הנילוס הכחול

הנילוס הכחול (מערבית: النيل الأزرق, אַ-נִיל אַל-אָזְרַק; באמהרית: ጥቁር አባይ, טְקוּר אֶבַּיי; באורומו: Biluu Naayil) הוא נהר באפריקה המהווה את המקור העיקרי למימי הנילוס.

שם
באמהרית נקרא הנילוס הכחול "נהר אֶבַּיי", שפירושו הוא ״נהר האב״. שם זה ניתן לו בגלל מראהו הכהה, הנובע מהאדמה הנסחפת על ידי הנהר בזרימתו מהרמות הגבוהות בו נמצא אגם טאנה.

גאוגרפיה
הנילוס הכחול זורם מאגם טאנה באתיופיה אל נקודת המפגש שלו עם נילוס הלבן בסביבות ח'רטום, שם מתחיל הנילוס. אורך מסלול הנילוס הכחול הוא כ-1,460 קילומטרים. בתחילה זורם הנילוס הכחול דרום מזרחה, לאחר מכן דרומה, עד שהוא פונה מערבה. ליד הגבול עם סודאן הנילוס הכחול פונה צפונה עד לסיומו בנקודת ההמפגש עם הנילוס הלבן. 

המסורת האתיופית רואה בנהר "עבָאי הקטן" המתחיל את זרימתו בגובה של 2,744 מטר בסביבת העיר גש עבי ונשפך לאגם טאנה, חלק מהנילוס הכחול, וממילא מזהה את התחלת עבאי הקטן כתחילת הנילוס הכחול. 

הנילוס הכחול מספק 70% מכמות המים לנילוס וכ-80% מהמים בעונה הגשומה בהרי אתיופיה המשתרעת בין יוני לספטמבר. בעונה הגשומה הנילוס הכחול מתמלא במים הנשפך לנילוס ומעלה את מפלסו.

היסטוריה
בהיות הנילוס הכחול מקור עיקרי למימי הנילוס, ביקשה בריטניה במשך השנים לקבל שליטה על השטח של הנילוס הכחול כדי שתוכל לשלוט במים הזורמים בנילוס ובכך להחזיק מנוף לחץ כלפי מצרים. בשנת 1927 בקשה בריטניה, ששלטה בסודאן, להביא את דרישתה לפני חבר הלאומים. לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה, הדגישו דוברים איטלקים כי לבריטים הבטחו רק זכויות במים ולא זכויות טריטוריאליות על אזור הנילוס הכחול.

בשנת 1958 התפתחה מתיחות בין מצרים וסודאן על חלוקת מימי הנילוס הכחול. בהמשך נחתם הסכם בין המדינות על חלוקת מי הנהר.

סכרים
בשנת 1899 מינתה ממשלת בריטניה, שכבשה את סודאן, משלחת בראשות ויליאם גארסטין לחקור את הנילוס הכחול. בשנת 1904 הציעה המשלחת להקים סכר על הנילוס הכחול כדי להסדיר את הזרימה ובכך למנוע נזקי שיטפונות ואיבוד מים. בינתיים, בשנת 1902, נחתם בין בריטניה וממשלת אתיופיה הסכם על פיו לא ייבנה סכר על הנילוס הכחול מבלי רשות מבריטניה או סודאן. בדצמבר 1925 חתמו איטליה ובריטניה על הסכם שחלק את אתיופיה לאזורי השפעה והותיר את הקמת הסכר במעלה הנילוס הכחול בידי בריטניה. ביוני 1926 נודע לממשלת אתיופיה על ההסכם והיא מחתה שההסכם נעשה מאחורי גבם. בריטניה הגיבה בטענה שלא תעשה דבר ללא הסכמת אתיופיה והסכר יועיל לכל המדינות באזור. לקראת סוף 1927 החלה חברה אמריקנית לחקור את אפשרות הקמת הסכר על הנילוס הכחול, אולם עלויות ההקמה היו גדולות והקמת הסכר נדחה. ביוני 1935 התקיים משא ומתן בין מצרים וסודאן על חלוקת המים שיגיעו בעקבות הקמת הסכר. היו שפקפקו ביעילות של הקמת סכר ליד מקור הנילוס הכחול וטענו שרוב מימיו מצטרפים אליו בהמשך ולכן לסכר תהיה השפעה מועטה. תוכניות להקמת הסכר ליד מקור הנילוס הכחול עלו מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.

בשנות ה-20 הקימו הבריטים את סכר סנאר על הנילוס הכחול כ-200 קילומטר דרומית לח'רטום על מנת לאגור מים לגידול כותנה. הסכר נפתח בינואר 1926 ושימש לגידול כותנה בהיקף נרחב. 

בסוף 1958 הוחל בעבודות ראשונות להקמת סכר רוזייריס על הנילוס הכחול בגבול שבין אתיופיה וסודאן. בשנת 1961 קיבלה סודאן מלווה מהבנק העולמי לצורך הקמת הסכר. הסכר נועד לאגור 7.6 מיליארד ממ"ק לצורך השקיית 12 מיליון דונם.

ראו גם 
 הנילוס הלבן

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

נילוס הכחול
סודאן: גאוגרפיה
אתיופיה: נהרות
נילוס הכחול
אגם טאנה