יונה וולך

יונה וולך (10 ביוני 1944 – 29 בספטמבר 1985) הייתה משוררת ישראלית.

תולדות חייה

יונה וולך נולדה בכפר אונו (לימים קריית אונו) בשנת 1944 ל-מיכאל ואסתר וולך, שעלו מבסרביה, והיו ממייסדי היישוב. אסתר, לבית גופמן, נולדה בשנת 1910 בעיירה חוטין. מיכאל וולך נולד בשנת 1912 בעיירה ליפקאני, הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב על גבעת קולה, וכך גדלה וולך (ונפטרה) ברחוב הקרוי על שם אביה. אחותה היחידה, נירה, נולדה בשנת 1938.

היא תוארה כנערה סוערת וחסרת מנוח, בוגרת מכפי גילה ובעלת נטייה למרדנות ואקסהיביציוניזם. היא סירבה להתנהג על פי המוסכמות המגדריות באותה תקופה ואימצה לעצמה התנהגויות שנחשבו אז לגבריות, ולפיכך גם חריגות לנערה. למשל, היא קראה בשקיקה את מערבוני קרל מאי, עישנה סיגריות בשרשרת, התהלכה יחפה, מכנסי ג'ינס גבריים, חולצה פרומת כפתורים, כובע מצחייה ושיער מפוזר ומרושל. הממסד החינוכי התקשה להתמודד איתה והיא סולקה מתיכון חדש בסוף כיתה י'. סמוך לסילוקה נכנסה להיריון ועברה הפלה ראשונה. בקיץ 1961, בגיל 17, החלה ללמוד במכון אבני לאמנות הציור והפיסול בתל אביב, מוסד שאהבה ושהגביר בה את דחף היצירה הלירית.

המשורר מקסים גילן הכיר את שיריה לעורך גבריאל מוקד, ובשנת 1964 פרסם את שיריה לראשונה בכתב העת "עכשיו". לאחר מכן, באותה שנה, פרסם גילן את שיריה בכתב העת האוונגרדי "קילטרטן".

בגיל 21 התאשפזה וולך מרצון במרכז לבריאות הנפש טלביה הירושלמית, שם טופלה בין השאר בסם הפסיכדלי LSD, כפי שהיה מקובל בטיפול הפסיכיאטרי בשנות השישים. את חוויותיה תיארה בשיריה, בהם השיר "אם תלך למסע אל אס די".

בסוף שנות השישים, בהן הגיעו לחברה הישראלית גישות חדשות למיניות ושימוש בסמים, הייתה וולך דמות בולטת ויוצאת דופן, מה שבא לידי ביטוי גם בשירתה, המשחקת במגדר וזהות מינית. 

החל מ-1972 הייתה מקורבת לכתב העת "סימן קריאה" ולעורכו, מנחם פרי, שהוציא לאור שניים מספריה ואת המבחר תת הכרה נפתחת כמו מניפה שראה אור לאחר מותה. וולך הייתה ממייסדי כתב העת פשיטא, שביקש להכניס אל השירה את השפה היומיומית.

בשנת 1978 זכתה וולך בפרס קוגל על ספרה "שירה".

בשנות העשרים והשלושים לחייה התגוררה בתל אביב, בין השאר בבית בסביבות רחוב בן-יהודה פינת רחוב גורדון. החל מ-1981 התגוררה עם בן זוגה, המוזיקאי יובל ריבלין, בלופט בשכונת נחלת יצחק. באותה שנה התגלתה אצל וולך מחלת סרטן השד, שממנה נפטרה כ-4 שנים אחר כך, כשהיא בת 41. כחודשיים בלבד לפני פטירתה שלה, נפטרה אמה, אותה סעדה עד לכתה. וולך נקברה בבית העלמין חולון.

שירתה
וולך עסקה בנושאים חדשים חסרי קשר לזמן, למקום, לתרבות ולסביבה, ובנושאים מנותקי קונטקסט תרבותי, בניגוד לשירה המקובלת, ולמשוררים שיצרו באותה העת, ואת אלו שילבה עם "שפת הרחוב" ולעיתים גם במילים גסות "אנטי-פואטיות". בשורותיה, איגדה בדרכה הייחודית את הארכאי עם החדשני. הקרע והַיַּתְמוּת היוו סימן היכר ומגדיר בזהותה ובידידותה עם יוצרים אחרים, כגון מאיר ויזלטיר ויאיר הורביץ. וולך עסקה כביכול ב"טפל" התרבותי המקומי ש"לא נגע לאף אחד" אך היה זה קולו האישי של הפרט בחברה הישראלית, ובמובן האוניברסלי, במה שמוגדר כחברה הבורגנית-קפיטליסטית המתהווה.

וולך ידועה לציבור הרחב בזכות שימושה הנועז בארוטיות בשירה העברית המודרנית. שיריה המוקדמים עסקו במיניות, בבדידות, בפחד, במוות ובשיגעון. שיריה המאוחרים עסקו בהכרה, בגוף ונפש, בזהות וריבוי זהויות, בפאראפסיכולוגיה, בפמיניזם, בחולי, ובמוות חווייתי. חדשנותה הביאה לה תהילה והכרה, ובעיקר קהל קוראים רחב, מעבר למעגל קוראי השירה הרגילים בעלי הטקסט היותר מאופק ועדין.

החוויות האינטימיות מצאו את חזית הבמה בכתיבתה, בעת בה מעטים עשו כך: עיסוק גלוי במין, תחושת חוסר שייכות האדם למינו וכפיית החברה לתפקוד חברתי תלוי מין, החוויה והדיכוי הנשי, פחד עצמי, הפחד מהמוות (הבלתי הרואי בקונטקסט ישראלי), העניין בשיגעון ובאיבוד הדעת, תחושת השונות והזרות מן הכלל, דיכוי הפרט כהוויה חברתית הכרחית של חיים בחברה, הצורך בריבוי פנים וזהויות כצורך קיומי לשם הישרדות בחברה הפוסט-מודרנית (שהחלה מתהווה אז), תכנים אלו נראים כיום מובנים מאליהם בשירה העברית, ויש האומרים שתכנים אלו נלקחים כמובן מאליו בין השאר בזכות שיריה. נושא נוסף הזוכה לעיסוק רב בשירתה של יונה וולך מתחילת כתיבתה ועד סופה, הוא חוויית הקורבנות, על כלל כל היבטיה.

ב-1982 התפרסם בכתב העת הספרותי "עיתון 77" שירה של וולך, "תפילין", ועורר סערה ציבורית עזה, עקב נושאו, התפילין, תשמיש קדושה חשוב ביהדות, המוזכר בשיר בהקשר מיני פרובוקטיבי. סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כינתה את המשוררת "מופרעת" וכן: "בהמה מיוחמת (...) הייתי שמה אותה בפינה". המשוררת החרדית זלדה, שהייתה מיודדת עם וולך ואף הופיעה עמה בצוותא בערבי הקראת שירה, ניתקה את הקשר עמה בעקבות פרסום השיר.

שלושה מנושאי שירתה של וולך מופיעים בהרחבה בספר שירתה זה. האחד, הקיום האנושי ומצבי התודעה של האדם, או האמן, כמסמנים את משמעות החיים וכיווני החיים. השני, המין והחוויה המינית, וולך מתארת שלל צורות של מיניות שלא בהכרח חוותה אותן, אלא שהיא טוענת להימצאן כחלק מהמיניות האנושית, וממקדת בשירתה את משמעותן בתוך התודעה העצמית וחוויית "האני". בין קשת החוויות המיניות שמתארת וולך נמצאות הטרנס-מיניות, ההתעמרות בשותף או השותפה למעשה המיני, ובקצהּ האַל-מיניות. בנוסף, וולך מנסה לצלם את המיניות מבעד להוויה היהודית-הישראלית כגון הדת והלכה; והשלישי, מצב הנפש, הטירוף והשפיות. אם השפיות היא מצב הנפש הנכון או בריאות הנפש, הרי וולך מערערת על הקונקרטיות של כלליה המקובלים בתרבות המערב, או בכל תרבות אחרת, כאשר היא עלולה לפרוץ כניגוד בינה לבין האוטונומיה של חיי הנפש הפנימיים-העצמיים. הדבר ממנו חוששת וולך יותר מכל הוא איבוד יכולת ההסתכלות וההתבוננות האישית והמיוחדת על המציאות, יכולת המתאפשרת רק על ידי הפרדה השואפת למוחלטת בינה לבין כל קבוצה תרבותית או רעיונית אחרת, שעם הצטרפות האדם אליה היא מאלצת אותו לאמץ את חוקיה ובכך להיבלע ולחדול מחשיבתו הביקורתית. השקפה קיצונית, עקשנית וחסרת פשרות זו מובילה בהכרח לתחושת בדידות רבה, ואכן אחד מנושאי שיריה העיקריים הוא בדידות.

שלושת הנושאים: הקיום, המיניות והנפש, מעורבבים ומהופכים בכוונת מכוון בשירתה של וולך, בין השאר באמצעים הצורניים הפואטיים שמתפקידם למסור את האמירה המהותית שברצונה למסור; וולך מראה או טוענת שאין משמעות לחלוקות או לתיוגים המקובלים בעיניה, או בעיניה כאמן שנאמן אל "האני" שלו שאינו נכון לוותר על עצמיותו גם כאשר היא נוגדת את המוסכמות או את המוסר המקובל. אולם קווי המתאר של שירתה מורכבים מדבר והיפוכו, עד כדי איפוס המשמעות כמצב תודעה שאין מנוס ממנו. היא מתארת פראות מינית והתרת כל רסן או מעצור תרבותי, בדרך לסיפוק התשוקה. אולם יחד עם החושניות המינית, מופיע האיון או הריקון של המין מערכו או תועלתו כאמצעי להנאה. וכל זאת, כמקרה פרטי או דוגמה של חוויית הריקון וה"למעלה מזה" בכלל שירתה. בשני הקצוות, התשוקה והדיכאון, היא ניצבת כמעידה על חוויותיה האישיות, שהיו ידועות למיליה הספרותי שהופקד על התקבלות שירתה, עורכי כתבי עת ספרותיים ועמיתים בחוג הקרוב אליה.

מקצת שיריה של וולך תורגמו לשפות זרות כגון: אנגלית, איטלקית ויידיש. אנתולוגיה נרחבת של שיריה ראתה אור באספרנטו.

המאבק על עיזבונה 
בן זוגה של וולך בזמן מותה, יובל ריבלין, המחזיק בעיזבונה, אסר בשנת 2000 על אקו"ם לעשות שימוש בשיריה שטרם הולחנו או תורגמו. האיסור שהטיל ריבלין הושפע מייעוץ רבני שקיבל בעת התקרבותו לדת. צעד זה עורר ביקורת רבה בקרב אנשי תרבות. הפרשה עלתה לכותרות לאחר שהזמר ארי גורלי, חבר ההרכב "40 מעלות", גילה שהוא מנוע מלמכור תקליטור של שירי משוררים שהקליט ההרכב, היות שהופיעו בו גם שני שירים של וולך, שהזכויות עליהם היו שייכות לריבלין. ריבלין חזר בו מהאיסור בתחילת יולי 2005.

ייצוגיה בתרבות 

שירו של רפי פרסקי "שפעת קלה" כתוב על שכנתו יונה וולך.
החמישייה הקאמרית עשתה שימוש בשירה של וולך "תותים" במערכון "הרס"ר המצטט", שבו מדקלם הרס"ר, בגילומו של רמי הויברגר, את השיר במלואו.
לאחר מותה, ספדה לה המשוררת דליה רביקוביץ שיר הספד: "את כבר לא מפריעה", וכן אזכרה אותה בשירה: "האהבה האמיתית אינה כפי שהיא נראית".

במוזיקה הישראלית 
חלק ניכר משיריה של וולך הולחנו ובוצעו בחייה ולאחר מותה על ידי אמנים שונים, בהם גידי גוב, ערן צור, אביתר בנאי, נורית גלרון, דורית ראובני, רוקפור, ברי סחרוף, ירדנה ארזי, גלי עטרי, הילה רוח ותמר קפסוטו.
המוזיקאים אילן וירצברג ושמעון גלבץ העלו ב-1979 מופע משיריה, בשם "בציר טוב". וולך עצמה הצטרפה לשניים לחלק מההופעות והקריאה שירים. ממופע זה התפרסמו שירים כ"שיר קדמשנתי (סקס אחר)" ו"לא יכולתי לעשות כלום". בשנת 2002 יצא התקליט בהוצאה מחודשת ובתוספת שירים חדשים.
המלחין המודרניסט אבל ארליך העלה יצירה המבוססת על טקסט של יונה וולך והלחנת שיריה.
יובל ריבלין, בן זוגה, הקליט בתחילת שנות השמונים (עוד בחייה) את שירה של וולך "אהובתי המתה", מתוך הקובץ "אור פרא".
במהלך שנות התשעים העלה המוזיקאי ערן צור, יחד עם רונה קינן, קורין אלאל, דנה אינטרנשיונל ואמנים נוספים, מופע משיריה של וולך, שהפך לאלבום "אתה חברה שלי". במופע שרה דנה אינטרנשיונל את "שיר קדמשנתי", וביצועה הביא לשיר משמעות חדשה מאחר שאינטרנשיונל טרנסקסואלית; שיר נוסף של וולך אשר ביצעה אינטרנשיונל: "מאה אחוז גבר", עורר סערה בגלל אותה סיבה של ביצועה ל"שיר קדמשנתי", והוא מתאר מנקודת מבט של אישה את אהבת הגברים לנשים, ומסתיים באמירה הנכאבת ש, כלומר, שהתנהגות של אישה הנתפסת כלא נשית או כגברית, תוביל לנטישה או לבגידה של הגבר.
שירים נוספים של וולך שהולחנו וזכו להצלחה כוללים את "אני שוב מתאהב" שהלחין צוף פילוסוף ושר גידי גוב (ובוצע קודם לכן על ידי ורדינה כהן בלחן של יורם צדוק), "אדם צובר זיכרונות" שהלחין שמעון גלבץ ושרה דורית ראובני, "זה הגשם" שהלחין רן עפרון ושרה נורית גלרון, "נ.ב." שהלחין גלבץ ושר יחד עם גלי עטרי, "שקט" שהלחין יובל מסנר ושרה להקת בלאגן, "אדם הוא מקום" שהלחין ירוסלב יעקובוביץ' ושרה ענת עצמון, "אל תתרגש" שהלחין עופר מאירי ושר דוד ד'אור, "אולי אני אבודה" ללחן אלג'יראי ששרה ירדנה ארזי, "תותים" שהלחין ושר ערן צור, "שיר ערש" ו"שם יש" שהלחינה ושרה להקת רוקפור, "שיר" (איילה) שהלחין אליאב אובל נאמן ושרה להקת "עלמא", "החיים שיש לך" שהלחין נדב ברמן ש. ושרה מרב יהלום, "באשמת עצבים רפופים", שהלחין חיים רחמני וביצעה להקת קטב מרירי, "סבסטיאן" שהלחין חיים רחמני וביצע ההרכב אורסולה שוורץ, ואת "דובה גריזלית" שהלחינה וביצעה הילה רוח. ב-1983 שירה של וולך "ד"ר למוסר" הוקלט בסגנון פּאנק על ידי הלהקה הירושלמית טי-זאק יא וואלדי, וב-2011 העלה אותו ליוטיוב חבר הלהקה רן כהן אהרונוב. שירה "הבובה של גוגול" הולחן ובוצע על ידי תמר קפסוטו, ומגוון נגנים, ביניהם יוסי מזרחי ורועי ריק. ב-2021 יצא לאור השיר "כאשר אינך משורר" בביצוע קרני פוסטל, טולה בן-ארי ומיכל ברלצקי כחלק מפרויקט "גורע וזורח".

באמנות החזותית 
 בשנת 1997 התקיימה במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן התערוכה "פוטו יונה: צילומים בעקבות שירי יונה וולך" אותה אצרו רוני סומק ומאיר אהרונסון (קטלוג).

במרחב הציבורי 
במרץ 2012 נחנך בקריית אונו גן פסלים על שמה. יש בגן שלטים ציטוטים משיריה, וכן פסלים של יוצרים אחדים.

בקולנוע וטלוויזיה 
בשנת 2012 פורסם סרטו של יאיר קדר "7 הסלילים של יונה וולך", במסגרת מיזם "העברים". הסרט משתמש בהקלטות מקוריות מריאיון שקיימה עמה הילית ישורון בשבועות שלפני מותה. בריאיון מדברת וולך רבות על הקשר המיסטי שלה עם אלוהים, נושא שלא הזדהתה איתו במהלך רוב חייה.
 בתחילת 2014 הוקרנה בטלוויזיה בערוץ 8 סדרת הדוקו-דרמה "המקוללים" של היוצר חגי לוי. אחד מחמשת הפרקים הוקדש לוולך, וגילמה אותה השחקנית נטע שפיגלמן.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "יונה", של הבמאי ניר ברגמן והתסריטאית דיתה גרי ובכיכובה של נעמי לבוב, המבוסס על חייה של יונה וולך.
בשנת 2020 הועלה מערכון קומי מתוך הסדרה "היהודים באים" אודות יונה וולך והתמודדותה עם פקיד שומה.

בתיאטרון
וולך כתבה מחזה שלם אחד בלבד "ולדימיר ושולמית". עותק שלו נמצא בספריית התיאטרון של אוניברסיטת ת"א. היא כתבה גם מחזה משובץ שירים בשם "אור זרוע" שבו מסופר על פיראט אנטישמי שהופך לאוהב יהודים (יגאל סרנה, ביוגרפיה); המחזה נגנז. היא החלה לכתוב כמה תמונות למחזה בשם "אנדרטה של צרעת". הצגה מבוססת על תמונות אלו הועלה בפסטיבל תל אביב לשירה 2019. נוסף לאלה, היא כתבה מספר מערכונים, שגנוזים ב"מכון גנזים" בספריית בית אריאלה ת"א.

מספריה
דברים, הוצאת עכשיו, 1966
שני גנים, הוצאת דגה, 1969
שירה, תל אביב: הוצאת ספרי סימן קריאה: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1976 – אוסף המכיל את 'דברים' ו'שני גנים', ושירים חדשים
אור פרא, הוצאת איכות, 1983
צורות, תל אביב: הוצאת ספרי סימן קריאה, 1985
מופע, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985
רציתי יותר – לקט שירים שראה אור אחרי מותה מעזבונה בשער בשם זה כפרק בקובץ שיריה: תת הכרה נפתחת כמו מניפה, (עורכת: הלית ישורון), תל אביב : הספריה החדשה לשירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992 – בקובץ כונס מבחר משיריה שנלקטו מספריה, ושירים נוספים שפורסמו בכתבי עת וחדשים מן העיזבון.
שירים אחרונים, הוצאת 'ספרים, הוצאה לאור', 2007 – הספר כולל את ספרה "אור פרא", את שיריה שפורסמו ב"פיוט", ושישה שירים נוספים שטרם פורסמו.
 זאת היונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד/מודן, 2013. ספר שפורסם בעקבות סרטו של יאיר קדר. הספר מאגד שירים נבחרים מכל התקופות, תמונות, וקטעים מיומנה של וולך. כמו כן כולל הספר שירים שכתבה על ערש דווי במיטת יצועיה בבית החולים.
אנדרטה של צרעת: כל המחזות, הוצאת הבה לאור 2021, בעריכת עודד כרמלי ושני פוקר. הספר מקבץ לראשונה את שלושת חלקי הטרילוגיה: "אנדרטה של צרעת 1", "אנדרטה של צרעת 2: יצחק ודבורה" ו"אנדרטה של צרעת 3: וולדימיר ושולמית". המחזות נכתבו בין השנים 1965–1985 וכוללים גרסאות מוקדמות של כמה משיריה המפורסמים ביותר של וולך, בהם "לעולם לא אשמע את קולו המתוק של אלוהים", "תותים" ו"אתה חברה שלי". שירים נוספים שובצו במחזות ולא פורסמו מעולם.

לקריאה נוספת
דורית זילברמן, העברית היא אישה מתרחצת, תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1993. 
יגאל סרנה, יונה וולך: ביוגרפיה, ירושלים: הוצאת כתר, 2009. 
לילי רתוק, מלאך האש: על שירת יונה וולך, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997. 
. 
צפרירה לידובסקי כהן, שחררי את חרצובות לשונך אשה: כיסוי וגילוי בשירת יונה וולך, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009. 
שירה סתיו, אבא אני כובשת: אבות ובנות בשירה העברית החדשה, הוצאת דביר ומכון הקשרים, 2014. 
נורית צדרבוים, "בטרם היות הפנים להכרה", מסע פרשני בינתחומי מיונה וולך אלַי, מה שבינינו, וחוזר חלילה, כתב העת בגלל - 3 חלקים, גיליון 2, אוקטובר 2012גיליון 3, דצמבר 2012, גיליון 4, מרץ 2013
נורית צדרבוים, "השירה כמוה כציור - האמנם?", המסדרון - כתב עת לשירה ופרוזה, תרבות ואמנות, גיליון מס' 1, אוקטובר 2014, הוצאת "חדרים".
 יונה וולך בשיחה עם סטודנטים (1977), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016.
 
 ספר יונה וולך, עורכות דנה אולמרט ושירה סתיו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023. הספר הוא כינוס מאמרים, מסות ורשימות שנכתבו עליה, וראיונות שהתקיימו איתה.

קישורים חיצוניים 

סרטים:
 ראיונות על יונה ולך ושירים שהיא מקריאה בקולה באתר ה-YOUTUBE של העברים 
 לצפייה בסרט "שבעת הסלילים של יונה וולך" 
 אתר הסרט על חייה ויצירתה, 7 הסלילים של יונה וולך 
  
  
  יונה וולך - ראיון בתוכנית "בשעה טובה" עם מאיר שליו

קטעי קול:
 ד"ר דן ערב, ד"ר דוד גורביץ' ויונתן גת, יונה וולך  "השאירה לנו פצצות מילוליות מתקתקות" תוכנית רדיו בסדרה "גיבור תרבות" של "כאן"
 , התוכנית כוללת הקראת שיריה בקולה
 "יונתן" בקולה של יונה וולך.
 יונה וולך - אור פרא, תוכנית רדיו ששודרה בגלי צה"ל בעריכת ענבר מאור

יצירתה וחייה:
 
 נחנך גן הפסלים ע"ש יונה וולך - באתר עיריית קריית אונו
 יונה וולך בדג אנונימי
 הצצה לארכיונה של יונה וולך באתר מכון גנזים של אגודת הסופרים
 
 צפרירה לידובסקי כהן, 
 שושנה ויג, יונה וולך - כתיבה במהירות הביוגרפיה (חלק א), (חלק ב)
 אסתי סגל, "יונה וולך היא מין רולטה שמעוררת שערוריות", גלובס, 8 במרץ 2010
 בועז כהן, יונה וולך ואני, הבן של מתקן התנורים, באתר "עכבר העיר"
 , ערוץ 1, 1984
 יונה וולך, באתר סנופי
 
 אלי אשד, העולם המיתי של יונה וולך, בלוג באתר "רשימות", 26 באוגוסט 2009
 
 
 
 , ynet, 5 במרץ 2010
 , nrg, 6 במרץ 2010
 
 אסתי סגל, הנמרה שסיפרו לך עליה, "במחשבה שנייה", 8 במרץ 2010
 
 
 
 
 אופיר טננבאום, מה מקומו של הזיכרון הפרטי לצד השכול הלאומי, בבלוג סופרת ספרים, 7 בנובמבר 2014
 
 
 
 
 עודד כרמלי, האזהרה של יונה וולך והאוזניים הערלות שלנו, השילוח, 20 ביולי 2017
 
 
 מאמרים וכתבות על יונה וולך בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית
 
 

משיריה:
 שירים מן הגניזה 1,2, באתר "בלוגספוט".
 שני גנים, באתר הספריה החדשה
 קורנליה, לולה, באתר הספריה החדשה
 
 
 אתה חברה שלי, באתר הספריה החדשה
 תפילין, באתר "הארץ"
 
 
 
 

על שיריה:
 
  - על "מופע"
  - על "מפלצת האיילה"
 אליעז כהן, "לעולם לא יעבור קול הגעגועים את הסף", "דעות" 11, אוגוסט 2001, עמ' 24–25 - על "אבשלום"
 אלי הירש, על שירת יונה וולך, ידיעות אחרונות, 3 ביולי 2009
 מיכאל גלוזמן, הקינה העולצת - על שני שירים של רביקוביץ על וולך, פורסם בהליקון - סדרה אנתולוגית לשירה עכשווית וקלאסית
 
 
 
 
 
 
 מנחם פרי, "אלוהים הוא פחדן, הוא בכיין", על פרשת השיר "תפילין", אתר מנחם פרי, פורסם לראשונה באתר הספריה החדשה 16.10.12.

הערות שוליים 

משוררות ישראליות
משוררים ישראלים
משוררות כותבות עברית
משוררים כותבי עברית
משוררות להט"ביות ישראליות
משוררים ששיריהם הולחנו
ישראליות המתמודדות עם מגבלה נפשית
ביסקסואליות ישראליות
להט"ביות ישראליות
ביסקסואלים ישראלים
אישים הקבורים בבית העלמין הדרום
זוכות פרס קוגל
זוכי פרס קוגל
קריית אונו: אישים
יתומי צה"ל
יתומות צה"ל
ישראליות שנפטרו מסרטן השד
ישראליות שנולדו ב-1944
ישראלים שנולדו ב-1944
ישראליות שנפטרו ב-1985
ישראלים שנפטרו ב-1985