מזמור קנ"א

תהילים קנ"א הוא מזמור המופיע בכמה נוסחים של ספר תהילים, שלא נכלל בנוסח המסורה העברי של המקרא, ועל כן שייך לספרים החיצוניים. לדעת כמה חוקרים, לשונו של המזמור וסגנונו מעידים על חיבור מאוחר. המזמור מופיע בתרגום השבעים היווני ובתרגום הפשיטתא הסורי. הדעות חלוקות באשר לשאלת מקורו של המזמור: חוקרים אחדים טוענים כי הוא תורגם מעברית, ואילו אחרים טוענים כי הגרסה בתרגום השבעים היא המבוססת על המקור. במגילות קומראן נמצא מזמור זה יחד עם מזמורים חיצוניים נוספים במגילת התהילים הגדולה (11QPsa). המזמור עוסק בבחירתו ובמשיחתו של דוד למלך.

תוכן
המזמור מספר בקיצור את בחירתו ומשיחתו של דוד למלך, על ידי שמואל, וכפי המסופר ב. דוד, שהיה בן הזקונים של ישי, הופקד על ידו להיות רועה צאן. בעבודתו דוד שיבח והילל את אלוהים באמצעות נגינה בכלי נגינה, כגון עוגב וכינור. דוד, שראה את הצאן בבדידות, אמר בלבו כי אין ההרים והגבעות יוכלו להעיד על ששיבח את אלוהים באמצעות נגינה, שכן רק העצים והצאן היו אֶת, כלומר עִם, דוד. עם זאת, אלוהים שמע את כל תפילותיו, ולפיכך, כשנשלח אליו הנביא שמואל, דווקא דוד נבחר להימשך למלוכה, על אף שהיה בן הזקונים ושאחיו היו גבוהי קומה ויפי מראה ממנו.

החלק השני
בתרגום השבעים מופיעים בסוף המזמור פסוקים ו'–ז', העוסקים בניצחון דוד על גוליית: "יצאתי לקראת הפלשתי ויקללני באליליו, ואנכי שלפתי חרבו ואכרות ראשו מעליו, ואסיר חרפה מבני ישראל". לעומת זאת, במגילת מזמורים שנמצאה בקומראן נזכרת מפלת גוליית בראש מזמור קטוע, המופיע מיד לאחר מזמור שמקביל בתוכנו למזמור קנ"א כפי שהוא מופיע בתרגום השבעים: "תהלת גב[ו]רה ל[דו]יד משמשחו נביא אלהים. אז רא[י]תי פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל. ו]אנוכי [שלפתי] את".

חוקר בשם טלמון משלים את התרגום כ"פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל]", לפי : , כלומר "פלשתי המקלל את אלוהי ישראל". זאת, בהשוואה לתרגום השבעים, שם הפירוש הוא "פלשתי המקלל אותי באלוהי הפלשתים". חוקר בשם ג'יימס א. סנדרס משלים את התרגום כ"פלשתי מחרף ממ[ערכות פלשתים]", לפי : . המשמעות המילולית בספר שמואל "פלשתי המגיע ממערכות, מערי הפלשתים", אך ניתן לפרש את ההשלמה באופן יותר דומה לנוסח המופיע בתרגום השבעים, כ"פלשתי המקלל באלוהי הפלשתים". המילה "שלפתי" היא השלמה משוערת, בהתבסס על תרגום השבעים.

סנדרס הניח כי הרווח בין שני החלקים של המזמור מעיד בהכרח על פתיחתו של מזמור חדש, על אף שבתרגום השבעים שני החלקים מהווים חלק מאותו מזמור. לנוכח סיבה זו, חוקר בשם מנחם הרן חולק על דעתו של סנדרס. הרן מוסיף ואומר כי במזמורים שונים במגילת התהלים הגדולה נתגלו רווחים גדולים בתוך אותו המזמור, שאינם מעידים על תחילתו של מזמור חדש. נוסף על כך, תחילת חלקו השני של המזמור הפותחת במילים "משמשחו נביא אלוהים", קשורה קשר הדוק לכתוב בפסוק י"ב שבחלקו הראשון. עובדה זו מעידה, לטענת הרן, על קשר הדוק בין שני חלקי המזמור, ושוללת את הטענה כי הפסוק "תהלת גבורה לדויד משמשחו נביא אלוהים" מעיד, בהכרח, על תחילתו של מזמור חדש.

השוואה לתרגום השבעים

בין גרסתו העברית של המזמור לבין גרסתו בתרגום השבעים ניכרים הבדלים אחדים:

בראש המזמור בתרגום השבעים, נאמר: "זה המזמור לדויד כתוב בידו, והוא מחוץ למנין, אחרי הלחמו את גלית". עם זאת, המזמור העברי פותח במילים "הללויה לדויד בן ישי". המילה "הללויה", שאינה קשורה לתוכן המזמור, ככל הנראה נשאבה לתוכו מסיומו של תהילים ק"נ: . על אף שבמגילת התהלים הגדולה דווקא מזמור תהלים קל"ד קדם לתהלים קנ"א, ייתכן שמזמור תהלים ק"נ קדם לו בעריכה אחרת, בדומה לזו שבתרגום השבעים. לדעת חוקר המקרא מנחם הרן, כותרתו המקורית של המזמור הייתה "לדויד" או "לדויד, אחרי הלחמו את גלית". חוקר בשם ריינהרד קראץ טוען כי השוני המהותי בין הפסוקים נובע מכך שהפסוקים העוסקים בסיפור דוד וגלית הם תוספות מאוחרות.

בפסוק ח' מצוין כי אדון הכול, כלומר אלוהים, האזין לכל נגינותיו ותפילותיו של דויד. עם זאת, בתרגום השבעים ניתן לפרש את הביטוי המקביל כ"אדון", ולא בהכרח אלוהים. קראץ טוען כי המילה "אדון" בהקשר זה מתייחסת לנגינת דוד לשאול אדוניו, שהייתה עוד טרם הילחמו בגוליית. הוא מוסיף ואומר כי המזמור שוכתב בעברית כך שהמילה "אדון" תתייחס לאלוהים ולא לשאול, ולפיכך נתווספו במזמור העברי פסוקים ה'-ז', העוסקים ביחס בין דוד לאלוהים ואינם נמצאים בתרגום השבעים. ג'יימס סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, טען כי פסוקים ה'-ז' אינם תוספות מקומראן אלא השמטות של תרגום השבעים. לדבריו, המתרגם שגה, בחושבו כי המילים "והוא האזין" הן, למעשה, "והוא האדון", ולפיכך הוא תרגם את הפסוק כ"אדוני הוא שישמע".

בעוד שבמזמור שנתגלה בקומראן פסוקים י'-י"א באים לפני פסוקים י"ב-י"ג, הרי שבתרגום השבעים הסדר הפוך. לטענת קראץ, המשכתב מקומראן ניסה באמצעות היפוך הסדר להתאים את סדר התרחשות האירועים בשיר לזה שנמצא ב, שם דוד נמשח למלוכה רק לאחר ששמואל פגש את אחיו. עם זאת, השינוי בסדר הפסוקים פוגע במבנה הסימטרי של תרגום השבעים. בכך, טוען קראץ, המזמור מקומראן הוא המאוחר, ולא המזמור מתרגום השבעים. 

בראש חלקו השני של המזמור מופיע הפסוק "אז רא[י]תי פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל]", מה שמתאים, כאמור, ל: . הנוסח היווני לפסוק, "יצאתי לקראת הפלשתי ויקללני באליליו", מתייחס דווקא לדבריו של גוליית הבאים בהמשך אותו הפרק: .

הגרסה העברית מקומראן משתמשת בכל פסוק בתקבולת, כגון "ההרים לוא יעידו לי, והגבעות לוא יגידו עלי". נעשה שימוש במבנה התקבולתי גם בפסוקים מתרגום השבעים, שבהם לא נעשה שימוש כזה. חלק מהתקבולות שאינן קיימות בתרגום השבעים כתובות בלשון מאוחרת, כגון "שלח נביאו למושחני, את שמואל לגדלני". לפיכך, יש הרואים בהן תוספות מאוחרות.

ניתוח
סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, היה גם הראשון לנתח אותו, אך הניתוח שלו איננו מקובל עוד. כך, למשל, סנדרס קיבץ את הקטעים "ואשימה ל-ה' כבוד, אמרתי אני בנפשי" לכדי פסוק אחד. עם זאת, חלוקה יותר הגיונית של הקטע היא הצבת החלק "אשימה ל-ה' כבוד" בפסוק ד'. פסוק ד' מתאר דוד כשהוא מנגן בכלי נגינה, ולכן החלק הזה מעניק את הסיבה לכך: פיאור שמו של ה'. את החלק "אמרתי אני בנפשי" הגיוני להציב כמעין פתיח לפסוק ה', שבו דוד מתאונן כי אף אחד לא יעיד על מעשיו. צורותיהן של האותיות ו"ו ויו"ד במזמור כמעט זהות, מה שהוביל לכך שבחלק מהפענוחים הראשונים של המזמור נכתבה האות ו"ו במקום יו"ד. משום כך, סנדרס ניתח את פסוק ו' כ"העצים את דְּבָרוֹ והצואן את מַעֲשוֹ", במקום הפענוח המקובל, "העצים את דְּבָרַי והצואן את מַעֲשָי". חוקר בשם רבינוביץ' הציע את הפענוח השני של הפסוק. לטענתו, אם מפרשים אותו בדרך זו, ניתן להבין כי על אף שרק העצים והצאן היו עם דוד, אלוהים שמע את כל תפילותיו. אם מפענחים את המזמור בדרך שבה הציע סנדרס, הרי שהעצים והצאן היו עם אלוהים, מה שלא מסתדר עם משמעות המזמור.

דוגמה נוספת לניתוח לא מקובל של המזמור היא בפסוק ו'. בעבר הוצמדה לתחילתו של הפסוק המילה האחרונה בפסוק ה', "עלי", כך שהפסוק נקרא "עלי העצים את דברי", והמילה "עלי" הפכה לסמיכות של המילה "עלים". לנוכח הדמיון הרב בין האותיות ו"ו ויו"ד במזמור, לפי פרשנויות אחדות, הפסוק נקרא "עלו העצים את דברי": "עלו" מלשון "השביחו". עם זאת, נהוג לשייך את המילה "עלי" לפסוק ה', כך שהוא נקרא "הגבעות לא יגידו עלי".

ניתן לראות כי המזמור מתרגום השבעים בנוי במבנה סימטרי. שינוי המיקום של פסוקים י'-י"א וי"ב-י"ג בגרסה מקומראן, בהשוואה לתרגום השבעים, פוגע במבנה התקבולתי בהקשר של דוד לעומת האחים. עם זאת, הסופר מקומראן מרחיב את המבנה התקבולתי באמצעות הפסוקים שאינם מופיעים בתרגום השבעים.

מקורות
המזמור עצמו שואב ביטויים רבים מסיפור משיחתו של דוד למלך:
 בפסוק ד', העובדה שדוד ידע לנגן על כינור שאולה מ: . בתנ"ך לא מצוין כי דוד ידע לנגן על עוגב, אך המבנה התקבולתי של עוגב-כינור מופיע פעמים נוספות בתנ"ך, כגון ב: .
 בפסוק י', הביטויים "הגבהים בקומתם" ו"יפי המראה" שאולים מ, ביחס לאליאב בן ישי, אחיו של דוד המלך: .
 בפסוק י"א, הביטוי "לא בחר ה' אלוהים בם" שאול מ, והוא מתייחס לאבינדב, אחיו האחר של דוד: .
 בפסוק י"ב, העובדה ששמואל נשלח כדי לקחת את דוד מהצאן ולמושחו למלך, "וישלח ויקחני מאחר הצאן", מוזכרת אף היא ב: .

בנוסף, ניכר שכותב המזמור התבסס על מקורות אחרים בתנ"ך:
 מקריאה בפרק ט"ז בלבד, בקטע העוסק במשיחת דוד, עולה שרעיית הצאן היה חד פעמית, אך במקומות אחרים בתנ"ך כתוב שדוד היה רועה את צאן אביו דרך קבע. כך, למשל, הדין עם : .
 בפסוקים ג' ו-י"ג, הפועל "לשים" אדם, במשמעות של להציב אותו בתפקיד מסוים, חוזר על עצמו ב: .
 בפסוק ד', התקבולת "ידי עשו עוגב ואצבעותי כינור" מופיעה פעמים נוספות בתנ"ך, כמו למשל ב: .
 עוד באותו הפסוק, הביטוי "ואשימה ל-ה' כבוד" מופיע גם ב: .
 בפסוק י"ב, הביטוי "שמן קודש" מופיע פעם אחת נוספת במקרא בלבד, ב, שוב בהקשר של משיחת דוד למלך: .
 בפסוק י"ג, מינויו של דוד ל"נגיד לעמו" על עמו מופיע פעם נוספת ב: .

עם זאת, המזמור בנוי גם מרבדים עצמאיים, שלא קשורים לכתוב בתנ"ך. כך, למשל, לא מוזכר מחוץ למזמור כי בהיותו רועה צאן, דוד הילל ושיבח את אלוהים באמצעות נגינה. גם תיאור רגשותיו של אדם, בדומה לרגשותיו של דוד שהופיעו במזמור, איננו אופייני לספרות המקראית.

מועד החיבור
עד לגילוי מגילת התהלים הגדולה בפברואר 1956 הדעות באשר למוצאו ולזמנו של המזמור היו חלוקות. חוקרים אחדים טענו כי אין שום ראיות לכך שהמזמור נכתב אי פעם בעברית, וכי הוא נכתב ביוונית. אחרים, כגון מרטין נות ואברהם כהנא, ניסו לשחזר את המקור העברי המשוער של המזמור מתוך גרסתו היוונית. לאחר שנמצא המזמור בין מגילות מדבר יהודה, התהפכו היוצרות. סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, טען כי זוהי גרסתו המקורית של המזמור. הוא הוסיף וטען כי המזמור נכתב ב. לטענתו, במזמור עולה דמותו של הרועה הטוב מתיאוריו של דוד, תיאור המקובל רק בתרבות יוון העתיקה. ניתן להניח כי המזמור חובר בתקופה מאוחרת גם כיוון שהוא נכלל בספרים החיצוניים, כלומר הוא נכתב קרוב לתקופת חתימת המקרא, מה שלא אפשר לו להופיע בתוכו.

לשון
טיעון לכך שהמזמור נכתב בתקופה מאוחרת מתבסס על הלשון שלו. חוקרים נוטים לייחס את לשון המזמור לזו שהייתה מדוברת בשלהי תקופת בית שני. זאת, כיוון שהמזמור כולל השפעות מהשפה הארמית ומלשון חז"ל, שנפוצו רק באותה התקופה, מה שמחזק את הטענה שלפיה המזמור נכתב במקורו בעברית. זאת, עקב הימצאותם של ביטויים רבים האופיינים ללשונות אלה:
 כתיב מלא: השם המופיע בראשית המזמור הוא "דויד" בכתיב מלא, ולא "דוד" בכתיב חסר, כמקובל בספרים שנכתבו בתקופת בית שני, כגון דברי הימים, עזרא ונחמיה. השמות "צון" (פסוק ג', במקום "צאן"), "לוא" (פסוקים ה' ו-י"א, במקום "לא") ו"תור" (פסוק י', במקום "תואר" או תֹאר"), הכתובים אף הם בכתיב מלא, מתקשרים ללשון חז"ל הנוטה להשתמש בכתיב זה.
 בפסוק ב' מופיעה התקבולת "קטן הייתי מאחי וצעיר מבני אבי". בלשון המקרא המילה "אחי" מקבלת כביטוי נרדף דווקא את הצירוף "בני אמי", כאשר הדובר נכלל בקבוצה זו: . אם הדובר לא נכלל בתוך הקבוצה, יכול לבוא הביטוי "בני אבי": . לפיכך, במקרה זה, עדיפה גרסתו של המזמור בתרגום השבעים: "צעיר הייתי בתוך אחי ונער בבית אבי".
 בפסוק ד' מופיעה התקבולת החסרה "ידי עשו עוגב ואצבעותי כנור". לעומת זאת, בנוסח תרגום השבעים התקבולת הופכת מלאה: "ידי עשו עוגב, אצבעותי כוננו נבל". תקבולת זו, "עשה-כונן", מופיעה פעמים רבות בלשון המקרא, ואילו במזמור שנתגלה בקומראן היא איננה מופיעה בצורתה המלאה. כך, למשל: .
 בפסוק ה' מופיע הביטוי "אמרתי אני", שבו הנשוא קודם לכינוי הגוף. תופעה זו חוזרת על עצמה בספרים מקראיים, שכתיבתם מתוארכת לשלהי תקופת בית שני. כך במגילת קהלת: ,  וגו'. כך גם בספר דניאל: .
 בהמשך אותו הפסוק מופיע הביטוי "'אמרתי בנפשי". ביטוי זה מופיע פעמים רבות בתרגום הפשיטתא הארמי ל. הביטוי מופיע ברוב ספרי המקרא כך: .
 בהמשך אותו הפסוק מופיע המשפט "ההרים לא יעידו לו". מילת היחס הנצרכת בלשון המקרא היא להעיד בו, ולא להעיד לו: .
 בפסוק ז' מופיע הביטוי "אדון הכול ראה". ניתן לפרש את פסוק זה בשני אופנים: פירוש אחד הוא "האדון, אלוהים, את הכול ראה", אך הוא עלול להעלות קושי. הפירוש השני הוא "האדון של הכל ראה". אם מקבלים את פירוש זה, הרי שהוא קשור ללשון חז"ל. ביטוי זה מקביל לביטוי הארמי "מרי כולא", כפי שמופיע ב. גם התפילה "עלינו לשבח" פותחת כך: , והוא אף מוזכר בספר בן סירא.
 בפסוק ט' דוד מספר כי שמואל הנביא נשלח "לגדלני", מילה נרדפת למשיחה בשמן. מדובר, ככל הנראה, בתרגום של הפועל הארמי "רבה" מלשון "לרבות". כך, למשל, הפסוק  מתורגם לארמית כך: .
 תיאור הבחנה: בפסוק י"א מופיע הביטוי "הגבהים בקומתם היפים בשערם" כתיאור הבחנה. בלשון המקרא צריך היה להיות "גבוהי הקומה ויפי השיער" כסמיכות, בדומה למופיע בפסוק י': "יפי התור ויפי המראה". שימוש בתיאור הבחנה נפוץ בלשון חז"ל. כך, למשל: . חוקר המקרא טלמון מציע שהכוונה היא כי אחי דוד אינם יפים בשיערם, אלא בשיעור קומתם.
 בפסוק י"ג מופיע הביטוי "בני ברית", שאינו מופיע במקרא ולו פעם אחת, והוא אופייני רק ללשון חז"ל. הביטוי מופיע בתוספתא ובמשנה: . הביטוי מופיע אף במגילת מלחמת בני אור בבני חושך שנתגלתה אף היא בקומראן, ושייכת לספרים החיצוניים. עם זאת, הביטויים "אנשי ברית" ו"בעל ברית" הם דווקא כן מקראיים.
 בכותרת המזמור השני מופיע הביטוי "משמשחו נביא אלוהים". השימוש בשי"ן הזיקה בצורתה המקוצרת אופיינית ללשון חז"ל, ואילו מקבילתה המקראית היא המילה "אשר".

עם זאת, החוקר מנחם הרן טוען כי ביטויים אלה דווקא מצביע על קשיים לשוניים שבאים לידי ביטוי במזמור. לטענתו, קשיים אלה עשויים להעיד על כך שזוהי איננה גרסתו המקורית של המזמור, וכי הגרסה מקומראן והגרסה מתרגום השבעים מקורן בגרסה עברית קדומה יותר. הרן מוסיף ואומר כי אם מוציאים מהמזמור שנמצא בקומראן את פסוקים ה'-ז' ואת שאר התוספות, שאינן מופיעות בתרגום השבעים, ניתן לראות דמיון רב ללשון המקרא, ולא ללשון חז"ל. לפיכך טוען הרן כי המזמור בגרסתו העברית המקורית שאבדה אמור להידמות למזמור שבתרגום השבעים, ואילו הביטויים מלשון חז"ל המופיעים לאורכו מעידים רק על תוספות מאוחרות.

ראו גם
 מזמורים קנ"ב–קנ"ה

לקריאה נוספת
 
 אברהם כהנא, מזמור קנ"א, ספרים החיצונים-חלק שני, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 101–102
 תהלים קנ"א, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "כתובים אחרונים", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. עמ' 41–44
 
 
 , קישור לאתר מטח
 
 
 
 יאיר זקוביץ, "דברי דוד הראשונים: עיונים במזמור קנא מקומראן", על מגילת ספר (תשנ"ז), עמ' 73–84
 דליה עמארה, "מזמור קנא מקומראן והיחס בינו לבין מזמור 151 בתרגום השבעים", טקסטוס 19 (תשנ"ח), עמ' א-לה
 אלכסנדר רופא, "תהלים קנא, קלב, קיד, ושאלת הסוגים הספרותיים בשירה המזמורית", ש"י לשרה יפת (תשס"ח), עמ' 433–441
 יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, גם כך לא כתוב בתנ"ך. תל אביב: ידיעות ספרים, 2004. פרק כג' 'וישלח ויקחני מאחורי הצואן': סיפור משיחת דוד במזמור קנ"א מקומראן. עמ' 262–271

 
 J. Strugnell, Notes on the Text and Transmission of the Apocryphal Psalms 151, 154 and 155, HTR 59 (1966), pp. 270-272
 A. Hurvitz, Observations on the Language of the Third Apocryphal Psalm from Qumran, RQ 5 (1965), pp. 231-232.

קישורים חיצוניים

 , באתר "ויקיטקסט"
 מידע על מגילת 11QPsa שבקומראן המכילה נוסח עברי של מזמור קנ"א. 
 Qumran Psalms Scroll (11Q5/11QPs-a)‎ 
  פרק 48 – דבר היום: קטן הייתי מן אחי – על מזמור קנ"א מקומראן בפודקאסט דברי הימים בהגשת אילן אבקסיס

הערות שוליים

הספרים החיצוניים
שירים בעברית
מגילות מדבר יהודה
חיבורים הכלולים בתרגום השבעים
תהילים
קנ"א