בית שאן

בֵּית שְׁאָן היא עיר במחוז הצפון בישראל, בעמק בית שאן, ממזרח לעמק יזרעאל, ממוקמת על כביש 90, כ-25 קילומטר מדרום לכנרת.

בית שאן היא אחת הערים העתיקות ביותר בארץ ישראל. בתל בית שאן נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית. בתקופת הברונזה המאוחרת, עת כנען נעשתה חלק מהאימפריה המצרית, בית שאן שימשה כמרכז אדמיניסטרטיבי של השלטון המצרי. לפי המקרא, בימי שאול הייתה זו עיר כנענית, ובהמשך היא שולבה בממלכת ישראל.

בתקופה ההלניסטית, בית שאן נודעה גם בשם סקיתופוליס. לאחר הכיבוש הרומי, סקיתופוליס קיבלה מעמד אוטונומי ונעשתה לעיר המובילה מבין ערי הדקאפוליס. בתקופה הביזנטית, בית שאן שימשה כבירת פרובינקיית פלשתינה סקונדה. בית שאן אז הייתה מרכז עירוני גדול ומונומנטלי, והתגוררו בה נוצרים, פגאנים, יהודים ושומרונים. לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, ולאחר סדרה של רעידות אדמה (בייחוד רעש שביעית, בשנת 749), העיר ירדה מגדולתה ונעשתה לעיר שדה בינונית בגודלה.

בית שאן נודעה בימי הביניים כמקום עם קרקע דשנה ופוריה, שבה שדות אורז וקני סוכר, מטעי תמרים, כרמי זית וכרמי גפן. בתלמוד הבבלי אמר עליה ריש לקיש: , והסביר רש"י: "שפירותיו מתוקין מכל ארץ ישראל".

המועצה המקומית החדשה נוסדה בחודש יוני 1949 ונקראה בית שאן. רוב האוכלוסייה הערבית עזבה קודם לקרבות מלחמת העצמאות ובמהלכם ומיעוטה פונה לאחריהם, בעיקר לנצרת. שטח השיפוט שלה הוא 7.1 קמ"ר, והיא הוכרזה כעיר בשנת 1999.

אטימולוגיה
שם העיר עבר גלגולים רבים, בין השאר נקראה "אשאן", "בֵּית שָׁן", "ביישן" ו"ביסאן". נקראת, ככל הנראה, על שם האל שאן, שיושביה הקדומים הקימו לו בה מקדש.

ביוונית נקראה העיר Σκυθόπολις (סְקִיתוֹפּוֹלִיס) – על שם יושביה, הסקיתים, ופוליס שמשמעותה עיר ביוונית.

בערבית שם העיר הוא بيسان (בִּיסַאן).

היסטוריה

בעת העתיקה

בית שאן היא אחת הערים העתיקות בארץ ישראל, ראשיתה לפני כ-7,000 שנה. ממוקמת על דרך הים שהייתה בין מצרים למסופוטמיה. מיקומה אסטרטגי, בבקעת בית שאן, על מקום המפגש בין בקעת הירדן לעמק יזרעאל, והיא יושבת גם על הציר הראשי המוביל מירושלים לטבריה, ועל הציר הראשי שמוביל מהבקעה אל הים התיכון, שהוא למעשה תחילתו של העתק משנה של הבקע הסורי-אפריקני. גדולתו ופוריותו של עמק בית שאן הם בשפע המים, בהם מעיינות גדולים הנובעים לרגלי הר הגלבוע.

תחילת היישוב הייתה בשתי נקודות מרכזיות: תל בית שאן, המתנשא מעל חורבות העיר הרומית, ובתל אצטבה, מצפון לתל בית שאן.

העיר מוזכרת בתנ"ך כמה פעמים. בכתבי המארות מוזכרת בכתיב "אסאן". נזכרה ברשימת כיבושיו של תחותמס השלישי במסעו לארץ ישראל במאה ה-15 לפנה"ס (1468 לפנה"ס). מאז ועד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר בשלטון מצרי, ונמצאו בה שרידים של בית מושל מצרי, ששימש ככל הנראה רצף של מספר מושלים. בזמן כמה מהם הייתה העיר מרכז שלטוני של כל האזור. בעיר נמצא פסל של רעמסס השלישי. וכן שתי מצבות ניצחון מימיו של סתי הראשון. מצבות אלה מעידות שכבר במסעו הראשון עבר דרך בית שאן והשליט בהן סדר. בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית נודעה העיר בשם Nysa (ניסה) או Scythopolis (סקיתופוליס).

תקופת המקרא
בתנ"ך מוזכרת בית שאן כבר בכניסת בני ישראל לארץ ישראל. כפי המסופר בספר יהושע, היא הייתה בנחלת שבט מנשה, אשר לא יכול לכובשה, בגלל רכב הברזל אשר לכנעני יושב העיר. בתקופת שאול המלך מסופר כי לאחר שצבא ישראל נוצח בגלבוע בידי הפלשתים, שמו את גווייתו וגוויות בניו על חומת העיר בית שאן:  (משם עצמותיהם הועברו ליבש גלעד).

לפי סיפור המקרא, העיר נכללה בתחום הנציבויות של שלמה המלך, לאחר שנכבשה על ידי דוד המלך. כמו כן היא נזכרת ברשימת הערים הכבושות לאחר מסע שישק לארץ ישראל, בימיו של רחבעם (925 לפנה"ס).

בתקופת בית שני הייתה בית שאן עיר מעורבת שבה גרו יהודים שקראו לה ביישן, ויוונים שקראו לה סקיתופוליס ("עיר הסקיתים"). לדברי מיכאל אבי-יונה, היא נקראה כך על שם שכירי הצבא הסקיתים שהושיבו שם המלכים לבית תלמי.

התקופה הרומית

במהלך המרד הגדול (66–70 לספירה) שיתפו היהודים המקומיים פעולה עם שכניהם היוונים ונלחמו נגד אחיהם המורדים היהודים. לאחר שהצליחו להרחיק את המורדים היהודים לאות 'תודה' משכניהם היוונים נטבחו תושבי העיר היהודים על ידי שכניהם הנכרים. בתקופה הרומית כונתה העיר "ניסה סקיתופוליס", על-שם ניסה, שהייתה במיתולוגיה היוונית האומנת של דיוניסוס, אל היין והפריון ופטרונה של בית שאן.
אולם ייתכן כי זהו שם ששייך לשושלת סלאוקוס, משום שהייתה נסיכה סלאוקית בשם זה.
העיר הייתה הבירה של ברית עשר הערים (הדקאפוליס) בראשית התקופה הרומית, אף על פי ששאר הערים היו בעבר הירדן המזרחי.

בראשית המאה ה-3 לספירה פטר רבי יהודה הנשיא את הקהילה היהודית בעיר ממצוות התלויות בארץ, מאחר שהעיר לא נכבשה שנית בידי עולי בבל ואין לה דיני קדושת הארץ לעניין מעשרות. במשנה מוזכרות חנויות מעוטרות בעבודה זרה שהיו בבית שאן. משם ניתן להבין כי התקיימה בעיר עבודה זרה לפני תחילת המאה ה-3, בה נחתמה המשנה.

התקופה הביזנטית וימי הביניים
בית שאן הייתה עיר נוצרית חשובה בתקופה הביזנטית, באותה תקופה העיר נקראה סקיתופוליס.
ברעידת אדמה בשנת 363 נהרסו מבנים בעיר, בהם הבזיליקה הרומית. בשנת 409 חולקה הארץ לשלוש פרובינקיות, וסקיתופוליס נבחרה לבירת הפרובינקיה פלשתינה השנייה. במהלך כל התקופה הרומית-ביזנטית הייתה סקיתופוליס עיר מפוארת עם מבני ציבור, בתי מרחץ, מתקני שעשועים, שווקים, נימפאונים, שערים מונומנטליים ורחובות מרכזיים צולבים (קארדו ודקומאנוס). בעיר היה בית כנסת עם פסיפס מרשים שנחשף בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ומקדשים אליליים גדולים שהפכו אחר כך לכנסיות. ב-2010 נחשף בית כנסת שומרוני שנבנה ככל הנראה בסוף המאה החמישית לספירה.

רוב מבני העיר נהרסו ברעידות האדמה בשנת 659/60 וברעידה שאירעה בשנת 749, לאחריה הפכה לעיירה קטנה תחת השם הערבי ביסאן.

בית שאן נכבשה על ידי טנקרד (1072 – 1112) במסע הצלב הראשון בשנת 1099, אך היא מעולם לא בוּצרה. למרות זאת הוקמה בה מצודה בחלקו המזרחי של ההיפודרום הרומי הנטוש. גם התל כנראה יושב בתקופה זו. בית שאן עמדה במתקפה הראשונה של צלאח א-דין ב-1182, אך מקץ שנה נפלה ונהרסה כליל בידיו. העיר נבנתה מחדש בשנת 1192, ועִז א-דין אֻסאמה אלצאלח מונה למושלה. ב-1217, הרסו הצלבנים את העיר שוב במסע הצלב החמישי בראשות אנדראש השני, מלך הונגריה. הקטע האחרון של קרב עין ג'אלות (1260) בין המונגולים לממלוכים התרחש בבית שאן. בית שאן שוקמה מהריסותיה שוב באמצע המאה ה-13, כאשר מדי פעם התנפלו עליה המונגולים או הצלבנים. בד בבד, חשיבותהּ הלכה ועלתה עם תזוזת החזית המונגולית-ממלוכית צפונה לסוריה, והיותה תחנה בדרך הראשית (דרך הדואר) המחברת בין סוריה ומצרים. ב-1260 הפכה בית שאן לבירת אחת הנפות של מחוז דמשק, כאשר באותה עת נבנתה בה אכסניית-השיירות של האמיר סלאר (שכונתה "ח'אן אל-אחמר"), ליד השכונה הסמוכה למסילת הברזל דהיום.

במאה ה-14 חייתה בעיר קהילה יהודית קטנה. ר' אשתורי הפרחי (1313 והלאה) כותב בספרו "כפתור ופרח" מדוע בחר בבית שאן כמקום מגוריו:

התקופה העות'מאנית 

במשך רוב התקופה העות'מאנית הייתה העיר כפר נידח וחרב. במחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו מספר פעולות שיקום ושיפור במרחב כולו, העיר הוכרזה עיר מחוז, נבנו בה מספר מבני ממשל (חלקם קיימים עד היום), נוסדו בעיר שווקים ומונה נציב לאזור.

במהלך המאה ה-19 הגיעו לאזור בית שאן בדווים ומהגרים מצרים. הם הצרו והציקו לשאר המתיישבים המקוריים שהיו באזור עוד לפני כן. ב-1876 עלה עבדול חמיד השני על כס הסולטנות בטורקיה: הוא עשה סדר ברישום הקרקעות, גירש אנשים שלא עיבדו את האדמה והעלו לו מס יובלים, והגדיר את האדמות הלא מעובדות כג'יפתליק - אדמות ששייכות לסולטנות. בנוסף שיפץ הסולטן את גשר שיח' חוסיין, שיפר את מצב הביטחון והשקיע בתשתיות, איפשר התיישבות קבע וגירש חלק מהבדווים. דברים אלו שיפרו את מצב הביטחון וההתיישבות בעמק בית שאן ובה עצמה, והיישוב החל לצמוח. בעשור האחרון של המאה ה-19 מגיעים לעיירה הקטנה גם ראשוני המתיישבים היהודים. המיזם המשמעותי ביותר בעיר, היה תחנה על תוואי רכבת העמק, שנחנכה ב-1904, ופעלה עד ליל הגשרים ב-1948, אז פסקה פעולת הקו.

כתוצאה מפעילות השיקום, החלה זרימת אוכלוסייה אזרחית ליישוב הקטן, שמנה ערב מלחמת העולם הראשונה 2,000 נפש, והוא זכה למעמד של עירייה.

עד היום פזורים בבית שאן כמה עשרות מבנים מהתקופה המנדטורית. בתקופה העות'מאנית הבתים היו עשויים מחומר, ולרוב לא נותר מהם כמעט דבר.
.

המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות

בימי המנדט הבריטי הייתה ביסאן עיירה ערבית. בעיר הערבית שהו בשיאה של הקהילה היהודית בתקופת המנדט, בין 200 ל-250 יהודים, היה להם נציג בעירייה, פעלה שם מרפאה מטעם הדסה וגם בית ספר עברי.
במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט איימו הערבים בביסאן בפרעות על הקהילה היהודית.
המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936 ויומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר.
היהודי היחיד שנותר בעיירה היה הרופא ד"ר יוסף להרס. הוא נרצח ביריות ב-26 בפברואר 1937.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנתה 5,180 תושבים ושימשה כבירת נפת ביסאן במחוז הגליל (1945).

בימי מלחמת העצמאות היו בעיר 6,000 תושבים.
על פי תוכנית החלוקה יועדה העיר וסביבותיה להפוך לחלק מן המדינה היהודית. בחודש ינואר 1948 דווח כי הוועד הערבי העליון בראשות המופתי אמין אל-חוסייני סיכל ניסיון של מנהיגי העיר הערבים ותושבי האזור היהודים להגיע ל"הסכם בלתי רשמי של הבלגה הדדית".
עמק בית שאן ובמרכזו ביסאן נתפס בעיני מטה "ההגנה" כאחד הנתיבים העיקריים דרכם צפוי צבא עבר הירדן לפלוש למדינה היהודית. ב-22 באפריל המליץ יגאל אלון לכבוש את העיר ולהניס את תושביה הערביים. תושבי היישובים היהודיים באזור ויוסף ויץ הפעילו גם הם לחץ על מנהיגי היישוב וטענו כי צבא הלגיון נכנס לעיר ומחזק את ביצוריה. בעקבות כך מסוף אפריל הוטל מצור חלקי על העיר ומשפחותיה האמידות – עלי אבו רבאח, שכשיר וג'מוס – החלו לעזוב לעבר הירדן. בראשית מאי הורה הלגיון הערבי על פינוי נשים וילדים מהעיר.

בליל 11 במאי כבשה מחלקה של "ההגנה" את תל בית שאן. בעקבות זאת, ב-12 במאי נכנעה העיר לחיילי "ההגנה". במהלך המשא ומתן על תנאי הכניעה ברחו יחידות צבא השחרור הערבי ומרבית תושבי העיר, רובם לעבר הירדן ומיעוטם לג'נין. בעיר נותרו בין 700 ל-1,500 איש. תחילה הוטל עליהם עוצר ומשטר צבאי, אך קציני "ההגנה" באזור שחששו מהפלישה העתידית של צבאות ערב ומקיומו של ריכוז ערבי גדול בסמוך לחזית לחצו על פינוי הנותרים ובקשתם נענתה. ב-14 או ב-15 במאי נשלחו רובם אל מעבר לירדן, וכ-250–300 תושבים, רובם ככל הנראה נוצרים, הורשו להישאר עד ל-28 במאי, אז נאלצו לבחור בין יציאה לעבר הירדן או לנצרת. רובם העדיפו את נצרת, ובאותו יום הוסעו לשם במשאיות של צה"ל. יציאת הערבים מהעיר, יחד עם לחץ מצד ה"הגנה", גרמו גם ליצאיתם של הערבים הנותרים בעמק בית שאן.

לאחר הקמת מדינת ישראל

ביוני 1949 יושבה העיירה מחדש בשמה הקדום "בית שאן". בשנות ה-50 וה-60, במסגרת העלייה ההמונית, הובאו אליה עולים חדשים רבים מעיראק, איראן, רומניה וצפון אפריקה.

במהלך מלחמת ההתשה סבלה העיר מהפגזות ירדניות ומהסתננויות של מחבלים משטח ירדן. באירועים אלו נהרגו ונפצעו תושבים רבים. בשנת 1974 חדרו מירדן מחבלים מהחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין וביצעו בעיר פיגוע שגבה את חייהם של ארבעה מתושבי העיר, אירוע שהוביל להפגנות סוערות של התושבים.

בשנת 1999 הוכרזה בית שאן כעיר.

בנובמבר 2002 ביצעו שני מחבלי פת"ח שהגיעו מהכפר ג'לבון בשומרון פיגוע טרור בסניף הליכוד בעיר. בפיגוע, שהתרחש בעיצומו של יום הבחירות הפנימיות, נרצחו 6 אזרחים (5 מתוכם תושבי העיר) ונפצעו עשרות נוספים.

ביוני 2017 הופקדה תוכנית המתאר העירונית, במסגרתה יבנו כ-6,540 יחידות דיור, יוקמו כ-470 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ומסחר ואף יבנו גם כ-כ-710 חדרי מלון. כמו כן צפויה הרחבת הגן הלאומי בעיר והקמת כניסה חדשה לכיוון מרכז העיר.

אוכלוסייה

זו העיר הקטנה ביותר בישראל מבחינת גודל האוכלוסייה; כמו כן היא היחידה שבה פחות מ־20,000 תושבים.

תחבורה

כביש 90, הכביש הארוך ביותר בישראל, חולף בתחומי העיר וחוצה אותה.

רכבת
בבית שאן הוקמה התחנה החמישית מבין שמונה התחנות המקוריות של מסילת הרכבת החיג'אזית, שנקראה "ביסאן". במהלך השנים נערכו תוכניות שונות לחידוש פעילות מסילת רכבת העמק שנבנתה על ידי העות'מאנים, אך התוכניות הבשילו לכדי ביצוע רק בראשית העשור השני של המאה ה-21. ב-16 באוקטובר 2016 נחנכה תחנת הרכבת החדשה ומסילת העמק החדשה שנבנתה בעקבות תוואי המסילה הישן, עם שינויים קלים. הרכבת מחברת בין חיפה לעפולה ובית שאן.

אוטובוסים
בעיר מופעלים קווי אוטובוס של חברת סופרבוס, לאחר שהחברה נבחרה בשנת 2014 לפעול באשכול העמקים, והחליפה את חברת קווים שפעלה בעיר. בספטמבר 2017, לאחר עיכובים רבים נפתח מסוף בית שאן שמרכז את האטובוסים המגיעים לעיר.

תיירות

בשנת 1990 החל פרויקט חפירות יזומות מטעם משרד התיירות, רשות הטבע והגנים, קרן קיימת לישראל, עיריית בית שאן ורשות העתיקות. כ-1,500 דונם נחפרו וחשפו את שרידיה של העיר העתיקה שחרבה. במקביל לחפירות נערכו עבודת שימור, שחזור ופיתוח. במקום נחשפו תיאטרון רומי, מקדשים, מרכזי מסחר עתיקים, מרחצאות, פסיפסים ועוד.

ביולי 2008 נחנך פרויקט חיזיון אור-קולי בשם "לילות שאן". הפרויקט, בהשקעה של עשרות מיליוני דולרים, הוא ייחודי מסוגו בארץ ובין הבודדים בעולם. המבקרים צופים בתחילה במופע אור-קולי המוקרן על הקירות החיצוניים של התיאטרון. לאחר מכן הם מסיירים במקומות המוארים באתר ובעזרת אמצעים טכנולוגיים מתקדמים (הולוגרמות, משחקי תאורה, אמצעי המחשה קוליים) "מתעוררת העיר לתחיה" כך שניתן לתור במקום ולחוש את חוויית החיים הקדומים בעיר לפני שנחרבה, בשנת 749 לספירה. החיזיון מופעל בשעות הערב, מספר פעמים בשבוע, משך 9 חודשים בשנה. האתר בכלל, והמופע האור קולי בפרט, מושכים מדי שנה אלפי תיירים.

בסמוך ליציאה מהאתר הארכאולוגי נמצא מבנה ששימש את המושל והמשטרה הטורקית בתקופה שקדמה לתקופת המנדט הבריטי. המבנה שופץ והוסב למרכז מבקרים ומופעים. בסמוך הוקם בית הארחה מפואר המאפשר לינה במקום.

בשנת 2013 הוקם במתחם התיירותי "מוזיאון בית שאן", במבנה ששימש בעבר כבית הדואר, והוקם בשנת 1937.

אלמנט תיירותי נוסף הוא שפע המעיינות הטבעיים הסובבים את העיר דוגמת גן השלושה (הסחנה), מעיין חרוד, גני חוגה, עין מודע, עין שוקק ורבים נוספים. המעיינות, רובם ככולם, פתוחים לקהל הרחב, שופעי צל ומאפשרים טבילה במים צלולים וצוננים להתרעננות מהאקלים החם המאפיין את האזור.

מאז 2012, בימי חמישי של חודשי יולי ואוגוסט מתקיים בעיר פסטיבל אוכל, מוזיקה ותרבות הנקרא "סקיתומרקט" ומושך אליו אלפי מבקרים.

חינוך ותרבות

בשנת 1958 נחנך בית ספר מקיף אורט אמירים בית שאן.
בשנת 1994 הוקמה ישיבה תיכונית בעיר.
בשנת 2014 הוקמה בעיר אולפנה תורנית לבנות.
בעיר מופעל המרכז לפיתוח ההון האנושי שהוקם והופעל בשנותיו הראשונות על ידי סגן ראש העיר לשעבר אל"ם (מיל') מוטי סויסה, במרכז מטפלים בנושאי חינוך, תעסוקה סיוע לעולים, תוכנית הכנה לשירות משמעותי בצה"ל הכוללת אימוני כושר קרבי, מורשת קרב, סדרות שטח וכדומה. בנוסף מרכזת המחלקה את תיאום פעילות הכנה לצה"ל ברמה העירונית יחד עם המרכז לפיתוח הון אנושי. פעילות המרכז בתחום הנוער הביאה לעליה בגיוס לצה"ל בקרב בני העיר שעמדה בשנת 2012 על 85.9%.

בעיר פועל גרעין תורני בהכוונת הרב איתן צוקר. כמו כן קיימות בעיר ישיבת הסדר בראשות הרב שלמה שושן, ישיבה תיכונית ואולפנא.

בעיר פועלות תנועות נוער: צופים, בני עקיבא, הנוער העובד והלומד, חוגי סיירות של קק"ל, בית"ר והשומר החדש.

חינוך מוזיקלי
הקונסרבטוריון העירוני בית שאן פועל בשיתוף עיריית בית שאן ומשרד החינוך. בקונסרבטוריון מועברים שיעורי נגינה פרטניים בכלי נגינה, תזמורות, מקהלות, הרכבים מוזיקליים ושיעורי תאוריה.

בקונסרבטוריון ישנה מקהלה הנקראת 'מקהלת הזמיר' המייצגת כל שנה את בית שאן בהופעה מיוחדת ביחד עם עוד מקהלות מישראל וארצות הברית בניו יורק בשיתוף הסוכנות היהודית.

נכון לשנת 2020 זינק מספר התלמידים במאות אחוזים לעומת שנים עברו ותחום המוזיקה מהווה חלק מרכזי בחינוך המוזיקלי בעיר. פרויקט בית ספר מנגן פועל בבתי הספר היסודיים וכמו כן מורים מהקונסרבטריון העירוני מלמדים ומנחים הרכבים מוזיקליים בחטיבות הביניים ובתיכונים אורט "אמירים" ואורט "פסגות".

באוגוסט 2018 הסתיים השיפוץ במתחם הקונסרבטוריון העירוני בעלות של מיליון ש"ח ובנוסף הוקם אולפן הקלטות מקצועי.

בספטמבר 2019 הוקמה מגמת מוזיקה על אזורית, בית שאן- עמק המעיינות ביוזמת מנהל הקונסרבטוריון עומר גבאי ומנהל התיכון השש-שנתי אורי דויטש. המגמה מונה למעלה מ-20.

מנהל הקונסרבטוריון העירוני החל משנת 2017 היה המוזיקאי עומר גבאי, סיים את תפקידו ביולי 2020.

ספורט
לעיר קבוצת כדורגל בשם הפועל בית שאן. הקבוצה שיחקה בליגת העל בכדורגל למשך 5 עונות בשנות ה-90, במהלכן הגיעה להשגים גדולים וכן הייתה מעורבת במשחק השרוכים השנוי במחלוקת. הקבוצה הונצחה בסרט התיעודי "בית שאן: סרט מלחמה". מאז ירדה ארבע ליגות בשמונה עונות, כאשר בסוף עונת 2005–2006 ירדה לליגה ב' והתפרקה באוגוסט 2006.

בשנת 2010 הוגשה להתאחדות לכדורגל בקשה לרישום קבוצה חדשה בשם "הפועל בית שאן/מסילות", מגישי הבקשה רואים בכך את הקמתה מחדש של קבוצת הפועל בית שאן.

קבוצת הכדורסל היחידה בעיר, מכבי בית שאן, משחקת בליגה ב' נכון לשנת 2014.

עיריית בית שאן

ראשי המועצה המקומית
שלמה פדר 1949 - 1950
נח מרדינגר 1950 - 1951
משה בן יעקב 1951 - 1952
דב אריאב 1952 - 1955
אפרים דובק 1955 - 1963
יצחק שמש 1963 - 1965
יעקב מכלוף 1963 - 1970
יעקב שרייבוים 1970 - 1973 - יושב-ראש ועדה קרואה
יצחק קינן 1973 - 1982
שלמה בן לולו 1983 - 1998

ראשי העיר
פיני קבלו 1998 - 2003
ז'קי לוי 2003 - 2013
רפאל בן שטרית 2013 - 2018
ז'קי לוי 2018 -

סמל העיר 

סמל העיר הנוכחי נבחר בשנת 1983 וכולל את המרכיבים הבאים:
עץ התמר: העץ נפוץ מאוד בנוף הטבעי של בקעת בית שאן בזכות האקלים החם וריבוי המעיינות. התמר הוא גם הסמל של שבט מנשה.
קווים מפותלים בצבע כחול: מסמל את שפע המים.
מחתה, שופר ומנורה: סמלים יהודיים שנמצאו ברצפת הפסיפס בבית הכנסת בתל אצטבה שבצפון העיר.
תיאטרון רומי: התגלה בחפירות העיר העתיקה ומתוארך לסוף המאה השנייה לספירה.
קיר אבן: מסמל את החומה הביזנטית שהקיפה את העיר.
הרים: הנוף הנשקף מהעיר ומעמק בית שאן – הרי הגלעד במזרח, הרי הגלבוע במערב ורמות יששכר מצפון.
הכתובת בעברית קדומה מברכת מנשה: השבט אשר בנחלתו שכנה העיר, "ממגד שמים מעל ומתהום רובצת תחת".
הכתובת "זו בית שאן": מבראשית רבה.

אקלים ומזג אויר
בית שאן נחשבת לאחת הערים החמות ביותר במדינת ישראל ואפילו החמה ביותר. הטמפרטורה הממוצעת בשיא הקיץ[יולי אוגוסט] נעה בין 37 ל-45 מעלות, הדבר נובע בעיקר ממיקומה הגאוגרפי הנתון בעמק בית שאן בין הר הירדן ממזרח, הר הגלבוע ממערב ורמות יששכר מצפון (ועיין ערך בקעת הירדן (תת כותרת - אקלים) מדוע הוא מאופיין בחום קיצוני). בימי קדם היו מעל חמשים נהרות שהקיפו אותה ועברו בתוכה והתושבים שבה נהנו מאותם ערוצי מים קבועים בתוך העיר מה שגם העלה את הלחות באוויר וגם צינן את הטמפרטורה, אמנם לאחר הקמת העיר ויישובה בעת ההתיישבות הציונית, יובשו אותם נחלים וכן נעשתה הטיה לחלק מהערוצים לטובת השקיית שדות הקיבוצים שבאזור, ובהדרגה נעלמו כל אותם נחלים מבתוך העיר וכעת הם רק סביב בית שאן. בשנות התשעים נעשה ניסיון להחזיר את האפיק הטבעי הזה לפנים העיר על ידי בניית אמת מים קבועה מאבן שתוביל מים באופן קבוע לאורך העיר, אך הפרויקט לא צלח בתוך זמן קצר מפעילותו מחמת חוסר בתקציב ואמת המים נשארה שכוחה ממים. לאחרונה נעשה ניסיון בשנית להשיב את תפעול משאבות המים.

גלריה

לקריאה נוספת
גדעון פוקס, יוון בארץ ישראל, בית שאן בתקופה ההלניסטית והרומית, ירושלים, תשמ"ג

 
 
 רינת מירז-בן נון וגדעון ביגר, בית שאן המחודשת בסוף התקופה העות'מאנית ובתקופת השלטון הבריטי. המחלקה לגאוגרפיה, אונ' תל אביב
 מוסטפא עבאסי, בית שאן בימי המנדט הבריטי 1918-1948, עיונים בתקומת ישראל, כרך 25 (2015)
ראובן גפני, נקודה עברית בבית שאן, קהילה יהודית בעיר ערבית בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, הוצאת מאגנס, 2018
ראובן גפני, בעיר הקודש ביסאן, מגזין סגולה, אוגוסט 2018
M.Avi-Yonah, Greek and Latin Inscriptions from Jerusalem and Beisan, QDAP 8, 1939
Alla Stein, Rosa Last, Ala Antiana in Scythopolis. A New inscription From Beth-Shean, ZPE 81, (1990), 224-228

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

ישראל: ערים
דקאפוליס
נחלת שבט מנשה
בקעת הירדן: אתרים ארכאולוגיים
עמק בית שאן
קהילות ויישובים עבריים שנחרבו בתקופת המאורעות
קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות
יישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה הביזנטית
קהילות ויישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופה הממלוכית
עיירות פיתוח
ערים במחוז הצפון
ישראל: מועצות מקומיות לשעבר