שלמה

על פי התנ"ך, שְׁלֹמֹה היה מלכהּ השלישי והאחד לפני האחרון של ממלכת ישראל המאוחדת, אחרי שאול, איש בושת (בן שאול) ודוד אביו ולפני רחבעם בנו שהביא לפירוק הממלכה. הוא בנה את בית המקדש הראשון בירושלים והיה על פי התנ"ך החכם באדם. 

שלמה היה בנם השני (הראשון נפטר זמן קצר אחרי לידתו) של דוד ובת שבע (או בנם הרביעי – על פי ). סיפור מלכותו מופיע בהרחבה בספר מלכים א פרקים א-יא, ובדברי הימים ב, פרקים א-ט.

שמותיו 
שלמה נקרא גם בשמות נוספים: יְדִידְיָהּ על ידי נתן הנביא. יש הסבורים כי נקרא שלמה על שם סב-סבו של דוד, שלמון (). לדעת שמואל ייבין בת שבע היא שקראה לבנה בשם שלמה ככתוב ב- "ותקרא את שמו שלמה", ייבין מוסיף כי שמו של שלמה המלך יסודו בשם האלהות הקדומה של ירושלים 'שלם', סיעתו היהודאית של דויד הוסיפה לשם הישראלי את השם הנוסף  ששורשו מצוי בארמית: ידידיה.  

לפי פרשנות פרק ל' במשלי נוסף לו גם השם:  איתיאל וכן השם קֹהֶלֶת (לפי הפרשנות המסורתית לספרי קהלת ומשלי ולמגילת שיר השירים  שנכתבו בידי חזקיהו המלך וסיעתו מדבריו של שלמה).

חייו והכתרתו 
לאחר שבנם הראשון של דוד ובת שבע מת, נולד להם בן נוסף, שלמה, עליו כתוב שה' אהבו. על אף שלא היה בכור לאביו ואפילו לא לאמו, נשבע דוד לבת שבע ששלמה ימלוך אחריו. על פי ספר מלכים א' פרק א' דוד ככל הנראה לא הכריז עדיין על כוונתו ששלמה יירש אותו, ואדוניהו, בנו הרביעי של דוד, ראה בעצמו כמועמד הטבעי לרשת את המלוכה, לאחר מותם של אמנון ואבשלום הגדולים ממנו. אדוניה נתמך על ידי יואב בן צרויה והכהונה הוותיקה (אביתר הכהן). שלמה, לעומת זאת, נתמך על ידי משמר המלך (הכרתי והפלתי) הכהונה העירונית (צדוק הכהן) ונתן הנביא.

אדוניה תכנן זבח מפואר – כנראה טקס הכתרה, כנהוג בעולם העתיק - והזמין אליו את תומכיו ואחיו, כשהוא נמנע להזמין את שלמה ותומכיו. נתן הנביא שלח את בת שבע אל המלך דוד, וזו נכנסה אל חדרו של דוד, טענה כי נשבע בשם אלוהים שהמלוכה תובטח לבנה, לשלמה והביעה את תמיהתה על קיום הכתרתו של אדוניה ואת חששה לחייה ולחיי שלמה. במהלך דבריה נכנס נתן הנביא לחדר גם הוא וחיזק את דבריה.

דוד הורה על משיחה מיידית של שלמה למלך. לצורך משיחתו הוזעק משמר המלך אשר ליווה את שלמה אל מעיין הגיחון, שם משח אותו צדוק הכהן למלך. עם היוודע דבר המשיחה התפזרו משתתפי טקס הכתרתו של אדוניה בבהלה, ואילו אדוניה נאחז בקרנות המזבח מפחד שיירצח. לאחר ששלמה הבטיח לאדוניה כי לא יפגע בו אם יהיה נאמן, שב אדוניה לביתו.

על פי מדרש סדר עולם היה שלמה בן שתים עשרה שנים כשהומלך.

צוואת דוד

לפני מותו כתב דוד בצוואתו את הוראותיו לשלמה למען השגת ממלכה מצליחה, באופן הממשיך את פועלו של דוד, תוך עשיית צדק מול מי שהועיל או הזיק לדוד עצמו: הקמת בית המקדש, שמירת מצוות ה', וכן נקמה ביואב בן צרויה, שר הצבא, ובשמעי בן גרא, שיידה אבנים על דוד בבורחו מפני אבשלום, וגמילת חסד עם בני ברזילי הגלעדי, שעזר לו בעודו בורח.

ביסוס שלטונו
עם תחילת מלכותו פעל שלמה במהירות להבטחת שלטונו. הוא המית את אדוניה, לאחר שזה ביקש מבת שבע את ידה של אבישג השונמית, משרתת דוד, לעצמו - פעולה שמצביעה במובהק על חוסר נאמנות לשלטון. את אביתר הכהן, שתמך באדוניה, הוא הגלה מירושלים לעירו ענתות, ואת יואב בן צרויה הרג. את שמעי בן גרא השביע שלמה שלא יעזוב את ירושלים, והזהירו שאם יעזוב את העיר יומת - וכאשר יצא שמעי לגת הרג אותו שלמה.

משפט שלמה 

ב מתואר השלב האחרון בביסוס מלכותו של שלמה, לאחר שסילק את מתנגדיו. שלמה העלה זבח חגיגי בגבעון, ובלילה נגלה אליו אלוהים בחלום והציע להעניק לו כמשאלתו. שלמה ביקש חוכמה שתסייע לו להנהיג את העם ולשמש כשופטו: "וְנָתַתָּ לְעַבְדְּךָ לֵב שֹׁמֵעַ, לִשְׁפֹּט אֶת-עַמְּךָ, לְהָבִין בֵּין-טוֹב לְרָע" (פסוק ט'), ונענה על ידי אלוהים: "הִנֵּה עָשִׂיתִי, כִּדְבָרֶיךָ; הִנֵּה נָתַתִּי לְךָ לֵב חָכָם וְנָבוֹן אֲשֶׁר כָּמוֹךָ לֹא-הָיָה לְפָנֶיךָ וְאַחֲרֶיךָ לֹא-יָקוּם כָּמוֹךָ" (שם, י"ב). לאחר מכן עלה שלמה לירושלים ושם נערך משפט שתי הזונות. סיפור המשפט מתואר בפסוקים ט"ז-כ"ח:

על-פי המסופר, שלמה התבקש להכריע בדין בין שתי נשים זונות אשר גרו יחדיו. שתיהן ילדו תינוק בהפרש של שלושה ימים זו מזו, ואחד התינוקות נפטר. האישה שנותרה עם התינוק המת, תבעה את התינוק החי מחברתה, בטענה שזו החליפה בין התינוקות בלילה בזמן שהאישה הראשונה ישנה. האישה השנייה הכחישה את ההאשמה. שתי הנשים טענו לאמהוּת על התינוק הנותר בחיים.

שלמה הקשיב לעדויות והגיע להחלטה. הוא פקד להביא בפניו חרב, וציווה לגזור את התינוק לשניים ולתת חצי ממנו לכל אישה. כששמעה אמו האמיתית של התינוק את פסק הדין המזעזע, העדיפה לוותר ולמסור את התינוק לחברתה ובלבד שלא יהרגוהו, ואילו השנייה קראה: "גם לי גם לך לא יהיה – גזוֹרוּ!". בתגובה, הכריז שלמה על פסק הדין האמיתי, ומסר את התינוק לידי מי שהתגלתה כאמו האמיתית, שבתגובתה ביטאה חמלה לילד ונכונות לוותר על ההחזקה בו כדי לשמור על חייו.

המשפט התפרסם בקרב העם כולו כעדות לחוכמתו המופלאה של שלמה, ושלמה זכה לאהדת העם ולהערצתו.

שלמה היה דן בלא עדים והתראה, וזה נלמד מן הפסוק וישב שלמה על כיסא ה' למלך, ונסמך מן הספור שהוזכר לעיל על משפט שלמה.

מלחמות שלמה
שלמה ירש מאביו דוד ממלכה גדולה, והצליח לשמור על מרבית שטחה, למעט ארם דמשק, שמרדה בו והצליחה להשתחרר משלטונו. התנ"ך מעיד על המלחמות שנערכו בין שלמה והארמים (הדד ורזון בן אלידע) במשך כל תקופת שלטונו: וַיָּקֶם אֱלֹהִים לוֹ שָׂטָן, אֶת-רְזוֹן בֶּן-אֶלְיָדָע: אֲשֶׁר בָּרַח, מֵאֵת הֲדַדְעֶזֶר מֶלֶךְ-צוֹבָה--אֲדֹנָיו. וַיִּקְבֹּץ עָלָיו, אֲנָשִׁים, וַיְהִי שַׂר-גְּדוּד, בַּהֲרֹג דָּוִד אֹתָם; וַיֵּלְכוּ דַמֶּשֶׂק וַיֵּשְׁבוּ בָהּ, וַיִּמְלְכוּ בְּדַמָּשֶׂק. וַיְהִי שָׂטָן לְיִשְׂרָאֵל כָּל-יְמֵי שְׁלֹמֹה, וְאֶת-הָרָעָה אֲשֶׁר הֲדָד; וַיָּקָץ, בְּיִשְׂרָאֵל, וַיִּמְלֹךְ, עַל-אֲרָם (מלכים א יא, כג-כה).
שלמה נלחם בחמת-צובה וניצח אותה: וַיֵּלֶךְ שְׁלֹמֹה חֲמָת צוֹבָה, וַיֶּחֱזַק עָלֶיהָ (דברי הימים ב ח, ד). אחרי ניצחונותיו בנה את עָרֵי הַמִּסְכְּנוֹת בחמת ואת תדמור, ששכנה במדבר הסורי, כנראה כפיצוי לאובדן דמשק ודרך המסחר שעברה בה. בספר מלכים נאמר כי ימי מלכותו של שלמה התאפיינו בשלום ובשלווה:

מפעלות הבנייה 
התנ"ך מתאר מערכת גדולה של מפעלות בנייה בתקופת שלמה: בית המקדש, בית המלך (מבנים רבים ביניהם "בית יער הלבנון"), חצור, מגידו, בַּעֲלָת, תדמור, הַמִּלּוֹא (לבת פרעה), גָּזֶר (כיום: תל גזר).

ערי מצור: בית חורון עליון, בית חורון תחתון. ערי מסכנות בחמת, הארכת חומות ירושלים. וצי אוניות בעציון גבר (כיום אילת).

יחסי חוץ 
שלמה יצר מערכות מסועפות של קשרי מסחר עם ארצות אחרות, בהן חלק מארצות מזרח אפריקה, אופיר, ממלכת שבא וצור (מלכים א פרקים ה ו-י). הוא כרת ברית עם מלך מצרים, ואף נשא את בתו לאישה, וכן עם חירם מלך צור.

שלמה ומלכת שבא 

סיפור מפורסם מספר על מפגשם של שלמה ושל מלכת שבא:

יחד עם מלכת שבא, נחשב שלמה בשני חלקי אתיופיה כאבי האומה, ועד היום תרבותה של ארץ זו משופעת באזכורים של סיפור זה. יהודי אתיופיה (קהילת ביתא ישראל) אחזו במסורת זו, וכן במסורת שמשום כך הארץ כולה התנהלה על פי "דת ישראל" עד שהועברו לנצרות בזמנו של עזנה, קיסר אקסום במאה ה-4.

נשות שלמה 
על פי המסופר בספר מלכים, היו לשלמה שבע מאות נשים ושלוש מאות פילגשים והמוכרת בנשותיו הייתה בת פרעה. על פי הכברה נגסט, מיתוס אמהרי בן המאה-14, היה נשוי גם למלכת שבא שממנה נולד מנליק - אבי השושלת שממנה יצא היילה סלאסי מלך אתיופיה. בסופו של דבר, רחבעם, הבן שמלך אחריו, היה בנו מנעמה העמונית.

בזקנתו, נשותיו של שלמה היטו את לבבו להקים להן במות לעבודת אליליהם בירושלים. על פי המסופר הן הקימו לעצמן במות, וזו אחת הסיבות לכך שנקרעה ממלכת ישראל בימי בנו רחבעם. על פי חוק המלך בספר דברים, אחד האיסורים הוא איסור ריבוי נשים. ככתוב: .
על הקשר בין החוק בדברים לסיפור במלכים עמדו חז"ל: 

בסוף ימיו, הקימו נשות שלמה מזבחות בסמוך לירושלים, לאלילי הארצות שאיתן התקשר ביחסים מדיניים על ידי נישואיו עם בנות מלכי הארצות הללו. התנ"ך מבקר את שלמה על התנהגותו זו, ומייחס לה את ירידת הממלכה מגדולתה והתפלגותה לאחר מותו של שלמה, כאשר בנו רחבעם המשיך למלוך בממלכת יהודה בלבד.

לדעת חז"ל, לא שלמה בנה בפועל את המזבחות אלא נשיו בנו אותם. אלא שמפני שהוא לא מחה בהן על מעשיהן, נחשב מעשה בניית המזבחות על שמו.

בית המקדש 

בעת שמלך שלמה בישראל פיתח את הארץ בבנייה. מפעלו החשוב ביותר היה בניית בית המקדש הראשון בירושלים, שבנייתו החלה בשנה הרביעית למלכותו ונמשכה 7 שנים. כדי לממן את תנופת הבנייה בירושלים הוטלו מסים כבדים על הארצות הכבושות ועל בני ישראל. גם נקבע מס עובד שקבע חובה לעבוד חודש בשנה בשירות המלך. מס העובד והמסים הגבוהים שהוטלו עוררו תרעומת רבה בקרב השבטים ובייחוד בשבט אפרים, והדבר עורר לבסוף מרד גלוי שנכשל.

המקדש היה חלק ממכלול של בניינים שבהם נכללו גם בית יער הלבנון, אולם העמודים, אולם המשפט וארמון המלך. לצורך בניית המקדש כרת שלמה ברית עם חירם מלך צור, שסיפק לו אומנים, בנאים מומחים וארזים מלבנון. נוסף לכך שלח שלמה גם אנשים משלו לכרות עצים ביערות הלבנון ולחצוב אבנים.

מותו 
מותו של שלמה מתואר בסוף פרק י"א. שלמה מת לאחר 40 שנות מלוכה ונקבר לצד אבותיו בעיר דוד שבירושלים. ירש אותו בנו רחבעם. התנ"ך מזכיר ששלמה היה מלך מממלכת ישראל המאוחדת האחרון ואחריו נחלקה הממלכה. כבר לקראת סוף ימיו נקרעה הממלכה בגלל אויבים שונים, כגון ירבעם בן נבט למטה שבט אפרים. הממלכה התחלקה לשניים, ממלכת ישראל, שם מלך ירבעם וממלכת יהודה, שם מלך רחבעם, והממלכות מעולם לא אוחדו שוב.

דמותו של שלמה

חכמת שלמה

לפי המקרא, שלמה נחשב לחכם מכל אדם. לפי מקורות אחרים ידע שבעים שפות. על פי המסופר שם, באו לחזות בחכמתו מכל העמים, כדוגמת מלכת שבא. דוגמה לחוכמתו מובאת בסיפור משפט שלמה:

בספרות האגדה מוזכר שלמה בחכמתו הרבה, בעיקר בהקשר לבנין בית המקדש ובנית כסא שלמה. לפי המדרש, לשלמה הייתה שליטה על מלאכים ושדים ואף על מלכם אשמדאי ונעזר בהם לבנין בית המקדש. בנוסף, לפי חלק מן המדרשים, שלמה הבין אף בשפת החיות והעופות.

יצירתו
המסורת היהודית מייחסת לשלמה שלושה מספרי התנ"ך:
 ספר משלי, המכיל פתגמים וחכמת חיים, ובפתיח שלו נכתב: "משלי שלמה בן דוד מלך ישראל". על פי מסורת זו, אגור בן יקה ולמואל מלך משא, המחברים המוזכרים במקרא לשני פרקי משלי האחרונים, לא היו אנשים בפני עצמם אלא שמות עט של שלמה.
 מגילת קהלת, מגילת פילוסופיה והגות, על פי הפתיחה: "אני קהלת בן דוד מלך בירושלים". גם כאן, רואה המסורת בשם "קהלת" שם עט לשלמה.
 שיר השירים, מגילת אהבה (חז"ל מתייחסים אליה כמשל לאהבה בין כנסת ישראל לה'), על פי פסוק הפתיחה: "שיר השירים אשר לשלמה..." ופסוקים נוספים בספר בהם מוזכר שלמה (ג',ט'-י"א; ח', י"א-י"ג).

המילה "לשלמה" מופיעה בכותרתם של שני מזמורים בספר תהילים (ע"ב וקכ"ז), ועל כן יש המייחסים לו את כתיבת שני המזמורים הללו.

כינוייו
לאחר לידתו, קרא דוד את שמו שלמה, וה' כינה אותו ידידיה: וַיִּשְׁלַח בְּיַד נָתָן הַנָּבִיא, וַיִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ יְדִידְיָהּ בַּעֲבוּר ה'.

ספר קהלת חתום בידי "קהלת בן דוד, מלך בירושלים". הפרשנות המסורתית מזהה אותו עם שלמה - שאכן היה בנו של דוד שמלך בירושלים, אם כי ניתן גם לפרש שבן דוד אינו בנו ממש, אלא אחד מצאצאיו (ואם כן, הכינוי תואם לכל מלכי ירושלים בתקופת המקרא, שהיו כולם מבית דוד). טעם כינוי זה, על פי חז"ל, הוא "על שום שהקהיל קהילות ברבים".

בסוף ספר משלי, שנכתב על ידי שלמה המלך, מובאות אמרות מפי אנשים שונים, שלא נזכרים במקום אחר במקרא: אגור בן יקה, למואל מלך משא ואיתיאל. הדעות חלוקות האם אלו כינויים נוספים לשלמה, או דמויות אחרות.

שלמה בראי הארכאולוגיה

טרם התגלתה ראיה ארכאולוגית לקיומו של שלמה המלך.

גודלה והיקפה של ממלכת שלמה, וכן של מפעלי הבנייה שלו שנויים במחלוקת. בהר הבית אין נערכות חפירות ארכאולוגיות מטעמים דתיים, ומתחם "אורוות שלמה" שבהר, שנקרא כך בשל זיהוי מוטעה של הצלבנים, מיוחס לתקופת המלך הורדוס, שמאוחרת בהרבה.

עד לסוף המאה ה-20 הארכאולוגים בישראל הרבו לזהות חורבות גדולות כמו תל מגידו ותל חצור עם שרידים מממלכת שלמה. ואולם, בשנות ה-90 החלו ארכאולוגים והיסטוריונים אחדים לפקפק בתיארוכם של שרידים אלו, בייחוד לאור העובדה ששרידים דומים התגלו בערים סמוכות שלא היו חלק ממלכות שלמה. ארכאולוגים והיסטוריונים אלה, מתוקף היעדר תימוכין ממקורות חיצוניים, שוללים את קיומה של ממלכה מאוחדת גדולה ומפוארת. באוקטובר 2010, משלחת ארכאולוגים בראשות ד"ר אילת מזר חשפו חומה גדולה בירושלים ומבנה ממלכתי, אשר לדברי ד"ר אילת מזר מתוארכים לתקופת שלמה המלך, ותואמים לתיאור המקראי על החומות שבנה שלמה בירושלים. זיהויים אלו מצויים בלבה של מחלוקת ערה בנושא הממלכה המאוחדת. לאחרונה, לאור החפירות הארכאולוגיות בתמנע ובפונון שבעבר הירדן המזרחי, עלתה ההשערה כי עושרו הרב של שלמה (על פי העדות התנ"כית) נבע מהסחר בנחושת.

בתרבות ימינו
הכתוב בתנ"ך על כך שדוד המלך אינו יכול לבנות את בית המקדש, כי "ידיו דמים מלאו", אלא שלמה בנו, מהווה את אבן היסוד של התפיסה ההומניסטית הן בדת הנוצרית, הן בתפיסות הדת היהודית באירופה המערבית, והן לאחר מכן במערב האתאיסטי.

בתקופת פינוי ימית, נושא האזורים שנתנו על ידי שלמה לחירם מלך צור, היוו נושא מרכזי בדיון סביב ההרשאה ההלכתית שחלק מהרבנים הציונים דתיים נתנו להחזרת סיני. פרופ' ישעיהו ליבוביץ הרבה להזכיר את הפסוקים הללו במסגרת הפולמוס איתו בנושא זה.

היצירות הידועות ביותר העוסקות בשלמה הן המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", ואגדות המלך שלמה מתוך ספרו של חיים נחמן ביאליק, "ויהי היום" (שעובדו לסדרת אנימציה בשם אגדות המלך שלמה).

גאורג פרידריך הנדל כתב אורטוריה "שלמה" בשנת 1748. ארנסט בלוך חיבר ב-1916 את "שלמה" לצ'לו ותזמורת.

האגדות על שלמה המלך כמדבר בשפת החיות, שמשו כשם לספרו על בעלי החיים של קונרד לורנץ "טבעת המלך שלמה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), וכבסיס למעשיה שלמה המלך והדבורה של ח"נ ביאליק.

אגדות אלו השפיעו גם על המקובלים ועל החסידים, אשר טענו כי האר"י ורבי משה קורדוברו ידעו ולימדו את "שיחת העופות והחיות".

אילן יוחסין

ראו גם

 עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
 מלכי יהודה וישראל
 משפט שלמה

לקריאה נוספת
 ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן, דוד ושלמה - בין מציאות היסטורית למיתוס, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2006.
 גלעד ששון, מלך והדיוט - יחסם של חז"ל לשלמה המלך, תל אביב: רסלינג, 2013.
ירון זילברשטיין, 'מוקד פולחני כאמצעי ליצירת אחדות קולקטיבית-לאומית:תפילת שלמה וחזון המקדש הדמוקרטי', כעת ד (תשע"ט), עמ' 17- 31.
 
Dori, N. (2019). Literary and didactic trends in selected versions of two legends about king Solomon. Childhood, 3, 102-114.
 יצחק קלימי, Writing and Rewriting the Story of Solomon in Ancient Israel. הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2018.
הרב יוסף מיכאל יוסקוביץ' כרונולוגיה במלכות שלמה ב"פשטות המתחדשים" גיליון שנים עשר.

קישורים חיצוניים

 קורס מזורז בהיסטוריה יהודית: שלמה המלך, באתר אש התורה
 
 שלמה המלך, מאת מוטי מרינגר באתר Tog
 
 ימי הממלכה המאוחדת: תמונה ארכאולוגית - ימי שלמה, מאת פרופ' עמיחי מזר באתר מט"ח

הערות שוליים

בני דוד
מלכי ישראל המאוחדת
אישים הקשורים לבית המקדש
נביאים בתנ"ך
נביאי האסלאם
קדושים נוצרים
ילדים במקרא
אישים בתנ"ך שהונצחו על בולי ישראל
אישים בספר משלי
אישים בספר מלכים
יהודי המאה העשירית לפנה"ס