פרשת וישלח

פרשת וַיִּשְׁלַח היא פרשת השבוע השמינית של ספר בראשית. לפי החלוקה המקובלת לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף .

בפרשה זו מתעסקת בפגישתו של יעקב עם אחיו עשו, ומתוארות משפחותיהם של שני האחים. הפרשה מספרת בהרחבה על קורות משפחת יעקב בשכם עד לאונס דינה בת יעקב ועזיבתם. שם הפרשה לקוח מהפסוק הראשון של הפרשה: . 
הפרשה משתרעת על תקופה של כ-23 שנים – ממועד המפגש עם עשו בעת שובו של יעקב מחרן, עד לזמן פטירתו של יצחק. לדברי רש"י, מכירתו של יוסף המתוארת בפרשה הבאה (וישב), מתרחשת למעשה 12 שנים לפני מותו של יצחק, המוזכר בפרשה הנוכחית ().

בפרשת וישלח יש 154 פסוקים (קליט"ה סימן), 1976 מילים, ו-7458 אותיות. את פרשת וישלח קוראים בין התאריכים י"ג בכסלו-י"ט בכסלו.

נושאים בפרשה

ניתן לחלק את הפרשה לפי הנושאים הבאים:

פגישת יעקב ועשו
רש"י הגדיר את ההכנות של יעקב למפגש עם עשו כך: "התקין עצמו לשלשה דברים: לדורון, לתפילה, ולמלחמה". יעקב מכין מנחה לעשו ושולח אותה עם עבדיו לפניו.

לאחר מעבר היבוק, יעקב נאבק עם מלאך ומנצחו, אך נפגע בגיד הנשה. בעקבות כך נאסרה על בני ישראל מאוחר יותר אכילת גיד הנשה. לאחר המאבק מברך המלאך את יעקב בשינוי שמו: 

ויקרא יעקב שם המקום פניאל.  לאחר ההכנות יעקב נפגש עם עשו. במפגשם מגלה עשו סימני אחווה ליעקב, מקבל את מנחתו ומזמינו לבקרו במקום מגוריו - ארץ הר שעיר. לאחר המפגש יושב יעקב זמן מה בסוכות, ולאחר מכן מתיישב באזור שכם.

דינה ושכם

דינה בת יעקב, יוצאת העירה, נחטפת ונאנסת על ידי שכם, בנו של חמור החיוי המתואר במקרא כ'נשיא הארץ':

לאחר המעשה באים חמור ושכם בנו ומבקשים את הסכמתם לנישואי שכם עם דינה. בני יעקב מתנים במרמה את הסכמתם במילה של כל תושבי העיר, דבר שמתקבל על תושבי העיר. ביום השלישי לאחר מילת אנשי העיר יוצאים שמעון ולוי בני יעקב לעיר, הורגים את כל תושביה, מחלצים את דינה מבית שכם, ובוזזים את העיר. יעקב מותח ביקורת חריפה על מעשה זה של שמעון ולוי.

הרמב"ן מציג את השאלה המרכזית בשם רבים: "ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי" (). הרמב"ם ב"הלכות מלכים" שבספר שופטים כתב על חובותיהם של בני נח: "(הם) חייבין להושיב דיינין ושופטים בכל פלך ופלך לדון בשש מצוות אלו (מצוות בני נח), ולהזהיר את העם; ובן נוח שעבר על אחת משבע מצוות אלו, ייהרג בסיף" (ט',י"ג). והוא מצדיק את מעשי שמעון ולוי באומרו: "ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה שהרי שכם גזל, והם ראו, וידעו, ולא דנוהו"(י"ט).

הרמב"ן אינו מקבל הסבר זה. שהרי אם צדקו במעשיהם ניתן היה לקבוע כי "הם זכו ועשו מצווה". אבל לא כן סבר יעקב, שגזר על הצאצאים שלהם:. הוא גורס "שאין הדבר מסור ליעקב ובניו לעשות בהם הדין" - בתושבי שכם.

המהר"ל - מחזיק בדעה כי "מותרים ליקח נקמתם מהם". נכון כי במלחמות בין עם לעם, יש לפנות תחילה בדרכי שלום, אבל לא כאשר קדם לכך "מעשה נבלה".

אור החיים - מעורר את השאלה: למה "...וַיַּהַרְגוּ כָּל-זָכָר"(כ"ה). למה יהרגו מי שלא חטא? הוא מפרש כי בני העיר התנגדו למות נשיאם ולכן "הרגום מדין רודף". הם גם עזרו בגזל דינה ועל גזל בני נח חייבים מיתה. פירוש זה מסביר גם מדוע בני יעקב בזזו את העיר:"אֶת-צֹאנָם וְאֶת-בְּקָרָם וְאֶת-חֲמֹרֵיהֶם וְאֵת אֲשֶׁר-בָּעִיר וְאֶת-אֲשֶׁר בַּשָּׂדֶה לָקָחוּ.וְאֶת-כָּל-חֵילָם וְאֶת-כָּל-טַפָּם וְאֶת-נְשֵׁיהֶם שָׁבוּ וַיָּבֹזּוּ וְאֵת כָּל-אֲשֶׁר בַּבָּיִת" (כ"ח, כ"ט) - הם גבו דמי בושת על מה שנעשה למשפחתם.

הרבי מליובאוויטש טוען, שטענתו של יעקב כנגדם הייתה, שהיה עליהם להיוועץ בו, מצד מצוות כיבוד אב, וכן שלא הביאו בחשבון את החשש שמעשה כזה עלול לעורר את רוגזם של "יושבי הארץ", ועקב כך "ונאספו עלי והכוני"; אולם עצם המעשה נבע ממניעים קדושים והיה מוצדק לאור דברי הרמב"ם הנ"ל.

הנסיעה לבית אל

 יעקב עובר לבית אל - אלוהים מצווה על יעקב לעלות לבית אל, ולקיים את נדרו שנדר בעת יציאתו לחרן, בתחילת פרשת ויצא. מסע זה משכם לבית אל נעשה בצל החשש מנקמת תושבי הארץ על הריגת תושבי שכם, חשש שלא מתגשם לבסוף. "ויסעו, ויהי חיתת אלוהים על הערים אשר סביבותיהם, ולא רדפו אחרי בני יעקב" (). בבית אל מברך אלוהים את יעקב בצאצאים רבים ובירושת ארץ ישראל. בנוסף מתואר מות דבורה מינקת רבקה.
 פטירת רחל - רחל מתה בעת לידת בנימין, ונקברת בדרך, בסמוך לעיר בית לחם.
 מעשה ראובן - לפי חז"ל ראובן, בנו הבכור של יעקב רק בלבל את יצועי אביו, והתורה כתבה עליו כאילו שכב עם בלהה, פילגש יעקב. מתוך שבלבל משכבו מעלה עליו הכתוב כאילו שכבה ולמה בלבל וחלל יצועיו שכשמתה רחל נטל יעקב מיטתו שהייתה נתונה תדיר באוהל רחל ולא בשאר אוהלים ונתנה באוהל בלהה בא ראובן ותבע עלבון אמו אמר אם אחות אמי הייתה צרה לאמי שפחת אחות אמי תהא צרה לאמי לכן בלבל.
 מות יצחק - יצחק מת זקן ושׂבע ימים, ונקבר על ידי עשו ויעקב בניו. למעשה, לפי החשבון המקובל במדרשי חז"ל מת יצחק לאחר מכירת יוסף, כך שמיתת יצחק אינה נמצאת בזמנה הכרונולוגי המתאים בספר בראשית. ('אין מוקדם ומאוחר בתורה')

תולדות עשו ואדום
לקראת סוף הפרשה מובאים תולדות עשו וצאצאיו הרחוקים:
 תולדות עשו - תיאור מפורט של בני עשו ונכדיו.
 תולדות שעיר החורי - תיאור מפורט של תולדות שעיר החורי.
 מלכי אדום - רשימה של שמונה מלכים שמלכו בארץ אדום.

חז"ל מדגישים את גילוי העריות המופיעים בתולדות בני עשו ומציגים דוגמאות לכך. מדרשי חז"ל העוסקים בפרשה וכן בהפטרה עוסקים בעם האדומי, וניתן להבחין כי ברקע הדברים מכוונים כלפי יוון, רומא והנצרות.

במדרש רבה כתוב שבשעה שהלך רבי יהודה הנשיא אל המלכות הנכרית שמשלה אז בארץ (מלכות רומי), היה מעיין בפרשת וישלח. כוונת המדרש שרבי יהודה עיין בהתנהגותו של יעקב קודם פגישתו עם עשו, כדי ללמוד מכך כיצד עליו לנהוג בפגישה עם המושלים הנכרים שבימיו. פגישות חכמי יבנה ברומא היו ההמחשה לכך.

מצוות בפרשה
על פי ספר החינוך, בפרשה ישנה מצווה אחת:

תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת וישלח יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - י"ג בכסלו
שנת הכז ושנת החא - י"ד בכסלו
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - ט"ז בכסלו
שנת בחג ושנת בחה - י"ז בכסלו
שנת זשג ושנת זשה - י"ח בכסלו
שנת זחא ושנת זחג - י"ט בכסלו

הפטרה
המנהג הנפוץ הוא לקרוא את נבואת עובדיה בשלמותה.
ההפטרה עוסקת בנבואת חורבן של עובדיה על אדום. הפסוקים מזכירים פעמים רבות את שמו של עשו כאבי העם האדומי, ואת היחס בין עשו ליעקב. לצד חורבנה של אדום, מתוארת תקומתו של בית יעקב:

חלק מהאשכנזים נוהגים לקרוא בספר הושע את הפטרת "ועמי תלואים" (–), שנקראה בידי הספרדים בפרשת ויצא. לדעת החיי אדם יש להמשיך עד "ומושיע אין בלתי" (). בהפטרה מנבא הושע נבואת תוכחה לישראל, ובמהלכה מזכיר את קורותיו של יעקב המסופרות בפרשה, ביניהן המאבק על המלאך ("וישר אל מלאך ויוכל").

קישורים חיצוניים

שונות

Eli Ducker, Haftaros of Vayetze and   Vayishlach : A Mistake Rectified

הערות שוליים 

וישלח