פאתוס

פָּאתוֹס (ביוונית: πάθος - "סבל" או "חוויה רגשית") היא פנייה רטורית לרגשות הקהל. פאתוס היא אחת משלוש שיטות השכנוע, לצד "אתוס" ו"לוגוס" עליהן מדבר הפילוסוף היווני אריסטו בחיבורו "על הרטוריקה". 

אריסטו ציין שלוש אפשרויות של שימוש בפאתוס:
 במטפורה, סיפור, או סדרת שאלות מעוררות סקרנות.
 באמצעות הגשה רגשנית או ריבוי מרכיבים רגשניים בתוך הנאום.
 בסיום נאום או דברים, שם להצגה רוויית פאתוס יש השפעה חזקה במיוחד. 

השימוש בפאתוס ככלי רטורי מכוון לשנות את דעתו של קהל המאזינים או הצופים באמצעות הצגת דברים רגשנית, במיוחד תוך פנייה לרגשות הצער או הרחמים של הקהל, ניסיון לעורר תחושות של אהדה, חמלה וצער אצל המאזינים. לעיתים קרובות, מלווים טיעונים כאלו גם בהגשה רגשנית של דברים על ידי הדובר.

שימוש בפאתוס
השימוש בפאתוס רווח מאוד כאמצעי שכנוע רטורי במצבים בהם שכנוע באמצעות היגיון (כלומר, באמצעות שימוש ב"לוגוס") אינו אפשרי או אינו רצוי, או כאשר הדובר מבקש לעורר אצל שומעיו הזדהות רגשית שתחזק את כוחו של טיעון הגיוני. לתפישתו של אריסטו, כעס הוא אחד הרגשות המשכנעים ביותר ומהווה אמצעי קל יותר להשפעה על השומע.  

אחד הנואמים שהרבה לעשות שימוש בפאתוס בדבריו היה מנחם בגין. סיום נאומו בכנסת משנת 1956 על רצח ארלוזורוב מהווה דוגמה לכך:

פאתוס רווח מאוד גם ביצירות קולנועיות, אך אופן השימוש בו מותאם למדיום: במקום פאתוס מילולי מופיע פאתוס ויזואלי. לדוגמה, במקום בו נואם ידבר על "העניין שבשמו עלו אבותינו למוקד, שלמענו נשפך דמנו כמים מדור לדור" עשוי הקולנוע להשתמש ברצף של תמונות, ב"דיזולב" חלקי עם דגל ישראל ומלווה בנעימת הנושא של "עמוד האש" או "התקווה". 

המילה "פתטי" מקורה במושג פאתוס, ומשמעותה המקורית היא מלא רגש,  מעורר רחמים.

ראו גם
רטוריקה

הערות שוליים

רטוריקה