צבי מצוי

צבי מצוי המכונה גם צבי ההרים (שם מדעי: Gazella gazella), הוא מין של אנטילופה בסוג צבי, החי במזרח התיכון ובכלל זה גם בארץ ישראל. זהו אחד משני הצבאים החיים בישראל, לצד צבי הנגב.

תיאור המין

לצבי רגליים דקות וגוף עדין והוא יכול להגיע לאורך 120 עד 140 ס"מ ולמשקל 16-29.5 ק"ג בממוצע כשהזכרים גדולים מעט יותר מהנקבות. הצבי מיטיב לרוץ ולדלג ויכול במצבי מצוקה לדלג מעל מכשולים של שלושה מטרים ויותר, ולרוץ במהירות המגיעה עד 80 קמ"ש. הדבר הופך את הצבי לטרף שקשה לתופסו.

לצבי זוג קרניים, קצרות יחסית לאלה של אנטילופות אחרות, כגון אנטילופה הודית או דישון מקראי. הן משמשות זכרים להגנה, ולבדיקת יריבם ומצויות גם אצל הנקבות. הנקבות משתמשות בקרניהן להגנה – על עצמן ועל עָפריהן. הצבי המצוי ניזון בעשבים, בפרט דגניים, בעלים של שיחים ועצים וכן במזון אחר מהצומח - ככל שיימצא בסביבה.

הצבאים רגילים לחיות בשטחים פתוחים ושוממים, ולכן אינם יכולים להסתתר מעיני אויביו. לצבי יש רגליים קלות ומערכת שרירים מפותחת, איתם הוא יכול לברוח במהירות מטורפים. הטורפים העיקריים שלו הם נמר המדבר, זאב הודי, צבוע מפוספס ופרטים צעירים יכולים להיטרף גם בידי עיטים או תנים.

הצביה ממליטה עופר אחד אחרי חמישה חודשי הריון. בימים הראשונים היא מתרחקת ממנו.

הצביה באה להיניק את העופר לזמנים קצרים. היא חוששת למשוך אליה תשומת לב, כי אם יבוא אויב לא יוכל העופר לברוח. כאשר העופר גדל מעט, הוא מצטרף אל אמו. אם נולדה עפרה, היא תישאר בעדר תמיד . אם הנולד הוא עופר, הוא יגורש מהעדר אחרי 5 חודשים . אז הוא יצטרף לעדר חדש שמקימים העופרים הזכרים. בערך בגיל  שנתיים, ייפרד הצבי מהעדר של "הרווקים" ויעבור ל"חדר משפחה" משלו. הוא יקבע לעצמו שטח מחיה. את השטח הוא יסמן בעזרת גללים. הצבאים חיים בארץ במדבר יהודה ובנגב, צבאיים ממשפחה אחרת חיים גם בצפון, ברמות יששכר.

הצבי המצוי בתרבות ישראל

ציטוטים מהמקרא

"יהודה בן תימא אומר, הוי עז כנמר, וקל כנשר, ורץ כצבי, וגיבור כארי - לעשות רצון אביך שבשמיים". (פרקי אבות)

וּבָא בְּאֶרֶץ הַצְּבִי וְרַבּוֹת יִכָּשֵׁלוּ וְאֵלֶּה יִמָּלְטוּ מִיָּדוֹ אֱדוֹם וּמוֹאָב וְרֵאשִׁית בְּנֵי עַמּוֹן (דניאל יא, מא) 

התנ"ך מרבה להציג את הצבי כסמל לעוז והדר במצבי מלחמה. בספר שמואל, למשל, זוכה הצבי לדמות גיבורי מלחמה רבים, שכמוהו נלחמים על חייהם.

כשרות הצבי
הצבי נזכר שתים עשרה פעמים במקרא, והוא השני ברשימת החיות הכשרות לאכילה. נראה כי הצבי והאייל, המוזכר ראשון ברשימה, היו חיות הבר השכיחות ביותר במזונו של האדם בישראל בתקופת המקרא. הממצא הארכאוזואולוגי מחזק טענה זו, שכן עצמות צבאים נמצאו בשבעים ושניים אתרים מתקופה זו.

עדויות לאכילת בשר צבאים מופיעה במקרא ובמקורות חז"ל. עד לקום המדינה השתמרה מסורת כשרות ואכילת בשר הצבי בקרב יהודי ארצות האסלאם, ובעת החדשה נהגו גם היהודים בארץ ישראל לאכול צבאים. בנוסף, יהודי בבל נהגו בעבר לכתוב ספרי תורה על גוויל העשוי מצבאים, ומהם נותרו מאות ספרים בכל רחבי הארץ. ספרי תורה נכתבים על עורות של בעלי חיים טהורים והשימוש הפעיל בהם עד היום מהווה אפוא עדות ומסורת חיה ומתמשכת חזקה לגבי כשרותם.

תת-מינים ותפוצה

 

בישראל: 
צבי ארץ ישראלי, G. g. gazella - נפוץ בישראל
צבי השיטים (או "צבי הערבה") G. g. acaciae - תת-מין נדיר, אנדמי לדרום הערבה בישראל (פחות מ-30 פרטים נותרו)
בחצי האי ערב ובסביבת ים סוף:
היה נפוץ בעבר צבי סיני (gazella arabica). אולם, החוקרים חלוקים בדעתם לגבי תת-מין זה. יש הרואים בו מין נפרד שנכחד, בעוד אחרים רואים בו תת-מין (שגם הוא נכחד) שממנו התפצלו ושרדו התת-מינים: 
 G. g. farasani - תפוצתו באיי פרסאן בים סוף 
 G. g. cora - תפוצתו בחצי האי ערב ואזור המפרץ הפרסי 
 G. g. erlangeri - תפוצתו בערב הסעודית ותימן
 G. g. rueppelli - תפוצתו בסיני 
 G. g. muscatensis - תפוצתו בעומאן בלבד
מניין אוכלוסיית הצבאים המשתייכים למין זה מונה כ-15,000 פרטים.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
טקסונים שתוארו בידי פטר סימון פאלאס
צבאיים
ארץ ישראל: מכפילי פרסה
עומאן: יונקים
בעלי חיים שתוארו ב-1766