סיני ועוקר הרים

סִינַי ועוֹקֵר הָרִים הם שני סוגים של תלמידי חכמים. סיני הוא כינוי לתלמיד חכם המצטיין בידע רב, ואילו עוקר הרים הוא כינוי לבעל יכולת שכלית גבוהה. התלמוד עוסק בשאלה מי משני הטיפוסים עדיף על פני האחר.

סיני הוא כינוי לאדם הבקיא במקורות הלכתיים, כדוגמת המשנה והברייתא, כפי שניתנו במעמד הר סיני: "שמשנה וברייתא סדורין לו מפי השמועה כנתינתן מהר סיני" , ואילו עוקר הרים הוא כינוי לאדם חריף-שכל ובעל יכולת פלפול גבוהה בתורה: "דחריף ומפולפל בתורה, אף על פי שאין משנה וברייתא סדורין לו כל כך". המקורות עוסקים במחלוקת על חשיבותם היחסית.

הדיון בתקופת התלמוד

כלומר, התנאים היו חלוקים בדעתם מי עדיף, האם סיני או עוקר הרים. המחלוקת הוזכרה בתלמוד כשהתעוררה השאלה לאחר כ-150 שנה כשהיה צריך לקבוע באופן מעשי את מי למנות לראשות ישיבת פומבדיתא: רב יוסף בר חייא שהיה ידוע כסיני, ורבה בר נחמני שהיה ידוע כעוקר הרים. שלחו מבבל לשאול את אמוראי ארץ ישראל, ונענו: "סיני עדיף, שאמר רבי: כולם צריכים לבעלי החיטה (הכוונה לרב יוסף)".

ההכרעה ש"סיני" עדיף נשענת על כך שהוא נחשב "בעל החיטים", וכפי שכולם צריכים חיטים כך זקוקים כולם לבקיאותו של ה"סיני". 

על פי דברי רש"י במסכת הוריות, "בעל החיטים" הינו תלמיד חכם הבקיא במשניות וברייתות בלבד, אולם במסכת בבא בתרא, פרק ט', מרחיב התלמוד את הפרשנות לביטוי זה, ובנוסף לבקיאות בהלכות המוזכרות במשניות, כולל בתוכו הכינוי את נחיצות הבקיאות בסוגיות התלמוד המבארות את טעמיהם וסברותיהם של ההלכות, היות שללא הסברות וטעמי הגמרא, חסרה היכולת להסיק הלכות מעשיות מתוך המשנה: 

הסיבה לעדיפות ה"סיני" מובהרת בצורה ממוקדת יותר במסכת זבחים. כאשר ה"עוקר הרים" מעוניין להכריע בשאלה או ספק על ידי פלפול בשכלו וחריפותו, ניתן להקשות עליו ממשנה או ברייתא מפורשת הסותרת את סברתו, היות ובדורות שלאחר התנאים לא ניתן לחלוק על דבריהם הרי שאין כל ערך להכרעה על פי סברה במידה ונמצאה משנה או ברייתא סותרת. "הסיני" לעומתו, מכריע בשאלות על פי בקיאותו במשניות וברייתות, לכן גם במידה ותימצא משנה או ברייתא סותרת הרי שלא מדובר בהכרעה שגויה אלא במחלוקת של תנאים הרשאים לחלוק אחד על השני.

הובהר שסיני עדיף כי לא ניתן לדחות באמצעות סברא את הראיות שמביא ממשניות וברייתות, אולם ישנו בגמרא כלל שבכל מקום שנחלקו רבה ורב יוסף נפסקת ההלכה כרבה שהיה עוקר הרים, את הסיבה לכך הסביר החזון איש, שרוב המחלוקות שהיו ביניהם הוכרעו על ידי בקיאותו של רב יוסף והביאה הגמרא את שיטתו ללא שיטת רבה שחלק עליו, רק במחלוקות בהם רב יוסף לא מצא ראיה ברורה הביאה הגמרה את דעת שניהם ואז ההלכה נפסקת על פי סברתו של העוקר הרים לכן ההלכה כמו רבה.

המאירי בספרו בית הבחירה מסייג את מסקנת הגמרה המעדיפה את הבקיא על פני הפלפלן, ומדגיש כי "סיני" הכוונה היא למי שבנוסף לבקיאותו במשניות והלכותיהן, גם מבין ויודע את פירושן של ההלכות ומבין דבר מתוך דבר ויודע לדמות כראוי ולהסיק מכך את ההלכה, אולם מי שיודע רק לדקלם את סוגיית התלמוד ללא שמבין דבר מתוך דבר וללא היכולת לדמות, הרי אינו בכלל סיני האמור ואינו יכול להורות.

סוגים שונים של עוקר הרים
ב נידונים רבי זירא לעומת רבה בר רב מתנה, אשר מציגים היבטים שונים של עוקר הרים:

כלומר רבי זירא חריף ומקשה (לפי רש"י: "מתוך פלפול יתירא דהוה ליה - הוה מקשה ומתרץ", כלומר כוחו בפתרון סתירות), אך רבה בר רב מתנה מתון ומסיק (לפי רש"י: "לא הוה חריף כל כך, אלא מתוך שהוא שוהה ומעיין יפה יפה - מסיק אליבא דהלכתא", כלומר אינו חריף כל כך, וכוחו בלימוד הנושא באטיות וביסודיות, ובהסקת מסקנות מן ההלכה). הגמרא חותמת את הדיון ב"תיקו" - אין הכרעה.

דעתו של רבא על בעל משנה ובעל גמרא
ב מופיעה דעתו של רבא מי מאושר יותר, הבקיא במשניות או הבקיא בגמרא.

הגמרא מבארת את הפסוק ב: , לדעת רבא "בעל משנה" נחשב עני שימיו רעים ו"בעל גמרא" נחשב שמח וטוב לב. מפרש הרשב"ם שבעל המשנה ימיו רעים כי אינו יכול לפסוק הלכה בהתבסס על ידיעותיו במשנה, כמו כן, כאשר מתעוררת סתירה בין משניות אינו יכול לתרץ, לעומת זאת בעל הגמרא הבקיא בטעמי המשניות מסוגל ליישב סתירות ולהורות הלכה למעשה.

ומביאה הגמרא את ביאורו של רבא לפסוק נוסף ב: , "מסיע אבנים יעצב בהן" - אלו בעלי משנה - היות שהוא רק שונה משניות כל הזמן יש לו צער ששמתקשה בטעמיהן ואינו יודע לבארם. "בוקע עצים יסכן בם" - אלו בעלי גמרא - שנהנה מלימודו כמו בעל מלאכה הנהנה ממלאכתו.

תנאים ואמוראים הידועים כסיני או עוקרי הרים

סיני

 רבי אליעזר: "לענין הבקיאות והזכרון היה רבי אליעזר מכריע" (, ד"ה ואלעזר בן ערך בכף שניה )

 רבי יוחנן: "ר' יוחנן לא הגיע לבית המדרש שלוש וחצי שנים עקב צערו שגרם לפטירת תלמידו וגיסו ריש לקיש. בסוף, חלם ר' אלעזר 'מחר יבוא סיני', ואכן למחרת חזר ר' יוחנן" (תרגום חופשי - )

 רב יוסף: "רב יוסף - סיני" ( ; ).

 רב ששת: "ממתנייתא דרב ששת - שהיו משניות סדורות לו" ().

עוקרי הרים

 רבי אלעזר בן ערך: "לענין החריפות והפלפול היה רבי אלעזר בן ערך מכריע" (, ד"ה ואלעזר בן ערך בכף שניה )

 בן עזאי: "כבן עזאי שהיה דורש בשוקי טבריא ולא היה בימיו עוקר הרים כמותו" ().

 רבי מאיר: "הרואה ר"מ בבית המדרש כאילו עוקר הרי הרים וטוחנן זה בזה" ().

 ריש לקיש: "הרואה את ר"ל בבית המדרש כאילו עוקר הרים וטוחנן זה בזה" ().

 רב חסדא: "מפלפוליה דרב חסדא - חריף וסבר היה ביותר ועמוק בשאילותיו" ()

 רבה בר נחמני: "רבה - עוקר הרים" ( ; ).

העדפת הבקיאות על פני החריפות במהלך הדורות 
בספר ארחות צדיקים כתב המחבר שחכמי התלמוד למדו בקביעות עד כדי כך שלא היו מאחלים "לבריאות" למי שהתעטש כדי לא לבטל הזמן, כך גם חכמי צרפת למדו ללא הפסקה, עיקר לימודם היה חזרה תמידית והיו בקיאים בכל התלמוד, לכן הצליחו בפלפולם. אולם בדורות המאוחרים שאינם לומדים בקביעות כזו, הפלפול רק מבלבל את הלומדים, עוסקים באותו לימוד חצי יום ובשאר הזמן מתבטלים. כמו כן, היות שהפלפול גורם לטורח ובלבול, רבים חשים כי הלימוד מכביד עליהם, פורשים ממנו ומחמיצים את הפוטנציאל להיות בקיאים בתלמוד ולעסוק בתורה.

המהר"ל מפראג בלט בביקורת על שיטות הפלפול והחריפות וביקר באופן חריף ביותר את אנשי דורו שעוסקים בפלפול ובחילוקים, במקום לקנות ידע תלמודי נרחב. אפשר לראות כי המהר"ל סבר כי הבקיאות חשובה מהפלפול, באותו מקום יש לו גם ביקורת על כך שמתמקדים בפרשנות התוספות (שהיא רק תוספת לדעתו) במקום להתמקד בפשט התלמוד עצמו. לדעתו חכם או בעל תורה הוא אדם שאוצר בזכרונו ידע תורני, ולא מי שצריך לדלות את הידע מספרים או מאנשים אחרים, אף אם הוא חריף ביותר. כמו כן הגאון מווילנא דגל בדרך זו.

הרב מרדכי גיפטר הצטרף לביקורת של המהר"ל מפראג על כך שהדפיסו את התוספות לצד הגמרא, ומוכיח שרבי עקיבא אייגר למד גמרא עם רש"י בלבד ללא תוספות שהרי בהגהות שלו על הש"ס הקשה קושיות המופיעות בתוספות במקום. כמו כן ציין כי בולוזין למדו את כל הש"ס כסדרו, וציטט מהספדו של הרב שך על הרב שמואל רוזובסקי שראשי ישיבות נפטרים היות ואין צורך בהם לאחר שבישיבות לומדים דפים בודדים ולא מסכתות כבעבר.

הרב גרשון אדלשטיין טען שלרוב הלומדים כיום מתאים יותר הלימוד בקצב מהיר שבו נלמדים דפים רבים, ובנוסף רכישת הבקיאות והרחבת היקף הידיעות הם בסיס הכרחי לסברות ישרות והבנה נכונה של הסוגיות התלמודיות וגורמת לסיפוק רב יותר ללומד. לעומת זאת, הלימוד האיטי מבלבל יותר את רוב התלמידים, גורם להם לומר סברות עקומות ושגויות, וכשאינם מצליחים מתאכזבים ומתייאשים, ובנוסף, לא נותר זמן לחזור ולשמר את הלימוד ואין תמריץ לניצול הזמן. אולם הוא מדגיש את חובת הלימוד בעיון לאחר שהאדם קנה מספיק ידיעות.

הרב קוק ניסה לפשר ולשלב בין שתי השיטות, ובמאמרו "לשני בתי ישראל" הגדיר את שתי נטיות אלו ככוח הביקורת וכח הפלפול. לתפיסתו היהדות הספרדית העדיפה להשתמש ביכולת הביקורת ודרך הבקיאות והעדיפה לתעדף מקורות סותרים, ואילו היהדות האשכנזית העדיפה את דרך החריפות וההעמקה וניסתה ליישב מקורות סותרים. לתפיסתו יש מקום לשתי השיטות, וכל אחת יכולה ללמד ולשכלל את רעותה.

היום אפשר לראות בשיטת זילברמן כממשיכה וכמיישמת את דעתם של המהר"ל מפראג והגאון מווילנא בשאלה זו.

המחלוקת בעידן הדפוס ומאגרי המידע הדיגיטלי
הרב שלמה קלוגר טען שכל זה היה רלוונטי בימים שלפני הדפוס, אז היה "סיני עדיף" וכותב:
אבל עכשיו אחרי מיעוט חיפוש יכול האדם למצוא מבוקשו, ולא שייך הטעם דהכל צריכים למרי חטייא, לפיכך עוקר הרים עדיף, מפני שהוא מוציא מלבו ואי אפשר למצוא ממילא.

כיום, בעידן מדעי הרוח הדיגיטליים, שבהם מאגר המידע מהווה מעין סיני ממוחשב, יש הגורסים כי עוקר הרים חשוב יותר מסיני. המחלוקת כיום נוגעת לא רק לפירוש כתבי קודש, כי אם גם לתחומים נוספים, בהם בעבר הייתה חשיבות עצומה לידע: רפואה ומשפטים.

הרב עובדיה יוסף, שנודע בבקיאותו המופלגת, פסק כי גם לאחר התפתחות אמצעי הטכנולוגיה, עדיין "סיני" עדיף מ"עוקר הרים".

פרופ' שלום רוזנברג עמד על השינוי שיוצרת התרבות הדיגיטלית במחקר ההלכתי:
כולנו חונכנו על ברכי ההבחנה התלמודית הקלאסית בין שני טיפוסים של חכמים, ה'סיני' וה'עוקר הרים'. זאת ההבחנה בין בקיאות ליצירתיות או לחלופין - חריפות. בין שתי דמויות אלו היה קיים שיווי משקל. בעתיד, כשיתפתחו יותר, יטו מאגרי המידע את כפות המאזניים לטובת היצירתיות. אמנם כן, חדשות לבקרים מתפרסמים מאמרים שאינם אלא סיכומי תוצאות השאילתות במאגרים, אך עבודת המחקר האמיתית תוכל להשתחרר, הודות למאגרי המידע שברשת, מן ההיזקקות לזיכרון, ותבטא יצירתיות אמיתית.

קישורים חיצוניים
משה זהבי, מאגרי מידע ממוחשבים ושימושם בהוראה באתר "דעת"
הספר "הנותן בים דרך" באתר HebrewBooks בו ויכוח בין הבקי לחריף מי מהם עדיף, של הרב יהודה לייב פישמן מימון.
ישראל קלר, היחס בין עיון לבקיאות, דגל ירושלים ט'.

הערות שוליים

דרכי לימוד התלמוד
תלמוד תורה