בני ציפר

בני צִיפֶר (נולד ב-21 בינואר 1953) הוא סופר, משורר ועיתונאי ישראלי, עורך מאז 1987 את מדור "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ", ובעבר בעל טור דעה בעיתון זה.

ביוגרפיה
בני ציפר נולד ב-21 בינואר 1953 בתל אביב להיינץ ונירה ציפר, שעלו ב-1949 מטורקיה. נקרא על שם דודו בנימין פרחי (בנג'י) שנפל בקרב על משלטי חוליקאת במלחמת העצמאות. אביו היינץ, יליד וינה, היה מהנדס חשמל ועבד בחברת החשמל, ואמו הייתה רופאה ועבדה בקופת חולים. המשפחה גרה בשכונת אפקה וציפר למד בתיכון אליאנס, שם רכש לדבריו את אהבתו לתרבות הצרפתית.

פעילות עיתונאית ופובליציסטית 
מינואר 1987 ציפר עורך את המדור "תרבות וספרות" בגיליון יום שישי של העיתון "הארץ", ומפרסם בו לעיתים קרובות גם טור אישי. בשנת 2004 החל לכתוב ב"הארץ" גם את הטור "הטלוויזיה של השבוע" (במקומו של יורם ברונובסקי שהלך לעולמו), העוסק בתרבות הטלוויזיונית הישראלית.

משנת 2005 החל לפרסם בלוג באתר "הארץ", בשם "לא בבית ציפרנו". חלק מהרשימות בבלוג מבוססות על הטור "ציפרלנד" שפרסם בעיתון מדי יום שישי. הבלוג עורר תגובות רבות בשל התעסקותו הפרובוקטיבית והעוקצנית בנושאים רגישים כמו השואה, גלותיות, הומוסקסואליות, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, השוואה בין תרבות ארצות המערב ותרבות ארצות ערב ועוד. לדוגמה, בטור שכותרתו "המתים לפחות כבר לא יראו את ההתבהמות של ישראל" קישר ציפר בין סביאת מזון מהיר לבין חדירת כוחות צה"ל לרצועת עזה.

את טורו בנושא הטקס הצבאי לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, חתם בקריאה לחיילי צה"ל להיות נרפים וחלשים מכיוון שזוהי "הדרך היחידה להחזיר את ישראל למסלול הנכון".

במחצית השנייה של שנות 2010, פנה ימינה בתפיסותיו הפוליטיות. בשנת 2015 יצא להגנתה של אשת ראש הממשלה, שרה נתניהו, ובהמשך תיאר בהתפעלות את ביקורם של שרה ובנימין נתניהו בביתו. העיתונאים גל אוחובסקי וב. מיכאל מתחו עקב כך ביקורת חריפה על ציפר. בשנים 2016–2017 ביטא בפומבי את אהדתו למתנחלים ואת זלזולו העמוק כלפי השמאל הישראלי. תשע שנים לאחר שפרסם מאמר בו קרא לחסידי חב"ד שמניחים תפילין בכותל המערבי "ציידי נפשות" נצפה בשנת 2017 בני ציפר מניח תפילין בעמדת חב"ד בכותל המערבי בטענה "שיניתי את דעתי מאז. אני מניח תפילין מדי פעם, ובכל פעם שאני בא לכותל ומניח תפילין – הבקשות שלי מתקבלות. היום אני אדם מאמין מאוד בקיומו של הקב"ה".

במרץ 2016 כתב בטורו ב"הארץ": "אמנים, מגתה ועד אייל גולן, מרחפים בתוך שיכרון אוויר הפסגות של העשייה האמנותית, אך מוכרחים גם לחוש באינטנסיביות את הדברים הנחשבים הכי נמוכים ויצריים בחיים, כגון משגלים עם מעריצות צעירות. בלעדי זה לא תהיה יצירה, עם כל הצער שעלול הדבר להסב לצעירות הללו, שחייהן אולי נפגעו", ובכך עורר זעם בציבור. בעקבות הסערה החליט עורך "הארץ" אלוף בן על הורדת טורו של ציפר. ב-9 במרץ 2016 פרסם טור אחרון במדור "ציפרלנד", ובו התנצל על דבריו. הביקורת על ציפר ועל "הארץ" נמשכה גם לאחר ההודעה על הורדת טורו של ציפר.

סטודנטים במכללת ספיר התלוננו בפני ההנהלה על הערות גזעניות כביכול שכתב ציפר כנגד עדות המזרח. ההנהלה השיבה כי "דבריו של בני ציפר לא מתיישבים עם דעותינו, וגם אותנו הם מטרידים" אך לדבריה חופש הביטוי מתיר לו לאומרם.

החל משנת 2016 ציפר הגיש פינת ביקורת מסעדות בתוכנית 'כלכלי בלילה' בערוץ 20.

בשנת 2020 הצטרף כחבר פאנל קבוע בתוכנית "הפטריוטים" של ערוץ 20.

בשנת 2021 השתתף בתוכנית המציאות "בואו לאכול איתי", שם חשף בפני המשתתפים ששקל אורח חיים הומוסקסואלי בעברו, "יש הרבה אנשים שיש להם כל מיני מאוויים. בגיל הזה שמהססים אם אתה גיי או לא, החלטתי להיות סטרייט".

השכלה וחיים אישיים 
בוגר תואר ראשון בספרות צרפתית בחוג לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית.

נשוי לד"ר עירית ציפר, ארכאולוגית העובדת במוזיאון ארץ ישראל, ואב לשלושה. החל משנת 2016 מתגורר חלק מהזמן בהרחבה הקהילתית של קיבוץ חפציבה. בתו טלילה ציפר, כותבת ביקורת ספרות בעיתון הארץ והייתה אמורה להינשא לבאסם אבו רחמה שנהרג בעת ההפגנה בכפרו בילעין. בנו, יותם ציפר ברגר, הוא ראש החוג לביולוגיה במכללת לוינסקי לחינוך.

יצירתו הספרותית 
ציפר כתב שבעה ספרים ותרגם מספר ספרים מצרפתית. בספריו עוסק ציפר בין היתר בהומוסקסואליות בישראל ובתרבות של העולים מטורקיה.

ספרים שכתב 
 ציפור מקננת בראש (1978) - פרוזה פיוטית.
 מארש טורקי (1995) - רומן.
 ציפר ובני מינו (1999) - רומן על חיי זוג הומוסקסואלים.
 איסטנבול מאלף ועד תו (2000) - מדריך טיול ובילוי בעיר.
 עלייתו השמיימה של העורך הספרותי (2005), הוצאת אוב - ז.ע.פ..
 בינינו, הלבנטינים - סיפורי מסעות (2012).
 לגן עדן עם החמורים (2016, אפיק - ספרות ישראלית) - רומן אוטוביוגרפי.

ספרים שתרגם 
בבל - מאת גרישה מני. הוצאת חדקל, תשמ"א.
צפע בידי - מאת ארוה באזן. הוצאת עם עובד, תשמ"ח 1987.
אוראנוס - מאת מרסל אמה. הוצאת עם עובד, תשמ"ט 1989.
הסימפוניה הביזנטית - מאת ז'אן אוליביה טדסקו. הוצאת עם עובד, תשנ"ב 1992.
כרמן - מאת פרוספר מרימה. הוצאת עם עובד, תשנ"ז 1996.
להפך - מאת ז'וריס קרל הויסמנס. הוצאת כרמל, תשנ"ח 1998.
חזירויות - מאת מרי דריאסק. הוצאת עם עובד, תשנ"ט 1998.
המשורר הנרצח - מאת גיום אפולינר. הוצאת עם עובד, תשנ"ט 1998.
הפרוזה של הטרנס סיבירית ושירים אחרים - מאת בלז סנדראר. הוצאת המעורר, 1999.
אחד-עשר אלף המלקות - מאת גיום אפולינר. הוצאת בבל, תשס"ה 2005.
הספר של מונל - מאת מרסל שווב. הוצאת נהר ספרים, 2006.
לילות אוקטובר - מאת ז'ראר דה נרוואל. הוצאת נהר ספרים, 2020.
עם הזרם - מאת ז'וריס קרל הויסמנס. הוצאת תשע נשמות, 2021.

קישורים חיצוניים

 
 

 
 
 
 
מטושקה פנדיק, 'למה אני נהנה להתריס?: ראיון עם בני ציפר', בפרויקט שימו לב, פברואר 2020
 
 
 
 אריה קרישק, הפירומן מרחוב שוקן, באתר מידה, אפריל 2016.
  
 

כּתביו:
 לא בבית ציפרנו - הבלוג של בני ציפר
  - על האופי הראוי למוסף לספרות
  - על יעקב בסר
 
 שאלות ותשובות עם בני ציפר
 
 קובי מידן, חוצה ישראל - שיחה עם בני ציפר על ספרו " הספר של ציפר", הטלוויזיה החינוכית, 2016

הערות שוליים 

בעלי טור ישראלים
מתרגמים ישראלים
מתרגמים מצרפתית לעברית
סופרים כותבי עברית
סופרים ישראלים
סגל הארץ
עיתונאים כותבי עברית
מבקרי טלוויזיה ישראלים
פעילים למען זכויות להט"ב בישראל
בוגרי אוניברסיטת תל אביב
בוגרי העתודה האקדמית
בוגרי תיכון אליאנס (תל אביב)
משתתפים בתוכניות מציאות ישראליות
משתתפי בואו לאכול איתי (ישראל)
ישראלים שנולדו ב-1953