זהרירה חריפאי

זהרירה חריפאי (12 בדצמבר 1929 – 2 בינואר 2013) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, אשר שיחקה בעשרות הצגות במהלך קריירה שנמשכה למעלה מחמישים שנה. כלת פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ג (2003).

ביוגרפיה
זהרירה חריפאי נולדה וגדלה בתל אביב. אביה, חיים ליב חריפאי, היה מורה לעברית וספרות, עיתונאי ועסקן תרבות ביישוב, שעלה מרוסיה בשנת 1922. ב-1934, בגיל ארבע, התייתמה מאביה, שמת מדלקת ריאות. אמה, חנה דבורה, עבדה במטבח של גן ילדים. בתיכון למדה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בעת לימודיה הצטיינה, בין היתר, בשחייה. אחרי סיום הלימודים התיכוניים הייתה בהכשרת גבת במסגרת גדוד הפלמ"ח. במלחמת העצמאות הייתה אלחוטאית בחטיבת גולני. לאחר שחרורה הופיעה בלהקת הצ'יזבטרון בתוכניתה האזרחית מחוץ לצבא, ולמדה בבית הספר לדרמה שליד התיאטרון הקאמרי. אחד ממוריה היה פיטר פריי, אולם חריפאי החשיבה עצמה קודם כל לתלמידתו של יוסף מילוא, מייסד התיאטרון הקאמרי. בשנות החמישים ובשנות השישים שיחקה בהצגות "כובע הקש האיטלקי" ו"כטוב בעיניכם" בקאמרי, "מעגל הגיר הקווקזי" והצגות נוספות בתיאטרון חיפה.

בסוף שנות החמישים השתתפה בלהקת בצל ירוק, שם שרה סולו את "הפרוצה החלוצה" - שיר פרובוקטיבי שנאסר לשידור ברדיו.

אחרי שפוטרה מתיאטרון הקאמרי, בעיקר מסיבות של מראה חיצוני, שיחקה בשנת 1958 את אינז הלסבית בהצגה "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר במסגרת תיאטרון זווית, אותו הקימה יחד עם שחקנים אחרים.

בשנת 1959 ניסו שתי נשים להתאבד בטביעה בנחל ירקון. חריפאי, שהייתה שחיינית מצטיינת בהפועל תל אביב (100 מ' חזה), פשטה את שמלתה וזינקה למים להצילן, אך היא הצליחה להציל רק אחת מהן.

בשנת 1967 העלתה ערב שירי משוררים בשם "אותיות חתומות בספר", ומאז התמחתה בקריאת שירה. היא נמנית עם הראשונים שעסקו בכך.

בשנת 1968 הצטרפה חריפאי שוב לסגל התיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם שחקניו הבולטים. היא ידועה בסגנון המשחק המקורי שלה, שבזכותו התבלטה כשגילמה הן דמויות משנה והן דמויות ראשיות. היא התפרסמה במיוחד בתפקידים שגילמה במחזות של חנוך לוין, כמו "סוחרי גומי", "אשכבה", "יעקובי ולידנטל" ו"רומנטיקאים". מחזות נוספים בהם כיכבה היו "הנשים האבודות מטרויה", "אמא קוראז'" ועוד.

בשנות התשעים החלה גם לביים לתיאטרון הספרייה ולתיאטרון בית צבי ברמת גן, שם גם לימדה משחק. ביימה, בין היתר, את "יעקבי ולידנטל" (שבו שיחקה בתה, איה שבא), את "ירמה" בכיכובה של שירי גולן, ואת "אלוף הבונים" בכיכובו של יורם חטב. בהמשך היא ביימה את ההצגה "רסיסים" בפסטיבל עכו ואת "דבורה ברון" מאת יהודית קציר בתיאטרון הקאמרי.

בשנים 2003–2010 שיחקה במסגרת תיאטרון בית ליסין ב"אבודים ביונקרס" מאת ניל סיימון ובמחזות נוספים. לאחר מכן שיחקה בתיאטרון באר שבע ושוב בקאמרי.

בשנת 1963 תרמה את קולה לסרט "המרתף" שביים נתן גרוס, על פי תסריט של שמעון ישראלי ובכיכובו.

בשנת 1964 שיחקה בסרט "יהודית" לצידה של סופיה לורן, שצולם בישראל, ויצא לאקרנים בשנת 1966.

חריפאי שיחקה גם במספר סרטי קולנוע, בהם ארבעה סרטים של אפרים קישון: "סאלח שבתי" (1964), "תעלת בלאומילך" (1969), "השוטר אזולאי" (1971) ו"השועל בלול התרנגולות" (1978).

בנוסף, שיחקה חריפאי בסרטים: "חור בלבנה" (1965), "סבינה והגברים" (1966), "הגלולה" (1972), "אבו אל בנאת" (1973), "חמש חמש" (1980) ו"צלילה חוזרת" (1982). בשנת 2007 שיחקה בסרט "מדוזות" של אתגר קרת ושירה גפן, שזכה בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.

ב-1985 הוציאה תקליט בשם "לשיר תיאטרון" ובו שרה 10 שירים ממחזות.

לחריפאי הוענקו פרס מפעל חיים במסגרת האקדמיה הישראלית לתיאטרון ב-2001, פרס ישראל בתיאטרון ב-2003 ופרס הוקרה ב"פסטיבל אשה" ב-2004. בשנת 2012 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בהצגה "סוף טוב" בקאמרי.

חריפאי נפטרה ב-2 בינואר 2013 ממחלת הסרטן, והובאה למנוחות בבית הקברות גבעת השלושה. הייתה נשואה לעיתונאי והסופר שלמה שבא, ולזוג בת, השחקנית איה שבא, ונכדים.
אחיה הבכור של חריפאי, בן שחר חריפאי, היה שופט צבאי ושופט תעבורה.

הנצחה
באוקטובר 2014 נקבעה לוחית זיכרון על ביתה ברחוב זכריה 14 בתל אביב.
"פינת הפסנתר של זהרירה" - פסנתר כנף הממוקם באכסדרה של התיאטרון הקאמרי. משמש להופעות של פסנתרנים צעירים, ולהקות נוער. על הפסנתר שלט הקדשה לחריפאי עם הכותרת "מחר אקנה פסנתר", זהו שם השיר המסיים את המחזה "יעקובי וליידנטל" מאת חנוך לוין. חריפאי שיחקה בו את דמותה של רות שחש.
בינואר 2023, חדר האמנים מאחורי הקלעים של היכל התיאטרון קריית מוצקין נקרא על שמה חריפאי.
ביוני 2023 הוסב שמו של גשר אוסישקין בתל אביב-יפו כך שיקרא על שמה.

פרסים ואותות כבוד
 1983 – פרס כינור דוד - על משחקה ב"יונו והטווס"
 1989 – פרס אייזיק שטרן על תרומתה לאמנות התיאטרון
 2001 – פרס האקדמיה לתיאטרון למפעל חיים
 2003 – פרס ישראל
 2004 – פרס הוקרה ב"פסטיבל אשה" בחולון
 2012 – פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית משנה הטובה ביותר על משחקה ב"סוף טוב"

קישורים חיצוניים

 זהרירה חריפאי, באתר הספרייה הלאומית
 קורות חיים באתר פרס ישראל
 זהרירה חריפאי באתר התיאטרון הקאמרי
 זהרירה חריפאי באתר הספרייה הלאומית
 לאה גילולה, 
 
 
 
 
 
 
 
 יעקב בר-און, ריאיון - הבת של זהרירה, באתר הבמה, 18 באפריל 2013
 דפנה לוי - ראיון עם איה שבא על אמה זהרירה חריפאי, בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״, 2 ביוני 2023
 נמאס לי לשחק יפהפיות, בעיתון דבר, 4 בינואר 1963, עמוד 25

בעקבות מותה:
 
 
 
 
 
 
 
 צבי גורן, טור אישי - פרידה מזהרירה, באתר הבמה, 3 בינואר 2013

הערות שוליים

נשות היישוב ילידות הארץ
אנשי היישוב ילידי הארץ
בוגרי בית הספר החקלאי מקוה ישראל
שחקניות תיאטרון ישראליות
שחקני תיאטרון ישראלים
שחקני התיאטרון הקאמרי
שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
זוכות פרס ישראל לתיאטרון
זוכי פרס ישראל לתיאטרון
זוכות פרס התיאטרון הישראלי
זוכי פרס התיאטרון הישראלי
זוכי פרס התיאטרון הישראלי: מפעל חיים
זוכי פרס רוזנבלום
זוכות פרס רוזנבלום
זוכי פרס כינור דוד
זוכות פרס כינור דוד
חברי להקת בצל ירוק
אישים הקבורים בגבעת השלושה
אמנים ואנשי רוח שהונצחו בתל אביב-יפו
ישראליות שנולדו ב-1929
ישראלים שנולדו ב-1929
ישראליות שנפטרו ב-2013
ישראלים שנפטרו ב-2013