הר מירון

הַר מֵירוֹן (בערבית: جبل الجرمق, ג'בל אל־ג'רמק) הוא ההר הגבוה ביותר בשטח ארץ ישראל ממערב לירדן והרביעי בגובהו בישראל כולה. הוא שוכן בין צפת למעלות תרשיחא ופסגתו מתנשאת לגובה של 1,204 מטר מעל פני הים, והיא הגבוהה ביותר ברכס הרי מירון שבגליל העליון. בעבר התנשא ההר לגובה של 1,208 מטר מעל פני הים, אך צה"ל שיטח את פסגת ההר לצורך הקמת יחידת בקרה אווירית והנמיכה במעט.

הר מירון הוא אחד האזורים הגשומים ביותר בישראל, בממוצע יורדים בו כ־900 מילימטר גשם בשנה. במרבית החורפים יורד בהר מירון שלג שנערם. ההר מכוסה בחורש ים תיכוני שכולל עצי אלון, חרוב עצי קטלב אדומי גזע ואחרים.

שמו של ההר
שמו הערבי של ההר הוא ג'בל אל־ג'רמק. שמו העברי הנוכחי ניתן לו בראשית שנות ה־50 על ידי ועדת השמות הממשלתית, בשל סמיכותו למירון הקדומה, היושבת במורדו המזרחי. סברה למקור השם הערבי הוותיק "ג'רמק" היא בשבט תמני בעל שם דומה שהשתקע בהר. אפשרות נוספת היא שההר נקרא על שם מערות מיוחדות שקיימות בהר שנקראות בערבית ג'רמק.

קודם לכן נקרא ההר בקרב היישוב העברי בשם הר עצמון, בעקבות תיאור הר נישא בשם זה בכתבי יוסף בן מתתיהו. כיום מקובל זיהויו של הר עצמון בגליל התחתון המערבי, שאליו נדד שם זה. יוסף ברסלבי כתב שמי שהחדיר את השם "הר עצמון" כשם עברי של ג'בל ג'רמק היה אליהו ספיר שהביא את הזיהוי בספרו "הארץ" שיצא בשנת 1911. ברסלבי משער שספיר לקח את השם מלקסיקון של גוסטב בוטגר שיצא בשנת 1879 בגרמנית והביא את הזיהוי בשם ספ (Sepp). השם מירון נכנס באיטיות לתודעה הציבורית ובשנות ה־60 עוד נעשה שימוש בשם "הר עצמון" בהתייחסות להר.

לפי השערה אחת, שמו בתקופת חז"ל היה 'הר זבד'.

שמורת הר מירון

שמורת הר מירון היא שמורת טבע מוכרזת בגליל המהווה את שמורת הטבע הגדולה בצפון ישראל, כששטחה הוא 90,596 דונם. השמורה הוכרזה ב־9 בדצמבר 1965, ועברה מספר הרחבות וגריעות שטחים מאז.

מלבד הפסגה שסגורה למבקרים בגלל הבסיס הצבאי השוכן בה, אתר הביקור העיקרי בהר הוא שביל הפסגה שמקיף אותה כ־100 מטר מתחת לרום ההר. מהשביל נפרשות תצפיות לרוב שטח הגליל העליון. ממספר נקודות בגוש הרי מירון ניתן לראות את כל רוחב ארץ ישראל, מהים התיכון, הגליל התחתון, הכנרת והגולן. בשמורה נמצא בית ספר שדה הר מירון.

התיישבות בהר
לאורך שנים הייתה התיישבות ענפה מסביב להרי מירון אך ברוב המקרים לא הוקמו יישובים בהר עצמו. על הפסגות הסמוכות להר מדרום נמצאת בית ג'אן. היישובים הוותיקים מסביב להר הם גוש חלב (כיום ג'יש), פקיעין וצפת שמשקיפה על ההר מהר כנען. יש הטוענים כי למרגלות ההר שכן היישוב הקדום מירום שמוזכר בתנ"ך כאחד המקומות שנכבשו על ידי יהושע בן נון:

יש הטוענים שזהו "הר עצמון" שהיווה זירת לחימה נגד גלוס בתחילת המרד הגדול.

קרוב לפסגת הר מירון קיימים שרידים של ניסיונות קודמים להתיישב בהר. יישוב זה כונה "ג'רמק" על שם שמו הערבי של המירון. הוא נוסד על ידי ישראל ב"ק ובנו ניסן ב"ק בשנת 1834, אך ננטש לאחר שנים בודדות.

אתרים קדושים 
כיום קיימים למרגלות הר מירון אתרים הקדושים ליהודים ולדרוזים. ביניהם ניתן למנות את קבר התנאים, רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו, רבי יוחנן הסנדלר וגם קבר נבי סבלאן.

יהושע בן נון
ישנה עדות מהמאה ה־13 לכך שהר מירון זוהה כמי מרום, זירת הקרב של יהושע בן נון במלכי הצפון:

עדות אחרת, מהמאה ה־14, זיהתה את מירון כמקום קבורתו של יהושע, הוא "הר געש".

הלל ושמאי
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה־11. החל מהמאות ה־12 וה־13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן על נס של הופעת מים מתוך סלע.

מנהגי ההשתטחויות עוררו התנגדות בחוגים רבניים שונים, בשל חשש לאיסור לא תדרשו על המתים. אמנם, יש שביארו איסור זה רק על מתים ולא על צדיקים שהרי גם במיתתם קרויים חיים וראיה מאליהו הנביא שעל אף שהיה כהן נכנס למערת המכפלה. בטקסים אלה השתתפו גם ערבים. החל מהמאה ה־13 נמסר על השתטחויות על קברי צדיקים דווקא בעונת האביב, בעיקר בפסח שני, אך גם במועדים אחרים. במאה ה־14 יש עדויות על עלייה לרגל למירון של יהודים שהגיעו מעבר לים. עד המאה ה־15 ממשיכים דיווחים רבים על עלייה לרגל בפסח שני לקברי הלל ושמאי.

למרגלות ההר בכיוון מזרח שוכן כפר שמאי.

רבי שמעון בר יוחאי

דיווח בסוף המאה ה־15 מעיד על עלייה לקברי רבי שמעון בר יוחאי ובנו בשלושת הרגלים, הכוללת הופעת מים כגשם, ומאותה התקופה נעלמת, בהדרגה, ההתייחסות לקברי הלל ושמאי. ככל הנראה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר, שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לישראל בתקופה זאת. נוהג שהתקבל היה לערוך משמרות תפילה על קברו בראש חודש. במאה ה־16 נבנה מבנה על הקבר.

שלושת סוגי הביקורים שהונהגו במירון היו באותה התקופה: ביקור לשם תפילה בעתות משבר, ותפילה להורדת גשם בסוכות; ביקורי מקובלים וחבורותיהם לצורכי התייחדות ועיון בזהר בשלושת הרגלים כתחליף לעלייה לירושלים, בהשארת האר"י; קביעות של לימוד תורה וקבלה לצורך תפילה ותיקון על הגלות. התייחדות במירון בהקשר קבלי המשיכו בתאריכים שונים, גם במאות הבאות. המשמעות הרוחנית של העלייה למירון, הייתה חלק בלתי נפרד מהתפיסה החדשה, הקבלית, של חיבור לצדיק המת ולאלוהות באמצעות מקום קבורתו לצורך התעלות רוחנית. קבר הרשב"י היה היעד המרכזי, אך נוספו אליו גם ההשתטחות על קברי הלל, שמאי ור' יוחנן הסנדלר.

במאה ה־16 ניתן דיווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, וכן של גילוח שערות בנו, כמנהג שכבר היה קיים, כנראה מנהג עממי:

עלייה זאת נחשבת על ידי רבים למקורה של הילולת בר יוחאי, שהפכה מאותה תקופה לעלייה לרגל המרכזית במירון.

בתחילת המאה ה־20, כבר היה מירון האתר המרכזי לעלייה לרגל, בכל ימות השנה, בעיקר בתקופה שלאחר פסח. שיא ההגעה לאתר בכל שנה היה תמיד סביב ל"ג בעומר. על פי דיווח מאותה התקופה, הגרעין של הפולחן במירון הוא חסידים, שערכו במקום וסביבו תקופות ארוכות של התייחדות, ריקודים, טבילות ותפילות. הללו אף הנהיגו הקבלה בין הרשב"י לבין הרב נחמן מאומן, דרך גלגול נשמות. הדיווח ממשיך ומתאר כיצד ימים לפני ל"ג בעומר עוסקים במירון בתפילה, קריאת תהילים ועיון בזהר.

למרגלות ההר בכיוון צפון מזרח שוכן היישוב בר יוחאי.

גלריה

ראו גם
 נחל מירון

קישורים חיצוניים 

 
 שמורת הר מירון, באתר "טבע ונופים בישראל"

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
שביל ישראל
מירון
מירון
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית