שמעון אגרנט

שמעון אגרנט (5 בספטמבר 1906 – 10 באוגוסט 1992) היה הנשיא השלישי של בית המשפט העליון. אגרנט כיהן כשופט בבית המשפט העליון במשך 27 שנים, וכתב מספר פסקי דין משמעותיים שעיצבו את דמותו של בג"ץ בשנותיו המוקדמות.

אגרנט, יליד ארצות הברית, היה בן למהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ולמד משפטים באמריקה לפני שעלה ארצה. לאחר שעלה היה עורך דין פרטי בימי המנדט הבריטי, התמנה לשופט בבית משפט השלום ובהמשך לבית המשפט המחוזי בחיפה. הוא התמנה לכהן כשופט בבית המשפט העליון זמן קצר לאחר קום המדינה, וכיהן 17 שנים כשופט 
ועוד 11 שנים כנשיא בית המשפט העליון.

בין פסקי דינו הנודעים בג"ץ קול העם (הדן בחופש הביטוי) ובג"ץ ירדור (הדן בדמוקרטיה מתגוננת). בנוסף, אגרנט היה מי שכתב את פסקי דין הרוב במשפט מחתרת צריפין ובערעור של משפט קסטנר לעליון. תחום ההתמחות שלו היה במשפט פלילי, ומכאן שהייתה לו השפעה רבה גם על תחום זה במהלך כהונתו ארוכת השנים כשופט בכיר. אגרנט עמד גם בראשות שתי ועדות חקירה ממלכתיות: ועדת אגרנט להבהרת סמכויות היועץ המשפטי לממשלה ב-1962 וועדת אגרנט לחקר מחדל מלחמת יום הכיפורים.

קורות חיים
אגרנט נולד בלואיוויל שבמדינת קנטקי, בארצות הברית, בט"ו באלול ה'תרס"ו, 1906, לד"ר אהרון יוסף אגרנט (1881–1946), יו"ר הסתדרות רופאי השיניים בישראל ופעיל ציוני, ולפנינה בת שמעון שניצר. הוריו היגרו לארצות הברית מחיסלוויצ'י שברוסיה זמן קצר לפני לידתו. אביו התפרנס מהוראת עברית והיה ציוני שביקש לעלות לארץ ישראל. אגרנט גדל בשיקגו, למד בבתי ספר יהודיים ולזמן מה למד בגמנסיה העברית הרצליה. הוא למד באוניברסיטת שיקגו ובמקביל לימד עברית בבית ספר יהודי בעיר והיה אחראי על שיעורי העברית בבית הספר היהודי בו לימד. כן היה פעיל בארגון אבוקה בשיקגו.

בשנת 1926 קיבל תואר ראשון. בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו ובהמשך קיבל תואר במשפטים מאותה אוניברסיטה. ב-10 במרץ 1930 הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו על סיפון האניה "מוריטניה", עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים באפריל 1931 וקיבל רישיון עריכת דין באפריל 1932. את ההתמחות עשה בירושלים ולאחריה עסק כעורך דין פרטי בחיפה. בין השאר עבד עבור ועד הקהילה בחיפה בסיוע לעולים שנכנסו לארץ ישראל נגד חוקי המנדט הבריטי ונכלאו בכלא עכו.

בסוף שנות השלושים נישא לכרמל פרידלנדר, בת לישראל פרידלנדר ולליליאן לבית בנטוויץ'. דודה של אשתו, אחי אמה, נורמן בנטוויץ', שהיה היוע המשפטי הראשון לממשלת המנדט, סייע לאגרנט לבחור במשרת שופט, ואף המליץ עליו בפני הנציב העליון. ב-1940, תחת שלטון המנדט הבריטי, מונה לשופט בבית המשפט השלום בחיפה וב-1948 לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. עם ייסודו של בית המשפט העליון של מדינת ישראל בשנת 1948 היה שמו של אגרנט בין השמות הראשונים שהועלו לשמש בו כשופט, אולם הוא לא נמנה בין חמשת השופטים הראשונים (עקב העובדה שרק זמן קצר לפני כן מונה לבית המשפט המחוזי, והשופט חשין, שנבחר במקומו, היה שופט מחוזי ותיק יחסית). בדצמבר 1948 מונה לשופט בבית המשפט העליון בפועל, מינוי שהוארך באוקטובר 1949 וב-2 בינואר 1950 מונה במינוי של קבע.

כן שימש בשנים 1954–1966 במשרת פרופסור אורח למשפט פלילי באוניברסיטה העברית.

ב-29 בפברואר 1960 מונה אגרנט לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון. ב-18 במרץ 1965 התמנה לנשיא בית המשפט העליון וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-5 בספטמבר 1976.

אגרנט הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת ה'תשכ"ח.

בשנותיו בבית המשפט העליון כתב אגרנט פסקי דין רבים אשר דנו בשאלות מכריעות והרות גורל (כהרשעתו של אדולף אייכמן), ושימש אב בית דין במשפטים רבים אשר עיצבו את דמותה המשפטית של מדינת ישראל.

פסק הדין הידוע ביותר והמצוטט ביותר של אגרנט הוא פסק דינו בבג"ץ קול העם, בו דן ביסס אגרנט באריכות את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי של ישראל, וקבע את מבחן "הוודאות הקרובה" הנדרש משיקולי ביטחון כדי לגבור על חופש הביטוי. פסק-דין ידוע אחר של אגרנט הוא פסק דין ירדור.

בשנת 1962 מונה לעמוד בראש 'ועדת המשפטנים בדבר סמכויות היועץ המשפטי לממשלה' שכונתה על שמו ועדת אגרנט (הראשונה). הוועדה בראשותו הציגה לממשלה בחוות דעתה את מבנה סמכויותיו של היועץ, יחסיו עם שר המשפטים ועם הממשלה, ותוקפה של חוות דעתו ביחס לממשלה וביחס לרשויותיה המנהליות. מסקנותיה של ועדת אגרנט השפיעו על הגדרת תפקיד היועץ המשפטי לממשלה עשרות שנים קדימה והן עדיין מהוות נושא לדיון משפטי ער.

בשנת 1973 מונה אגרנט לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית (שכונתה בהתאם ועדת אגרנט) לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים. פרסום הדוח הראשוני היה באפריל 1974  והוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, והמליצה על סיום כהונתם של הרמטכ"ל וראש אמ"ן. היא לא ביקרה את ראשי הדרג המדיני, משה דיין וגולדה מאיר. למרות זאת לאחר מספר שבועות התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה. 

סוגיה שצצה לאחר מספר שנים היא האם אגרנט ידע על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב-25 בספטמבר 1973, במסגרתה  הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה. אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו אך צבי זמיר טען שאכן ידע.

בשנות חייו האחרונות, החל משנת 1988, כיהן אגרנט כנשיא האגודה לזכויות האזרח.

אגרנט נפטר בי"א באב ה'תשנ"ב, 10 באוגוסט 1992, בן 86, ונקבר בירושלים. הוא הותיר אחריו שלושה בנים ושתי בנות. אורית סון היא נכדתו.

הכיכר בין בית המשפט העליון למשרד החוץ בירושלים נקראת על שמו.

בשנת 2023, לרגל יובל למלחמת יום הכיפורים, הופיעה דמותו של אגרנט בסרטו של גיא נתיב "גולדה", והוא גולם על ידי הנרי גודמן.

ספר יובל לכבודו
בשנת 1986 יצא לכבודו של שמעון אגרנט ספר יובל:
 מרדכי קרמניצר ורות גביזון, 1986. גבורות לשמעון אגרנט, ירושלים: "גרפ-פרס".

ראו גם 
 כיכר שמעון אגרנט

לקריאה נוספת
 פנינה להב, ישראל במשפט - שמעון אגרנט והמאה הציונית, עם עובד, 1999
 דניאל פרידמן, קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל, הוצאת ידיעות ספרים, 2019
אברהם חיים אלחנני, ירושלים ואנשים בה, ירושלים: ראובן מס, 1973 (417–415)

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

משפחת בנטוויץ'
ישראלים ילידי ארצות הברית
שופטים בתקופת המנדט הבריטי
בוגרי אוניברסיטת שיקגו
זוכי פרס ישראל למשפטים
זוכי פרס ישראל לשנת 1968
שופטי בית המשפט העליון
נשיאי בית המשפט העליון
יושבי ראש ועדת הבחירות המרכזית
יושבי ראש ועדות חקירה ממלכתיות
נשיאי האגודה לזכויות האזרח
יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
ישראלים שנולדו ב-1906
ישראלים שנפטרו ב-1992