ס. יזהר

ס. יזהר או יזהר סמילַנסקי (27 בספטמבר 1916 – 21 באוגוסט 2006) היה סופר עברי בולט, מחנך וחבר הכנסת, חתן פרס ישראל לספרות יפה וחתן פרס א.מ.ת לספרות.

את שם העט ס. יזהר נתן לו המשורר והעורך יצחק למדן כשפרסם את סיפורו הראשון של יזהר, "אפרים חוזר לאספסת", בכתב העת "גליונות" בשנת 1938, ומאז חתם יזהר על יצירותיו הבדיוניות בשם ס. יזהר, ועל כתביו העיוניים בשם יזהר סמילנסקי. נהוג לזהותו כחלק מסופרי דור תש"ח, אם כי הוא עצמו התנגד לזיהוי זה.

ביוגרפיה 
יזהר נולד לזאב ומרים סמילנסקי בחווה הניסיונית בחולדה, שם שהו הוריו במשך מספר שנים, יזהר נולד למשפחה של סופרים: אביו, זאב סמילנסקי (ז"ס) היה מראשי "הפועל הצעיר", דודו של אביו היה הסופר המפורסם משה סמילנסקי, ועוד נמנים עם משפחת הסופרים סמילנסקי גם מאיר-סיקו ודוד. זאב ומרים הכירו את יהודית הררי ברחובות וקראו לבנם השני יזהר בעקבות השם שיהודית העניקה לבנה בכורה.

עם תום המלחמה עברה המשפחה לתל אביב. יזהר החל לימודיו היסודיים בבית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב. בהיותו כבן 11 עברו הוריו לרחובות ויזהר סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר היסודי ברחובות.

אחיו הבכור ישראל נהרג בתאונת דרכים בעת שנסע לנגב בשליחות הקרן הקיימת, בשנת 1941.

בגיל שש עשרה הכיר יזהר את נעמי וולמן, איתה התחתן בשנת 1942. באותה שנה נולד בנם ישראל, בשנת 1944 נולדה בתם הילה ובשנת 1954 נולד בנם זאב.

יזהר סיים לימודי הוראה בבית המדרש למורים (ע"ש דוד ילין) בבית הכרם בירושלים, והיה מורה ביבנאל, בכפר הנוער בן שמן וברחובות. בשנת 1937 התחיל את לימודיו האוניברסיטאיים במדעי הטבע אך לא סיימם. במלחמת העצמאות היה קצין המודיעין של חטיבת מחוז השפלה "המחוקה מרוב צניעות". את לימודיו האקדמיים החל בפועל בהיותו כבן 52, והפעם במדעי הרוח - חינוך: "איך ללמד לקרוא סיפור". המשיך את לימודיו באוניברסיטה עד לתואר השלישי, ושימש כפרופסור לחינוך באוניברסיטת תל אביב וכמרצה במכללת לוינסקי לחינוך עד פרישתו.

יזהר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י מהכנסת הראשונה. הוא העריץ ואהב את דוד בן-גוריון, לימים היה ממייסדי רפ"י, והתפרסם בעיקר בפעילותו למען חוקי שמירת הטבע. ס. יזהר כיהן בכנסת בין השנים 1949–1967, למעט הפסקה של כשנה ורבע בראשית ימי הכנסת השלישית, שאליה נכנס ב-1956. והיה חבר בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת החוץ והביטחון וועדת החוקה, חוק ומשפט.

בכהונתו בכנסת עסק בנושאים הנוגעים לחינוך ולתרבות. חלק חשוב בפעילותו כחבר הכנסת הייתה היזמה ל"מידוע המדינה" כלומר, להפכה למדינת היי-טק. בכך הלך בדרכי אביו שטען עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ואילך, שעתיד המדינה היהודית בתעשייה מתוחכמת ולא בחקלאות. הנהגת מפא"י זלזלה ביוזמתו. כמו כן הקדיש מאמצים רבים בנושא "הפרדת הרשויות" ונאבק ב"ועדת השבעה" שבה הממשלה שפטה בתואנה כי: "כדאי עדיף על צודק". למרות חברותו במפלגה השלטת לא היסס יזהר להביע ביקורת מסוימת על הטיפול של רשויות המדינה בנושא החינוך ובאחד מנאומיו הקדיש את רוב הנאום לביקורת על מוסדות המדינה שלא עושים מספיק למען הדור הצעיר ומאלצים אותו להיות " דור האספרסו". המדובר בדור "המבקש לו חוויית-מעט ובלבד שתהא חריפה, מהירה וזולה. ומונים כאן בנשימה אחת את תאוות המהירות, את ביטוי הזלזול, ה'סתם', ה'נמאס לנו', ומספרים מעשים ברדיפה אחר עינוגים של חטף חפוז, מקדירים עפעפיים של אובדן האמונה בכל אוטופיה שהיא, ועל הריצה 'להעביר את הזמן הפנוי', להתבדר, להשתעשע, ולהסתלק מנטילת אחריות, ולהשתמט מהליכה אנושית גדולה ומעפילה". ביולי 1964 הגיש את הצעת החוק ערכי טבע מוגנים, החוק התקבל בסוף שנת 1964.

במשך רבות מ"שנות השתיקה הספרותית" של יזהר, שבאו לאחר פרסום ספרו הגדול "ימי ציקלג" הוא לא פרסם יצירות ספרותיות, והיה פעיל מאוד בפרסומים פובליציסטיים מעל דפי העיתונות.

בספרה של פרופ' ניצה בן ארי "סיפור חיים" מובאים פרטים על קשרים רומנטיים שניהל בעת שהיה נשוי לנעמי סמילנסקי. לפי הכתוב בספר זה - נעמי בחרה להמשיך בחיים אלה, אף על פי שידעה על אורח חייו.

בין הפרסים שהוענקו לו ניתן למנות את: פרס עיריית רמת-גן, 1943, על סיפוריו הראשונים; פרס רופין, 1948 על "החורשה אשר בגבעה" ; פרס ברנר ב-1950, על "שיירה של חצות".

בשנת 1959 הוענק ליזהר פרס ישראל, והוא בן 43 בלבד, מצעירי הזוכים בפרס. לצד כתיבתו הספרותית, כתב כתיבה פובליציסטית עשירה, ומאמריו עשו להם שם בעיקר בעת מלחמת לבנון הראשונה ואחריה.

בשנת 1994 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה. וכן קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

ס. יזהר נפטר ב-2006 ונקבר בבית העלמין של מועצה אזורית גדרות.

יחסו לערכים
תפיסתו המרכזית של יזהר סמילנסקי היא שחינוך לערכים הוא בלתי אפשרי, הן מפני שטבעם של ערכים להשתנות עם רוח הזמן; הן מפני שהמציאות המשתנה מעמידה דילמות חדשות; והן מפני שאי אפשר לכפות על אדם לחיות לאורו של ערך מסוים בניגוד לרצונו הממשי. נגד דבריו יצאו רבים ובהם רוב המורים הדוגלים בלימוד וחינוך לערכים.
בשלושה מקרים יש לערכים מקום ריאלי בחינוך. האחד שלילי: כאשר כולאים את "קרבן" החינוך וכופים עליו לבלוע בלי להתנגד, אלא שאז אין זה עוד חינוך. ושניים חיובים: האחד כשמציעים אותם בעקיפין כמעט בשתיקה, והשני על ידי הסכמה שמחייבת את המסכים, לאחר שהמסכים בחר להיות מסכים. יזהר מגיע למסקנה ש"לא צריך לחנך לערכים וגם אי אפשר".

אשר להוראת הספרות, הוא קרא לשחרר את הספרות מידי מערכת החינוך, מהמחקר התאורטי, מהתורות השונות למיניהן ומהמיפויים הספרותיים.

יחסו לחילוניות והדת
במאמרו "עוז להיות חילוני" שהתפרסם בשדמות בשנת 1981 והכה גלים בחוגים שונים, כותב יזהר כי:חילוני אינו חילוני מחמת ש"נתרוקן לו", מחמת ש"אמונתו נתייבשה", אלא מחמת שבחר לעמוד בעולם על חזקתו שלו, בלתי מודה באמונת הדתי, ובלתי נדון לחיי אמונה אחת, כל-כוללת, שלימה מאופק עד אופק, אמונת "כיפת הסלע". להיות חילוני, זה להיות בעל תביעה לריבונות על חייו. בלתי מחויב מראש למצוות או לחיובים שלא באו מהכרעתו ומהסכמתו האוטונומית, לרבות חולשתו, שגיאותיו ומחיר השגיאות, שעל ראשו.</blockquote>החילוני הוא מי שמקבל עליו עמידה מתמדת במצב מהפכני. אין לו את מי להאשים ואין לו אל מי לפנות. כל האחריות עליו. האחריות ומחירה, האחריות וכאב בדידותה, אבל גם האחריות וריבונותה. הוא בעול אחריותו שבחר בה. הכל עליו עד שיימצא לו מה שיימצא, אם יימצא, ובלבד שתתיישב לו עם בחירתו וחופש רצונו - ואם לא - לא. הוא מבקש לעמוד בלא הזה, ככל האפשר, בלי להתפשר מדי. ובלי לרוץ מהר מדי לחפש לו הקלה או שלווה.<blockquote>הדתי המצוי אינו מחפש. הוא כבר יש לו. עליו רק לקיים, רק לציית, רק לעשות כמצווה. לכל היותר לפרש סתירות. הוא, עומד וידיו מלאות לו, מלאות הלכות, תשובות ופסקים, ומנגנונים שלפיהם מכריעים בחוש שעוד לו נודע. אלא, שמי שידיו מלאות הוא לא יוכל לקחת עוד. רק מי שידיו ריקות יוכל לקחת - כשיימצאו. מבחינה זו, אשרי הידיים הריקות, הן יכולות לקחת - כשיימצא. ידיו הריקות של החילוני - הן יתרונו: הן עשויות לחיפוש, וכשימצא ייקח.

יצירתו
חוקרי ספרות רבים מעריכים כי הפרוזה של יזהר היא בין ההישגים הגדולים ביותר של הפרוזה העברית החדשה, אם כי בתקופה שבה פרסם את עיקר יצירותיו היה שרוי במחלוקת עזה. פניה עוז-זלצברגר כינתה אותו "גדול סופרי דור המדינה, וירטואוז-העברית הבלתי ניתן לתרגום כמעט". דן מירון כתב על יצירתו: "ההישג הוודאי והמעניין ביותר (אם לא ההישג הוודאי והמעניין היחיד) שהושג עד כה ביצירתם של המספרים בני הארץ". לאה איני קראה לו "אביה מולידה של הספרות העברית החדשה". יזהר שאב לא מעט מיצירתו של אורי ניסן גנסין, והשפעתו בולטת ביצירתו המוקדמת. הוא שאב גם ממקורות אחרים, ובהם גם מן המדעים הקשורים בארץ ישראל, כמו הגאולוגיה של ישראל, הגאומורפולוגיה שלה, אקלימה, ובעיקר עולם הצומח שלה. יש האומרים שהיחס בין האדם למרחב, בין איש הארץ לארץ ישראל, בין האמן והנוף, הם ליבת יצירתו הספרותית.

דן מירון מתרשם שביצירתו של יזהר הגיעה הספרות העברית לראשונה ליכולות גבוהות מאוד של מבע תיאורי ולשוני של מראות הטבע הישראלי על כל פרטיו ודקדוקיו. זריחה ושקיעה, שמים זרועי כוכבים, קולותיו הסמויים של הלילה, צמחים וחיות - כולם קיבלו בלשונו העשירה והחדשנית של יזהר תיאור שמותיר בקורא חוויה לא רגילה. "כיבושו האמנותי הלשוני של עולם המרחבים הארץ ישראלי" ביצירתו של יזהר הוא, לדעת מירון, אחת התרומות האמנותיות החשובות לספרות העברית. הוא היה מחדש גדול הן מבחינה לשונית והן מבחינת יכולת המבע המיוחדת והמדויקת של לשונו.

כתיבתו מתאפיינת בלשון מיוחדת במינה. בניסוחיו הארוכים הוא גורר את הקורא אל תוך זרם התודעה של גיבוריו, ומשמשים אצלו בערבוביה גבהות לשון וציטוטי רחוב. יזהר החל לפרסם את יצירותיו בסוף שנות השלושים. פרסם מספר נובלות ובהן "אפרים חוזר לאספסת", "בפאתי נגב", "החורשה בגבעה", "לילה בלי יריות", "מסע אל גדות הערב", "שיירה של חצות", השבוי, חרבת חיזעה, וכן כמה קובצי סיפורים קצרים.

בסוף שנות החמישים הופיעה יצירת הענק שלו "ימי צקלג" – יצירה בת שני כרכים ובהם למעלה מאלף עמודים, המספרת על מחלקה של חיילים במלחמת העצמאות הנערכת לקרב, ותיאור סיפור חייהם האישיים וכל המתרחש בלבם: אהבותיהם, פחדיהם ומצוקותיהם. יצירה זו שינתה לחלוטין את נוף הפרוזה העברית מחד, ואת "ספרות המלחמה" העברית מאידך.

מבקר הספרות, ברוך קורצווייל, תקף באופן חריף את "ימי צקלג". הוא הגדיר את הספר כ"מעשה אונן מילוליים". כלשונה של כותבת הביוגרפיה של יזהר, ניצה בן ארי: " בזאת פתח קורצווייל פתח רווח והצלה לכל מי שלא צלח את 1143 העמודים של הספר". הבקורת הקשה ומצב המכירות הגרוע בין השאר השתיקו את כתיבתו של יזהר לכמה עשרות שנים.

על חייו ועל יצירתו של יזהר מוטל צל כבד: מותם של שני אנשים קרובים: אחיו, ישראל, וחברו האהוב מכולם, יחיעם ויץ.
ישראל סמילנסקי, האח, נהרג בהתנגשות אופנועו ברכבת בחורף של שנת 1942. רק באיחור של כעשרים שנה, בשנת 1963, נעשה ניסיון ההתמודדות הממשי של ס. יזהר "עם מה שממתין בתחתית הלב ימים כה רבים", מות האח, בנובלה "סיפור שלא התחיל" שנכללה בקובץ הסיפורים האחרון שנדפס לפני שתיקתו הגדולה – "סיפורי מישור". דמות האח הופיעה עוד קודם לכן בסיפור "ערימת הדשן" שנדפס גם הוא באותו קובץ, והיא חוזרת ומופיעה גם בספריו המאוחרים כמו "מקדמות" או "צלהבים" ובסיפורים נוספים כמו "סעודה בפלוג'ה" בקובץ "צדדיים". מלבד סיפורים אלה, שבהם ההתייחסות הביוגרפית גלויה לגמרי, חוזרת ומופיעה דמות האח-האב הבוגר, איש המעשה הגברי, האקסטרוברט המובהק, כניגודו של האח הצעיר, הרך והמופנם, במיוחד בסיפוריו המוקדמים של ס. יזהר שנכללו בקובץ "החורשה בגבעה".

יחיעם ויץ, בן דודו של יזהר וחברו הטוב מילדות (אמו של יזהר, מרים לבית ויץ, הייתה אחותו של יוסף ויץ, אביו של יחיעם), נהרג בפעולת הפלמ"ח בגשר א-זיב (אכזיב) ב"ליל הגשרים" ביוני 1946. כחודשיים לאחר נפילתו של יחיעם וייץ, כתב עליו יזהר מעין סיפור מצחיק ואופטימי "הדוד יחיאל צד גנבים" שפורסם ב"דבר לילדים" כרך ב' עמ' 166 ] .סמוך לכך כתב את הסיפור "דרך גשומה" שפורסם ב"מאסף דבר"בשנת 1948 הופיע הקובץ "מכתבי יחיעם ויץ" בעריכת יזהר. הדמות של הרע האהוב חוזרת ומופיעה מאז בשורה ארוכה של סיפורים, כמעט לאורך חמישים שנה, ובסוגות שונות: מסיפור המלחמה "בטרם יציאה" (1948, נכלל בקובץ "ארבעה סיפורים"), בסיפור הילדים "טרזינות" (1959, נכלל בקובץ "ברגלים יחפות") ועד לספרו המאוחר "צלהבים" (1993), שבו חזר יזהר ועיצב במליאות אוהבת את דיוקנו של יחיעם בנעוריו.

יזהר כתב גם כמה סיפורי ילדים, ובהם התמודד עם נושאי ילדותו המובהקים, כגון "תפו ופוזה" על הפרדסנות הארצישראלית, בסיפור "הכרכרה של הדוד משה", הציב מעין זיכרון לדמותו של דוד אביו המפורסם משה סמילנסקי - זהו סיפור על הדוד שהיה "שותק השותקים" והוא מתקשר גם לסיפור "הצניחה מן הצמרת".

מראשית שנות השמונים פרסם מאמרים רבים שבהם נקט עמדה יונית וקרא לנסיגה מן השטחים ולהידברות עם אש"ף. כתיבתו עוררה לעיתים התנגדות רבה בציבור הישראלי, שכן הציבה סימני שאלה בנוגע למיתוס הציוני ולמידת המוסריות של חיילי צה"ל. סיפורו הידוע, חרבת חיזעה, נתקבל בעת פרסומו על ידי רוב הקוראים בחיוב ואף נכלל בתוכנית הלימודים. כך למשל משה סמילנסקי שיבח סיפור זה. בשנת 1978 נערך, על ידי הבמאי רם לוי, סרט כעבוד חופשי של הסיפור - וסרט זה עורר ויכוחים בעד ונגד בציבור.

לאחר למעלה משלושים שנות שתיקה ספרותית, ולאחר שיצאה מהדורה מחודשת ומתוקנת של ימי צקלג בהוצאת זמורה ביתן ביוזמת עורך ההוצאה חיים פסח, חזר יזהר לפרסם סיפורת, והוציא לאור את הספר "מקדמות". עם כל זאת, הוא לא פסק מלפרסם מאמרים בבמות השונות בכל אותן השנים, ובייחוד בעיתון "דבר". לאחר "מקדמות" פרסם ס. יזהר עוד חמישה ספרים נוספים. ספרו האחרון, "גילוי אליהו", שעלילתו מתרחשת בזמן מלחמת יום כיפור, עורר גם הוא פולמוס בשעתו. יזהר מביע בספר בגלוי את דעתו כנגד מלחמות בכלל, ובמיוחד כנגד מלחמת יום הכיפורים, שלדעתו ניתן היה למנוע אותה מבעוד מועד.
חוקר הספרות אבנר הולצמן סבור, שספרו האחרון של ס. יזהר, "גילוי אליהו", הוא יצירת מופת של ספרות המלחמה העברית בכלל, ושל מלחמת יום הכיפורים בפרט. עמוס עוז במכתב פרטי לס. יזהר הצטרף לדעה זו.

דן מירון כתב על ס. יזהר: "גודל הישגו של יזהר וחשיבות מפעלו הוכרו כמעט מראשית דרכו. על יצירתו נכתבה ספרות ביקורתית עשירה. הוא זכה בכל הפרסים הספרותיים שיכלה החברה הישראלית להעניק לו [...]. יזהר היה ונשאר נביא בעירו".

חידושי לשון 
יזהר נהג לחדש מילים בעברית. רוב החידושים שלו נועדו לצרכים ספרותיים ולא נקלטו בשפה לאורך זמן. בין אלה שכן נקלטו בעברית: תִּגְבֵּר, שאפתני, לִחְשֵׁשׁ, ישנוני, דור האספרסו, דורגל, צדקנות; וכן כאלה שנשארו בתחום הסלנג: מזופת, מחורבן, סוף העולם (במשמעות של: הטוב ביותר).

מבחר מכתביו 
 אפרים חוזר לאספסת, (נדפס לראשונה ב"גליונות", 1938)
 החורשה בגבעה (ועוד שלושה סיפורים), 1947
 חרבת חזעה, השבוי, 1949.
 שיירה של חצות, תש"י
 עלילות חומית, תשי"ח
 ימי צקלג, 1958.
 ברגלים יחפות: שישה סיפורים לבני הנעורים, 1959
 סיפורי מישור, 1963
 על חינוך ועל חינוך לערכים, 1974
 תפו ופוזה, תשל"ו
 לקרוא סיפור, 1982.
 סיפור אינו, 1983
 קריאה לחינוך, 1984
 פרידה מן החינוך, 1988.
 שישה סיפורי קיץ, 1990
 שני פולמוסים: פולמוס החינוך ופולמוס הספרות, 1990
  מקדמות: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1992
  צַלְהַבים: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1993
  צדדיים: סיפורים, תל אביב: זמורה ביתן, 1996
  אצל הים: שלושה סיפורים, תל אביב: זמורה ביתן, 1996
 מַלְקוֹמִיָה יפהפייה: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1998
 גילוי אליהו: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1999

פרסים שזכה בהם על כתיבתו 
 פרס ישראל, 1959, על ספרו "ימי צקלג"
 פרס למדן, 1960, על ספרו "ברגלים יחפות"
 פרס ברנר, 1959, על ספרו "ימי צקלג"
 פרס ביאליק, 1991
 פרס א.מ.ת, 2002
פרס אוסישקין, 1963, על ספרו "סיפורי מישור"
 פרס בן-גוריון, 2001

מחקר אוניברסיטאי
 כרמי נחום, התבנית המונולוגית ומאפייניה הלשוניים: < עיונים בסיפורי א"נ גנסין וס' יזהר >, תל אביב, 1977, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח - החוג לספרות עברית, (עבודת גמר לתואר מ.א).
 רוטשטין, מרק דוד, צורות אירוניה בספורים הקצרים של ס' יזהר (Forms of irony in the short stories of S. Yizhar), דיסרטציה: Brandeis University 1978.
 ליאור שטרנברג, מראות ראשונים, מהדורות שניות: ילדות, זיכרון וזהות אצל חיים נחמן ביאליק, ס. יזהר, מרסל פרוסט ונטלי סארוט, עבודת גמר (מ"א), האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ח, 1998.
 נילי אסינג, לשון פיגורטיבית בסיפורת של ס' יזהר: מאפיינים ותפקוד, דיסרטציה האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"א 2001.
 נעמי שני, ייצוג התודעה המספרת ביצירת ס' יזהר, רמת-גן, דיסרטציה אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א 2000.
 מירי גלעד, האובייקט - מכמיהה להתבוננות ועד התגלות: דיון משווה ביצירתם של וירג'יניה וולף וס. יזהר רמת-גן, דיסרטציה אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ד, 2003.
 עמית עסיס, ייצוג המציאות, הלשון והסוביקט הדובר ביצירתו של ס. יזהר, רמת-גן, עבודת גמר, מ.א. אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה, 2005.
 הדי שייט, הצבר התלוש בסיפורת המוקדמת של 'דור בארץ': על פי יצירות של ס. יזהר, משה שמיר וחנוך ברטוב, דיסטרציה, אוניברסיטת חיפה, 2005.
 מקסים אוסצקי-פלדמן, המבנה עם הכינוי הדטיבי החוזר לנושא בלשון הסיפורת של ס' יזהר, עבודת גמר מ.א., האוניברסיטה העברית בירושלים, 2006.
 נדב חרובי, קריאה אקזיסטנציאליסטית ב'ימי צקלג' לס' יזהר, עבודת גמר מ.א., האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, 2011.
 דביר צור, הבית והשדה כפולי הפנים: פואטיקת המרחב בספרים "מקדמות" ו"צלהבים" לס. יזהר, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, 2012.
.Yuval Jobani and Gideon Katz, In the Convoy and Alongside It: A Study of S. Yizhar’s Works on Education and Literature, Contemporary Jewry, 36(2), 2016, pp.203-224

לקריאה נוספת
 יוסף שה-לבן, ס. יזהר – האיש ויצירתו, הוצאת אור עם, 1978
 קובי נסים, חזיון הולדת היהודי החדש, על המשמר, ז' בניסן תשנ"ב, 10 באפריל 1992, עמ' 19. על: ס' יזהר, מקדמות (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ב 1992).
 ניצה בן-דב, "אפוס על בן נבחר, עם ועולם: על מקדמות של ס. יזהר" חיים כתובים: על אוטוביוגרפיות ספרותיות ישראליות (שוקן, 2011) 76-52
 ניצה בן-ארי, ס. יזהר: סיפור חיים, כרך ראשון, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2013
 ניצה בן-ארי, ס. יזהר: סיפור חיים, כרך שני, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב 2017
 חיים נגיד, ס. יזהר; מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, תל אביב, עם עובד, 1972
 גידי נבו, שבעה ימים בנגב – על "ימי צקלג" לס. יזהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון בן-גוריון, 2006
 דביר צור, בין הבית לשדה, בין אדם למקום: המרחב והמקום בספריו של ס. יזהר 'מקדמות' ו'צלהבים', הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, 2015
 אבי מעפיל, עיצוב המציאות בסיפורי ס. יזהר (דיסרטציה), ירושלים, האוניברסיטה העברית, 1988
 חנן חבר, "שום גירוש לא פותר כלום; על "חרבת חזעה" מאת ס. יזהר", מרקמים ב' (תשע"ג), 601–614 
 נורית גוברין. "ספר של תיקון: 'צדדיים' לס. יזהר". 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב/2002.
 נורית גוברין, "איך אבא מושיב ילד על קן צרעות; בין בן להוריו, קריאה מחודשת בכתבי ס. יזהר", דפים למחקר בספרות, (תשס"ט), 16-17, עמ' 251–293. כונס: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ד', הוצאת כרמל, תשס"ח/2008. 
 
עמית עסיס, לנוכח ערב סתיו מחריש: ס. יזהר והולדת הצבר מרוח הספרות, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2017.
תרגומו של ס. יזהר מימיו בתיכון למקטע מתוך המלט, נסיך דניה לצ'ארלס ומרי למב, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יא', 2019.
 עמוס עוז, "'החום והיום והרוח' (על פתיחת הנובלה "מקדמות" מאת ס. יזהר)", מתחילים סיפור, הוצאת כתר, 1996.
אביבה קרינסקי, דרכי עיצוב ופענוח של אלמנטים סמליים בסיפור "השבוי", בתוך המוטיב והסמל להוראת מונחי יסוד בספרות בשילוב עם אמנויות נוספות, אור-עם, 1985, עמ' 53–58.
שהם סמיט, ילד חולות: שישה ספורים בעקבות ס. יזהר, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
בני פירסט, "מלון או מולדת"; נאומי ס' יזהר כמבשרי הרטוריקה הסביבתית בישראל (מתוך מגמות נה2), מכון הנרייטה סאלד

קישורים חיצוניים

 
 ס. יזהר חוזר, הכתבים הלא מכונסים של ס. יזהר
 ארכיון ס. יזהר זמין לעיון בספרייה הלאומית
 שיחת וידאו עם ס. יזהר על סופרים ומשוררים שהכיר, במסגרת פרויקט העברים.
 
 
 
 
 
 
 
 
 אלישע פורת, מפאתי צפון - עד "פאתי נגב", מסה על מקורות יצירתו של ס. יזהר, באתר "ליטרטורה"
 
 

 
 רינה בן-שחר, ס' יזהר: מאפיינים לשוניים-סגנוניים בספריו המאוחרים. בתוך: ספר רפאל ניר, ירושלים: כרמל, עמ' 103 - 124.
 
 
  (שלושים למותו)
 עמוס לויתן, "אהבתיו", על ס' יזהר, עתון 77, גיליון 314, ספטמבר 2006
 
 
 
 שרית פוקס, בריאיון עם ס. יזהר, התפרסם ב"סופשבוע" מעריב, 9 בפברואר 2001
 "שיחות עם סופרים", פרק ראשון מתוך ספרו של משה גרנות ובו הוא משוחח עם ס. יזהר על יצירתו
 
 
 
 
 

מכּתביו:
 "שקדייה אחת" - סיפור קצר של ס. יזהר, באתר "פאזל"
 
 
 בטרם יציאה - סיפור קצר של ס. יזהר, מתוך ספרו חרבת חזעה, באתר הוצאת ידיעות אחרונות 2011.
 
 

על כתביו:
 
 
 
 
 זיוה שמיר, לבטי בגרות בצל כנף הפסנתר - המוזיקה בסיפוריו המאוחרים של ס' יזהר על קִדמת נעוריו ועלומיו, פרק מתוך הספר הספרות ורוח המוזיקה: ייצוגים של נגנים וכלי נגינה בסיפורת העברית החדשה (2019)

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
זוכי פרס ישראל לספרות ושירה
זוכי פרס ישראל לשנת 1959
חברי כנסת זוכי פרס ישראל
חברי כנסת מטעם מפא"י
חברי כנסת מטעם רפ"י
אנשי היישוב ילידי הארץ
סופרי דור הפלמ"ח
סופרים ישראלים
סופרים כותבי עברית
מחדשי מילים וביטויים בשפה העברית
זוכי פרס ביאליק לספרות יפה
זוכי פרס א.מ.ת.
זוכי פרס ברנר
זוכי פרס אוסישקין
זוכי פרס בן-גוריון
סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: חינוך
סגל אוניברסיטת תל אביב: חינוך
סופרים ישראלים הידועים בשם עט
משפחת סמילנסקי
משפחת ויץ
רטוריקנים ונואמים ישראלים
חברי הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית
חברי הכנסת השנייה
חברי הכנסת השלישית
חברי הכנסת הרביעית
חברי הכנסת החמישית
חברי הכנסת השישית
סגל מכללת לוינסקי לחינוך
זוכי פרס למדן
בוגרי המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין
בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה
מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע
רחובות: אישים
ישראלים שנולדו ב-1916
ישראלים שנפטרו ב-2006