פרידריך אברט

פרידריך אברט (בגרמנית: Friedrich Ebert; 4 בפברואר 1871 – 28 בפברואר 1925) היה מדינאי גרמני, הקנצלר הראשון של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן גם נשיאה הראשון. אברט היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה בין השנים 1913-1919 וסוציאליסט מתון. כמנהיג המפלגה, היה גורם מרכזי בהקמת רפובליקת ווימאר בגרמניה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה ונבחר להיות נשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר.

מדיניותו באותה תקופה כוונה בעיקר להשבת השלום והסדר בגרמניה ודיכוי השמאל. כדי להשיג את המטרות הללו, הוא התחבר לכוחות פוליטיים שמרניים ולאומניים, בפרט, להנהגת הצבא תחת הגנרל וילהלם גרונר והפרייקורפס הימני.

ביוגרפיה

שנותיו הראשונות 
אברט נולד בהיידלברג, בן שביעי מתוך תשעה לחייט, בצעירותו איבד את שלושה מאחיו. אברט רצה להתקבל לאוניברסיטה אבל מצבה הכלכלי של המשפחה לא אפשר זאת. בין השנים 1885–1888 הוא אומן להיות בונה אוכפים. בשנת 1889 הפך לעיתונאי וכנהוג באותה התקופה עבר ממקום למקום בגרמניה כדי לכתוב. שנה לאחר מכן התחבר עם הזרם הפוליטי הסוציאל-דמוקרטי. אברט אמנם קרא את כתביהם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס אך לא התעניין באידאולוגיה אלא ביישום צעדים מעשיים שיסייעו לשיפור מצבם של הפועלים בהווה ובעתיד הקרוב. 

לאחר שהתיישב בברמן בשנת 1891 עסק בעבודות שונות. בשנת 1894 התחתן עם לואיז רומפ, בת של עובד כפיים. לאחר מכן הפך למנהל פאב שבמהרה הפך למרכז של פעילות סוציאליסטית. בנקודה זו החל להצליח בחברותו הפוליטית כאשר נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בברמן. לאחר 1900 נבחר למזכיר של ארגון עובדים. בשנת 1904 החל לכהן במועצה הלאומית של המפלגה והוא הפך להיות מוכר יותר בציבור. בשנת 1913, לאחר מותו של מנהיג המפלגה אוגוסט בבל, הפך אברט למזכיר הכללי של המפלגה, תפקיד שלמענו עבר לגור בברלין.

מלחמת העולם הראשונה 
כשפרץ משבר יולי של שנת 1914, היה אברט בחופשה. לאחר שהוכרזה מלחמת העולם הראשונה בראשית אוגוסט, נסע אברט לציריך עם גזבר המפלגה אוטו בראון וכספי המפלגה כדי לאפשר הקמת ארגון זר אם עקב התנגדותה למלחמה המפלגה תוכרז בלתי חוקית באימפריה הגרמנית. הוא חזר ב-6 באוגוסט והוביל את חברי הרייכסטאג של SPD להצביע כמעט פה אחד בעד מלווה מלחמה, וקיבל שהמלחמה הייתה צעד פטריוטי, הגנתי הכרחי, במיוחד נגד המשטר האוטוקרטי של הצאר ברוסיה.

בינואר 1916 התפטר הוגו האזה. תחת הנהגתו של אברט ו"מתונים" אחרים כמו פיליפ שיידמן, השתתפה מפלגת ה-SPD בבורגפרידן, הסכם בין המפלגות הפוליטיות ברייכסטאג לדכא הבדלי מדיניות פנים למשך המלחמה על מנת לרכז את האנרגיות של המדינה אך ורק בהבאת הסכסוך לניצחון עבור גרמניה. זה הציב את המפלגה לטובת המלחמה במטרה לשלום בפשרה, עמדה שהובילה בסופו של דבר לפיצול ב-SPD, כאשר רבים התנגדו באופן קיצוני למלחמה ועזבו את ה-SPD בתחילת 1917 להקים את ה- USPD.

מחלוקות מדיניות דומות גרמו לאברט לסיים את בריתו הפרלמנטרית עם כמה מחברי השמאל ברייכסטאג ולהתחיל לעבוד מקרוב עם מפלגת המרכז ומפלגת ההתקדמות בשנת 1916. מאוחר יותר אלה שהובלו על ידי אברט קראו לעצמם "ספרטקיסטים". החל משנת 1916 שיתף אברט את הנהגתם של צירי הרייכסטאג עם שיידמן. אף על פי שהוא התנגד למדיניות של רווחים טריטוריאליים המובטחים באמצעות כיבוש צבאי בחזית המערבית (מלבד לוקסמבורג שהייתה דובר גרמנית וניתן היה לשלב אותה בקלות), תומך אברט במאמץ המלחמתי באופן כללי כמאבק הגנתי. אברט חווה את האובדן הטראומטי של אובדן שניים מארבעת בניו במלחמה: היינריך נפטר בפברואר 1917 במקדוניה, ואילו גאורג נהרג בפעולה במאי 1917 בצרפת. ביוני 1917 נסעה משלחת של סוציאל-דמוקרטים בראשותו של אברט לסטוקהולם לשיחות עם סוציאליסטים ממדינות אחרות על ועידה שהייתה מבקשת לסיים את המלחמה ללא שום סיפוחים של שטח בחזית המערבית למעט לוקסמבורג ומחזירה את מרבית השטח אלזס ולורין בברכות ממשלת גרמניה. אולם היוזמה נכשלה.

בינואר 1918, כאשר העובדים במפעלי החימוש בברלין יצאו לשביתה, הצטרף אברט להנהגת השביתה, אך עבד קשה כדי להחזיר את השובתים לעבודה. הוא אושר על ידי כמה פוליטיקאים מהשמאל הקיצוני כבוגד במעמד הפועלים, ומימין כבוגד ב"ארץ האב", מונח גרמני פטריוטי לתיאור גרמניה. הקיסר וילהלם השני ורוב הפוליטיקאים משני הצדדים ראו בו אדם וגיבור מכובד בגלל שהחזיר אותם לעבודה ללא אלימות.

מהפכת 1918–1919

פרלמנטיזציה 

ככל שהמלחמה נמשכה, הפיקוד העליון הצבאי (OHL), בראשותו של פאול פון הינדנבורג, באופן רשמי, אך בשליטתו בפועל של פקודו אריך לודנדורף, הפך לשליט דה-יורה של גרמניה. כאשר התברר כי המלחמה אבדה בסוף הקיץ ובסתיו 1918, לודנדורף החל להעדיף את "הפרלמנטציה" של האימפריה הגרמנית, כלומר העברת כוח לשלוש המפלגות שהחזיקו ברוב הרייכסטאג (SPD, מפלגת המרכז ומפלגת ההתקדמות). המטרה הייתה להעביר את האשמה לתבוסה הצבאית מ-OHL לפוליטיקאים של מפלגות הרוב.

ב-29 בספטמבר 1918, לודנדורף הודיע ​​לפתע לפאול פון הינצה, שר החוץ הגרמני, כי החזית המערבית יכולה להתמוטט בכל רגע וכי יש לנהל משא ומתן על הפסקת אש ללא דיחוי. עם זאת, הוא הציע כי בקשת הפסקת האש צריכה להגיע מממשלה חדשה אשר אושרה על ידי הרוב הרייכסטאג. לדעתו היה צורך ב"מהפכה מלמעלה". הקנצלר גאורג פון הרלינג וקיסר וילהלם השני הסכימו. שווידמן ורוב סגני SPD התנגדו להצטרפות למה שהם כינו "מפעל פושט רגל", אך אברט שכנע את מפלגתו, וטען כי "עלינו זורקים את עצמנו לפרצה" ו"זו חובתנו הארורה לעשות את זה". בתחילת אוקטובר מינה הקיסר ליברל, הנסיך מקסימיליאן מבאדן, לתפקיד קנצלר לניהול משא ומתן לשלום עם בעלות הברית. הממשלה החדשה כללה לראשונה שרים מה-SPD: פיליפ שיידמן וגוסטב באואר. בקשת הפסקת האש יצאה ב-4 באוקטובר.

ב-5 באוקטובר, הממשלה הודיעה לציבור הגרמני על אירועים אלה. עם זאת, היה אז עיכוב, שכן הנשיא האמריקני וילסון סירב בתחילה להסכים להפסקת האש. הערותיו הדיפלומטיות ככל הנראה מצביעות על כך שהשינויים בממשלת גרמניה לא היו מספיקים והעובדה שוילהלם השני נותר ראש מדינה הייתה מכשול מיוחד. אברט לא העדיף להחליף את המלוכה ברפובליקה, אבל כמו רבים אחרים, הוא דאג מהסכנה של מהפכה סוציאליסטית, שנראתה סבירה יותר עם כל יום שחלף. ב-28 באוקטובר שונתה החוקה להעברת השלטון לרייכסטאג. בשלב זה, מפלגות הרוב של הרייכסטאג, כולל ה-SPD של אברט, היו מרוצות למדי ממצב העניינים; מה שהם היו זקוקים לו עכשיו היה תקופת רגיעה להתמודד עם נושא המשא ומתן על שביתת נשק ועל הסכם שלום.

מהפכה 

התוכניות של הממשלה הגרמנית החדשה הושלכו לאי סדר כאשר עימות בין קצינים וצוותים על סיפון הצי הגרמני בווילהלמסבן בתחילת נובמבר הוביל לפעולת רכבת אירועים שתביא למהפכה שהתפשטה על חלק ניכר מהארץ בשבוע הבא. על רקע מדינה הנופלת לאנרכיה, דרשה ה-SPD בראשותו של אברט ב-7 בנובמבר קול חזק יותר בממשלה, הרחבת הפרלמנטריזם למדינת פרוסיה וויתור על כס המלוכה על ידי הקיסר ובנו הבכור, יורש העצר וילהלם. אברט העדיף לשמור על המלוכה תחת שליט אחר, אך בשלב זה אמר לנסיך מקסימיליאן פון באדן, "אם הקיסר לא יתפטר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת. אבל אני לא רוצה את זה, אני אפילו שונא את הרעיון כמו חטא." משמאל, הספרטקים (המונים כ-100 בברלין) וקבוצה של כ-80 עד 100 מנהיגי עבודה פופולריים מברלין המכונה "ישר למהפכה" (Revolutionäre Obleute) התכוננו למהפכה בבירה.

ב-9 בנובמבר הגיעה המהפכה לברלין כאשר החברות הגדולות יותר נפגעו בשביתה כללית שנקראה על ידי הספרטקיסטים והסוכנים המהפכניים, אך גם נתמכו על ידי ה-SPD והאיגודים המרכזיים. מועצות פועלים וחיילים נוצרו ובניינים חשובים נכבשו. כאשר ההמונים השובתים צעדו על מרכז ברלין, ה-SPD, שחשש מאובדן השפעתו על המהפכה, הודיע ​​כי הוא מתפטר מממשלתו של הנסיך מקסימיליאן. בינתיים, הנסיך מקסימיליאן לא הצליח לשכנע את הקיסר וילהלם השני, שהיה במטה הצבא בספא, בלגיה, בצורך לבצע פיטור מלא ממלכות פרוסיה. וילהלם התפטר מאובדן הכתר הקיסרי, אך עדיין חשב שהוא יכול להישאר מלך פרוסיה. כשמקסימיליאן לא הצליח לשכנע אותו בחוסר המציאות של אמונה זו, הוא הודיע ​​באופן חד-צדדי ובלא אמיתי כי וילהלם למעשה התנזר וכי נסיך הכתר הסכים לוותר על זכות הירושה שלו. זמן קצר לאחר מכן הגיעה הנהגת ה-SPD לקנצלר ואברט ביקש מהנסיך מקסימיליאן למסור לו את הממשלה. לאחר ישיבה קצרה בקבינט התפטר הקנצלר ובמסגרת לא חוקתית העביר את משרדו לידי אברט, שהפך אז לקנצלר של גרמניה ושר נשיא פרוסיה: הסוציאליסט הראשון, הפוליטיקאי השני והפושט השני המכהן בתפקיד זה. אברט השאיר את ממשלתו של הנסיך מקסימיליאן ברובו ללא שינוי, אך מינה פעילי SPD לשר המלחמה הפרוסי ולמפקד הצבאי באזור ברלין.

הפעולה הראשונה של אברט בתור קנצלר הייתה לפרסם סדרת הכרזות המבקשות מהאנשים להישאר רגועים, להישאר מחוץ לרחובות ולהשיב את השלום והסדר. ניסיון זה לא צלח. לאחר מכן אברט אכל ארוחת צהריים עם שיידמן ברייכסטאג, וכשהוא התבקש לעשות כן, סירב לדבר עם ההמונים שנאספו בחוץ. עם זאת, שיידמן ניצל את ההזדמנות, בתקווה למנוע את כל מה שהמנהיג הקומוניסטי קארל ליבקנכט אמר לחסידיו בארמון המלוכה לשעבר (שגרמניה תהפוך קומוניסטית), הכריז על גרמניה כעל רפובליקה. אברט זועם נזף בו מייד: "אין לך זכות להכריז על הרפובליקה!" בכך התכוון להשאיר את ההחלטה בפני אספה לאומית נבחרת, גם אם החלטה זו עשויה להיות שחזור המלוכה.

בהמשך אותו יום, אברט אפילו ביקש מהנסיך מקסימיליאן להמשיך כיורש עצר, אך נענה בסירוב. מכיוון שוילהלם השני לא ממש התפטר ב-9 בנובמבר, גרמניה נותרה באופן חוקי מלוכה עד שהקיסר חתם על התפטרותו הרשמית ב-28 בנובמבר. אך כאשר וילהלם העביר את הפיקוד העליון של הצבא לפאול פון הינדנבורג ויצא לגלות בהולנד בבוקר ה-10 בנובמבר הייתה המדינה ללא ראש מדינה. ממשלה זמנית לגמרי סוציאליסטית שהתבססה על מועצות עובדים עמדה להשתלט תחת הנהגתו של אברט. הממשלה נקראה מועצת סגני העם (Rat der Volksbeauftragten).

אברט מצא את עצמו בבית משואה. הוא הצליח להביא את ה-SPD לשלטון, וכעת הוא היה במצב להכניס רפורמות חברתיות בחוק ולשפר את חלקם של מעמד העובדים. עם זאת, בעקבות המהפכה נאלצו הוא ומפלגתו לחלוק את השלטון עם השמאל שאותו הוא בז: הספרטקיסטים והעצמאים. אחר הצהריים של ה-9 בנובמבר, הוא ביקש באדישות מה-USPD: למנות שלושה שרים לממשלה העתידית. עם זאת, באותו ערב כבשה קבוצה של כמה מאות חסידי אנשי המפקד המהפכני את בניין הרייכסטאג וניהלה דיון לא מאולתר. למחרת הם קראו לבחירת מועצות חיילים ועובדים במטרה לקרוא לממשלה זמנית: מועצת סגני העם. כדי לשמור על השליטה באירועים ולעבוד נגד האנטי של אברט. בהרשעות המהפכניות, החליט אברט שהוא צריך לבחור את מועצות הפועלים ולהצטרף למנהיג המהפכה ובמקביל משמש כראש הרשמי של הממשלה הגרמנית.

ב-10 בנובמבר הצליח ה-SPD בראשותו של אברט להבטיח שרוב מועצות העובדים והחיילים שנבחרו זה עתה הגיעו מקרב תומכיהם. בתוך כך, ה-USPD הסכים לעבוד איתו ולחלוק את השלטון במועצת הנציגים העממיים, הממשלה המהפכנית החדשה. אברט הודיע ​​על ההסכם בין שתי המפלגות הסוציאליסטיות למועצות שהתאספו להוטים לחזית סוציאליסטית מאוחדת ואישר את צירופם של שלושה זוגות חברים, שבכל אחד מהם חבר אחד מ- SPD והאחר מ-USPD. אברט והוגו האס היו יושב-הראש המשותפים. באותו יום קיבל אברט שיחת טלפון מרמטכ"ל ה-OHL וילהלם גרונר, שהציע לשתף עמו פעולה. לטענת גרונר, הוא הבטיח לאברט את נאמנות הצבא בתמורה לדרישות מסוימות: מאבק נגד הבולשביזם, סיום למערכת מועצות החיילים והעובדים, אספה לאומית וחזרה למדינת חוק וסדר. דבר זה יזם תקשורת קבועה בין השניים שהיו מעורבים בשיחות טלפון יומיות על קו סודי, על פי גרונר. ההסכמים בין השניים נודעו כ"הסכמי אברט-גרונר".

מועצת סגני העם 

במדיניות הפנים, מספר רפורמות חברתיות הונהגו במהירות על ידי מועצת הנבחרים העממיים תחת הנהגתו של אברט, כולל דמי אבטלה, יום העבודה בן שמונה שעות, זכות בחירה אוניברסלית לכולם מעל גיל 20, זכותם של משקים חקלאיים לארגן, והגדלת דמי הזקנה, המחלה והאבטלה של העובדים. צו של 12 בנובמבר 1918 הקים את משרד הרייך לפיתוח כלכלי, במטרה להעביר את הכלכלה הגרמנית "לתנאי שלום". ב-22 בנובמבר 1918 הונפקה תקנה של משרד המזון של הרייך לבחירות ל"מועצות איכרים ועובדים" שהופעלה על ידי "כל האגודות החקלאיות." ב-23 בנובמבר 1918, משרד הרייך לפיתוח כלכלי. פורסמו שנים עשר תקנות שקבעו כללים הנוגעים למשך יום העבודה, ימי מחלה, חופשות בתשלום, "ועוד היבטים של יחסי עבודה בתוך הכלכלה הגרמנית." כי ממשלות המדינה "צריכות לדרוש מהקומונות והאיגודים הקהילתיים להקים מחלקות להדרכה מקצועית כללית ולהשבת חניכים."

ב-23 בנובמבר 1918 הוצא צו האוסר על עבודה במאפיות בין השעות 10 בלילה ו-6 בבוקר. בדצמבר 1918 הועלה מגבלת ההכנסה לזכאות לכיסוי ביטוחי הבריאות מ-2,500 ל-5,000 מארק. זכות האספה וההתאגדות החופשית, שהורחבה אפילו לעובדי ממשלה ופקידים, נעשתה אוניברסלית וכל ביטול צנזורה בוטל. "Gesindeordnung" (תקנת המשרתים שהוכרזה בפרוסיה בשנת 1810) בוטלה, וכל החוקים המפלים נגד עובדים חקלאיים הוסרו. צו זמני ב-24 בינואר 1919 קבעה המועצה זכויות שונות לעובדים חקלאיים. בנוסף, הוחזרו הוראות להגנת העבודה (שהושעו במהלך המלחמה), והוצאו מספר גזרות המבקשות חופש עיתונות, חופש דת וחופש דיבור וחנינה של אסירים פוליטיים. כמו כן שופרו ההגנות לעובדי בית, והוגדרו הפרשות הדיור.

צו מיום 23 בדצמבר 1918 הסדיר הסכמי שכר, שקבעו כי הסכם שכר שנכרת בענף עבודה כלשהו בין רשות האיגודים המקצועיים המוסמכים לבין רשות המעסיקים המוסמכים היה בעל תוקף מוחלט, כלומר שום מעסיק לא יכול היה להיכנס לשום גורם אחר הסכמה מיוזמתו. בנוסף, הוקם ארגון של בתי משפט לבוררות להכריע בכל המחלוקות. צו מיום 4 בינואר 1919 אילץ את המעסיקים להחזיר את עובדיהם לשעבר לפיתוח דה-מובילציה, בעוד שנועדו אמצעים כדי להגן על עובדים מפני פיטורים שרירותיים. עובדים שחשו כי התייחסו אליהם באופן לא הוגן יכלו לערער לבית משפט לבוררות, ובמקרה הצורך שלטענת הדמוביליזציה "הייתה להם הכוח לקבוע את מי להדיח ומי יש להחזיק בעבודה." ב-29 בנובמבר 1918 שלילת זכויות ההצבעה למקבלי הרווחה בוטלה. הכרזה ממשלתית מדצמבר 1918 הורתה לחקלאים להעסיק חיילים חוזרים "במקום עבודתם הקודם ולספק עבודה למובטלים", בזמן שניתנה גזירה חשובה באותו חודש לתמיכת "Jugendpflege" (רווחת הנוער).

בדצמבר 1918, הממשלה העניקה באופן זמני את המשך דמי הלידה שהוצגו במהלך המלחמה הגדולה, ואילו צו שהתקבל בינואר 1919 חייב את העסקתם של ותיקים נכים. צו הפשרה הונפק על ידי הממשלה ב-29 בינואר 1919 "הנוגע לרכישת קרקע ליישוב עובדים על האדמה" שחזה "אפשרות להפקיע נחלות על פני 100 דונם כדי להקל על ההתיישבות." עם זאת, רק למעלה מ-500,000 דונם שוחררו עד שנת 1928, והדבר היטיב עם 2.4% מאוכלוסיית החקלאות. בנוסף, ממשלתו של אברט קיבלה שוב אספקת מזון והוציאה גזירות שונות הקשורות לקידום תעופה אזרחית והגבלות על החזקת כלי נשק.

מלחמת אזרחים 
בשבועות שלאחר הקמת מועצת סגני העם, אברט והנהגת ה-SPD התייצבו בגורמים השמרניים והלאומניים בחברה הגרמנית (עובדי המדינה, הכוחות המזוינים, המשטרה, הרשות השופטת) כנגד כוחותיהם של המהפכה. האחרונים רצו לבטל את האתגר לסדר הקיים שמציבות מועצות העובדים בהקדם האפשרי. ובכל זאת, מרבית המועצות במועצות העובדים והחיילים ראו עצמם כתומכים בממשלה. רק הספרטקיסטים הם שרצו דיקטטורה של העובדים. אברט וגרונר פיתחו "תוכנית" להשבת הסדר בברלין על ידי כך שיחידות צבאיות שחזרו מהחזית המערבית עוברות לגורם ומפרקות את כוחות הכוחות הפריליליטריים מ-10 עד 15 בדצמבר. עם זאת, לאחר שהגיעו עשר הדיוויזיות במקום להישאר ככוח מלכד, הם התפזרו.

ב-16 בדצמבר, נפגש ה-Reichsrätekongress (קונגרס המועצות) בברלין וקבע את המועד לבחירות לאספה הלאומית ל-19 בינואר 1919. עם זאת, הוא גם קיבל החלטה שמטרתה להבטיח כי הצבא יהיה תחת שליטה קפדנית של הממשלה האזרחית, כלומר מועצת סגני העם. היא גם קראה לעמדה חזקה של מועצות החיילים מול חיל הקצינים המקצועי. זה לא היה מקובל על מנהיגי הצבא וב-OHL החלו להקים גדודי התנדבות באזור ברלין. הלחימה התפרצה ב-24 בדצמבר ברחוב השלוספלאץ בברלין (השטוף של השלוס של ברלין).

ב-23 בדצמבר, אנשי חיל הים הלא מרוצים כבשו את בית הקנצלר והכניסו את צירי העמים למעצר בית. אברט ביקש מה-OHL עזרה בטלפון וכוחות התאספו בפאתי הבירה. במהלך הלילה הורה אז אברט לכוחות אלה לתקוף, דבר שעשו בבוקר ה-24 בדצמבר. עם הפסקת הלחימה אחר הצהריים, כוחות חיל הים החזיקו בשדה, אך הם חזרו לצריף שלהם, וסיימו את המשבר. כתוצאה מאירוע זה, אותו קרא ליבקנכט "חג המולד העקוב מדם של אברט". חברי USPD עזבו את מועצת סגני העמים ב-29 בדצמבר. למחרת, חברי SPD גוסטב נוסקה ורודולף ויסל תפסו את מקומם ומאותה נקודה נחתמו על קומוניקציות ממשלתיות Reichsregierung (כלומר הממשלה הפדרלית) במקום "מועצת סגני העמים." אותו דבר בה ביום, ניתקו הספרטקסים את קשריהם שנותרו עם USPD והקימו עצמם כמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).

שבוע ה-5–12 בינואר 1919 נודע בכינוי "שבוע ספרטקוס", אולם ההיסטוריונים רואים בכך אי התאמה מטעה. "ההתקוממות הספרטקיסטית" הייתה יותר ניסיון של עובדי ברלין להחזיר את מה שהם חשבו שניצחו במהפכת נובמבר ומה שנראה היה שהם כעת תהליך הפסד. הטריגר היה אירוע טריוויאלי: ראש משטרת ברלין, חבר ה-USPD, סירב לקבל את פיטוריו.

USPD קרא להפגין סולידריות, אך עצמו הופתע מהתגובה כמאות של אלפים, רבים מהם חמושים, התאספו במרכז העיר ב-5 בינואר. הם תפסו את העיתונים ותחנות הרכבת. נציגי USPD ו-KPD החליטו להפיל את ממשלת אברט. עם זאת, למחרת, ההמונים שנאספו לא תפסו מבני ממשל, מכיוון שהתמיכה הצפויה של הצבא לא התממשה. אברט החל לנהל משא ומתן עם מנהיגי המרד, אך התכונן במקביל לפעולה צבאית. נוסקה התפקד כמפקד הפרייקורפס (ארגון פרמיליטרי ימני) ואברט פעל לגייס את הכוחות המזוינים הסדירים באזור ברלין מצד הממשלה. בין התאריכים 9–12 בינואר בהוראתו של אברט, כוחות סדירים ופרייקורפס דיכא את ההתקוממות בהצלחה ובשפיכות דמים. בכך הסתיימה המהפכה.

נשיאות 
בבחירות הראשונות לנשיאות גרמניה, אז כבר רפובליקת ויימאר, שהתקיימו ב-11 בפברואר 1919, חמישה ימים לאחר שהתכנסה הוועידה הבוחרת בוויימאר, נבחר אברט לנשיא הזמני של הרפובליקה הגרמנית. הוא נותר בתפקיד זה לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לתוקפה והושבע בתור נשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919. הוא היה ראש המדינה שנבחר לראשונה אי פעם מבחינה דמוקרטית, והיה גם הפשוט הראשון, הסוציאליסט הראשון, האזרח הראשון והגוף הראשון מרקע פרולטרי שמילא תפקיד זה. בכל תקופת קיומו של הרייך הגרמני המאוחד משנת 1871 עד 1945, הוא היה גם ראש המדינה היחיד בכל אירופה שהיה מחויב באופן חד משמעי לדמוקרטיה.

אחת המשימות הראשונות של אברט כנשיא הייתה להתמודד עם חוזה ורסאי. כאשר התנאים של האמנה התפרסמו ב-7 במאי 1919, הגרמנים קיללו אותה מכל הגוונים הפוליטיים כ"דיקטאט" מכביד, במיוחד מכיוון שבעצם הוטל על גרמניה ההסכם ואמרו עליו לחתום ללא כל משא ומתן. אברט עצמו הוקיע את האמנה כ"בלתי ניתנת למימוש ובלתי נסבלת". עם זאת, אברט היה מודע היטב לאפשרות שגרמניה לא תוכל לעמוד ולדחות את האמנה. הוא האמין כי בעלות הברית יפלשו לגרמניה ממערב אם גרמניה תסרב לחתום. כדי לפייס את דעת הקהל, הוא שאל את הינדנבורג אם הצבא מסוגל להחזיק מעמד אם בעלות הברית יחדשו את פעולות האיבה. הוא הבטיח לדחוק לדחיית האמנה אם תהיה אפילו האפשרות הרחוקה שהצבא יוכל לעשות עמדה. הינדנבורג, לפי דברי גרונר, הגיע למסקנה כי הצבא אינו מסוגל לחדש את המלחמה אפילו בהיקף מצומצם. במקום לספר לאברט עצמו, הוא שלח את גרונר למסור לנשיא את מסקנת הצבא. אברט ייעץ אפוא לאספה הלאומית לאשר את האמנה, שהיא אישרה ברוב גדול ב-9 ביולי.

המאבק של הממשלה נגד כוחות קומוניסטים, כמו גם סוציאליסטים סוערים, נמשך לאחר שאברט היה לנשיא. מינואר עד מאי 1919, באזורים מסוימים לאורך הקיץ, נמשכה מלחמת האזרחים בגרמניה. מאז הבחירות ב-19 בינואר החזירו רוב מוצק למפלגות הדמוקרטיות (SPD, Zentrum ו-DDP), הרגיש אברט כי לכוחות המהפכניים לא נותרה כל לגיטימציה. הוא ונוסקה השתמשו כעת באותם כוחות שהפעילו קודם לכן בברלין בקנה מידה לאומי כדי לפזר את מועצות העובדים ולהחזיר את החוק והסדר. במרץ 1920, במהלך הפוטש של קאפ הימני של כמה גורמי פרייקורפס, נאלצה הממשלה, כולל אברט, לברוח מברלין. עם זאת, סירוב של עובדי מדינה לקבל את הממשל שהוכרז על עצמו ושביתה כללית שנקראה על ידי הקבינט הלגיטימי הביאו לקריסתו של הפוטש.

לאחר סיומה, עובדים שובתים באזור רוהר סירבו לחזור לעבודה, והובלו על ידי חברי ה-USPD וה-KPD הציגו אתגר מזוין לרשות השלטון. לאחר מכן היא שלחה את כוחות הרייכסווהר ופריקורפס כדי לכפות את מרד הרוהר בכוח. כדי להימנע ממערכת בחירות בזמן קריטי, האריך הרייכסטאג את כהונתו ב-24 באוקטובר 1922 עד 25 ביוני 1925, ברוב קולות מוסמכים ששינה את החוקה.

כנשיא מינה אברט דמויות ימניות מרכזיות כמו וילהלם קונו והנס לותר כקנצלרים ועשה שימוש קפדני בכוחותיו הרחבים על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, על מנת לטפל בקאפ-פוטש ובהיטלר- לודנדורף פושט. במהלך שנת 1924 הוא השתמש בכוחות החירום של הנשיאות 134 פעמים בסך הכל. לאחר מלחמת האזרחים שינה את הפוליטיקה שלו ל"מדיניות איזון"בין השמאל לימין, בין העובדים לבעלי המפעלים העסקיים. במאמץ זה פעל לפי מדיניות של קואליציות שבירות. זה הביא לכמה בעיות, כמו קבלה, במהלך משבר 1923, על ידי ה-SPD של שעות עבודה ארוכות יותר ללא פיצוי נוסף בעוד שהמפלגות השמרניות דחו בסופו של דבר את היסוד האחר של הפשרה, הכנסת מיסים מיוחדים לעשירים.

מותו 
אברט סבל מאבני מרה והתפרצויות תכופות של דלקת המרה. התקפות אכזריות מצד יריבי הימין של אברט, כולל השמצות ולעג, זכו לרוב או אף נתמכו על ידי הרשות השופטת כאשר הנשיא פנה לבתי המשפט. ההכרח התמידי להתגונן מפני התקפות אלה פגע גם בבריאותו. בדצמבר 1924 קנס בית משפט במגדבורג עיתונאי שקרא לאברט "בוגד בארצו" בגין תפקידו בשביתה בינואר 1918, אך נאמר גם כי מבחינה חוקית, אברט ביצע למעשה בגידה. תיק בית משפט זה מנע ממנו לחפש עזרה רפואית למשך זמן מה, מכיוון שהוא רצה להיות זמין לראיות.

באמצע פברואר 1925 הוא חלה חריפות ממה שהאמינו שהוא שפעת. מצבו הידרדר במהלך השבועיים שלאחר מכן, ובאותה תקופה סברו שהוא סובל מפרק נוסף של מחלת כיס המרה. בלילה של ה-23 בפברואר עבר ניתוח חירום לכריתת תוספתן (אותה ביצע אוגוסט ביר) בשעות המוקדמות של היום שלאחר מכן עקב דלקת התוספתן. הוא נפטר מהלם זיהומי (ספטי) ארבעה ימים לאחר מכן, בן 54. הוא נקבר בהיידלברג. כמה פוליטיקאים בכירים ונשיא האיגוד המקצועי נשאו נאומים בהלווייתו, וכך גם שר המחאה הרמן מאס, כומר בכנסיית רוח הקודש בהיידלברג; בכך גרם מאס לשערורייה בכנסיותיו ובמגורים השמרניים שלו, מכיוון שאברט היה אתאיסט מובהק (אף כי הוטבל קתולית, הוא עזב את הכנסייה רשמית מזמן).

מורשתו של אברט 

אברט נותר דמות שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים עד היום. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה מכירה בו כאחד ממייסדיה, סבורה כי מותו היה אבדה גדולה. גורמי שמאל רבים טוענים כי הוא שסלל את הדרך לפאשיזם בתמיכתו באנשי הפרייקור והדיכוי האלים של מרידות הפועלים.

היו אלו אותם אנשים שהפיצו את אגדת ה"סכין בגב" - הרעיון שהסוציאליסטים (והיהודים) היו אחראים לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה. יש הטוענים כי זו הייתה טענה חצופה, שכן האחראים הראשיים להפצת האגדה - פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף היו אלו שביקשו מן הסוציאל-דמוקרטים כי ישאו ויתנו על כניעה, ועמדו על כך שהצבא אינו יכול עוד להחזיק מעמד. לאנשים אלו הייתה הרפובליקה של ויימאר בבחינת רע הכרחי, שמטרתו להסיט את האשמה בתבוסה מהמנגנון הצבאי לעבר הסוציאל-דמוקרטים, עד שבבוא היום יתפסו את השלטון גורמים אשר יכינו את העם למלחמה הבאה. לפי דעה זו שיחק אברט בדרמה זו בדיוק את התפקיד שציפו ממנו אנשי הימין והצבא.

כמה היסטוריונים רואים בפעולותיו של אברט משום הכרח למניעת הקמתה של מדינה קומוניסטית. לכך ניתן לענות כי רבים מן הפועלים המתמרדים (ורבים מן ההרוגים) היו תומכים במפלגתו של אברט, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכי עד רציחתם של ליבקנכט ולוקסמבורג לא הייתה המפלגה הקומוניסטית גוף רלוונטי, וכי היו אלו פעולותיו של אברט שגרמו לרדיקליזציה ולתמיכה ברעיונות קומוניסטיים ומהפכנים.

יצירת מועצות פועלים נבחרות, כפי שהיה הדבר (בתמיכתו הפסיבית של אברט) בימים הראשונים של הרפובליקה, נראתה על ידי הפועלים המתונים ככלי לגיטימי לפיקוח על הממשלה הדמוקרטית, בתקופה בה אנשי הממשל היו ריאקציונרים שנותרו בתפקידיהם מימיו של הקייזר, והחוקים הקיימים לא הגנו עדיין על הפועלים מניצול ומהתעללות בידי המעבידים.

מבקריו של אברט רואים אותו ככלי בידי הריאקציה (בידיעתו או שלא בידיעתו) אשר החלטותיו השגויות היו מרכזיות בעיצובה של רפובליקת ויימאר. אך אפילו מבקרים אלו מודעים לכך שעם מותו הפך קיצה של רפובליקת ויימאר לבלתי נמנע, וזאת במיוחד לאור העובדה כי יורשו היה פאול פון הינדנבורג, איש צבא מן הימין, ומונרכיסט, שפעולותיו תרמו רבות לעליית אדולף היטלר לשלטון, ולקיצה של הרפובליקה.

קרן פרידריך אברט
קרן פרידריך אברט נוסדה בשנת 1925 על ידי פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שביקשו לשמר את מורשתו של אברט. הקרן בעלת זיקה למפלגה אך עצמאית ממנה, ומשרדיה נמצאים בבון.

הקרן מקדמת פרויקטים המקדמים דמוקרטיה ושוויון זכויות בכ-100 מדינות ברחבי העולם, בהן ישראל. כמו כן מחלקת הקרן מלגות לתלמידים מצטיינים.

קישורים חיצוניים

 
 
 

פוליטיקאים גרמנים במלחמת העולם הראשונה
נשיאי גרמניה
קנצלרי גרמניה
רפובליקת ויימאר: פוליטיקאים
חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה

גרמנים שנולדו ב-1871
גרמנים שנפטרו ב-1925