פרימו לוי

פְּרִימוֹ מיקלה לוי (Primo Michele Levi; 31 ביולי 1919, טורינו, פיימונטה, איטליה – 11 באפריל 1987) היה סופר וכימאי יהודי-איטלקי. כתב זכרונות, סיפורים קצרים, שירים ורומנים. ידוע ביותר ביצירתו על השואה, ובמיוחד על תיאורו של הזמן שעבר עליו במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ.
ספרו "הזהו אדם?", העוסק בתקופת שהותו באושוויץ, תואר כאחד הספרים החשובים שנכתבו במאה ה-20.

ביוגרפיה

תחילת דרכו
פרימו לוי נולד ב-1919 בטורינו שבפיימונטה, ממלכת איטליה למשפחה יהודית ליברלית. אביו, צֶ'זַרֶה (Cesare), היה קורא נלהב ואוטודידקט. הוא עבד בבית החרושת "גנץ" , ובילה חלק ניכר מזמנו בהונגריה, מקום מושבה של החברה. אמו של פרימו, אסתר (Ester; נודעה ברבים בשם "רינה") הייתה משכילה ובוגרת ה־Instituto Maria Letizia. אף היא הייתה קוראת נלהבת, ידעה לנגן בפסנתר ודיברה צרפתית שוטפת. נישואי הוריו היו ביוזמת אביה של אמו, צ'זרה לוּצַאטִי (Cesare Luzzati). ביום חתונתם העניק סבו לאביו ולאמו את הדירה ברחוב 75 Corso Re Umberto, שבה חי פרימו לוי במשך כל חייו כמעט.

ב-1921 נולדה אחותו, אנה מריה (Anna Maria), שאליה חש פרימו לוי קרבה רבה לאורך כל ימי חייו. ב-1925 החל לבקר בבית הספר היסודי פֶלִיצֶ'ה רִינְיוֹן (Felice Rignon) בטורינו. פרימו היה ילד צנום, עדין וביישן שהחשיב את עצמו למכוער, אך עם זאת עשה חיל בלימודיו. תיקו האישי בבית הספר כולל תקופות ארוכות של היעדרות, שבמהלכן למד בביתו - בתחילה מפי אמיליה גלאודה (Emilia Glauda), ובהמשך מפי מריזה דזיני (Marisa Zini), בתו של הפילוסוף דזֽינוֹ דזֽיני (Zino Zini). בחופשות הקיץ בילה לוי עם אמו בבית חווה ששכרה בעמקי ולדנסיאן (Waldensian), מדרום-מערב לטורינו. אביו נשאר בטורינו; בחלקו מפני שלא חיבב את החיים בכפר, ובחלקו בשל בגידותיו באשתו.

בספטמבר 1930 נכנס לוי לבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו (Massimo d'Azeglio), שנה מוקדם מגיל הכניסה הרגיל. הוא היה התלמיד הצעיר ביותר, הנמוך ביותר והנבון ביותר בכיתתו, כמו גם היהודי היחיד בה. בשל כל אלה הוא סבל התעללות. באוגוסט 1932, לאחר שלמד שנתיים בתלמוד תורה בטורינו, הוא חגג את בר המצווה בעלייתו לתורה בבית הכנסת. ב־1933 הוא הצטרף לתנועת הנוער האוונגרדיסטים (Opera Nazionale Balilla, ה-ONB) לצעירים פשיסטים, כפי שהיה מצופה אז מכל תלמיד בית ספר באיטליה. הוא התחמק מהשתתפות בתרגילים בסגנון צבאי בהצטרפו לחטיבת הסקי, שבמסגרתה בילה כל שבת בעונה המושלגת במדרונות שסביב טורינו. כנער צעיר חלה לוי לעיתים תכופות, בעיקר בזיהומים בחזה, אך השתתף בפעילות פיזית ברצון. פרימו נהג לחמוק עם כמה מחבריו לאצטדיון ספורט נטוש וערכו שם תחרויות אתלטיקה.

ביולי 1934, בגיל 14, הוא עבר את מבחני הקבלה לתיכון (Liceo classico) מאסימו ד'אדזליו שהתמחה בלימודים קלאסיים, והחל את לימודיו שם בסתיו. בית הספר נודע במוריו האנטי-פשיסטים.

לאחר שסיים את לימודי החובה, החל בלימודי כימיה באוניברסיטת טורינו.
הממשלה האיטלקית הפאשיסטית החלה באותן שנים בחקיקת חוקים גזעניים, דבר שהקשה על לוי להגיש את עבודת הגמר שלו, בשל היותו יהודי. אף על פי כן הצליח לוי להגיש את עבודת הגמר, וסיים את לימודיו באוניברסיטה בהצטיינות. בתעודת הגמר, שקיבל ב־1941, צוין כי הוא "מן הגזע היהודי". אותם חוקי גזע מנעו מבעדו למצוא עבודה שתהלום את השכלתו עם תום לימודיו.

יחד עם אחותו אנה, לקח חלק בפגישות סודיות שנערכו מדי שבוע על בסיס קבוע בספרייה של בית הספר היהודי בטורינו, שהיה ליד בית הכנסת שנהרס בהפצצות ב-1942. בקבוצה היו חברים לוצ'יאנה ניסים, פרנקו מומיליאנו (Franco Momigliano), שלאחר המלחמה נישא ללוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו (Vanda Maestro), אמנואלה הרטום ואחיו אניו, אאוג'ניו גנטילי (Eugenio Gentili), ג'ורג'יו דינה (Giorgio Diena), ג'ורג'יו סגרה (Giorgio Segre), אלברטו סלמוני (Alberto Salmoni) וביאנקה גואידטי סרה (Bianca Guidetti Serra). חברי הקבוצה אהבו לטייל בהרים יחד, ולעשות סקי. הם היו כולם אינטלקטואלים יהודים, אנטי-פאשיסטיים, סטודנטים או שסיימו את לימודיהם האקדמיים. הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "הבנים של הספרייה היהודית", אשר פעלה כנגד המשטר הפאשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).

באושוויץ
בספטמבר 1943, אחרי שהממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, מנהיגה לשעבר, בניטו מוסוליני, חולץ מכלאו על ידי הגרמנים והועמד בראש ממשלת בובות מטעם הגרמנים בצפון איטליה הכבושה. תנועת המחתרת האיטלקית החלה לפעול במטרה לכבוש את האזור הגרמני, ולוי, לוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו, וכמה חברים נוספים הצטרפו אליה, נמלטו למרגלות הרי האלפים וניסו להצטרף לתנועת הפרטיזנים הליברלית "Giustizia e Libertà" (צדק וחירות). לוי וחבריו לא היו מיומנים דיים כדי לעמוד בסיכון שקיבלו על עצמם; הם נתפסו במהירות, בעקבות הלשנה, על ידי המיליציה הפשיסטית ששלטה שם בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1943. כאשר גילו שלוי ממוצא יהודי, שלחו אותו למחנה הריכוז פוסולי, אליו הגיע בסוף ינואר 1944.

ב-21 בפברואר 1944, נשלחו עצירי פוסולי, בשנים-עשר קרונות רכבת סגורים להובלת בקר, למחנה הריכוז אושוויץ. לוי שהה שם במשך 11 חודשים בטרם שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, היה לוי אחד מ-20 ששרדו את אושוויץ.

לוי הצליח לשרוד הודות לצירוף נסיבות: הוא ידע קצת גרמנית בזכות ספרי כימיה כתובים גרמנית שהוא קרא, והדבר היה לו לתועלת במחנה. הוא שילם בלחם עבור שיעורים בגרמנית ובהתמצאות ברחבי מחנה אושוויץ על ידי אסיר איטלקי בכיר ומנוסה ממנו במחנה.
באמצע נובמבר 1944 הוא השיג משרה במעבדת בּוּנַה (Buna) במחנה, שנועדה לייצר גומי סינתטי וכך נמנעה ממנו עבודת פרך בחוץ בטמפרטורות מקפיאות. זמן לא רב טרם שחרור המחנה, הוא חלה במחלת השנית ונכנס לבית החולים של המחנה. הדבר היה לו לתועלת - כאשר התקרבו חיילי הצבא האדום, אנשי האס אס מיהרו לפנות את המחנה - הם לקחו עמם את כל האסירים חוץ מהחולים החמורים, לצעדת המוות על מנת להתרחק מן הצבא שהחל להתקרב, ובצעדה זו נספה רובו הגדול של היוצאים מאושוויץ. לוי, שנשאר במחנה בזכות חוליו, זכה להישאר בחיים.

אף על פי שהמחנה שוחרר ב-27 בינואר 1945, לוי הגיע לטורינו רק ב-19 באוקטובר אותה שנה. אחרי ששהה במחנה בברית המועצות שריכז אסירים לשעבר, הוא החל במסע עקיף לביתו דרך אירופה המזרחית עם אזרחים איטלקים לשעבר שלחמו במלחמה בין צבא איטליה לבין צבא רוסיה. מסעו הארוך עבר דרך פולין, רוסיה, רומניה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה.

כתיבתו

עם חזרתו לאיטליה, לוי היה לכימאי תעשייתי במפעל בטורינו. הוא החל לכתוב על חוויותיו במחנה הריכוז ועל חזרתו לאיטליה דרך אירופה המזרחית, חומר שבו השתמש בשני ספריו הידועים, "הזהו אדם?" (Se questo è un uomo) ו"ההפוגה" (La tregua).
כאשר שלח לוי להוצאת ספרים גדולה בטורינו, עירו, את הספר "הזהו אדם?", ההוצאה (אינאודי Einaudi) דחתה את הדפסתו. הוצאה קטנה יותר (דה-סילבה) רכשה את הזכויות על הספר מלוי ובנובמבר 1947 הדפיסה 2500 עותקים של הספר. אף על פי שבאותו הזמן הופיעה בעיתון "לה-אוניטה" סקירה חיובית של הספר על ידי איטלו קאלווינו, נמכרו ממנו רק 1500 עותקים. רק 11 שנים מאוחר יותר, ב-1958, פרסמה ההוצאה (אינאודי Einaudi) בטורינו את הספר בהגהה מחודשת. אותו פרסום מחדש הוביל לתרגום הספר לאנגלית ב-1959, ולאחר מכן לתרגום לשפות שונות ולקבלתו של הספר לספרות הקלאסית.

ספרו השני, "ההפוגה", פורסם לראשונה ב-1963, כמעט 16 שנה לאחר פרסום הספר הראשון, וזיכה את לוי בפרס. ספר זה זכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה". שמו של לוי הלך לפניו. תדיר כתב מאמרים בעיתון "לה סטמפה", המקומון של טורינו. הוא השתוקק לכתוב גם על נושאים שונים. הצלחתו המועטה ביותר, באותה התקופה, הייתה ספר שהכיל מספר סיפורי מדע בדיוני שכתב בצורה פסימית מאוד – "Vizio di Forma" (הספר טרם ראה אור בעברית).

הוא כתב גם שני ספרים ידועים נוספים, "זמן שאול", ו"הטבלה המחזורית" ("Il sistema periodico"). הראשון עוסק בדמויות שהוא פגש בזמן מאסרו, והשני הוא אוסף של אפיזודות מחייו, שכל אחת מהן קשורה באופן כלשהו לאחד היסודות הכימיים. הרומן השאפתני "אם לא עכשיו אימתי", המספר את סיפורה של קבוצת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה העושים את דרכם דרך רוסיה ופולין, קיבל את הפרסים הנחשבים "ויארג'ו" ו"קמפיילו" כאשר הם פורסמו באיטליה, ופרסמו את שמו של לוי בעולם.

לוי פרש ממשרתו כמנהל המפעל בטורינו ב־1977 על מנת להקדיש עצמו לכתיבה באופן שוטף. הספר החשוב מבין יצירותיו המאוחרות הוא "השוקעים והניצולים" ("I sommersi e i salvati"), בחינה של השואה שבה לוי מסביר כי אף שאינו שונא את העם הגרמני על מה שקרה, הוא גם לא סלח להם.

הסיפורים הקצרים הידועים ביותר שלו נמצאים ב"מפתח כוכב" ("La chiave a stella") - אוסף של סיפורים על עבודה ועל עובדים אשר מסופר בידי מספר הדומה ללוי עצמו. על ספר זה זכה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סטרגה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית.

ספריו העוסקים בתקופת השואה ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד, וספרי הפרוזה שלו ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרי סימן קריאה, מרביתם בסדרת הספריה החדשה.

זיכרון השואה
אחת הסיבות שגרמו ללוי לכתוב את "הזהו אדם?" היא תשוקתו העזה להעיד על האימה והזוועה לה גרמו הנאצים כאשר ניסו להגשים את "הפתרון הסופי". הוא קרא עדויות רבות של עדים וניצולים והשתתף ברבות מפגישותיהם, על מנת שיוכל לכתוב, בסופו של דבר, על השואה.
לוי ביקר ביותר מ-130 בתי ספר כדי לדבר על החוויה שעבר במחנה הריכוז באושוויץ. הוא הזדעזע מן התפישה הרוויזיוניסטית שניסתה לשכתב מחדש את היסטוריית מחנות ההשמדה הנאציים בצורה פחות מזעזעת, והוא יצא נגד הכחשת השואה.

מותו
ב־11 באפריל 1987 נפל לוי אל מותו מן הקומה השלישית בבניין מגוריו. קיימת סברה שהתאבד.

יש המטילים ספק בכך שזו הייתה התאבדות. בין הטיעונים: בהיותו כימאי, היה לוי יכול להתאבד באמצעות בליעת רעל, במקום לבחור במוות אלים; לוי לא השאיר אחריו כל מכתב התאבדות או הסבר; לוי החשיב את ההתאבדות כבריחה מאחריות ומדאגה למשפחתו.

לעומתם, סבורה הביוגרפית שלו מרים אניסימוב כי "הגבר עדין הנפש, ההגיוני והעניו הזה [...] בחר במוות אלים ותיאטרלי". גם הביוגרפית קארול אנג'ייר (Carolde Angier) טוענת: 
הביוגרף איאן תומסון (Ian Thomson) מעיר כי 
אלי ויזל אמר באותו הזמן ש"פרימו לוי מת באושוויץ, רק 40 שנה מאוחר יותר". השאלה נותרה פתוחה, והעניין שבה מתעורר בשל ערבוב מוטיבים רבים של חושך ושל אופטימיות בכתיבתו של פרימו לוי. כפי שכותבת מירי פז: 

לוי נטמן בבית הקברות של טורינו (Cimitero monumentale di Torino). לפי בקשתו נחרת על מצבתו המספר 174517 - מספר האסיר שלו באושוויץ, שקועקע שם על זרועו.

ספריו

לקריאה נוספת
 מרקו בלפוליטי (עורך), פרימו לוי – שיחות וראיונות: 1963–1987, תל אביב: עם עובד, ספרית אפקים, 2007
 פרימו לוי עם לאונרדו דה בנדטי, כך היה אושוויץ: עדויות 1986-1945, תרגם אלון אלטרס, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017
 מרים אניסימוב, פרימו לוי, טרגדיה של אופטימיסט: ביוגרפיה, מצרפתית: אביבה ברק, זמורה ביתן, 2007
 ברל לאנג, פרימו לוי - החיים כחומר, הוצאת כרמל, 2015
 יעקב בן-טולילה, "הצצה אל האיטלקית-היהודית של פיאמונטה, מבעד ל'טבלה המחזורית' של פרימו לוי", לשון ועברית, 1991
 צבי יגנדורף, "פרימו לוי הולך להביא מרק, ונזכר בדאנטה", חדרים, 11, 1994
 יערה בן-דוד, "מציאות שאולה מזמן אחר - על 'זמן שאול' מאת פרימו לוי", מתוך: אהבה ממבט שני, תשנ"ז 1997
 רינה דודאי, "פרימו לוי מדבר מהאש", אלפיים, 25, 2003, עמ' 133–154
 אורי ש' כהן, "שמע, אם זהו אדם", אלפיים, 27, 2004
 רינה דודאי, "השפה הפואטית כאמצעי להתמודדות עם הטראומה של השואה בכתיבתם של לוי ושל אפלפלד", מכאן, ה', 2005
 אלכסנדר רופא, "פרימו לוי וספרו 'הזהו אדם?'", נתיב, תשס"ו 2006
 ליאור אלפרוביץ, "שוקעים וניצולים: האינטלקטואל והמציאות הסובבת", נתיב, 2007
 יוחאי עתריה, המפה והטריטוריה: בין כתיבה למוות אצל פרימו לוי וק.צטניק, הוצאת פרדס, 2022.

קישורים חיצוניים

 
 הזהו אדם? העדות מהתופת שכמעט שלא ראתה אור יום, חן מלול. הספרנים, בלוג הספרייה הלאומית.
 
 

מפרי עטו:
 
 פרקים ראשונים מתוך הספר "הזהו אדם?" באתר עם עובד
 על גלגולו של אטום פחמן - פרק מתוך ספרו של פרימו לוי "הטבלה המחזורית", באתר סנונית

עליו ועל יצירתו:
 
 
 מרים אניסימוב, על פרימו לוי ועל הביוגרפיה החדשה שלו, באתר טקסט
 
 
 
 יונתן אמיר, הבנאליות והרוח: אינטלקטואלים באושוויץ - ז'אן אמרי, פרימו לוי, ויקטור פרנקל, התפרסם בבלוג חוסר סדר מאורגן, 11 בפברואר 2008
  - על הספר "אם לא עכשיו אימתי?"
 
  - על הספר "פרימו לוי: שיחות וראיונות 1963-1987"
  (על קובץ שיריו המתורגמים: "אתם החיים בבטחה, מבחר שירים")
 
 מנואלה קונסוני, "לדור שלנו" : פרימו לוי כעד, אתר יד ושם
 פרימו לוי על מערכות יחסים וחברות בין אסירים במחנה אושוויץ-בירקנאו, באתר יד ושם
 דליה וירצברג-רופא, נציבי המלח של הזיכרון, אתר אלכסון, 20 ביולי 2015
 על הצלתו של פרימו לוי באושוויץ על ידי חסיד אומות העולם לורנצו פרונה באתר יד ושם
 
 
 
 פרימו לוי: סיפור חיים, לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה התשע"ט, באתר יד ושם
 
 רחל ששון, "היבטים על השואה — על-פי פרימו לוי: במלאת עשור למותו", מאזנים עא/10, אוגוסט 1997. 
דפנה לוי, מסעותיו של סופר נייח, על ״מקצועות של אחרים״, הַמּוּסָךְ מוסף לספרות, 23.06.2021

 יוחאי עתריה, ניצולים כמו כולנו, באתר אלכסון, 19 בינואר 2020
 David Keffer with Allen B. Ruch, Primo Levi (1919-1987) 
 Ari Franel, Primo Levi 
 Diego Gambetta, Primo Levi's Last Moments, Boston Review, Summer 1999 
 Jeannette Baxter, Primo Levi, in The Literary Encyclopedia, September 20th, 2002 
 David Mendel, Primo Levi's views on translation, in the Society for Italian Studies, University of Leads 
 David VanderVelde, Primo Levi, chemist and writer 
 Angier, Carole (2002). The Double Bond: Primo Levi: A Biography. London: Penguin. .
 Thomson, Ian (2002). Primo Levi. London: Hutchison. .

הערות שוליים 

סופרים איטלקים
סופרים יהודים איטלקים
יהודים בשואה: איטליה
סופרי השואה
כותבי זיכרונות
כותבי זיכרונות מהשואה
אסירים במחנה הריכוז אושוויץ
זוכי פרס סטרגה
מחברי סיפורים קצרים
כימאים איטלקים
כימאים יהודים
מתאבדים: סופרים
מתאבדים: ניצולי השואה
בוגרי אוניברסיטת טורינו
איטלקים שנולדו ב-1919
איטלקים שנפטרו ב-1987