אורסולה לה גווין

אורסולה קרובר לה גווין (באנגלית: Ursula Kroeber Le Guin; 21 באוקטובר 1929 – 22 בינואר 2018) הייתה סופרת אמריקאית, אשר כתבה בעיקר מדע בדיוני ופנטזיה, אך גם שירה, נובלות, ספרי ילדים ומאמרים, וכן תרגמה ספרים רבים לאנגלית. ידועה בכתיבתה הפמיניסטית, האנרכיסטית ובעלת המאפיינים הטאואיסטים. נחשבת לאחת מטובי סופרי הפנטזיה והמדע הבדיוני בעולם וזכתה במספר פרסי הוגו, וכן בפרסי נבולה, לוקוס, וגנדלף. ב-2003 הייתה הסופר ה-20 (והסופרת הראשונה) שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.

קורות חיים 
אורסולה לה גווין הייתה בתם של האנתרופולוגים אלפרד קרובר ותיאודורה קרובר, ולה שלושה אחים גדולים. הוריה עודדו את ילדיהם לקריאה, וחשפו אותם לקבוצת חבריהם שכללה ילידים אמריקאים רבים וכן את הפיזיקאי רוברט אופנהיימר שדמותו השפיעה עליה בין היתר בכתיבת הספר 'המנושל' מאוחר יותר.  בגיל 9 כתבה את סיפור הפנטזיה הראשון שלה, ובגיל 11 הגישה סיפור מדע בדיוני (שלא התקבל) לכתב העת אסטאונדינג סיינס פיקשון. את תקופת שנת הלימודים האקדמית נהגה המשפחה לבלות בברקלי, ובקיצים נסעו לקישמיש בעמק נאפה שם נהגו לנפוש קבוצה של מדענים, כותבים וסטודנטים שהיו חבריהם של ההורים. היא פיתחה עניין בביולוגיה ובשירה.

לה גווין למדה בתיכון ברקלי, ולאחר מכן סיימה B.A. בספרות הרנסאנס הצרפתית והאיטלקית ממכללת רדקליף של אוניברסיטת הרווארד ב-1951, ותואר שני באותו תחום מאוניברסיטת קולומביה ב-1952. לה גווין המשיכה ללימודי דוקטורט וקיבלה מלגה ללמוד בצרפת ב-1953 - 1954.

את בעלה, ההיסטוריון צ'ארלס לה גווין, הכירה על סיפון הספינה 'קווין מרי', במסעה לצרפת ב-1953. כשנה לאחר מכן נישאו, ולה גווין החליטה שלא לסיים את הדוקטורט שלה, בעוד השניים שבו לארצות הברית על מנת שצ'ארלס יוכל לעשות דוקטורט באוניברסיטת אמורי. בתקופה זו עבדה כמזכירה וכמורה לצרפתית ברמה אקדמית. בתם הראשונה אליזבת נולדה ב-1957 במוסקו, איידהו, שם לימד צ'ארלס. ב-1958 עברו בני הזוג לפורטלנד, אורגון, שם נולדה בתם השנייה קרולין (1959) ושם השתקעו, עקב מינויו של צ'ארלס כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת פורטלנד סטייט. ב-1964 נולד בנה השלישי, תיאודור.

לה גווין נפטרה ב-22 בינואר 2018 בביתה בפורטלנד, אורגון, לאחר מספר חודשי מחלה.

כתיבה
בין 1951 ל-1961 כתבה חמישה רומנים שנדחו על ידי מוציאים לאור, שסברו שאינם נגישים. באותה תקופה כתבה גם שירה.

את סיפוריה הראשונים לא כתבה בסוגת הפנטזיה, אך עלילתם התרחשה במדינה דמיונית בשם אורסיניה. בחיפוש אחר דרכים לבטא את הנושאים שהעסיקו אותה, היא חזרה לעניין שהיה לה בילדותה במדע בדיוני. בתחילת שנות ה-60 עבודותיה החלו להתפרסם. אחד מסיפוריה האורסיאניים פורסם בקיץ 1961 בגיליון של ה-'Western Humanities Review' ושלושה סיפורים נוספים הופיעו ב-1962 ו-1963 בירחון 'Fantastic Stories of Imagination' שנערך על ידי סייל גולדשמיט, אשר ערך גם את המגזין 'Amazing Stories' אשר פרסם שני סיפורים נוספים שלה, כולל אחד ממחזור המדע הבדיוני 'הייני'.

ב-1964 פרסמה את סיפורה הקצר 'מילה של התרה' (The Word of Unbinding), שהיה הראשון בסדרת הפנטזיה 'ארץ ים', הכוללת שישה ספרים ושמונה סיפורים קצרים. שלושת הספרים הראשונים בסדרה: הקוסם מארץ ים (1968), הקברים של אטואן (1970) והחוף הרחוק ביותר (1972) מכונים לעיתים 'טרילוגיית ארץ ים'. מאוחר יותר כתבה את ספרי ההמשך לסדרה - טהאנו, הרוח האחרת והקובץ 'הסיפורים מארץ ים'.

לה גווין זכתה להכרה רחבה עבור הרומן שלה 'צד שמאל של חושך', אשר זכה בפרס הוגו ובפרס נבולה ב-1970. עלילתו של הספר מתרחשת בעולם שתושביו הם חסרי מין, מלבד בתקופת הייחום, בה הם עשויים להיות זכר או נקבה. ספרה ׳המנושל׳, המתרחש בחברה דמיונית אנרכיסטית, זיכה אותה בפרס הוגו ובפרס נבולה, והפך אותה לסופרת הראשונה שזכתה בשני הפרסים בגין שני ספרים.

בשנים מאוחרות יותר התנסתה לה גווין גם בקולנוע. ספרה "Lathe of Heaven" עובד לסרט ב-1979. ב-1985 שיתפה פעולה עם מלחין האוונגרד דוד בדפורד בכתיבת הלברית לאופרת-החלל שלו 'ריגל 9'.

ב-1984 הייתה נטלה חלק לצד קן קסי, בריאן בות' וויליאם סטפורד בהקמת מכון אורגון לאמנות הספרות, המוכר כיום בתור מכון אמנות הספרות בפורטלנד.

מקורות השראה
לה גווין הושפעה מסופרי הפנטזיה ובכללם ג'.ר.ר. טולקין, וסופרי מדע בדיוני כגון פיליפ ק. דיק. את "שר הטבעות" של טולקין קראה באמצע שנות ה-50, והוא השפיע על כתיבתה - שכמוהו, מתאפיינת בפיתוח עדין ורחב של עולמות הפנטזיה והעולם הבדיוני שלה, תוך פיתוח של היסטוריה, גאוגרפיה, שפה ואלמנטים נוספים המקנים להם מלאות 'אמינות' רבה יותר. עם זאת, כאחת ששיטתו של טולקין השפיעה על צורת כתיבתה, היא האמינה כי לפנטזיה ולמדע הבדיוני גם תפקיד בהובלת שינויים חברתיים.

היא הושפעה גם מכותבים כגון, ורגיליוס כותבים והוגי דעות אנרכיסטים דוגמת לב טולסטוי, ופיוטר קרופוטקין, כתיבה נשית ופמיניסטית דוגמת האחיות ברונטה ווירג'יניה וולף, ספרות ילדים, וכן מספרות מיתולוגיה וספרים מתרבות המזרח הרחוק דוגמת דאו דה ג'ינג.

כשנשאלה על מקורות השראתה, השיבה:

"משלמדתי לקרוא, קראתי הכל. קראתי את כל הפנטזיות המפורסמות, עליסה בארץ הפלאות, הרוח בערבי הנחל, ואת קיפלינג. אני מעריצה את ספר הג'ונגל לקיפלינג. כשהתבגרתי גיליתי את לורד דונסני. הוא פתח בפני עולם שלם - העולם של פנטזיה טהורה. ו... התולעת אורבורוס. שוב, פנטזיה טהורה. מאוד מאוד מזינה. ואז אחי ואני נשאבנו למדע הבדיוני כשהייתי בת 11 או 12. אסימוב המוקדם, דברים כאלו. אבל לא הייתה לזה השפעה גדולה עלי. לא עד שחזרתי למדע הבדיוני וגילי את סטרג'ן - אבל בייחוד קורדוויינר סמית. קראתי את הסיפור 'שדרות אלפה רלפה' וזה גרם לי להיות, 'וואו! הדבר הזה יפהפה, וכל כך משונה' ורציתי לעשות משהו כזה."

נושאים בכתיבתה
לה גווין רתמה את הגמישות שמאפשרת הספרות הספקולטיבית, המדע הבדיוני והפנטזיה, על מנת לבחון היבטים סוציולוגיים, פסיכולוגיים, אנתרופולוגיים, מגדריים וזהותניים בתרבות ובמבנים החברתיים. רעיונות סביבתיים, פמיניסטיים ואנרכיסטיים הופיעו אף הם כנושאים חוזרים בעבודתייה.

לה גווין עסקה בסוגיות של מגדר וגזע מתוך מודעות וזווית ראייה שהושפעה מניתוחים חברתיים של נושא הזהות והחברה. מרבית הדמויות שלה הן דמויות כהות-עור, בחירה שעשתה על מנת לבטא את העובדה שמרבית בני האדם אינם לבנים. ספריה עושים פעמים רבות שימוש בתרבויות של אנשים-חוצנים על מנת לבחון תצורות של מבנים חברתיים ואת השפעתם על האינדיבידואל.

הנושא החוזר בספריה של מפגש בין תרבותי וודאי הושפע גם מכך שגדלה בבית של אנתרופולוגים ונחשפה לסיפורו של אישי, יליד אמריקאי שהוגדר בתקופתו כאינדיאני הפראי האחרון ומפגשו עם תרבות העולם הלבן. אביה היה חבר הנהלה במוזיאון האנתרופולוגיה של האוניברסיטה בה הועסק אישי כעוזר מחקר, וכאובייקט מחקר. אמה כתבה על כך ספר, אישי בין שני עולמות. אלמנטים דומים לכך באים לידי ביטוי ברבים מסיפוריה.

לה גווין הרבתה להתעסק בהיבטים שונים של חיי היום יום והשפעתם על יחידים ביחסם לעולם הפיזי וזה לזה. כך לדוגמה השפעת ניהול משק הבית וטיפול בבעלי החיים בחווה, הוא נושא מרכזי שחקרה בספרה 'טהנו'. היא הרבתה לעשות שימוש גם בנושאים הלקוחים מתוך הפסיכולוגיה היונגיאנית, לדוגמה בספרה 'הקוסם מארץ ים'. מחזור הספרים הייניים (בעולם המכונה Hain) שלה עוסק בשורה של ציוויליזציות בכוכבים שונים רחוקים ומבודדים, בעלי קשר רופף זה לזה, והיא שימשה אותה כבמה מרכזית לבחינת מפגשים בין תרבותיים.

לה גווין הרבתה לפתח בספריה רעיונות אנרכיסטיים, אותם קשרה לאמונתה הטאואיסטית, כשהיא מבקשת להציג אפשרויות חברתיות אוטופיסטיות, החורגות גם מהדמוקרטיה המוכרת כיום בעולם המערבי. רעיונות אלו פיתחה במיוחד בדמות החברה האנרכיסטית בספרה ׳המנושל׳. לצד זאת מתחה ביקורת רבה על תצורות שונות של שליטה, דיכוי וטוטליטריזם. 

נושא חוזר נוסף בכתיבתה הוא הנושא הסביבתי, והאחריות של החברה האנושית על העולם בו היא חיה, בין היתר תוך הצבת חלק מהעלילות בכוכבים דלי משאבים, ואף כאלו שהפכו עניים כתוצאה מתרבויות שניצלו אותם עד תום.

ספריה

פנטזיה

ארץ ים- ספרים 
 הקוסם מארץ ים, 1968
 הקברים של אטואן, 1971
 החוף הרחוק ביותר, 1972 (זוכה פרס הספר הלאומי)
 טהאנו: הספר האחרון של ארץ ים, 1990 (פרס נבולה)
 הרוח האחרת, 2001
 סיפורים קצרים
 "מילת ההפרדה", 1975 (בשנים עשר כיווני הרוח)
 "חוקי השמות", 1975 (בשנים עשר כיווני הרוח)
 "שפירית" (בכרך השני של הקובץ אגדות, בעריכת רוברט סילברברג; וכן ב-אגדות מארץ ים)

אקומן

אקומן (ספרים)
 Rocannon's World, 1966
 Planet of Exile, 1966
 City of Illusions, 1967
 מעבר לעלטה, 1969 (הוגו ונבולה) יצא מחדש בעברית, כצד שמאל של חושך בתרגום עמנואל לוטם בהוצאת ינשוף
 המנושל, 1974 (הוגו ונבולה) יצא מחדש בעברית, כבידיים ריקות בתרגום עמנואל לוטם בהוצאת ינשוף
 העולם כיער, 1976 (הוגו)
 Worlds of Exile and Illusion, 1996 (סיפוריRocannon's World, Planet of Exile ו-עיר האשליות)
 ההגדה, 2000

סיפורים קצרים של אקומן 
 "The Matter of Seggri", 1994, (זוכה פרס ג'יימס טיפרי; פורסם ב-The Birthday of the World)
 "בדידות", 1994, (זוכה פרס נבולה; פורסם ב- The Birthday of the World)
 "Mountain Ways", 1996, (זוכה פרס ג'יימס טיפרי; פורסם ב- The Birthday of the World)
 "Old Music and the Slave Women", 1999 (פורסם ב- Far Horizons, בעריכת רוברט סילברברג; וכן ב- The Birthday of the World)
 Four Ways to Forgiveness, 1995 (ארבעה סיפורים של אקומן)

ספרים אחרים 
 The Lathe of Heaven, 1971 (הוסרט כשני סרטי קולנוע, ב-1980 וב-2002), זוכה פרס לוקוס, ומועמד לפרסים הוגו ונבולה, ' ,תורגם ויצא ב-1980 על ידי הוצאת כתר בשם "מכונת החלומות"
 מאלאפרנה, 1979
 The Eye of the Heron, 1982
 Always Coming Home, 1985
 לאויניה, 2008, זוכה פרס לוקוס

אוספי סיפורים קצרים 
 שנים עשר כיווני הרוח, 1975
 Orsinian Tales, 1976
 שושנת הרוחות, 1982
 Buffalo Gals, and Other Animal Presences, 1987
 Searoad, 1991
 A Fisherman of the Inland Sea, 1994
 Four Ways to Forgiveness, 1995
 Unlocking the Air and Other Stories, 1996
 The Birthday of the World, 2002,
 Changing Planes, 2003

ספרי ילדים

The Catwings Collection 
 Catwings, 1988
 Catwings Return, 1989
 Wonderful Alexander and the Catwings, 1994
 Jane on Her Own, 1999

ספרים נוספים
 Very Far Away from Anywhere Else, 1976
 Fish Soup, 1992
 A Ride on the Red Mare's Back, 1992

פרוזה
 The Language of the Night, 1979, מהדורה שנייה משנת 1992
 Dancing at the Edge of the World, 1989
 Steering the Craft, 1998 (about writing)
 The Wave in the Mind, 2004

שירה 
 Wild Oats and Fireweed, 1988
 Going Out with Peacocks and Other Poems, 1994

קישורים חיצוניים

 
 הקדמה ופרק מתוך "צד שמאל של החושך"
 "ההגדה" - סקירה
 סדרת ארץ-ים - סקירה
 
 נעה מנהיים, שיבת המלכה - ראיון, באתר ynet, 26 בינואר 2006
 ליאת אלקיים, בית ספר לקוסמים, הדבר האמיתי, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2011

הערות שוליים 

בוגרות מכללת רדקליף
בוגרות אוניברסיטת קולומביה
בוגרי אוניברסיטת קולומביה
סופרי מדע בדיוני אמריקאים
סופרות מדע בדיוני אמריקאיות
סופרות פנטזיה אמריקאיות
סופרות ילדים ונוער אמריקאיות
סופרים ויוצרים זוכי פרס נבולה
סופרים ויוצרים זוכי פרס הוגו
פמיניסטיות אמריקאיות
פמיניסטים אמריקאים
סופרים ויוצרים זוכי פרס לוקוס
מחברי סיפורים קצרים
זוכי פרס גנדלף
זוכות פרס ג'נט היידינגר קפקא
סופרות אמריקאיות
סופרים אמריקאים
יוצרי שפה מתוכננת
זוכי פרס דיימון נייט
אמריקאיות שנולדו ב-1929
אמריקאים שנולדו ב-1929
אמריקאיות שנפטרו ב-2018
אמריקאים שנפטרו ב-2018