יעקב ישראל דה האן

יעקב ישראל דה האן (31 בדצמבר 1881 – 30 ביוני 1924, אור לכ"ט בסיוון תרפ"ד) היה משפטן, עיתונאי, משורר וסופר בשפה ההולנדית, יהודי יליד הולנד, פעיל ציוני שהתחרד בארץ ישראל ופעל בהמשך נגד קיומה של התנועה הציונית. היה קורבן של מה שנחשב כרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני. נרצח על ידי ההגנה.

קורות חיים 

דה האן נולד בשנת 1881 בכפר סמילדה , במחוז דרנתה שבצפון-מזרח הולנד. משפחתו הייתה דתית ובה 18 ילדים. אביו יצחק אייזיק הלוי היה חזן ומורה בעל מזג סוער ונאלץ להחליף מדי פעם את הקהילה שאותה שירת, עד שהשתקע בעיר זאנדם (Zaandam) שליד אמסטרדם. אחותו של יעקב, קרי ואן ברוכן, הייתה סופרת שכתבה בין היתר את הספר "הבית הקטן שליד התעלה", המספר על בית הוריה. דה האן נטש את הדת בגיל צעיר והשתלב בחברה ההולנדית. בבחרותו למד בסמינר להכשרת מורים. הוא היה מרקסיסט ובשנת 1903 הצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית והיה לאחד מראשי דובריה.
נודע כעורך דין ועסק גם בעיתונאות ובכתיבת שירה. שלט בשפות רבות. דה-האן היה הומוסקסואל. הוא לא הצהיר על כך ברבים, אך חשף עובדה זו בכתביו, ולראשונה בספר "צינורות" שיצא לאור ב-1904. עם זאת, בשנת 1907 נשא לאישה את יוהנה ואן מרספין, רופאה נוצרייה שהייתה מבוגרת ממנו בתשע שנים.

בשנת 1912 נסע לאימפריה הרוסית כדי לחקור את תנאי המאסר בבתי הסוהר שם. עם שובו פרסם את הספר "בתי סוהר רוסיים", על התנאים התת-אנושיים שמצא במוסדות אלו. לאחר שובו מרוסיה חל בו מפנה אידאולוגי נוסף, והוא חזר בתשובה ושב להיות יהודי דתי, ולאחר מכן הצטרף לציונות הדתית. ב-1916 הגיש את הדוקטורט שלו במשפטים באוניברסיטת אמסטרדם שעסק בהיבטים בלשניים וסמנטיים של החוק והמשפט. אחרי מלחמת העולם הראשונה החליט לעלות לארץ ישראל. הוא הגיע לארץ בשנת 1919 כציוני ורצה להשתלב בתנועה הציונית. עד מהרה התברר לו כי איש אינו מעוניין בשירותיו – לא במוסדות היישוב וגם לא באוניברסיטה העברית, שהייתה אז בשלבי הקמה. הוא ביקש לשמש כקונסול הולנד בירושלים ונדחה על ידי שלטונות הולנד. ב-1921 עמד בראש התלמוד תורה הספרדי "דורש ציון".

מאוכזב ומתוסכל, חל שוב מהפך בחייו, והוא הצטרף לחוגים הקנאיים של העדה החרדית, מתנגדי החילוניות והציונות. דה האן הפך למקורבו של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית.

בשנותיו בירושלים המשיך ביחסיו עם גברים, שאותם מצא בקרב נערים מערביי ירושלים, אם כי הסתיר את הדבר מחבריו החרדים. עולמו זה התבטא בספר שיריו בסגנון המרובעים שבשל כך נקרא "המרובעים". הספר יצא לאור בהולנד מעט לפני מותו, בשנת 1924.

באותה עת התפרנס, נוסף על ההכנסות מפרסום שירתו, מכתיבת כתבות לעיתון ההולנדי הנפוץ "Algemeen Handelsblad", שעסקו בתיאור החיים בארץ והיו פופולריות בהולנד, ומעבודתו כמרצה למשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.

פעילותו המדינית בשירות העדה החרדית
דה האן העמיד את כישוריו לרשות העדה החרדית. הוא תרגם את תזכיריה ואת תזכירי אגודת ישראל (שהייתה אז קשורה אליה) לאנגלית והושיט לאגודה ייעוץ משפטי. במשך הזמן הפך למנהל המדיני הרשמי של האגודה, וזאת ללא כל תמורה. דה האן היה דמות יוצאת דופן בסביבתו, אירופאי משכיל ומודרני בלב העדה החרדית. דה האן העריץ את רבה של ירושלים יוסף חיים זוננפלד, שבברכתו פעל, ועד מהרה הפך לסמן קיצוני בחוגי החרדים.

הוא נאבק במרץ ובביטויים קשים נגד היישוב הציוני המאורגן, והחשיבם כ"אנשים מסוכנים, שבגלל שאיפותיהם יעוררו את הערבים כנגדנו", והאשימם בכל תגובות הזעם והתוקפנות של הערבים. הוא השווה את התנהגות הציונים כלפי הערבים להתנהגותם של האנטישמים כלפי היהודים. הוא ניצל את קשריו הדיפלומטיים והאישיים למטרה זו, עם פרסומים בעיתונות האירופאית הכללית, כגון: בדיילי אקספרס הלונדוני, והנדלסבלאט ההולנדי. בשנת 1921 ביקר בארץ אלפרד הרמסוורת', הוויקונט הראשון מנורטקליף , בעל העיתונים דיילי מייל ודיילי מירור; דה האן ארגן פגישה שלו עם משלחת אנשי ועד העיר האשכנזי, שאחריה אמר הלורד נורטקליף כי "כמה הם היודעים באנגליה כי היהודים האורטודוכסים אינם מאמינים בציונות ... טוב שידעו זאת כולם". פגישה זו עוררה סערה וגררה גינויים מצד אנשי היישוב החדש. הוא פתח במסע נגד המיסים שהנציב העליון אישר לוועד העיר של יהודי ירושלים לגבותם, ופעל לביטול המנדט הבריטי על ארץ ישראל.

דה האן תקף באופן קבוע את הציונות ואת מנהיגיה. הוא תיאר את הרב קוק ואת מנהיגי היהדות הדתית-לאומית של תנועת המזרחי כפושעים, וניהל מאבק עיקש נגד הרב הראשי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והגיש נגדו תלונות ותביעות משפטיות תכופות, ביניהן תביעה באשמת זיוף תעודה שבגינה נאלץ דה האן לשלם הוצאות בית משפט ושכר טרחת עורכי-דין. במשפט תביעה שהתנהל עם שופט שנחשב בעיניו כציוני, הוא הפנה אליו עורף, לעג וקילס, ואף החליף כל פעם את השפה (אנגלית, ערבית ועברית). מתנגדיו האשימוהו גם שפעל על מנת לסכסך בין היישוב היהודי לבין הערבים.

הוא היה במגע מתמיד עם ההנהגה הערבית, ובקשרי ידידות עם האמיר עבדאללה מרבת עמון (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן). הוא חתר לתוכנית שתהיה מוסכמת על ידי התנועה הערבית בכך שלא תקפח את הזכויות של היהדות החרדית בארץ ישראל ותיתן תנועה חופשית של יהודים בארצות ערב (כולל ארץ ישראל), ואילו היהודים יוותרו על הדרישה לזכויות מדיניות בארץ ישראל.

דה האן הרכיב משלחת חרדית בראשות הרב זוננפלד שיצאה ב-י"ט באדר א' ה'תרפ"ד לעבר הירדן, להתייצב בפני האמיר עבדאללה, ולהיפגש עם אביו של עבדאללה, חוסיין בן עלי, שביקר אז בעבר הירדן. המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת ציונית בראשות הקולונל פרדריק קיש שיצאה להיפגש עם אנשי השושלת ההאשמית. הוא השתתף בכל הפגישות והארוחות הרשמיות, כולל סעודה עם הנציב העליון הרברט סמואל. משלחתו של דה האן הגישה תזכיר שלפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק. עוד הביע התזכיר רצון בשלום ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ. במעמד זה הוא השיג מהמלך חוסיין סכום נכבד לעניי העדה החרדית.

במאי 1923 קיבל מכתב איום על חייו, שנאמר בו כי עליו לעזוב את ארץ ישראל עד 24 במאי.

הרצח

דה האן אמור היה לצאת ללונדון ב-1 ביולי 1924 עם משלחת מטעם העדה החרדית, כדי לפעול נגד אישור החוק למתן מעמד לקהילות היהודיות בארץ ישראל, שלדעת העדה החרדית היה בו כדי לתת יתרון ליישוב הציוני. השמועה אמרה שבכוונתו לפעול בלונדון גם לביטול הצהרת בלפור (דה האן עצמו הכחיש טענות על פעילות בכיוון הזה, שעלו בעקבות פגישה קודמת). ב-30 ביוני 1924, כשיצא דה האן לרחוב יפו לאחר תפילת מנחה בבית הכנסת שבחצר בית החולים שערי צדק, הוא נורה שלוש פעמים באקדח. הרוצח נמלט. זהות הרוצח, סייעניו ושולחיו לא נתגלתה למשטרת המנדט ותיק החקירה נסגר.

היסטוריונים שחקרו את אירוע ההתנקשות סבורים שאברהם תהומי (זילברג), איש "ההגנה" ולימים ממקימי האצ"ל, יזם את הפעולה. גם בערוב ימיו, עשרות שנים אחרי הרצח, סירב תהומי להודות בפה מלא שביצע את מעשה הרצח, אם כי בריאיון לשלמה נקדימון ב-1983 הודה באחריות מסוימת למעשה ובכך שבוצע בידי "ההגנה". תהומי פנה לממונה עליו, זכריה אוריאלי, והלה אישר לו את הפעולה לאחר התייעצות עם בכירים ממנו. במהלך השנים הועלו בהקשר זה שמותיהם של יוסף הכט, שעמד בראש "ההגנה", ושל יצחק בן-צבי. בספר תולדות ההגנה מופיעה עדותו של הכט שהוא יזם את הפעולה, ורק לאחר שבוצעה הודיע לבן צבי. בשנת תשט"ז פורסם בשבועון העולם הזה שרחל ינאית בן-צבי הייתה שותפה לתכנון. תהומי הכחיש זאת במכתב לעיתון, וכן לימים לחוקר עודד ארצי. בשנת 2019 נחשף מכתב של תהומי משנת 1979, שבו אישר כי בן צבי השתתף בהחלטה על הרצח. הביצוע הוטל על תהומי ועל אברהם גיורא קריצ'בסקי.

תהומי הכחיש את דעתו של עודד ארצי, שלפיה ביצע תהומי את הרצח בשמו של תא מחתרתי בשם 'המפעל', בעל מאפיינים המזכירים את מחתרת 'הקיבוץ'. תא זה, שהורתו ב'חבורת אודסה', התגבש בשנים 1923–1924, ומנה 13 חברים מקרב קבוצת השרון, אנשי העלייה השלישית שזוהו עם מפלגת הפועל הצעיר. מפקד התא היה אליהו בן חורין (בינדר) ולדעת ארצי הוא שהוציא את פקודת החיסול. צוות החיסול כלל את תהומי, היורה, ואת זאב משי.

תוצאות הרצח והשלכותיו
רצח דה האן נחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזעזע את היישוב. בעיתונות פורסמו מאמרי הסתייגות חריפים, אך גם מאמרים שלא שכחו את אופיו ועברו. מייד אחרי מותו, התפרסמה כתבה בעיתון הארץ:

אף היו מאמרים שניסו להעביר את האחריות לצד הנפגע:

יש מאמר שאף ניסה למצוא תירוצים ממקורות המסורת היהודית לאירוע זה:

במערכת "קול ישראל" נתקבל מאמר של ראש עיריית ירושלים, מוסא כאזם אל-חוסייני:

הפובליציסט אורי קיסרי כתב ב"דבר", כשנה וחצי לאחר הרצח:

בלט בחריפותו הפובליציסט איש תנועת העבודה משה בילינסון, שכתב: .

עם זאת, כתב חוקר מדע המדינה שלמה אבינרי:

בחלק מן החוגים החרדים הפך דה האן לקדוש מעונה, כחרדי שנפל בידי חילונים על משמרת שמירת קודשי ישראל, ואף הרב יוסף חיים זוננפלד הכריז ש"מובטחני כי מי שמדבר בגנותו של דיהאן אפילו בדבר קט, אין לו חלק לעולם הבא". מסורת זו נמשכת עד היום. עם זאת, באגודת ישראל העולמית, שמלכתחילה לא שבעה נחת מפעילותו של דה האן, הקיצונית מדי לטעמה, נשמעו, עם פרסום ספריו ההומוסקסואליים לאחר הרצח, קולות הסתייגות ממנו, והתנועה נמנעה מלהנציח את שמו. באמצע שנות השמונים ניסתה העדה החרדית לשנות את שמה של גינת זופניק שבירושלים ל"גן יעקב ישראל דה האן".

הסופר ארנולד צווייג כתב ב-1932 רומן המבוסס על פרשת חייו של דה האן בשם "דה פרינט שב הביתה" (תורגם לעברית בשם "דה וריאנט שב הביתה"). בספר "נוצות" מאת חיים באר יש דמות המבוססת על דמותו של דה האן.

במאה ה-21 מועלה זכרו של דה האן על ידי קהילת הלהט"ב כמשורר ואיש רוח שנרצח, אומנם על רקע פוליטי, אך בטענה שדמו הותר ביתר קלות בשל נטייתו המינית.

שורה משירו של דה האן, "שיר לדייג צעיר" – "כזו כמיהה ללא גבול לידידות", חקוקה על אחת משלוש צלעות ה"הומומונומנט" באמסטרדם – אנדרטה המציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם. אף על פי שהיה משורר מוערך, לא נקרא רחוב על שמו של דה האן עד 1993, בשל המחלוקת שנקשרה בשמו. בשנה זו, נקרא רחוב על שמו ברובע פּייפּ (Pijp) באמסטרדם, הרובע שבו מתרחשת עלילת "צינורות". ברחוב זה גם לוח זיכרון לזכרו של דה האן, ועליו חקוק שירו "אי-שקט" (ONRUST).

מדי שנה, לקראת יום השנה להירצחו, מפרסמים נטורי קרתא מודעות רחוב בגנות הרצח.

ספריו
בנוסף לכמה עבודות פחות חשובות (אוסף הסיפורים "Kanalje", או "תעלה קטנה", הרומן "Ondergangen", או "שקיעות" וטקסטים שהתפרסמו בכתבי-עת שונים), כתב דה האן שני רומנים גדולים שהכו גלים בזמנם ושערכם הספרותי אינו מוטל בספק.

משיצא ב-1904 הרומן צינורות (בהולנדית: Pijpelijnetjes, משחק מילים על שם הרובע פּייפּ באמסטרדם, שבו מתרחשת העלילה), הוא חולל שערורייה וגרם לזעזוע רב. הספר הוקדש ל"אָלֶטְרִינוֹ הטוב" (ארנולד אלטרינו) שהיה רופא וידידו של דה האן; אבל גם אותו אלטרינו נרעש למקרא הספר והנושא שבו עסק. פ' ל' טאק, עורכו הראשי של העיתון Het Volk ("העם"), שלח לדה האן מכתב פיטורין, ולמחרת היום שלח לו מכתב נוסף, ובו כתב לו כי הוא עדיין מוזמן "לשוחח עם מישהו קצת יותר מבוגר" – כלומר עם טאק עצמו. הסופר והפסיכיאטר פרדריק ואן אדן, שהיה גם הוא ידידו של דה האן, הוקיע את הספר; חבר אחר של דה האן, הסופר לודווייק ואן דייסל, הגיב תחילה בהזדהות, אך מאוחר יותר הלך והרחיק עצמו מעליו. לבסוף, דה האן פוטר אחר כבוד מעבודתו כמורה, ונזרק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.

גם אלטרינו וגם דה האן עצמו התאמצו ביותר למצוא את כל העותקים שהופצו לחנויות ולקנות אותם בחזרה. כבר באותה שנה הופיעה מהדורה שנייה מתוקנת, שנעדרה ממנה ההקדשה ונמחקו ממנה רמיזות לדמותו של אלטרינו. דה האן תכנן לכתוב חלק שני לצינורות, אך התוכנית מעולם לא יצאה לפועל; קטעים ספורים התפרסמו בכתבי עת, אך מלבדם הספר אבד למשך עשרות שנים. בינתיים, הוא פרסם מכתב פתוח ל-פ' ל' טאק, ובו בא חשבון עם העורך שלו לשעבר.

ב-1908 הופיע רומן שני בשם פתולוגיות: הידרדרותו של יוהאן ואן פֵרֶה דה וית (Pathologieën: De ondergang van Johan van Vere de With), שעסק גם הוא בהומוסקסואליות. ספר זה חולל פחות שערוריות מקודמו; אומנם בכמה מקומות בספר ניכרת נימה של סאדיזם, אבל הפעם מתייחס המספר לנושא ספרו בביקורתיות רבה יותר, כפי שמרמזת גם הכותרת.

בשנות השבעים, עם התחזקותה של התנועה לזכויות ההומוסקסואלים בהולנד, נתגלו שני הרומנים מחדש ויצאו לאור במהדורות חדשות; "צינורות" עובד גם למחזה בשנות השמונים של המאה ה-20.

לקראת סוף חייו של דה האן נשכחו הרומנים שלו, והוא הקדיש את רוב האנרגיה היצירתית שלו לכתיבת שירה. עוד ב-1900 הוא פרסם שירים שכתב בנעוריו, אבל כעת התחילו להופיע כרכי שירה בשלים וחדשים, שברבים מהם הוא שב לנושאים הומוארוטיים. אבל בה במידה העסיקה אותו גם היהדות והחיבוטים הקשורים בה, וכמה משיריו הארוכים (במיוחד Het Joodsche lied, "השיר היהודי", פואמה בשני חלקים) מתעמקים בנושא. קובץ שיריו המפורסם ביותר הוא "מרובעים" (Kwatrijnen), מאות שירים קצרצרים בני ארבע שורות (בהשראת ה"רֻבַּאעִיַּ֫את" של עומר ח'יאם), המספרים בהדרגה את סיפור בואו של דה האן לארץ וחוויותיו בה. שירים אלה, שראו אור אחרי מותו של דה האן, רוויים נימה אישית ואינטימית ובעלי קצב ייחודי משלהם, ומציגים דמות של מספר רגיש, רגשן, עקשן וחד-עין. בזכות שירים אלה הוא נודע בשנים שלאחר מותו, עד שהרומנים המוקדמים שלו נתגלו מחדש. קובץ המכיל את כל שיריו יצא לאור לראשונה ב-1952.

ארכיונו שמור בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם.

רשימת ספריו

שירה
 1910 – שירים
 1914 – שירים ליברטיניים
 1915 – "השיר היהודי", כרך ראשון
 1917 – שירים
 1919 – "קרתגו חדשה"
 1921 – "השיר היהודי", כרך שני
 1922 – ירושלים
 1924 – מרובעים
 1952 – כל השירים בהוצאה מדעית
 1982 – אנתולוגיה משיריו

פרוזה
 1904 – צינורות (הודפס בפעם האחרונה ב-2006)
 1904 – "תעלה קטנה" (יצא לאור מחדש ב-1977)
 1907 – שקיעות (יצא מחדש ב-1984)
 1907 – 1910 – "משפטי חיווי": מכתמים שהופיעו בעיתון "דה אמסטרדמר" ובירחון הפלמי "התעוררות", וקובצו לראשונה לספר ב-1954
 1908 – פתולוגיות (הודפס בפעם האחרונה ב-2003)
 1983 – "סיפורים עצבניים" (Nerveuze vertellingen), הופיעו לראשונה בעיתונים וכתבי עת שונים בתחילת המאה העשרים

תיעודי
 1913 – "בבתי סוהר רוסיים"
 1916 – עבודת דוקטורט במשפטים

בעת שהותו בארץ-ישראל פרסם דה האן מאות טורים ורשמי-מסע בעיתון "אלחמן האנדלסבלאד", שבהם שָׁטַח את חוויותיו, רשמיו, דעותיו על העדות השונות בארץ (כולל ביקורת על התנועה הציונית); כמו כן מוזכרים בכתביו אישים ידועים מהתקופה: טרומפלדור, ז'בוטינסקי, ביאליק (שאותו העריץ, ואף הקדיש לו שיר) ואחרים. רשימות אלו טרם ראו אור בכרך אחד, אך כמה כרכים קטנים שלהן ראו אור:
 1925 – "פלסטינה", עם הקדמה מאת קרי ואן ברוכן
 1941 – "מכתבים מירושלים", אנתולוגיה בעריכת דוד קוקר
 1981 – "יעקב ישראל דה האן – כתבנו בפלסטינה", אוסף מאמרים מהשנים 1919–1924 בעריכת לודי חיבלס

לקריאה נוספת
 ספר ההגנה, כרך ב', חלק ראשון, הוצאת מערכות, 1959.
 דוד תדהר, בשירות המולדת, הוצאת ידידים, 1960.
 ש. א. שטוקהמר, "האמת על פרשת דיהאן", מודיעין, 46, 1971.
 ש"ז זוננפלד, האיש על החומה, ירושלים: ה'תשל"ה, כרך ג, פרק ל"ד, עמ' 281–301.
מנחם פרידמן, חברה ודת באורתודקסיה הלא ציונית בארץ ישראל תרע"ח-תרצ"ו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ה'תשל"ח.
 רות וולף, "נוכחות מוחלטת: דמותו של יעקב ישראל דה-האן ביצירה הסיפורית של קרי ואן ברוכן", מחקרים על תולדות יהדות הולנד, ה'תשמ"א.
עודד ארצי, "המפעל" - תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, קתדרה, 22, 1982.
 שי בר יעקב, "פרשת יעקב די האן", עיתון 77, 61, 1985.
 שמעון רובינשטיין, "פרשת דה-האן - רצח פוליטי או הוצאה להורג של מוסדות "המדינה שבדרך", כיוונים, 27, 1985.
 שלמה נקדימון ושאול מייזליש, דה האן - הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל, הוצאת מודן, 1985.
 
 ד. הלוי, רצח בירושלים, הוצאת תפוצה.
יוחנן אלדד, "דה-האן: מהשירים הליברטיניים לשירה יהודית", מחקרים על תולדות יהדות הולנד, ה'תשמ"ח-1988.
 מ. מ. גרליץ, מרא דארעא ישראל, כרך ב', הוצאת ירושלים, ה'תשס"ג.
 מבחר מתוך "המרובעים" של דה-האן, "עשרה מרובעים על אהבת ציון ועל אהבת נערים", התפרסם בגיליון 4 (ספטמבר 2006) של כתב העת הו! בעריכת דורי מנור (מהולנדית: רונן סוניס ואירית באומן).
 סונטה פרי עטו של דה-האן (מהולנדית: אביעד שטיר) התפרסמה בקובץ פני שבת, בעריכת יהושבע סמט-שינברג ואליעז כהן, הוצאת משיב הרוח, ה'תשפ"א. עמ' 259.
 קרי ון ברוכן, הבית הקטן שליד התעלה (תרגמה מהולנדית לעברית: שפרה פינקהוף), תל אביב: עם עובד, ה'תשל"א-1971.

קישורים חיצוניים

 
 דה האן באתר הספרייה ההולנדית הדיגיטלית, כולל טקסטים מלאים של הרומן צינורות והספר מרובעים, שירים רבים ומאמרים פרי עטו, וביוגרפיה מצולמת 
 על המצבה לזכרו של דה האן, אמסטרדם 
 סאפי, חילוני, חרדי והומו: חלק א', חלק ב', באתר GoGay 
 
 יעקב ישראל דה-האן בבלוג 'סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות'
 אליהו קאופמן, הקדוש רבי יעקב ישראל דה-האן הי"ד, אתר הגדה השמאלית
 איש חידה : הרצח הפוליטי הראשון בארץ, יהודית אילן, עת־מול, גיליון כ' 6 (אוגוסט 1995). באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
 
 , פורסם במקור בהמבשר
 
 
 

מכּתביו בתרגום לעברית:

הערות שוליים

קורבנות רציחות פוליטיות בארץ ישראל
רציחות פוליטיות בישראל
להט"בים יהודים
פוליטיקאים להט"בים
פוליטיקאים ביישוב
אנשי העלייה השלישית
סופרים יהודים הולנדים
משוררים יהודים הולנדים
משוררים ביישוב
סופרים חרדים
סופרים ביישוב
עיתונאים חרדים
עיתונאים הולנדים
עיתונאים ביישוב
יוצאים בשאלה להט"בים
חוזרים בתשובה
יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הפרושים
העדה החרדית: אישים
הרוגי התנקשויות
עיתונאים להט"בים
הולנדים שנולדו ב-1881
ארץ-ישראלים שנולדו ב-1881
ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1924