מברק צימרמן

מברק צימרמן היה מברק מוצפן, שנשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף, על מנת שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט. במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כלכלית נדיבה והבנה מצד גרמניה שעל מקסיקו לכבוש מחדש את שטחי דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) שהיו בעבר בריבונות מקסיקנית. יירוט המברק ופענוחו על ידי המודיעין הימי הבריטי היו מהגורמים המרכזיים להצטרפותה של ארצות הברית למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.

רקע
המברק נשלח במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהחלה שנתיים וחצי קודם לכן. בשלב זה של המלחמה הייתה ארצות הברית נייטרלית, משום שנשיאה, וודרו וילסון, סבר שהדרך הנאותה לסיום המלחמה היא הסכם שיושג במשא ומתן, שבו תפעל ארצות הברית כמתווך.

בסוף שנת 1916 הייתה החזית המערבית שבין גרמניה מצד אחד, ואנגליה וצרפת מצד שני, במצב של קיפאון כמעט מוחלט. כלי הנשק המודרניים שבהם השתמשו שני הצדדים מנעו אפשרות לניצחון של צד כלשהו, כפי שהעידו האבדות הכבדות בקרב על הסום. במצב זה חיפשו הגנרלים הגרמנים, מהלך אסטרטגי שיביא להם את הניצחון, והאמינו כי מצאו אותו בדמות לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, לוחמה שבה יוטבעו כל ספינות הצי המסחרי הנייטרלי שיימצאו בים. הגרמנים האמינו כי הפעלת הצוללות תמנע כל אספקה לאנגליה, ותביא אותה עקב כך לכניעה מוחלטת. לפיכך עסקו בגרמניה בבניית צי צוללות גדול.

גרמניה חששה כי הכרזה על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת תכניס את ארצות הברית למלחמה נגדם, ולכן חיפשו מראש דרך למנוע מהאמריקנים לשלוח כוחות צבא. הרעיון שהתגבש היה לעודד את המקסיקנים לצאת למלחמה נגד ארצות הברית. המקסיקנים נטרו טינה לארצות הברית עקב אובדן השטחים שנשלטו על ידם עד 1848, כשנוצחו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכן עקב פלישת צבא ארצות הברית לצפון מקסיקו במרדף אחרי המהפכן פנצ'ו וייה ששלח ידו גם בשוד.

גורם נוסף שניסו הגרמנים לצרף אליהם הייתה האימפריה היפנית, חברה בברית "מדינות ההסכמה", שהייתה להלכה במלחמה נגד גרמניה, אך כפי שהיטיבו הגרמנים להבין, הסיבה לצירופה לצידם הייתה אופורטוניזם בלבד. היפנים השתלטו בתחילת המלחמה על מושבותיה של גרמניה בסין, ובאוקיינוס השקט, לא השתתפו בפעולות מלחמתיות גדולות לאחר מכן, אך שלחו שייטת לים התיכון שהשתתפה בציד צוללות של מעצמות המרכז. היה ברור לגרמנים שבמצב עניינים זה, ארצות הברית היא האויב הטבעי לשאיפות ההתפשטות של היפנים, ולכן יש טעם בברית בין המקסיקנים ליפנים. ברית כזו תוכל להציע ליפנים בסיס שממנו יוכלו לתקוף את ארצות הברית.

מברק צימרמן בא לקשור בין הקצוות באמצעות הפעלת הצוות הדיפלומטי הגרמני בארצות הברית ובמקסיקו, על מנת לשכנע את מקסיקו ואת יפן בתועלת שתצמח להם מהברית המוצעת.

משלוח המברק

ליירוט המברק סייעה העובדה שבתחילת המלחמה ניתקה בריטניה את כבלי התקשורת הישירים בין גרמניה לארצות הברית, כך שהתקשורת עברה בערוצים חלופיים שהיה קל יותר לצותת להם.

להעברת מברקים מוצפנים לארצות הברית השתמשה גרמניה בתקשורת האזרחית (אם כי האמריקנים סירבו מדי פעם לאפשר זאת), באמצעות בלדר שוודי, ולמרבה הפלא אף באמצעות מחלקת המדינה האמריקנית. האמריקנים ניסו באותה תקופה לתווך בין הצדדים על מנת להגיע ל"שלום ללא ניצחון".

הגרמנים דרשו לאפשר להם לשלוח את הצעות השלום האמריקניות ואת התגובה בשדרים מוצפנים, ומחלקת המדינה העמידה לרשותם את האמצעי להעברתם. צימרמן בחר להעביר את מברקו בשלושה נתיבים שונים על מנת לוודא את קבלתו. המברק נשלח דרך תקשורת הרדיו ודרך שני כבלי טלגרף שונים בכיסוי של תקשורת דיפלומטית, כביכול. כבלי הטלגרף עברו דרך שתי מדינות נייטרליות - שוודיה וארצות הברית, אך כיוון שביום הראשון למלחמה ניתקה בריטניה את כבלי הטלגרף הטרנס-אטלנטים של גרמניה, עברו קווים אלה דרך בריטניה, ומצב זה איפשר לבריטים ליירט את המברק המוצפן ולנסות לפענחו.

צימרמן שלח את המברק המוצפן ב-16 בינואר 1917 לשגריר גרמניה בארצות הברית, פון ברנשטורף. המברק, לידיעתו וגם להעברה לידיעת שגריר גרמניה במקסיקו, אקארדט. ב-17 בחודש הגיע המברק למחלקת המדינה האמריקנית (ובאותו יום יורט על ידי המודיעין הבריטי). למחרת היום הועבר המברק ממחלקת המדינה לפון ברנשטורף, אשר העביר את המברק המוצפן ב-19 בינואר, באמצעות "וסטרן יוניון", לשגריר גרמניה במקסיקו, שמסר את תוכנו המפוענח לממשלת מקסיקו.

תוכן המברק

תגובת הממשלה המקסיקנית
נשיא מקסיקו, ונוסטיאנו קאראנסה, התייעץ עם גנרל בכיר בצבאו וביקש ממנו להעריך את סיכוייה של המדינה להחזיר לעצמה את השטחים הכבושים שהוזכרו במברק. הגנרל קבע כי דבר זה לא יהיה אפשרי או אף רצוי מהסיבות הבאות:
ניסיון לכבוש מחדש את השטחים הכבושים משמעו יציאה למלחמה נגד ארצות הברית החזקה.
סיוע כלכלי גרמני, נדיב ככל שיהיה, יהיה חסר ערך מכיוון שמקסיקו לא תוכל להיעזר בו לרכישת נשק ותחמושת, כיוון שארצות הברית הייתה ספקית אמצעי הלחימה המשמעותית היחידה בכל יבשת אמריקה. בכל הקשור להעברת אספקה גרמנית דרך אוקיינוס האטלנטי קיים ספק גדול אם דבר זה בר ביצוע עקב שליטת הצי המלכותי הבריטי על קווי התעבורה הימיים באזור.
גם אם למקסיקו היה מספיק כוח צבאי לכבוש את השטחים מחדש, לא ברור כלל אם ביכולתה להתמודד עם האוכלוסייה הגדולה של דוברי אנגלית שתעבור לשליטתה.
מקסיקו שיתפה פעולה עם מדינות מרכזיות בדרום אמריקה דוגמת ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה, שעזרו למנוע מלחמה נוספת בין ארצות הברית למקסיקו. הידברות זו הביאה לשיפור היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. אם מקסיקו תחליט כעת לפתוח במלחמה נגד ארצות הברית, הדבר יביא למתיחות ביחסיה עם מדינות דרום אמריקה, וקיים חשש שאלו יכריזו מלחמה נגד גרמניה ויעברו בסופו של דבר לצדה של ארצות הברית.

קאראנסה, לאחר ששמע את מסקנות הגנרל, דחה באופן רשמי את הצעתו של צימרמן ב-14 באפריל; אולם בזמן הזה ארצות הברית כבר הייתה במלחמה נגד גרמניה.

פענוח המברק

עם יירוטו הועבר המברק לפענוח בחדר 40, שבו ישבה מחלקת הצפנים של הצי המלכותי. המברק הוצפן באמצעות ספר צופן, שבו לכל מילה היה קוד מספרי משלה. מפענחי המברק הסתייעו בפענוח של מברקים קודמים מסוג זה, ותוך שעות אחדות פענחו חלקים עיקריים שלו והבינו את מהותו העיקרית.

עם פענוח המברק עמדו הבריטים בפני דילמה: איך לחשוף את תוכן המברק, ובכך לגרור את ארצות הברית למלחמה, מבלי לחשוף בפניה את העובדה שאנגליה מפקחת על תקשורת דיפלומטית נייטרלית (דבר שהיה עלול להרגיז את האמריקאים ולסכן מקור מודיעיני זה). בריטניה ניחשה נכונה, כי השגרירות הגרמנית בארצות הברית תעביר את המברק המוצפן למקסיקו, דרך חברת טלגרף מסחרית רגילה.

השגריר הגרמני שינה את המברק קלות לפני ששלח אותו. הוא מחק את ההוראות שנועדו אליו, ושינה את הכתובת שהייתה על המברק. הבריטים הבינו שאם הם יצליחו להשיג עותק של המברק החדש, הם יוכלו להעבירו לארצות הברית מבלי שזו תחשוד שהוא יורט. לשם כך הופעל סוכן בריטי במקסיקו סיטי, שהצליח להשיג עותק של המברק המוצפן החדש על ידי מתן שוחד לאחד העובדים בחברת הטלגרף, שקיבלה את המברק. אנשי חדר 40 הצליחו לפענח את המברק החדש במלואו, שכן הוא הוצפן באמצעות ספר צופן שנפל לידי הבריטים קודם לכן.

המברק בגרסתו המקסיקנית נמסר לשר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, והוא מסר אותו ב-23 בפברואר 1917, לידי שגריר ארצות הברית בבריטניה, וולטר פייג'. יומיים לאחר מכן נמסר המברק המפוענח לנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.

על מנת שלא לחשוף בפני גרמניה את יכולתה של בריטניה לפענח את התקשורת המוצפנת שלה, הומצא סיפור כיסוי על כך שהמברק המפוענח נגנב במקסיקו. ארצות הברית גיבתה את סיפור הכיסוי הבריטי, אף על פי שידעה שהבריטים פענחו את המברק בעצמם. גרמניה לא האמינה כי הצופן הסודי שלה פוצח על ידי הבריטים ובחרה להאמין לסיפור הכיסוי הבריטי, תוך שהיא יוצאת לציד מכשפות בחיפוש אחר בוגדים בשגרירות הגרמנית במקסיקו.

פרסום המברק

הלך הרוח בארצות הברית היה באותה עת אנטי-גרמני ואנטי-מקסיקני. כוחות של צבא ארצות הברית היו עסוקים כבר זמן מה במרדף אחר השודד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה, שערך פשיטות אחדות לתוך ארצות הברית. הנשיא וילסון נטה להפסיק את המרדף, בתקווה שבעקבות הבחירות הצפויות במקסיקו תקום שם ממשלה חדשה, שתביא לאישור חוקה חדשה. הידיעה אודות מברק צימרמן עוררה מתח בין ארצות הברית לבין מקסיקו, משום שהברית המוצעת בו עשויה הייתה למנוע בחירת ממשלה מקסיקנית נוחה לארצות הברית.

ב-1 במרץ, מסרה ממשלת ארצות הברית את המברק לפרסום בעיתונות. כדי להסוות את מקור המברק המפוענח, אדמירל ויליאם רג'ינלד הול, מפקד המודיעין של הצי המלכותי הבריטי, שתל ידיעה בעיתונות הבריטית, ובה ביקורת על יחידתו על שכשלה ביירוט המברק.

תחילה האמין הציבור האמריקאי שהמברק הוא זיוף שנועד לגרור את ארצות הברית למלחמה. דעה זו זכתה לעידודם של דיפלומטים מגרמניה, מקסיקו ויפן, וכן לעידודם של פציפיסטים ותומכי גרמניה. עם זאת, במהלך מפתיע ביותר, אישר צימרמן את אותנטיות המברק במסיבת עיתונאים בברלין ב-3 במרץ, וכן בנאום ברייכסטאג ב-29 במרץ.

הכעס הציבורי בעקבות מברק צימרמן, הוביל לניתוק סופי של היחסים בין ארצות הברית למעצמות המרכז (גרמניה ובעלות בריתה). ב-2 באפריל ביקש הנשיא וילסון מהקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה, והקונגרס נענה לו ברוב גדול ב-6 באפריל 1917.

מברק צימרמן לא היה הגורם היחיד לכניסת ארצות הברית למלחמה. צוללות גרמניות תקפו ספינות אמריקניות ליד אנגליה, ואף זו הייתה עילה למלחמה. חשיבותו העיקרית של המברק הייתה בהשפעתו על דעת הקהל בארצות הברית, והטייתה לכיוון הצטרפות למלחמה. ייתכן שארצות הברית הייתה מצטרפת למלחמה גם ללא פיענוח מברק צימרמן, אך אין ספק שהמברק גרם להקדמת הצטרפותה, וגם לכך חשיבות רבה.

הערכת חשיבותו של פענוח המברק

סיפורו של מברק צימרמן הוא הישג יוצא דופן של המודיעין הבריטי, ברמה הטקטית וברמה האסטרטגית. מרכיביו של הישג זה: זיהוי תוכנו של ספר הצופן, יירוט ופענוח המברק, השגת גרסתו המתוקנת כדרך למנוע את חשיפת הדרך שבה התגלה, וגולת הכותרת: השימוש שנעשה במברק לשם צירוף ארצות הברית למלחמה. ריי סטנרד בייקר, איש אמונו של וילסון וכותב הביוגרפיה שלו, אמר על מברק צימרמן כי "מעולם לא הונחתה מכה מזעזעת יותר על התנגדותו של וילסון להיכנס למלחמה".

ברברה טוכמן העריכה כי

לקריאה נוספת

 ברברה טוכמן, מברק צימרמן: המברק שהניע את ארצות-הברית להיכנס למערכה במלחמת העולם הראשונה, הוצאת דביר, 2003.
 סיימון סינג, סודות ההצפנה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003, עמ' 147–157.

קישורים חיצוניים 

נוסח נאומו של צימרמן, שבו הוא מודה אגב אורחא באמיתות המכתב 
 
The inflammatory telegram that pushed the US into World War 1 מאתר ה-BBC

הערות שוליים

ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה
האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה
האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
מלחמת העולם הראשונה: דיפלומטיה
יחסים בין-לאומיים
הצפנה
צימרמן
ביון במלחמת העולם הראשונה
יחסי ארצות הברית–גרמניה