנגלית: ארנון מגן, מהדורה מורחבת ומתוקנת של המקור האנגלי, שהופיע ב־1987), הוצאת עם עובד, תשנ"א 1991.
 בני מוריס, תיקון טעות: יהודים וערבים בארץ ישראל: 1956-1936, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ס 2000.
 בני מוריס, 1948 – תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ע 2010.
 נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008.
 בשיר בשיר ועמוס גולדברג (עורכים), השואה והנכבה: זיכרון, זהות לאומית ושותפות יהודית-ערבית, ירושלים, מכון ון ליר, 2015
 אדם רז, ביזת הרכוש הערבי במלחמת העצמאות, כרמל, ירושלים, 2020.
 אמל ג'מאל וסמאח בסול, הנכבה הפלסטינית בציבוריות הישראלית - על תצורות ההתכחשות והאחריות, אעלאם - מרכז התקשורת לקהילה הערבית הפלסטינית בישראל, 2014
 עאדל מנאע, נכבה והישרדות: סיפורם של הפלסטינים שנותרו בחיפה ובגליל, 1948–1956, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2017.

 Ilan Peppe, The Ethnic Cleansing of Palestine, Oneworld, London and New York, 2006, 
 Walid Khalidi (ed.), All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, 1992, 638pp

מאמרים
 גיא בכור, הערך: אל-נכבה, לקסיקון אש"ף, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991.
 אסתר ובמן, הנכבה - מיתוס מכונן בזהות הלאומית הפלסטינית, בתוך: תמר יגנס (עורכת), מאינתיפאדה למלחמה, אוניברסיטת תל אביב, מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, 2003.
 אילה חביב-ברק, יום הזיכרון ויום הנכבה בבית ספר דו-לשוני בישראל: מפגש בין זהויות בקונפליקט, מגמות, מ"ז, 3-4, תשע"א-2011, עמ' 452–483.
 מתי שטינברג, "דור הולך ודור בא": דור "הנכבה" ודור "המאבק המזוין", בתוך: מלחמות, מהפכות וזהות דורית, תשסא-2001, עמ' 118–128.
יהודה שנהב, 'הנכבה והמלנכוליה היהודית-ערבית', בתוך: עופר שיף (עורך), גלויות ישראליות, עיונים: סדרת 'נושא', 2015, הוצאת מכון ב"ג, אונ' ב"ג, עמ' 240 - 251

קישורים חיצוניים

מחקרים
 מבחר מובאות מהספר - יואב גלבר, קוממיות ונכבה, הוצאת דביר, 2004
 עמרי שפר רביב, "רוצה אני לקוות שיסתלקו", הזמן הזה, מכון ון ליר בירושלים, ינואר 2023
 מבחר מובאות מהספר - אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית, בעריכת חנן חבר, 2012
 
 
 
 
 
 
 יוחאי סלע, מלחמת ההשמדה הערבית שהפכה ל"נכבה הפלסטינית", באתר כתב העת המזרח התיכון, מאי 2010
 יהודה שנהב, הפוליטיקה והתאולוגיה של התרגום: כיצד מתרגמים נכבה מערבית לעברית?, סוציולוגיה ישראלית 14 (6), 2012, עמ' 157–184
 חסן ג'בארין, הנכבה, המשפט והנאמנות: הרגע ההובסיאני של הפלסטינים בישראל, תיאוריה וביקורת 42, אביב 2014, עמ' 13–46

אקטואליה
 
 אורן פרסיקו, "ערבייה זקנה אמרה לנו בקיצור: הלכו", באתר העין השביעית, 7 במאי 2008
 אורן פרסיקו, "השבר אשר הושברה העיר", על סיקור האירועים בעיתונות העברית, באתר העין השביעית, 12 במאי 2008
 רבקה שפק ליסק, על "הנכבה" היהודית שקדמה ל"נכבה" הערבית-פלסטינית, באתר e-mago, אפריל 2010
 ארז תדמור ואראל סג"ל, "נכבה חרטא - הספרון שנלחם על האמת", באתר אם תרצו, 2011
שלומי דסקל, כיצד מציינים נכבה ב"ישראלית"?, באתר הפורום לחשיבה אזורית, 15 במאי 2012
 
 
 
 אלוף בן, תפסיקו לפחד מהנכבה, הארץ, 29.04.2021

מידע על אתרים ויום הנכבה 
 "יום הנכבה" (המציין את אירועי 1948) הראשון בעידן החמא"ס צוין ב"שטחים", אתר המרכז למורשת המודיעין, 16 במאי 2006
 במרכז אירועי "יום הנכבה", בגזרות השונות, עמד המסר של שיבת הפליטים הפלסטינים לשטחי 1948 וחיסולה של מדינת ישראל, המרכז למורשת המודיעין, 17 במאי 2011
 יום הנכבה בקרב הערבים בישראל, בהוצאת מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, 11 ביולי 2011
 אתר Palestine Remembered  - אתר המציג את השיח הפלסטיני אודות הנכבה.
 חוברת "נכבה: שאלות ותשובות" שנכתבה על ידי סטודנטים באוניברסיטת תל אביב לכבוד יום הנכבה 2013

הערות שוליים 

פלסטינים
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
ימים לאומיים פלסטינים
הסכסוך הישראלי-פלסטיני