תורתו אומנותו

תורתו אֻמָּנותו הוא מונח המתאר אדם שלימוד תורה (תורתו) הוא עיסוקו העיקרי (אומנותו - מקצועו), ובכך מקבל מעמד מיוחד בהלכה.

באמצעי התקשורת בישראל משמש המושג בעיקר בהקשר של 'הסדר תורתו אומנותו', שלפיו צעירים שעיסוקם היחידי הוא לימוד בישיבה, מקבלים דחייה של חובת השירות בצה"ל עד לאחר סיום לימודיהם. למעשה, הסדר זה גורם לרוב הגברים מהמגזר החרדי שלא לשרת בצבא כלל, או לשרת שירות מקוצר ביותר (ארבעה חודשי שירות חובה, הנקראים שלב ב'). במשך שנים היה ההסדר מעוגן בתקנה של שר הביטחון, אך בעקבות פסיקת בג"ץ, הוא עוגן בחוק טל, ובעקבות פסיקה נוספת הוא בוטל.

מקור המונח
המונח תורתו אומנותו מתאר בתלמוד יחידי סגולה העוסקים אך ורק בלימוד תורה. כך מופיע במסכת שבת: .

בטור ובשולחן ערוך נפסק שמי ש"תורתו אומנותו" פטור מתשלומי מיסים ומחובות ביטחוניות, וכן פטור מעבודות חובה קהילתיות כמו חפירת בארות מים (אולם חייב לשלם לפועלים החופרים, אם שכרו כאלה). הרמב"ן מביא את דברי הר"י מיגאש בשם הרי"ף "תלמיד חכם שתורתו אומנותו כלומר שתורתו קבע ועסקו עראי, אבל לא במי שעסקו קבוע ואין תורתו קבע." בעקבות זאת פסק הטור: "אם יש לו מעט אומנות או מעט משא ומתן להתפרנס בו כדי חייו ולא להתעשר, ובכל שעה שהוא פנוי מעסקיו חוזר על דברי תורה ולומד תדיר, נקרא תורתו אומנותו". דברים אלו נפסקו גם בשולחן ערוך.

מצב זה של "תורתו אומנותו" נחשב לאידיאל של לומדי התורה. בתפילה הנאמרת בסיום לימוד מסכת אומרים "יהי רצון מלפניך שתהא תורתך אומנותנו".

הלכה 

רבים למדו מדברי אביי שנפסק להלכה לעשות כדברי רבי ישמעאל, ולשלב תורה ועבודה לשם פרנסה.

הרמב"ם מתייחס לכך בהלכות תלמוד תורה, ופוסק באופן גורף שצריך לקיים תלמוד תורה עם דרך ארץ (עבודה). את הטענות ביחס להסכם יששכר וזבולון, שלפיו חלק מן העם עוסקים בתורה וחלקו השני עוסק במסחר ותומך בלומדים, דוחה הרמב"ם בפירושו למשנה וטוען שמדובר רק במי שנותן מממונו לסוחרים כדי שיסחרו בממונו וירוויחו בשבילו, אבל להתפרנס מן הצדקה - אסור.

לעומתו פסקו רבים כי בדורנו, אם תנהג תורה עם עבודה, אין התורה מתקיימת, ולכן יש צורך לקיים את הסכם יששכר וזבולון, וממילא מותר ללמוד בלי להתפרנס, ולהתקיים מן הצדקה.

עיקרי ההסדר תורתו אומנותו 

באופן פורמלי, ההסדר כולל כל גבר בגילים 18–54 הכשיר לשירות צבאי, ותלמיד בישיבה גבוהה שגילו מעל 16, או סיים לימודים בישיבה תיכונית. על פי החוק הקיים על תלמיד ישיבה הרוצה להצטרף להסדר, להתחייב להקדיש 45 שעות שבועיות ללימוד תורה,  ולא לעסוק בכל עיסוק אחר מעבר לשעות אלו. החל מגיל 22 תלמיד נשוי רשאי לעסוק בעבודה או עיסוק אחר שמקובל להשתכר עבורו מחוץ לשעות הלימודים במסגרת הישיבה. צה"ל מאשר את המעמד לאחר חתימת ראש הישיבה ומזכיר ועד הישיבות ויש לחדשו מדי שנה. בגיל 26 ניתן פטור מלא משירות ביטחון.

ראו גם
 גיוס בני ישיבות
 חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם

לקריאה נוספת
 דפנה ברק-ארז, "גיוס בחורי הישיבות: מפשרה למחלוקת", בספר: דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים), צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2010
 משה גרילק החרדים: מי אנחנו באמת הוצאת כתר (2002) עמוד 137 ואילך
 שחר אילן, חרדים בע"מ, הוצאת כתר (2000), עמ' 111–145
 שחר אילן, דחיית הגיוס של בחורי ישיבות: הצעת מדיניות, ירושלים: מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות (1999)
 דני אשר, כל בחור וטוב לנשק- תולדות מערך הגיוס. יחידת מיטב, משרד הביטחון, 2014.

קישורים חיצוניים

 
 
 
דיון במכון ישראלי לדמוקרטיה על הסדר "תורתו אומנותו" בשנת 1997
 
 דו"ח ועדת טל
 
 

מסמכים
 כתב הפטור הראשון שניתן על ידי "מרכז המפקד לשירות העם" בשנת 1948
 התכתבות בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין הרב הראשי יצחק הרצוג
 שלמה בניזרי "קונטרס תורתו אומנותו", תשע"ג, באתר רדיו קול ברמה

הערות שוליים

גיוס בני ישיבות
ישראל: חוק ומשפט
תלמוד תורה