חיים לאחר המוות

חיים לאחר המוות הוא מונח כללי המתייחס להמשכיות או קיום, בדרך-כלל באופן רוחני, מעבר לעולם הקיים והמוכר, לאחר המוות. בדרך כלל מדובר על השארות הנפש, אך בתרבויות קדומות מדובר לעיתים גם קיום גופני לאחר המוות.

העיסוק בנושא הוא בעיקר בתחום הדת, הרוחניות והמיסטיקה. חיים לאחר המוות לא נצפו במחקרים מדעיים, אולם קיימות עדויות רבות של חוויות סף מוות (שנחקרו על ידי ריימונד מודי, פים ואן לומל, פני סרטורי ואחרים) שיש הרואים בהן הוכחה לקיום התופעה, אמנם אחרים מפרשים אותן כאשליות הנובעות מסיבות שונות.

התפיסה בתרבויות קדומות
האמונה בחיים שלאחר המוות קדמונית ומשותפת לרוב התרבויות הקדומות. היא באה לענות על שאלות ששאל עצמו האדם בקשר להפסקת הקיום הגשמי, ומה קורה לגוף ולנפש אחרי מותו של אדם. בין הרעיונות הבאים לענות על שאלות אלו: רעיון גלגול נשמות, תחיית המתים ורעיון העולם הבא.

הראשונים לתעד בכתב את אמונתם בחיים לאחר המוות היו המצרים הקדמונים. בהתאם לכך נמצאו במצרים העתיקה קבורות מפוארות וחניטה, שהיו יישום מעשי של האמונה הזו. המת המצרי החשוב נקבר עם חפציו אך גם עם ספינת שמש שהייתה אמורה להובילו לעבר החיים הנצחיים על פני השמש.

חיים לאחר המוות והדת

תגמול נצחי
מספר דתות ובהן היהדות, האסלאם, והנצרות, ואף הדת המצרית העתיקה, מחזיקות באמונה כי רוח האדם נצחית ואחרי המוות כל אדם מתוגמל לפי מעשיו. לפי האמונה רוח האדם, או "הנפש", ממשיכה אחרי המוות.

על פי תורות אזוטריות רבות, בהן הקבלה, הנפש מתפרקת אך הרוח נשארת בתוקף נצחיותה. קיימות דתות המניחות, באופן ראייה דיכוטומי, שישנו המשך ל"מסע" למקום שכולו טוב - גן העדן, או למקום שכולו עונש מתמשך - הגיהנום. תפיסה זו מעודדת את המאמינים בה לדבוק במעשים הראויים ולהתרחק מן המגונים וזאת על מנת להגיע, בהגיע זמנם, אל גן העדן ולא אל הגיהנום, תפיסה זו תורמת גם בהתמודדות מאמיניה עם מות הקרובים להם בכך שהם מאמינים שהם נמצאים בעולם שכולו טוב. אצל אפלטון מובעת דעה זו, למשל, בדיאלוג גורגיאס

גלגול נשמות

אמונה אחרת, המוחזקת על ידי דתות כגון בודהיזם, הינדואיזם, הדרוזים וכן בזרמים קבליים ביהדות, היא גלגול נשמות. בבודהיזם, למשל, מהווים החיים שלאחר המוות חלק אינטגרלי של מצבי הקיום של האדם. האמונה הבודהיסטית מניחה כי לא הכול מוגבל לחיינו הנוכחיים: האדם (או נשמתו) הם סך ידע שהצטבר ממצבי קיום אחרים, לפני שנולד בגלגול הנוכחי. היות שהנשמה היא נצחית, היא תכיר עוד מצבי קיום אנושיים, אחרי סיום חייה הנוכחיים. אמונה זאת מניחה קיומו של רצף, זרם של תודעה, הנמשך נצחית.

לפי האמונה במזרח אסיה, הנשמה יכולה לעבור לבן אדם אחר, לחיה, או אפילו ליצור רוחני כלשהו. לפי ההינדואיזם הבודהיזם וזרמים קבליים ביהדות גם החיים הנוכחים שלנו הם תוצאה של חיים קודמים.

ביהדות

תקופת התנ"ך
רעיון החיים שלאחר המוות מופיע בתנ"ך בעצם פגישתו של שאול המלך עם שמואל הנביא שכבר מת בתיווכה של המעלה באוב. שאול שומע ולא רואה את שמואל ועל כן שואל את בעלת האוב הטוענת שראתה כיצד נראה. בעלת האוב נותנת לשאול תיאור המתאים לפי הכרתו בחייו ואז שאול מצליח לקבל תקשור שאינו חדש לו לפי תורתו: "למה הרגזתני להעלות אותי?", שאול הצטדק כי מצבו המדיני והביטחוני קשה מאוד. בתום השיחה מבטיח שמואל לשאול כי הוא ימות למחרת והוא יהיה במחיצתו של שמואל במילים האלו:"ומחר אתה ובניך עמי". על אף שהסיפור קובע במפורש ששאול לא ראה את שמואל אלא שמע בלבד ניתן להבין מן הסיפור שלשאול לא היה ספק שאכן הייתה שיחה בינו לבין שמואל, זאת לאור תגובתו המובסת לאחר ששמע את המסר של שמואל.

עם זאת אין כל תיאור של החיים שלאחר המוות או הבטחה לחיי עולם הבא במקרא. מחבר ספר קהלת קובע: 
וכן קובע: .

יש המפרשים כי הרוח איננה בטלה, אלא שבה לנותנה ויש הרואים בפסוק זה ביטוי לתפיסה כי המוות הוא העלמות מוחלטת, הרוח אינה נשמרת לאחר המוות אלא נמוגה במקום ממנו הגיע כשם שהגוף מתפורר לעפר למתים אין עוד זכויות, הניתנות לאנשים החיים בעולם הזה עבור מעשיהם. ההתקדמות הרוחנית של האדם איננה קיימת בעולם הבא אלא דווקא בעולם הזה, בבחינת "מי שטרח בערב שבת יאכל בשבת". כמו שנאמר:
דוגמה נוספת: 
ודעה דומה מביע הנביא ישעיהו .

יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מתאר את אמונת העולם הבא אצל האיסיים כאמונה שאיננה כורכת איתה את תחיית המתים (תחיית הגופות) 
הפרושים, לפי אותו מקור, מאמינים בנוסף לכך בחזרת הנשמות אל תוך הגופות, וביחס לצדוקים, כהני המקדש, הוא מעיד

תפיסת חז"ל
חז"ל התייחסו לחיים בזמן הווה כאל תחנה זמנית בלבד, בדרך לעולם הבא; תחנה זמנית שיש למצותה באופן הראוי, על ידי קיום המצוות והליכה בדרכי האל.
מעידה על כך, למשל, הפיסקה בפרקי אבות:

תקופת הראשונים
ישנה מחלוקת בין הראשונים לגבי אופן התנהלות הדברים בעולם הבא:
 לשיטת הרמב"ם וסיעתו: העולם הבא הוא עולם רוחני לחלוטין, ללא הגוף.

 לשיטת רס"ג וסיעתו: בעולם הבא יהיו הגוף והנשמה, אך לאחר זיכוך רב של הגוף.

מעבר להישארות הנפש, אחת ממרכיבי האמונה בדת היהודית היא האמונה בקימת המתים לתחייה, בעתיד.

בנצרות

ישו שעל דבריו נסמכים כל כתבי הנצרות, ממליץ בספר הבשורה על-פי יוחנן פרק ו', פסוק 40:

"וזה רצון שולחי אשר כל הרואה את הבן ומאמין בו יהיו לו חיי עולמים ואני אקימנו ביום האחרון".

משמע, רצונו של האל האב, שולחו של ישו (האל הבן), הוא שמי שמאמין בבן האלוהי, כלומר בישו עצמו, יזכה לחיי נצח. ולא רק זאת, אלא שישו יעזור למאמין בו לצאת מגופו ולעבור לגן-עדן ("אקימנו ביום האחרון").

ברפואה המודרנית
המדע המודרני לא מכיר בקיומה של "נשמה" הנפרדת מהגוף, ובהתאם אינו מכיר ביכולתה לשרוד באופן עצמאי ללא גוף, לאחר המוות.

עם זאת, הרפואה המודרנית מציגה שתי דרכים שיש בהן מימוש מסוים של חיים לאחר המוות:
 השתלת איברים, במסגרתה איבר של אדם שמת נלקח מגופו, מושתל באדם חי וממשיך לתפקד.
 הולדה לאחר המוות: שאיבת זרע מאדם שמת, לשם הפריה של אישה שתלד ילד למנוח, או שימוש בביצית של אישה שמתה לשם הריון באם פונדקאית, ובכך לאפשר למנוחים רבייה, המאפיינת יצורים חיים.

לקריאה נוספת
 משה גרנות, המוות והנצח, הוצאת אור-עם, תל אביב, 1977
 ריימונד א. מודי (הבן), החיים שאחרי החיים, הוצאת עדן, תל אביב, 1986
 קיית קמפבל, גוף ונפש, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1983
 סוגיאל רינפוצ'ה, ספר המתים והחיים הטיבטי, הוצאת גל, הרצליה, 1996

קישורים חיצוניים

 "חיים שכאלה", על החיים שלאחר המוות. מאת עמנואל דיאמנט, אתר nrg
 
 אחרי 120 - מה קורה אחרי המוות?, אתר he.chabad.org
 החיים והמוות באתר הידברות
 מעגל החיים והמוות, באתר "כנסיית האל הכול יכול"

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
מוות: היבטים דתיים ופסיכולוגיים
על-טבעי
תאולוגיה