כפרות

כפרות הוא מנהג יהודי עתיק שנערך בערב יום הכיפורים (ובעת הצורך גם בעשרת ימי תשובה). על פי המסורת, מסובבים תרנגול מעל הראש של כל יהודי ויהודיה ומבקשים שהתרנגול ילך למיתה, ותמורתו ילך האדם לחיים טובים ולשלום. לאחר מכן נמסר התרנגול לשחיטה, וניתן לרוב כצדקה לעניים, או נפדה בכסף הנמסר לעניים, ונקרא "פדיון כפרות". כיום יש כאלה המקיימים את המנהג בדג או בכסף במקום בתרנגול וזהו המנהג המקובל היום.

סביב המנהג התפתח פולמוס על רקע מניעים שונים. עם התומכים הבולטים למנהג נמנים, הרמ"א, הרא"ש והאר"י ובין המתנגדים למנהג ניתן למנות את הרמב"ן הרשב"א ורבי יוסף קארו. יש המקיימים את המנהג באמצעות כסף אשר נתרם ישירות לעניים ובכך מדגיש את מימד הצדקה במנהג. קיום המנהג בצורה זו נקרא פדיון כפרות.

כיום הנושא מושך התנגדות גדולה, הן מצד ארגוני זכויות בעלי חיים והן מצד רבנים, אשר טוענים שקיום המנהג באמצעות בעלי-חיים עלול לגרום לעבירה על איסור צער בעלי חיים.

תיאור המנהג

נהוג לקיים את מנהג הכפרות השכם בבוקר בערב יום הכיפורים או קודם לכן בעשרת ימי תשובה. יש להחזיק את התרנגול (לזכר) או התרנגולת (לנקבה) או את כסף ה'כפרות' ביד ימין ולומר:

מסובבים את התרנגול או הכסף מעל הראש שלוש פעמים ואומרים:

אומרים את כל התפילה שלוש פעמים. נהוג לקחת שניים או שלושה תרנגולים לאשה בהריון עבורה ועבור העובר. נהגו לקחת תרנגול לבן, כי הצבע הלבן מסמל את החפים מפשע וכן את כפרת העוונות, כמו שנאמר בספר ישעיה: "אם יהיו חטאיכם כשנים, כשלג ילבינו", עם זאת, אין חובה להדר דווקא אחר תרנגולים לבנים. מבין יהודי גרמניה יש שאינם נוהגים לסובב את הכפרות מעל ראשם אלא לצרור את המעות ולהניחן על שולחן, להניח את ידם על הצרור ולומר "זו כפרתי". את כסף ה'כפרות' נותנים לצדקה. אלו המשתמשים בתרנגול נוהגים לשחוט אותו ולתת אותו ישירות לעניים למאכל, או למכור אותו ולתרום את הכסף תמורתו לצדקה.

מקור המנהג

מקורות אפשריים
יש הרואים בטקס השעיר לעזאזל שבוצע בבית המקדש ביום הכיפורים אב טיפוס למנהג הכפרות, בשל הדמיון הרב שביניהם, שבו עוונות האדם מושתים על חיה שנשלחת למיתה, כדי לכפר עליו. ההבדל העיקרי ביניהם שבעוד ששילוח השעיר היה לאומי ומיועד לחול על כל העם, הטקס בתרנגול הוא טקס פרטי שבו כל אדם אחראי לעצמו. טקס לאומי דומה התקיים גם במצרים העתיקה, במאה החמישית לפנה"ס ואולי אף לפני-כן, על-פי הרודוטוס: הכהנים היו מקריבים חיה, עורפים את ראשה, משליכים אותו לנילוס ומבקשים מהאלים כי כל רעה שאמורה הייתה ליפול על הנוטלים חלק בטקס, או על מצרים כולה, תיפול על ראש החיה במקום זאת.

סביר להניח כי לאחר חורבן בית המקדש השני וביטול טקס הכפרה באמצעות השעיר, ראו כמה מחכמי ישראל לתקן את מנהג הכפרות כתחליף לטקס זה.

סדר הכפרות והמילים שנאמרים במהלכו דומים לסדר שהיה נהוג בעת קיום מצוות פדיון הבן בתקופת הגאונים:

הגאון מווילנה כתב שמקור המנהג הוא בתלמוד הבבלי, שם יש לו רמז בדמות כפרות עם צמחים על פי פרשנות הגאונים המובאת בפירוש רש"י:

בהמשך נמצא גם כתרנגול ממש בתשובות גאוני בבל לעיל. לעומתו בתלמוד הירושלמי לא נמצא למנהג כל זכר.

התפתחות המנהג
ישנן עדויות לכך שהמנהג הקדום של הכפרות היה גם מהצומח ולא רק עם בעלי חיים. מנהג זה היה מספר שבועות לפני ראש השנה, בו היו מכינים מהוצין של תמר, חותלות, בהן היו ממלאים עפר וזבל בהמה וזורעים בה מיני דגנים הצומחים מהם. ובערב ראש השנה היו נוטלים את העציץ מהאדמה עם הצמחים שנבטו וצמחו ומסובבים מעל הראש שבע פעמים, תוך אמירת 'זה חליפתי וזה תמורתי'.

המקור המפורש הקדום ביותר למנהג הכפרות עם בעלי חיים, הוא מתשובות רב ששנא גאון (סורא, המאה ה-7). מובא גם בפסקי הרא"ש בסוף מסכת יומא:

ממקור זה המזכיר את "חכמינו הראשונים" ניתן להסיק שמנהג הכפרות היה נפוץ לכל הפחות כבר במאה ה-6 בבבל בתקופת רבנן סבוראי. מסקנה זו מקרבת את שורשי המנהג לתקופת התלמוד. ואכן, בתלמוד ישנם רמזים למנהג שהיו שוחטים עופות ובהמות בערב יום הכיפורים, ואת החלקים הללו היו זורקים לעופות השונים כדי שיאכלום, אולם מדובר היה בבהמות שנאכלו בסעודה המפסקת, וגם לא מוזכר עניין הכפרה או סיבוב ראש התרנגול מעל לראש המתכפר. לפי זה היו נפוצים קטעים ממנהג הכפרות כבר במאה הרביעית.

נראה שאצל העשירים היה מקובל לבצעו אף עם בהמה (כנראה שלא סובבו אותה מעל הראש אלא סמכו עליה את ידיהם כמו בקורבן), למרות שרב שושנא מצדיק בדבריו את השימוש בתרנגול. באשכנז נהגו לשחוט אווזים ותרנגולים. המנהג שהתחיל כנראה בבבל עבר משם לספרד לצרפת ולאשכנז, ומשם לכל תפוצות ישראל. לתימן לא הגיע מנהג זה.

הפולמוס על המנהג

מתנגדים

על המנהג להשתמש בתרנגול לטקס זה, ניטש פולמוס נוקב לאחר שבספרד קמו לו מתנגדים. הרמב"ן סבר שהמנהג הוא "מדרכי האמורי", כלומר מקורו בעבודה זרה או אמונה טפלה שמקורה אינו יהודי. הרשב"א מעיד על המנהג בעירו בספרד:

התנגדות נוספת למנהג הייתה מצד דמיונו להקרבת קרבן, מה שאסור מחוץ לבית המקדש. על פי טעם זה היו שרצו גם לאסור את התרנגול לאכילה כי החשיבו אותו כ"קודשים בחוץ" (קורבנות שנשחטו מחוץ לבית המקדש). אולם הרשב"א בספרד, על אף שיצא נגד המנהג בחריפות וביטל את המנהג בעירו, דחה טעם זה כיוון שהתרנגול ממילא אינו ראוי לקרבן.

הרמב"ם לא הזכיר את המנהג, ומשום כך התימנים אינם נוהגים מנהג כפרות כלל. רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך, המשיך את הקו של רבני ספרד וטען כי יש לבטל את המנהג, למרות שבדרך כלל צידד במנהגים והלכות שהגיעו מהקבלה. על כך כתב הערוך השולחן (אורח חיים, סימן תר"ה סעיף ה') "וכבר טרחו גם בדורות שלפנינו לבטלן, ולא עלתה בידן, כי ההמון דבוק בזה כמו על מצות אתרוג ועוד יותר." בהדפסות הראשונות של שולחן ערוך, אורח חיים, הייתה הכותרת של סימן תר"ה: "מנהג כפרות בערב יום כפור מנהג של שטות הוא". בהדפסות מאוחרות יותר, כולל כל ההדפסות בימינו, הסירו את המלים "מנהג של שטות הוא". אחרים התנגדו למנהג בעיקר בשל החשש שמא החיפזון בשחיטת התרנגולים בערב יום הכיפורים יגרום לפגם בכשרות שלהם.

צער בעלי חיים

על המנהג נמתחת ביקורת גם מצד אגודות צער בעלי חיים שמוחות נגדו על שום הצער הנגרם לתרנגולים, וישנם רבנים שהצטרפו לקריאה להחליף את התרנגולים בכסף, בעיקר מקרב רבני עדות המזרח, שפוסקים לפי הבית יוסף שסבור כי מדובר במנהג של שטות. בין היתר אמר הרב חיים דוד הלוי, מחבר קיצור שולחן ערוך מקור חיים:

גם הרב המקובל יצחק כדורי אמר בשנת תשס"ב כי יש להעדיף תרומה לעניים עקב צער בעלי חיים, שהוא איסור מן התורה, ובעיית הכשרות. הרב פנחס זביחי, מחבר "עטרת פז" מתנגד אף הוא מהטיעון שאין למנהג שורש בש"ס. הרב שלמה אבינר כתב כי לנוכח בעיות כשרות וצער בעלי חיים, ולאור דברי כל הרבנים שלעיל, יש להמליץ ולהעדיף לעשות כפרות על ידי כסף. הרב שלמה זלמן אוירבך נהג בתחילה לעשות כפרות בתרנגול, בהמשך עבר להשתמש בדגים ובשנותיו האחרונות היה מסובב עם מעות שמסר לאחר מכן כצדקה לעניים, אם כי לא ידוע מה הנימוק לשינוי זה, והאם נבע מהחשש לצער בעלי חיים.

המעבר לשימוש בכסף הוביל מוסדות רבים לפזר קופות צדקה בימים הנוראים בבתי הכנסת הקוראים לתרום להם בעין יפה תחת הכותרת "פדיון כפרות".

תומכים
לעומתם, רבי משה איסרליש (הרמ"א), בהסתמך על מסורת אשכנז מבית מדרשם של בעל הטורים ואביו הרא"ש, הגן על מנהג זה באופן חריף ביותר וכותב "ואין לשנות". גם האר"י היה נזהר לקיים מנהג זה ואף הוסיף עליו פרטי הלכות. כמו כן האדמו"ר הזקן, מייסדה של חסידות חב"ד, מציין בספרו שולחן ערוך הרב כי במקומו נוהגים לערוך כפרות. כיום רבים מהאשכנזים וגם מהספרדים מקיימים את מנהג זה.

בישראל

במהלך שנות ה-50 עברה ישראל משחיטה מקומית לשחיטה בבתי מטבחיים גדולים. באמצע שנות ה-60 נקבע איסור בחוק לבצע שחיטה בלא פיקוח וטרינרי, למעט במקרים של שחיטה של כמות קטנה לצריכה עצמית, אולם האיסור לא נאכף על שחיטת תרנגולות לכפרות.

בספטמבר 2007 הורשע לראשונה אדם על שחיטת תרנגולות לכפרות. באותה תקופה החלו רשויות שונות להפסיק לבצע שחיטת כפרות בהיעדר פיקוח וטרינרי. למשל, בפתח תקווה, בוטלה השחיטה לכפרות. במקום אחד בוצע מנהג הכפרות על תרנגולות, אך התרנגולות הועברו בחיים לשחיטה בבית מטבחיים. בשנת 2014 משרד החקלאות הוציא הנחיות לגבי ביצוע מנהג הכפרות הקובעות שהשחיטה תתבצע רק בבית מטבחיים. בלחץ של גורמים דתיים הוצאו בשנה לאחר מכן תקנות מקלות במעט המתירות באישור ראש רשות מקומית הקמת בית מטבחיים נייד לצורך כפרות. תקנות אלו עוררו דיון בכנסת ונציגי הציבור החרדי הבהירו שתקנות שיאפשרו קיום כפרות הן הכרח לצורך שמירת הקואליציה.

לקראת יום כיפור תשע"ו יזמו שר החקלאות אורי אריאל ועמותת אנימלס קמפיין הקורא להפסקת השימוש בתרנגולות למנהג הכפרות והחלפתו בפדיון כפרות. במקביל, באותה שנה, התעמתו פעילי זכויות בעלי חיים עם מקיימי המנהג בבני ברק, ברחובות, בפתח תקווה ובאשדוד.

קישורים חיצוניים

 
 אליהו רחמים זייני, מנהג הכפרות בערב יום הכיפורים
 הרב נפתלי רוטנברג, לא מאהבת בעלי חיים, אלא משנאת חרדים, 21 בספטמבר 2015
 הרב שלמה אבינר, 
 
 
 
 
 הרב אליעזר מלמד, מנהגי כפרות - פניני הלכה
 
יום הכיפורים: פריטי מקור ומשאבי הוראה, באתר החינוך של הספרייה הלאומית
פדיון כפרות באינטרנט באתר kaparot.org.il
 
 מידע על כפרות בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית

הערות שוליים

ליטורגיה יהודית
מנהגים יהודיים: חגים
יום הכיפורים
ימים נוראים
זכויות בעלי חיים