ט"ו בשבט (מועד)

ט"וּ בשבט, חמישה-עשר בשבט, ראש השנה לאילנות או ראש השנה לאילן (בלשון המשנה) הוא מועד בלוח העברי המצוין ביום ט"ו בחודש שבט, תקופה שבה כבר ירדו רוב גשמי השנה, והפירות שחונטים מכאן ואילך גדלים בעיקר מכוח גשמי השנה. לפיכך יום זה מציין את ראש השנה למניין השנים של פירות האילן בארץ ישראל.

לציון זמן זה כראש שנה ישנה השפעה על קיום המצוות התלויות בארץ, הנוהגות
בפירות האילן. חלקן תלויות בגיל העץ, כגון ערלה ונטע רבעי, וחלקן תלויות בשנה באופן כללי, כגון ביכורים, מעשר שני ומעשר עני. בשל מרכזיותו של התאריך בהקשר לחיבת הארץ וקדושתה זכה יום זה למשמעויות רבות לאורך השנים.

נהוג לאכול ביום זה מפירות ארץ ישראל, במיוחד מפירות שבעת המינים, ויש הנוהגים לערוך בו "סדר ט"ו בשבט" (על פי נוסח "תיקון פרי עץ הדר", נוסחים מודרניים או מסורות קהילתיות אחרות).

מאחר שמאפייניו ההלכתיים של החג ייחודיים לארץ ישראל, הם  באו לידי ביטוי בקהילות ישראל בגולה  ברמז וסימן בלבד. יש שנהגו לאכול פירות שגדלו בגולה המזכירים את פירות הארץ, ולכוון לפירות ארץ ישראל, או לאכול מפירות שהובאו משומרים מהארץ כגון בצורת פירות יבשים.

בתקופת העליות שלפני קום המדינה היווה ט"ו בשבט חגיגה בסימן התעוררות האומה לתחיית היישוב בארץ ישראל.  מאז מצוין ט"ו בשבט גם כחג טבע, ורבים נוהגים לציין אותו בנטיעת עצים ובעיסוק באיכות הסביבה.

הגדרת היום

ראש השנה לאילנות
המקור הראשון שבו מוזכר ט"ו בשבט הוא המשנה, במחלוקת בין בית הלל לבין בית שמאי לגבי זמנו של ראש השנה לאילן – באחד בחודש שבט או בחמישה עשר בחודש:

אף על פי שכל ראשי השנים האחרים חלים בראש חודש, הרי כבמרבית המקרים שבהם יש ויכוח בין בית הלל לבית שמאי, נקבעה לבסוף ההלכה כבית הלל. בתלמוד הבבלי מופיע ברייתא המעלה אפשרות שרבי עקיבא לא הכריע במחלוקת, ונהג לחומרה לשיטת שתי הדעות: , אך האמוראים לא קיבלו אפשרות זו.

בתלמוד הבבלי מובא טעם לבחירת התאריך כדברי בית שמאי, הסוברים שראש השנה לאילן הוא באחד בשבט:

בתלמוד הירושלמי מופיע טעם דומה, לפיו רוב גשמי השנה כולה כבר ירדו, ולכן ודאי שפירות המופיעים מעתה ואילך חיים מגשמי השנה החדשה:

בדומה לדברי הירושלמי, מפרש רש"י כי משעברו רוב גשמי השנה העץ מתחיל בתהליך הצמחת הפרי:

כלומר הפירות שאנו רואים על האילנות לאחר ט"ו בשבט, הם ודאי פירות שגדלו מהמשאבים הטבעיים של השנה החדשה ולכן הם פירות חדשים (בשונה מפירות המופיעים באילנות לפני ט"ו בשבט שאומרים עליהם שהם גידול של השנה הקודמת). בית הלל מסכימים לעיקרון זה אך סבורים שיש להתחשב בעיקרון נוסף התלוי בחום השמש: מבחינה זו מחמישה עשר בשבט ניתן לומר שרוב תקופת טבת כבר חלפה, ואף שאלו עדיין ימי קור, ניתן לומר שהטבע מתחיל להתקרב אל ימי האביב שיהיו ימי הלבלוב של השנה החדשה.

כיום שמחה
במקורות חז"ל לא נזכר ט"ו בשבט במפורש כיום שמחה או כמועד, מלבד מה שצוין כראש-שנה לאילן. גם בתקופת הגאונים לא נמצאו אזכורים של יום זה כיום שמחה, לא בכתבי גאוני בבל, ואף לא במדרשים הארץ-ישראליים או בפיוטיהם של חשובי הפייטנים בני התקופה. ככל הנראה גם אז הוא לא נתפס כמועד אלא כציון הלכתי בלבד. אמנם, באופן חריג נמצאו בגניזת קהיר שני פייטנים שכתבו קרובות י"ח לט"ו בשבט, וכנראה היו קהילות שציינו יום זה בחגיגיות מיוחדת בתפילה. אחד מהם, ר' יהודה הלוי ברבי הלל, שחי כנראה סביב שנת 1000, חיבר ליום זה שתי קרובות חלופיות: "אדר נוזלי ישע תזיל להמוני" ו"ראש אמרתך אמת במללך". על פי קרובות אלה שיער מנחם זולאי כי הייתה גם ספרות מדרשית לט"ו בשבט, שאבדה. אולם, כאמור, לדברי אליצור, פיוטים אלה ייחודיים, ובאופן כללי נראה כי ט"ו בשבט לא נחשב בעיני מרבית הפייטנים כיום ראוי לציון.

ציונים ראשונים של ט"ו בשבט כיום בו יש רושם של חג עולים בתקופת הראשונים, בעיקר בנוגע לשני תחומים: איסור תענית (והספד) בט"ו בשבט, ואי-אמירת "תחנון" בו. מקור מסביבות שנת ד'תתק"י מביא זאת בשם רב ניסים גאון. לוח שנה לשנת ד'תתמ"ח שנמצא בגניזת קהיר מציין את ט"ו בשבט כאחד החגים. המקורות הבאים לכך מופיעים אצל יהדות אשכנז ויהדות צרפת בתקופת הראשונים. בעניין תענית, מפורסמת תשובתו של ריצב"א שאין לגזור תענית על הציבור ביום חמישה עשר בשבט משום שהוא נקרא ראש השנה, כשם שבשאר ראשי השנים אין להתענות, תשובה זו הובאה לאחר מכן בבית יוסף ונפסקה בשולחן ערוך.

בנוגע לאמירת "תחנון", מלבד דברי רב נסים גאון, דלעיל, מובא המנהג בשם רבנו שמעיה, ולאחריו בספרי מנהגים אשכנזיים מבית מדרשו של מהר"ם מרוטנבורג נזכר כי אין אומרים בט"ו בשבט "תחנון". משם הובא הדבר במהרי"ל שכתב:  בדברי מהר"ם ותלמידיו נזכר רק שאין אומרים תחנון בשחרית, אך כנראה נהגו לומר תחנון במנחה ובמנחה שלפניו, וכך נוהגים בהרבה מקהילות מנהג אשכנז המערבי. לעומת זאת, ב'ספר המנהגים' למהרא"ט הובא מנהג אי-אמירת תחנון גם במנחה ובמנחה שלפניו, וכך התקבל המנהג במזרח אירופה וברוב הקהילות. אף שאינו נזכר בספרות המנהג שמחוץ לאשכנז (כגון שבולי הלקט ואבודרהם) התקבל במהרה במרבית הקהילות, וכן הובא בבית יוסף ובשולחן ערוך, אך בוורמייזא ומגנצא לא קיבלו את המנהג והמשיכו לומר תחנון. אולם, גם בהם היה היום יום שמחה: ר' יוזפא שמש כותב שבוורמייזא ט"ו בשבט הוא יום חופש לתלמידים והמלמדים מחלקים להם יין שרף ו"לעקאח" (עוגה).

משמעות הלכתית
לתאריך זה השלכות כמעט לכל המצוות התלויות בארץ ובכלל זה: ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני, מעשר עני, ולחלק מהדעות אף שביעית. לדוגמה כפי שמסביר הרמב"ם בספרו "משנה תורה":

בפירות ערלה ונטע רבעי
התורה קובעת כי בשלש השנים הראשונות לנטיעת האילן, פירות האילן נחשבים לערלה והם אסורים באכילה ובהנאה. בשנה הרביעית לפירות יש מעמד מיוחד: נטע רבעי, מותר לאכול את הפירות בטהרה בירושלים (בזמן שבית המקדש קיים) או לחלופין להמיר את קדושת הפירות בכסף המיועד לרכישת מזון לאכילה בטהרה בירושלים, ואז הפירות שנפדו בכסף הופכים לחולין. החל מהשנה החמישית, פירות האילן מותרים באכילה.

בהלכות ערלה ונטע רבעי, יש להבדיל בין ראש השנה לנטיעה, לבין ראש השנה לפירות האילן. היום הקובע למניין שנות האילן הוא ראש השנה, א' תשרי, אבל בהקשר לפירות, היום הקובע הוא ט"ו בשבט. זאת אומרת שפרי שישנו למשל בתשרי על העץ הוא למעשה פרי של השנה הקודמת שהסתיימה לפני תשרי. אבל פרי שמופיע בעץ מט"ו בשבט ואילך הוא פרי של השנה החדשה, שהתחילה בתשרי. לכן, פירות אילן שחנטו לפני ט"ו בשבט של השנה הרביעית, עדיין נחשבים לערלה, ואם הם חנטו בשנה החמישית לפני ט"ו בשבט, הם נחשבים לנטע רבעי.

ההלכות מסוכמות בדברי הרמב"ם:

בפירות מצוות ביכורים 
מצוות הבאת ביכורי הפירות לבית המקדש לאחר שסומנו כפרי בכור עם הבשלתם בראשונה בימי האביב והקיץ, התקיימה מחג השבועות ועד לחג הסוכות ולמאחרים גם עד חג החנוכה. אבל חכמים למדו שאין מביאים ביכורים משנה על חברתה. כלומר שלא מערבבים בהבאת הביכורים פירות שגדלו בשנה החדשה עם פירות שגדלו לפני ט"ו בשבט שהם פירות שנה ישנה.

בתרומה ומעשר ראשון בפרי העץ 
התורה מחייבת להפריש תרומה גדולה (כ-2% מהיבול) לכהן ומעשר ראשון (כ-10% מהיבול) ללוי. חכמים למדו שאין להפריש תרומה/מעשרות מיבול שנה אחת על יבול שנה אחרת. התאריך המפריד בין השנים לעניין פירות האילן, הוא בט"ו בשבט:

במעשר עני ומעשר שני בפרי העץ
במחזור 7 שנים, בשנים א, ב, ד, ה - לאחר הפרשת התרומה ומעשר ראשון, מפרישים מעשר שני, שנאכל לבעלים בטהרה בירושלים. בשנים ג, ו - מפרישים במקום מעשר שני - מעשר עני שניתן לעניים. השנה השביעית היא שמיטה, ובה אין מפרישים כלל תרומות ומעשרות. התאריך הקובע מעבר בין השנים לעניין מעשרות פירות האילן הוא ט"ו בשבט:

שביעית/בפירות שנת שמיטה
הרמב"ם פוסק שלעניין שביעית, התאריך הקובע לכל דבר ועניין הוא א' בתשרי. פירות שחנטו לפני א' בתשרי של השנה השביעית - הרי הם חולין, ואילו פירות שחנטו בין א' בתשרי של השנה השביעית לבין כ"ט באלול של שנה זו קדושים בקדושת שביעית:

לעומתו רבנו חננאל, בפירושו למסכת ראש השנה פוסק שהתאריך הקובע לעניין קדושת פירות שביעית הוא ט"ו בשבט:

מנהגים

אכילת פירות

מרבים באכילת פירות האילן, ובפרט שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל. מנהג אכילת הפירות היה נפוץ בקרב חסידי אשכנז, עם הזמן התפשט המנהג ברוב קהילות ישראל (למעט יהדות תימן לדוגמה). המנהג לאכול גם מפירות ארץ ישראל הוזכר בחלק מספרי החסידות וכן ברישומים של מנהגי קהילות שונות.

המנהג הוזכר לראשונה בידי רבי בנימין הלוי אשכנזי, שהיה רב הקהילה האשכנזית בסלוניקי, במחזור לכל השנה כמנהג האשכנזים שהדפיס בסלוניקי בשנת ה'ש"י בערך. אזכור מפורסם יותר של המנהג מאותה תקופה מובא בספר תיקון יששכר (חובר בשנת ה'רצ"ט והודפס לראשונה בשנת ה'שכ"ד) של רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחכמי מרוקו שהתיישב בצפת: .

הבן איש חי תיקן סדר תפילה מיוחד לט"ו בשבט לזכות באתרוג מהודר לסוכות והוא על פי מסורת קדמונים של חכמי אשכנז.

על פי הרב אורי שרקי, המעשה המוזכר בתוספתא על רבי עקיבא שליקט אתרוג בא' בשבט ולדעת רבינא התאריך היה ט"ו בשבט, רומז על קשר נסתר בין אכילת פירות בט"ו בשבט כזמן הראוי לתיקון חטא עץ הדעת. בכך שלקיטת האתרוג - שלדעת רבי אבא דעכו היה עץ הדעת - שהייתה חטא בא' בתשרי, נעשתה להיתר בראש השנה לאילן.

יש האוכלים פירות יבשים בהם תאנים, תמרים, צימוקים, חרובים, שקדים ואגוזים למיניהם, בפרט אלו שמקורם בארץ ישראל. אמנם אין עניין מיוחד לאכול דווקא פרות יבשים אך רווח השימוש בהם בט"ו בשבט. 
יש הסוברים שזה נבע מכך שבתנאי עבר היה קושי לשמר פרות טריים ומאחר ובארצות הגולה עשו מאמץ בט"ו בשבט לאכול מפירות א"י לכן הדרך להשיגם היה באמצעות פירות יבשים. כמו כן מרבית הפירות של שבעת המינים שבהן נשתבחה א"י הם פירות קיץ בעוד שט"ו בשבט חל בחורף ולכן הדרך לצרוך אותם הייתה כפירות יבשים.

סדר ט"ו בשבט

סדר ט"ו בשבט הוא נוסח אמירה של דברי תורה וברכות בשבח הארץ ותנובת השדה. מסורת אמירתו על פירות ארץ ישראל בחמישה עשר בשבט, התגבשה על ידי חכמי צפת ב. המנהג התפשט בתפוצות, על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה. קיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים משלה ובהמשך בקרב תנועת החסידות והנוהגים על פי תורת האר"י. גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת הגדה מיוחדת לחג. השימוש בביטויים "הגדה" ו"סדר" הם בהשאלה מליל הסדר, הנערך מידי בשנה בערב ט"ו בניסן.

על פי ר' חיים ויטאל, תלמיד האר"י, מציינים שלושים מיני פירות – עשרה שנאכלים מהם קליפה ותוך, עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, ועשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת – ושלושים הסוגים הללו כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות: עולם הבריאה, עולם היצירה ועולם העשייה. אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים". לפי זה נקבע סדר מיוחד לט"ו בשבט, לפיו אוכלים שלושים מיני פירות, שותים ארבע כוסות יין אדום ולבן ואומרים פסוקים מהמקורות. לספר "חמדת ימים", שהוא המקור הראשון המספר בכתב על מנהג זה, צורף קונטרס ובו פירוט הסדר הנ"ל. על פי קונטרס זה נדפס ספר בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", ספר שזכה לתפוצה רבה מהמאה ה-18.

לאחר הקמת מדינת ישראל יזמו נגה הראובני, מייסד שמורת נאות קדומים, והמחנך אמנון ידין, איש התנועה הקיבוצית, "סדר ארץ ישראלי" לט"ו בשבט, המבוסס על רעיונות ציוניים ואהבת ארץ ישראל ונופיה, תוך שימוש בסמלים המופיעים בסדר המסורתי. בסוף המאה ה־20 החלו גופים שונים, בהם: החברה למתנ"סים, הקיבוץ הדתי, משרד החינוך, קק"ל, בני עקיבא, וקהילות מהיהדות הרפורמית שבישראל, להדפיס הגדות לט"ו בשבט. עם השנים, נוספו גם היבטים אקולוגיים מודרניים לתכני ההגדות.

נטיעות בארץ ישראל

בשנת ה'תרמ"ד (1884) בחרו אנשי יסוד המעלה לנטוע את עצי הפרי של המושבה בט"ו בשבט. באותה שנה ניטעו כ־1,500 עצי פרי ובהם אתרוגים ורימונים. עליהם הוסיפו בימים הבאים כאלף עצים נוספים של זיתים, תאנים ותות. על מאורע זה כתב בן המושבה:

בשנת ה'תרמ"ח, (1888) פרסם המורה והסופר זאב יעבץ במאמרו "על דבר חינוך ילדי האיכרים בארץ ישראל" תוכנית חינוכית בה הציע בין היתר לציין ב-ט"ו בשבט את חג האילנות מאמר זה נשלח גם כתזכירים אל מיכאל ארלנגר ממייסדי "כל ישראל חברים" ובית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, מקווה ישראל ויועצו של הברון אדמונד דה רוטשילד וכן אל הברון רוטשילד.

בט"ו בשבט בשנת ה'תר"ן (1890), יצא זאב יעבץ עם תלמידיו מבית הספר בזכרון יעקב לנטיעות לכבוד היום. אז לראשונה בוצעו הנטיעות בט"ו בשבט כפעולה חינוכית וחגיגית. נימוקו של יעבץ למעשה זה:

לטענת חזקי שוהם, מי שקשר נטיעות ציבוריות לט"ו בשבט, היה המחנך חיים אריה זוטא, שכתב על כך מאמר בעיתון השקפה ב־1904. ב־1906, באספה השנתית של אגודת המורים העברים בארץ ישראל, שכנע את עמיתיו המורים, ש"יום טבע" עדיף לקשור לט"ו בשבט (מאשר להצעה באספה אודות ט"ו באב) ולשלב בו נטיעות. לטענת שוהם, זוטא קיבל השראה לרעיון מ"יום העצים והיערות", שהיה נהוג בארצות הברית בשנים אלו.

בט"ו בשבט תרס"ז - 1907, התקיים במקווה ישראל טקס הנטיעות הראשון בהשתתפות 300 תלמידי בתי ספר שונים. יוזמה זו נקלטה במושבות עבריות נוספות, ובשנת 1908 הכריזה הסתדרות המורים על ט"ו בשבט כחג הנטיעות. 

בתל אביב חגגו את ט"ו בשבט בתהלוכה של ילדי העיר כבר בשנתה הראשונה ב-1910 ברם מאחר שבאותה שנה הייתה שנת שמיטה, נשאו הילדים זרי פרחים במקום שתילים.

חגיגות ט"ו בשבט הראשון בארץ תחת השלטון הבריטי נערכו בינואר 1919.רונלד סטורס, מושל ירושלים יחד עם דוד ילין פנו למיס אנני לנדאו לארגן יחד עם ראשי בתי ספר נוספים בירושלים חגיגת נטיעות על הר הצופים, היכן שעתידה הייתה לקום האוניברסיטה העברית. 3000 תלמידים לבושים במיטב מחלוצתיהם צעדו משער דמשק לכיוון הר הצופים מלווים בתזמורת הצבא הבריטי. את 500 שתילי העצים סיפקה קרן קיימת לישראל. עם הזמן נהייתה הקרן הקיימת לישראל לשותף העיקרי של מערכת החינוך ולימים גם של הרשויות המקומיות בארגון טקסי הנטיעות בט"ו בשבט.

החל משנות העשרים של המאה העשרים, נקודת נטיעה מרכזית של ראשי התנועה הציונית הייתה מוצא, שם נערכו טקסי נטיעות בסמוך לעץ ברוש אותו נטע הרצל בדרכו חזרה מירושלים ליפו, ב-2 בנובמבר 1898 (י"ז בחשוון תרנ"ט). ב-1920 היו אלה יו"ר ועד הצירים מנחם אוסישקין והנציב העליון הבריטי, היהודי סר הרברט סמואל ולצידם שלושת אלפים ילדים אשר נטעו 500 שתילים. גם לאחר קום המדינה חודשה מסורת הנטיעה הסמלית באתר על ידי נשיאי המדינה ובמקום נטעו עצים מהנשיא זלמן שזר ועד לנשיא חיים הרצוג.

עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, בהנחיה מיוחדת מקק"ל, ניטע בט"ו בשבט תש"ח, בדגניה א', "עץ המדינה". העץ שנבחר היה ברוש, לזכר הברוש שנטע הרצל בארזה שבהרי ירושלים.

בשנתה הראשונה של מדינת ישראל, בט"ו בשבט תש"ט (14 בפברואר 1949), התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים הישיבה הראשונה של האספה המכוננת (לימים הכנסת). רוב הנבחרים הגיעו לירושלים מהשפלה, ובדרכם עצרו בשער הגיא לטקס נטיעת עצים.יוסף שפרינצק, שנבחר ליו"ר האספה המכוננת והכנסת הראשונה, אמר בנעילת האספה:

מאז, טקס נטיעת עצים באתרים שונים בירושלים ובסביבתה היה לחלק ממסורת חגיגות יום-ההולדת של הכנסת.

דוגמה לרושם החגיגי שיש בנטיעות אלו מובע בשיר העממי "כך הולכים השותלים":

יום שמירת הטבע

בתחילת המאה ה־21 הפך ט"ו בשבט גם ליום ציון אקולוגי, ועוסקים בו הן בלימוד והן בפועל בפעילות אקולוגית. גופים העוסקים בהגנה על החי והצומח, כגון החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע יחד עם משרד החינוך, הכריזו על ט"ו בשבט כחג שמירת הטבע. בהקשר זה מקובל לצטט את המדרש:

מנהגים נוספים
 עוסקים במצוות התלויות בארץ.
 בספר בני יששכר מובא מנהג להתפלל על האתרוג לארבעת המינים, כסגולה להשגת אתרוג מהודר בשנה שלאחר מכן.
 אכילת האתרוג מחג הסוכות.
חלק מיהודי תוניסיה מכינים את מאכל הבסיסה ביום ט"ו בשבט. כנראה, כי יום זה נועד להזכיר את הגעת האביב וחודש ניסן, ומנהג אכילת בסיסה בראש חודש ניסן, כסימן להתחלה חדשה ומבורכת.
 יהודי סוריה נהגו לומר בבתי הכנסת את עשרת הדיברות ולאכול אורז בחלב.
בקהילת בבל נהגו סדר לפי הנוסח "פרי עץ הדר" עם שבעה פירות מהארץ.
 בקהילת "בני ישראל" מהודו נוהגים לערוך בט"ו בשבט, בשדות או בטבע, את טקס ה"מלידה" - טקס "מנחת שלום", הפונה לאל ולאליהו הנביא בהודיה על הצלת אבותיהם בעת שיצאו לגלות בהודו, ועל ההבטחה כי צאצאיהם עוד ישובו לארץ ישראל. ובבקשת ברכה ושפע. מַלִידָה, הוא, מאכל של סולת בלולה, פירות העץ והאדמה ומיני בשמים, והוא מסמל את קורבן המנחה שנהג בבית המקדש.
בטורקיה ואיזמיר נהגו לקרוא מזמורי תהילים ביחד, ואכילת הפירות התקשרה לברכת הבית ויושביו ולשלום הבית.
ביוון-סאלוניקי נהגו לאכול חמין של האשורי, שהיה עשוי מגריסי חיטים מבושלים בשומן עם רגל פרה וערמונים, שלחו משלוחי פירות לעניי העיר, והעלו הצגה מיוחדת על סגולות הפירות.
בני הקהילה האפגנית ברכו על שבעת המינים בהם התברכה ארץ ישראל, הוסיפו שלל פירות, אגוזים ודגנים שנתברכה בהם אפגניסטן, ברכו על ארבע כוסות ונהגו לקרוא קטעי הסבר לפרי, מהמשנה או מהזוהר. בני הקהילה שומרים על מנהגיהם הקדומים עד היום.
בירושלים ובצפת נהגו לפקוד קברי סנהדרין, להדר בסדר ולקטוף חרובים.
בימי היישוב וראשית המדינה, התקיימו תהלוכות נטיעות בכל המגזרים. אליהן נוספו ברחבי הארץ נשפי תרבות, העלאת מחזות, יצירות ושירים ברוח החג, איסוף תרומות לקקל ולגופים נבחרים נוספים, כרזות ושלטי חוצות, פרסום תכנים חינוכיים ולימודיים, ויצירת הגדות שונות לסדר טו בשבט.
 במערכת החינוך נהוג לחלק את תעודות מחצית השנה בט"ו בשבט או בסמיכות לו. גם חלוקת התעודות הראשונות למסיימי המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בשנת תרצ"ב (1932), התקיימה יום לאחר ט"ו בשבט שחל בשבת.

ראו גם 
 מצוות נטיעת אילנות בארץ ישראל

לקריאה נוספת
 
 מאמרים בנושא טו בשבט, באתר אסיף
 יום־טוב לוינסקי (עורך), ספר המועדים – ט"ו בשבט, הוצאת דביר.
 ז. אריאל (עורך), ספר החג והמועד, הוצאת עם עובד, 1962 
הרב יואל פרידמן, התורה והארץ ו, עמ' 164–174.
פרופ' יהודה פליקס, "חמישה עשר בשבט - הלכה ומציאות", תרביץ מו (תשל"ז), עמ' 181–182.
אסנת רוזן קרמר, "עת לנטוע ולבנות: על עצים ועל מבנים". עמוד הבית – גיליון עתי ישראלי לאיכות הבנייה ותכן טוב מס' 12.  ינואר 2014.
 .
הרב מרדכי מנחם הוניג, "מנהג אי-אמירת תחנון בט"ו בשבט (תגובה)", אור ישראל לט (אדר ב' תשס"ה), עמ' רמד–רמה.
גדעון ישראלי, טו בשבט- החג מקורותיו ומנהגיו, טל מן הגיזה, ירושלים 2003, עמוד 217-233.
גדולי האומה נוטעים עצים בתמונות היסטוריות

קישורים חיצוניים

  
 
 
 
 ט"ו בשבט באתר "כיפה"
 מגוון מקורות, הגות ומערכים חינוכיים לט"ו בשבט - מכון שיטים ארכיון החגים הקיבוצי.
 ט"ו בשבט, באתר התנועה הרפורמית
 המלצות לאתרים בנושא ט"ו בשבט, באתר מכללת יעקב הרצוג
 ט"ו בשבט, באתר ישיבה
 אברהם יערי, "תולדות ראש השנה לאילן", מחניים מב (תש"ך), באתר "דעת".
 
 הלכות טו בשבט באתר פניני הלכה של הרב אליעזר מלמד
 שלמה הרמתי חמשה עשר בשבט וצביונו ההיסטורי, שערים, 30 בינואר 1953
 חג ט"ו בשבט ומנהגיו, באתר לרגו (LeGO)
  (מאוסף הישראליאנה של הדי אור)
 כתבות על ט"ו בשבט, בבלוג "הספרנים" מבית הספרייה הלאומית
 
 הרב אורי שרקי, טוב הארץ, שבט תשנ"ח
 דברי תורה וחידושים לט"ו בשבט
 היישוב היהודי חוגג ט"ו בשבט, באתר הארכיון הציוני, ינואר 2021
 
 תגית מאמרים אודות ט"ו בשבט באתר ספריית אסיף.

שירים וסיפורים לט"ו בשבט 
 שירי ט"ו בשבט, באתר זמרשת לזמר העברי המוקדם
 לקט שירים ופיוטים לט"ו בשבט, באתר המוזיקה של הספרייה הלאומית
 גיליון ט"ו בשבט תש"ח של העיתון דבר לילדים, 22 בינואר 1948
 
 אברהם יערי, "פיוטים לסעודת ט"ו בשבט", מחניים סה (תשכ"ב), באתר "דעת".
 שישה בשקיק אחד, לוין קיפניס

סדר ט"ו בשבט
 הגדה לסדר ט"ו בשבט - להורדה מתוך אתר הקרן הקיימת לישראל.
 סדר ט"ו בשבט עם הרב אורי שרקי - תשס"ח, מתוך אתר מכון מאיר

הערות שוליים 

חגים ומועדים חקלאיים
אירועים בחודש שבט
ארץ ישראל ביהדות
ראשי שנים ביהדות