קולוניאליזם

קוֹלוֹנְיָאלִיזְם (בעברית: מוֹשְׁבָנוּת) היא תופעה של השתלטות מעצמות על טריטוריות מעבר לים – בעיקר באסיה, באפריקה ובאמריקה, אך גם באוקיאניה ואיי האוקיינוס השקט בעזרת הקמת מערכת שלטונית (קולוניות), ולרוב גם התיישבותית תוך נישול האוכלוסייה המקומית וניצול משאביה הטבעיים והאנושיים לצורכי המעצמה.
אף שלעיתים מתחלפים המושגים 'קולוניאליזם' ו'אימפריאליזם' זה בזה, המונח 'קולוניאליזם' מתייחס לרוב לא רק לאספקטים כלכליים, אלא גם לאספקטים תרבותיים ודתיים הנלווים לכיבוש. כמו כן, המונח נוטה להתייחס לכיבושים מערביים בעיקר מהעת החדשה ולא לכיבושים אימפריאליים אחרים. בנוסף, אין לערבב בין המושגים 'קולוניאליזם' ו'קולוניזציה' (שעיקריה הגירה של קבוצות תרבותיות מובחנות לשטח חדש והקמה על-ידם של מערכים יישוביים חדשים בשטח זה), אשר למרות השורש האטימולוגי המשותף ויחסי הגומלין התכופים בין התופעות, אין ביניהן כל זהות מבנית.

התפתחות המושג 

מקור המונח 'קולוניאליזם' במילה הלטינית "קולוניה", שפירושה 'מושבה'. ברומא העתיקה התייחסה המילה ליישוב אזרחים רומאים בשטחי האימפריה הרומית כדי להבטיח שליטה טובה יותר בשטחים אלו.

הקולוניאליזם המודרני החל להתפתח במאה ה-15, כחלק מעידן התגליות, עם ייסוד המושבה הפורטוגלית סאוטה בצפון אפריקה (1415) וההתיישבות הפורטוגלית באיים האָזוֹרִיים (1439). לאחר סנוניות אלו התחזקה המגמה ותפסה תאוצה לאחר גילוי אמריקה על ידי קולומבוס (1492). כך החלו השתלטויות של המעצמות הימיות השונות (ובעיקר פורטוגל, ספרד, בריטניה, צרפת והולנד) על שטחים חדשים שנתגלו בכל רחבי העולם, במטרה לנצל את משאביהם לתועלת המעצמות.
לשיאו הגיע הקולוניאליזם המודרני סביב מפנה המאות ה-19 וה-20, אז היה כרוך לרוב גם בפעולות קולוניזציה באפריקה ובאסיה; הקולוניזציה - שכאמור אינה חופפת לקולוניאליזם - שמשה באותה תקופה כלי חשוב בידי המעצמות הקולוניאליות האירופיות (כמו גם בידי יפן הקולוניאלית).
זאת ועוד: על פי רוב, לא הסתפקו המעצמות הקולוניאליות באספקט הכלכלי או במכשיר הקולוניזטורי, ושאפו להחדיר בעמים הנכבשים את תרבותן ואת דתן – הנצרות – בטענה שבכך אלה יקודמו מבחינה כלכלית, תרבותית ודתית.

בספרות מקובל להתייחס גם ל'קולוניאליזם פנימי', דהיינו לפעולות של השלטון המטרופוליני המרכזי להשתלטות מעשית על שטחים בעייתיים ופריפריאלים בתוך הממלכה או בשוליה.

מושבנות ירוקה
בעשור השני של המאה ה-21, החל להיות נפוץ התיאור של תת-סוג חדש של קולוניאליזם: 'מושבנות ירוקה' (גם: 'מושבנות אקלימית'). המושג החדש 'מושבנות ירוקה', נדון בשיח הציבורי ברחבי המרשתת, באתרי חדשות מוסדיים, בספרות, וגם באקדמיה. מושג זה מתייחס למצב, בו אומות חזקות או ארגונים גדולים, משתמשים בטיעונים והצדקות של הגנה על איכות הסביבה ומאבק במשבר האקלים, בכדי לשמר, לבסס או להשיג שליטה על אזורים ומדינות חלשים, אנשיהם ומשאביהם הטבעיים. השימוש במושג זה נעשה בין השאר, על-ידי אוכלוסיות של מיעוטים ילידיים, במחאה על התנהלות מדינות וארגונים מולם. מבין המתנגדים הבולטים למושבנות הירוקה, ניתן למנות את ד"ר רוברט מאלון, ממציא חיסוני ה-mRNA, אשר כתב מספר מאמרים בנושאhttps://rwmalonemd.substack.com/p/green-colonialism-is-real-and-must?sd=pf.

דוגמא לכך היא קידום השימוש במכוניות חשמליות במדינות המערב הצפוניות. כלי רכב שכאלה, לעת-עתה, יקרים הם מדי מכדי שיוכלו לרכוש אותם, מרבית תושבי המדינות הנחשלות. בו-בעת, המינרלים והמתכות הנדירים הנדרשים לבנייתם, ובמיוחד עבור הבטריות שבהם, מקורם באותן מדינות, בהן האנשים עניים מדי מכדי לרכוש אותם.

מטרות ההתפשטות הקולוניאלית 
ההתפשטות הקולוניאלית הונעה ממספר סיבות, ובהן:
 ניצול כלכלי של משאבי הטבע באזורים מחוץ לאירופה לטובת מדינת-האם האירופית;
 ניצול כוח העבודה באזור הנתון לשליטה קולוניאלית, בין היתר באמצעות עבודות כפייה;
 ניצול שטחים מחוץ לאירופה לגידולים חקלאיים אשר אינם אפשריים באירופה;
 מציאת שווקים חדשים לתוצרת החקלאית והתעשייתית של ארצות אירופה באמצעות שליטה על הייבוא לאזורים שבשליטה קולוניאלית;
 גיוס חיילים מקרב תושבי האזורים הנתונים לשליטה קולוניאלית;
 יוקרה פוליטית – תחרות בין מעצמות העולם על שליטה בשטחים רבים חדשים;
 שליחות תרבותית של נוצרים הרואים בניצור התושבים הילידים והבאת התרבות הנוצרית אל מחוץ לאירופה חובה דתית;
 שליחות דתית הכוללת חיפוש אחר ממלכות נוצריות אבודות באפריקה (בעיקר בראשית תקופת הקולוניאליזם).

תמורות בשטחי הכיבוש הקולוניאלי 
מצדדי הקולוניאליזם כנושא לפיד התרבות האירופית ומסירתה לעמים המשועבדים, מציינים את התמורות החיוביות שהביא הקולוניאליזם לעמים המשועבדים. עם אלו ניתן למנות את התרחבות הפעילות הכלכלית והתעסוקה בחקלאות ובהפקת המחצבים (שלא נעשתה קודם), בניית יישובים עירוניים וכן ערי נמל, פיתוח תשתיות ודרכי תחבורה והתפתחות המסחר. טענה נפוצה נוספת, האופיינית לקולוניאליזם המאוחר של המאות ה-19 וה-20, היא שהקולוניאליזם הביא להכנסת הקידמה לאזורים הכבושים, בעקבות אימוץ המנהגים האירופים המודרניים.

לדעת שוללי הקולוניאליזם, טענות אלו נובעות מהשקפת עולם אירוצנטרית , המעמידה את התרבויות האירופיות גבוה יותר בהיררכיה תרבותית מעל אלו המשועבדות. הם מדגישים דווקא את השפעותיו השליליות של הפרויקט הקולוניאלי האירופי: בראש ובראשונה מותם של עשרות מיליונים כתוצאה מהכיבוש, המחלות והשעבוד. סחר העבדים, שבמסגרתו הועברו למעלה מעשרה מיליון אפריקאים לחיי עבדות קשים באמריקות ובאיים הקריביים, ומיליונים נוספים מתו במהלך הסחר, נמנה גם הוא עם מחיר הקולוניאליזם. הניצול הכלכלי של הפריפריה המשועבדת בידי המטרופולין האירופי וכן השעבוד הפוליטי הביאו ליצירת תלות של האזורים הקרויים כיום 'העולם השלישי' בידי העולם הראשון. לבסוף, הפצת התרבות האירופית הביאה להיעלמותן של תרבויות שלמות – בין אם כתוצאה מהשמדתן המכוונת בשם הנצרות, על ידי הטמעתן בתרבויות האירופיות או על ידי הכחדת אוכלוסייתן השלמה.

באמריקה

אמריקה הצפונית 

בין המושבות בצפון אמריקה ניתן למנות את שלוש עשרה המושבות של בריטניה שהפכו לאחר מכן לארצות הברית, ואת ההתיישבות הבריטית והצרפתית בקנדה.

במרכז אמריקה ובמקסיקו החל הכיבוש האירופי כבר ב-1492 עם מסעו הראשון של קולומבוס, וניתן לראות שם את תחילת הקולואנליזם.

אמריקה הדרומית 

באמריקה הדרומית התיישבו הפורטוגלים בברזיל בעוד שממלכת ספרד השתלטה על מרבית אמריקה הלטינית כולל מקסיקו, נוסף לכך גם הולנד התיישבה בחלקים של דרום אמריקה.

באסיה 

 הודו - נשלטה במשך שנים ארוכות בידי בריטניה.
 הודו-סין (דורם-מזרח-אסיה) - הייתה קולוניה צרפתית
 ארץ ישראל, עיראק, סוריה, תימן, עומאן, ואזורים נוספים בחצי האי ערב ובמזרח התיכון - נשלטו בחלקם בידי ההאימפריה העות'מאנית ובחלקם בידי בריטניה, במהלך מלחמת העולם הראשונה עברו מרבית השטחים הללו לידי בריטניה וצרפת.
 מרכז אסיה (פרט לאפגניסטן ופקיסטן) - נשלטה בהדרגה על ידי האימפריה הרוסית, ולאחר מכן על ידי ברית המועצות.
 סין - לא בדיוק עברה תהליך זה, אך חלקים מועטים ממנה נשלטו על ידי מעצמות אירופיות, כגון הונג קונג על ידי הבריטים ומקאו על ידי הפורטוגזים.
 בזמן החדש יש הרואים בברית המועצות כקולואנליזם רוסי.

באפריקה 

אפריקה הייתה אחד מהאזורים בו תופעת הקולונאליזם נפוצה ביותר, כפי שניתן לראות במפה משמאל כמעט שאין מדינה באפריקה שלא הייתה תחת שלטון זר במהלך השנים.

המדינות שהתיישבו בצורה מאסיבית באפריקה היו: בריטניה, צרפת, ממלכת בלגיה, פורטוגל, הקיסרות הגרמנית, וגם מדינה אפריקנית אחת - האימפריה האתיופית. מרבית המדינות פרט לאימפריה האתיופית וליבריה עברו תהליך זה.

באוקיאניה 

גם באוקיאניה הכיבוש האירופאי וליתר דיוק הבריטי התפשט בצורה נרחבת: בריטניה שלטה באוסטרליה, בניו זילנד ובחלקים מפפואה ניו גיני. שם דיכאו את הילידים האבוריג'ינים, המאורים והפפואנים.

באיי האוקיינוס השקט 

המאבק בין המעצמות השונות על הסחר בתבלינים, בזהב ובמשאבי טבע אחרים. הוביל לתחרות גם על האיים השונים בדרכי המסחר, כמו כן גם מסעות הגילוי שנערכו באוקיינוס השקט תרמו להרחת הכיבוש באזורים אלו.

ראו גם
התנחלות קולוניאליסטית
קולוניאליזם בארץ ישראל במאה ה-19
פוסט-קולוניאליזם
כיבוש
אזור השפעה
קולוניאליזם פנימי
העולם החדש
נאו קולוניאליזם
דרוויניזם חברתי
קולוניאליזם באמצעות רווחה

לקריאה נוספת
 רובים, חיידקים ופלדה: גורלותיהן של חברות אדם (תרגמה מאנגלית: עתליה זילבר), תל אביב: עם עובד, תשס"ג-2002.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

סוציולוגיה