תור הזהב של יהודי ספרד

תור הזהב בספרד הוא הכינוי לתקופת פריחה תרבותית של יהודי ספרד תחת השלטון המוסלמי במהלך ימי הביניים.

היסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע לשאלה מתי החל תור הזהב היהודי בספרד ומתי הוא הסתיים. למעשה היו כשלוש תקופות נפרדות של שגשוג תרבותי ליהודים בספרד בין המאה ה-9 למאה ה-13, שנקטעו לפרקים על ידי דיכוי אנטי-יהודי מצד השושלות השולטות.

תחילת תור הזהב
בשנת 711 לספירה כבשו המוּרִים את ספרד מידי הנוצרים. תחת השלטון הנוצרי לא התקיימו קהילות של יהודים בגלוי. לעומת זאת היו קהילות רבות של יהודים בסתר, והם קיבלו את המוסלמים בברכה. בחסות המוסלמים שבו קהילות אלו להפגין את יהדותם בגלוי והתחילו למלא תפקידים חיוניים בממלכת ספרד.

עם זאת, תחילת פריחת התרבות היהודית בספרד החלה רק מאוחר יותר, בימיהם של רבי משה בן חנוך, אחד מארבעת השבויים, שעלה בשיעור קומתו על כל חכמי ספרד והציב את היסודות להפיכתה למקום תורה חשוב, ושל רבי חסדאי אבן שפרוט, שעלה לגדולה ובתפקידו כממונה על יהודי ספרד הזמין רבנים רבים לבוא אל החלק המוסלמי שבספרד, תמך בחכמים, קרא לתלמידים מבבל ללמוד בישיבות ספרד ויזם בארץ זו הפצה נרחבת של התלמוד הבבלי.

תור הזהב
בין המאה העשירית ועד המאה השתים-עשרה בדרך כלל שגשגו היהודים תחת שלטון המוסלמים, יהודים מילאו תפקידים בכירים בחצר המלוכה וקהילות היהודים שגשגו. קהילות היהודים הגדולות קמו במדריד, גרנדה, טולדו וקורדובה. תקופה זו התאפיינה באנשי אשכולות רבים, רבנים, ראשי ישיבה, פוסקי הלכה, משוררים, סופרים, מדענים, פילוסופים, רופאים, מדינאים, מתמטיקאים, מדקדקי עברית, פרשני מקרא ופרשני תלמוד ועוד. חכמים בולטים:
רבי חסדאי אבן שפרוט (915–975) - מדינאי ורופא, יועצו של עבד א-רחמן השלישי.
רבי משה בן חנוך ובנו רבי חנוך (חיו סביבות 920–1025) מראשוני חכמי יהדות ספרד וממנהיגיה.
מנחם בן סרוק ודונש בן לברט (חיו סביבות 920 עד 990) - משוררים ומדקדקים עבריים מפורסמים.
רבי יהודה חיוג' (945–1012 לערך) - מגדולי מדקדקי העברית, מזהה השורשים השלשיים.
רבי שמואל הנגיד (993 - אחרי 1056) - משורר, בלשן, שר האוצר, שר הצבא ומשנה (ווזיר) למלך גרנדה.
רבי יונה אבן ג'נאח (סביב 995–1050) - מחשובי המדקדקים העבריים.
רבי משה אבן ג'יקטילה ורבי יהודה אבן בלעם (חיו סביבות 1000–1080) - מדקדקים ופרשני מקרא.
 רבי שלמה אבן גבירול (כנראה 1021–1058) - משורר, פייטן ופילוסוף.
רבי יהוסף הנגיד, בנו של שמואל הנגיד (1035–1066) - רב, משורר ווזיר למלך גרנדה.
הרי"ף (1013–1103) ותלמידו ר"י מיגאש (1077–1141) - מגדולי ראשי הישיבה והפוסקים בספרד.
רבי יצחק אבן גיאת (1038–1089) - ראש ישיבה, פוסק, פייטן ומשורר.
רבי יצחק אלבאליה (1035–1094) - רב, פייטן ויועץ לשליטי ספרד, ובנו רבי ברוך - ראש ישיבה, פוסק ופילוסוף.
רבי יצחק הברצלוני (1043 - ?) - רב, פייטן ופוסק.
רבי בחיי אבן פקודה (1050–1120) - הוגה דעות/פילוסוף מחבר ספר המוסר/פילוסופיה הנודע "חובות הלבבות".
 רבי יוסף אבן סהל (? - 1124) - דיין, פייטן ומתרגם תשובות הרי"ף מערבית לעברית.
 רבי משה אבן עזרא (1055–1140) - משורר, פייטן ופילוסוף.
 רבי יוסף אבן צדיק (1075-1149) - דיין, פייטן ומשורר, פילוסוף מחבר ספר הפילוסופיה "עולם הקטן".
רבי יהודה הלוי (1075–1141) - פילוסוף, פייטן ומשורר, מחבר ספר "הכוזרי" ומחבר הפיוט "ציון הלא תשאלי".
רבי אברהם אבן עזרא (כנראה 1089–1164) - משורר ופייטן, בלשן, מתמטיקאי, אסטרונום, פילוסוף ופרשן המקרא.
רבי יוסף קמחי (1105-1170) - בלשן ופרשן המקרא.
הראב"ד הראשון (1110–1180) - רב, היסטוריון, פילוסוף ואסטרונום. מחבר הספר "האמונה הרמה".
רבי יהודה אבן תיבון (1120–1190) - רב, רופא ומגדולי המתרגמים העבריים ימי הביניים.
הרמב"ם (1138–1204) - גדול חכמי ספרד בכל הזמנים, איש אשכולות מפורסם ומחשובי הפוסקים והרבנים היהודיים.

רוב ספרות ההגות של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים (מורה נבוכים, חובות הלבבות, הכוזרי, מקור חיים, ספר העיונים והדיונים ויצירות נוספות), כמו גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה (כמו פירוש המשנה לרמב"ם), נכתבה בערבית יהודית. לעומת זאת, שירת ימי הביניים של יהדות ספרד נכתבה בעיקר (אך לא רק) בעברית.

ארכיטקטורה בתור הזהב של ספרד 
בתור הזהב של יהדות ספרד, בין המאה העשירית למאה השתים עשרה, היה שינוי מהותי בארכיטקטורה היהודית ובארכיטקטורה המוסלמית. בתקופה שקדמה לעליית המוסלמים בספרד לא התאפשר ליהודים לעסוק באופן גלוי ביהדותם ולכן לא היו להם בתי כנסת. אך למרות זאת ניתן להבחין כי בתחילת תקופת תור הזהב הבנייה של בתי הכנסת הושפעה מהכנסיות. מבחינה חיצונית בתי הכנסת היו בנויים לגובה באבן לבנה ומפוארים מאוד אך עם השנים הם הושפעו מהמוסלמים. כלומר מבנה בעל עמודים עגולים עם קשתות מעוטרות ורחבה גדולה לתפילה, כמו למשל בית הכנסת שלאחר מכן הפך לכנסייה בשם סנטה מריה דה לה בלנקה בטולדו. הבנייה המוסלמית מצד שני לא השתנתה ולא הושפעה כלל, כפי שניתן לראות בדוגמה של המסגד של קורדובה שהחל להיבנות ב 788 לספירה על ידי עבד אל רחמן הראשון והושלם כמה מאות שנים לאחר מכן. לאחר שיהודי ספרד החלו לעסוק בפומבי ביהדותם הם החלו להיות מושפעים מצורת הבנייה שהייתה נהוגה בסביבתם, שבשנים האלה הייתה מוסלמית.

סופו של תור הזהב
החל מהמאה ה-9 ועד אמצע המאה ה-12 אינטלקטואלים יהודים רבים פעלו בספרד, והיהודים זכו בדרך כלל לביטחון. מצד שני זו הייתה תקופה רוויית זעזועים, ולעיתים הביטחון שהיהודים זכו לו נקטע. מסיבה זו ישנה מחלוקת בין החוקרים לאיזה אירוע ניתן לייחס את סיום תור הזהב של יהדות ספרד. ההיסטוריונים המקדימים ביותר טוענים שתור הזהב הסתיים בשנת 1031 עם התפרקות ח'ליפות קורדובה לממלכות קטנות (טאיפות) ותחילתה של אי יציבות בספרד. היסטוריונים אחרים טוענים כי אפשר להתייחס לפוגרום גרנדה בשנת 1066 כסוף תור הזהב שכן זו הייתה הרדיפה האלימה המשמעותית הראשונה כנגד יהודים, שהטילה חורבן זמני על אחת הקהילות המשגשגות ביותר בספרד. קבוצה שלישית של היסטוריונים טוענת שסוף תור הזהב הגיע בעקבות כיבוש ספרד על ידי אל-מוראביטון בשנת 1090 – אף על פי שלא היו רדיפות רחבות היקף כנגד יהודים בתקופתם, מעמד היהודים היה נמוך יותר מבעבר. קבוצה רביעית ואחרונה של חוקרים מגדירה את סוף תור הזהב באמצע המאה ה-12, עם עליית שושלת אל-מוואחידון ותחילתן של רדיפות קשות כנגד היהודים.

במאה השתים-עשרה סבלו היהודים בספרד הן מהרדיפות של שושלת אל-מוואחידון המוסלמית, שהחריבה לחלוטין את כל הקהילות היהודיות בספרד, והן מתהליך הכיבוש מחדש (רקונקיסטה) של ספרד בידי הנוצרים. לתקופת מה הצליחו היהודים לשבת בשלווה יחסית תחת שלטון הנוצרים אך במאה השלוש-עשרה התחילו לטפול על היהודים עלילות דם ונגזרו גזרות על הדת היהודית. עם סיום הרקונקיסטה בשנת 1492 הוצא צו מלכותי מידי פרננדו השני ואיזבלה, מלך ומלכת ספרד, כי כל יהודי בספרד חייב לעזוב את הממלכה או להתנצר, מאורע זה נקרא בשם גירוש ספרד. יהודים שהתנצרו למראית עין בלבד (כדי למנוע את גירושם מהארץ), עונו על ידי האינקוויזיציה הספרדית (שהוקמה בשנת 1478), אם נמצא שהמשיכו בפולחן היהודי.

היסטוריוגרפיה
המונח "תור הזהב" נטבע על ידי היסטוריונים יהודים אנשי "חכמת ישראל" בגרמניה בראשית המאה ה-19, כחלק מהניסיון לאמץ את יהדות ספרד שלפני הגירוש כדוגמה ומופת להשתלבות בסביבה. האינטלקטואלים היהודים–גרמנים מימי תנועת ההשכלה, חוכמת ישראל והמאבק לאמנציפציה הנגידו בין הספרדים, שיצרו בלשון ארצם והיו מעורים בתרבותה ולכן נועדו לשמש מודל ליהודי גרמניה, לבין המסורת האשכנזית המסתגרת שבימיהם זיהו אותה עם יהודי פולין האדוקים והנחשלים. יחס זה היה בגדר התנערות מהגישה השלילית המקובלת של יהודי אשכנז כלפי ספרד שטרם הגירוש, שצמחה בהשפעת החסיד יעבץ וכותבים אחרים ותפשה אותה כתקופה של שקיעה והתפוררות האמונה בשל עיסוק מוגזם בפילוסופיה וחוכמות חיצוניות. במסגרת יצירת ההיסטוריוגרפיה שלהם, האדירו יצחק מרדכי יוסט וכותבים אחרים דמויות שנויות-במחלוקת שכמעט נעלמו מהמורשת היהודית והשתדלו להעלים אספקטים שהתנגדו להם, כמו העיסוק במיסטיקה בקרב יהודי איבריה.

ראו גם
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד

לקריאה נוספת 
 אלי בר-נביא (עורך), תולדות עם ישראל, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1994, עמ' 100–103.
 אדיר כהן, יקר מזהב: מבחר ספורי תור-הזהב בספרד , תל אביב: הוצאת מודן, 1988.

קישורים חיצוניים

 
 רבינו סעדיה גאון, בעל חובות הלבבות, רבי שלמה אבן גבירול בעל הכוזרי ועוד, שעור מפי הרב אורי שרקי, מתוך הסדרה מבוא לתורה שבעל פה, אתר מכון מאיר 
 הרמב"ם רבי יהודה הלוי וממשיכיהם עד גירוש ספרד, שעור מפי הרב אורי שרקי, מתוך הסדרה מבוא לתורה שבעל פה, אתר מכון מאיר 
נעם אשכולי, תחילת תור הזהב בספרד מתוך הפודקאסט קדמא להיסטוריה יהודית

הערות שוליים 

יהודים ויהדות בימי הביניים
יהדות ספרד
תקופות בתולדות עם ישראל
ספרד: ימי הביניים
אל-אנדלוס