רוברט אופנהיימר

ג'וליוס רוברט אופנהיימר (באנגלית: Julius Robert Oppenheimer; 22 באפריל 1904 – 18 בפברואר 1967) היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי מאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה. בזמן מלחמת העולם השנייה ניהל את המעבדה הלאומית לוס אלמוס כחלק מפרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה הגרעינית. בשל השפעתו הרבה על פיתוח הנשק הגרעיני הוא  נחשב ל"אבי פצצת האטום".

ביוגרפיה

ילדותו ונעוריו 
אופנהיימר נולד בניו יורק ב-22 באפריל 1904, בנם של ג'וליוס (יהודה) סליגמן אופנהיימר, יבואן טקסטיל יהודי עשיר שהיגר לארצות הברית מגרמניה בשנת 1888, ואלה פרידמן, בת למהגרים יהודים מבוואריה, שעסקה בציור והייתה מורה לאומנות. לרוברט היה אח בשם פרנק, שהפך גם הוא לפיזיקאי ידוע (ונקשר עם התנועה הקומוניסטית), ואח נוסף שמת בסמוך ללידתו.
בני משפחת אופנהיימר היו יהודים, אבל לא השתייכו לשום בית כנסת. הם ראו את עצמם כחלק מתנועת "התרבות האתית", שקידשה ערכים דוגמת רציונליזם, הומניזם, צדק חברתי וחילוניות.

בספטמבר 1911 החל אופנהיימר ללמוד בבית ספר יסודי פרטי של "האגודה לתרבות אתית", אשר חינך את תלמידיו לראיית עולם ליברלית ולאחריות חברתית, והוקם על ידי פליקס אדלר - גם הוא יהודי אמריקאי ממוצא גרמני - שייסד את תנועת התרבות האתית. אופנהיימר היה ילד מופנם שלא ניחן בכישורים ספורטיביים וחברתיים מפותחים. מאחר שהיה חולה לעיתים קרובות בילדותו, נהגה אימו להרחיקו מקרבת ילדים אחרים, דבר שהקשה עוד יותר על טיפוח כישוריו החברתיים. כילד, גדל אופנהיימר בתנאי מותרות ועושר וספג מאמו חינוך למצוינות ולדבקות במטרה. לאחר סיום לימודיו היסודיים עבר אופנהיימר ללמוד בבית ספר התיכון של האגודה. הוא נחשף למדעים במהלך שנים אלה, כאשר החל ללמוד פיזיקה בכיתה י"א ושנה לאחר מכן כימיה. בשנת 1921, השלים את לימודיו התיכוניים.

לאחר טיול משפחתי בגרמניה, חלה אופנהיימר בדיזנטריה, שריתקה אותו למיטתו במשך מספר חודשים. הוא חלה גם בקוליטיס - דלקת מעיים כיבית שליוותה אותו במשך כל חייו. לאחר שהחלים, נסע בשנת 1922 למסע רכיבה בניו מקסיקו, שברבות הימים הפכה לאתר ההתבודדות והמנוחה שלו. מסעותיו על סוסי משא, שיצאו מהכפר פריחולס, השוכן ממערב לנהר ריו גראנדה, הובילו אותו לאתר מבודד בשם לוס אלמוס, שקיבל את שמו משמם הספרדי של עצי הכוריזיה שגדלו לאורך הנחל הזורם בעמק. באותו זמן שכנה באזור, שהיה מבודד ולא מיושב ברובו, פנימייה לנערים. 20 שנה לאחר מכן, בחר אופנהיימר במקום זה כאתר הבנייה של מעבדת לוס אלאמוס, שבה תוכננה ונבנתה פצצת האטום.

לימודיו האקדמיים

הרווארד 
בספטמבר 1922 החל אופנהיימר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד. בתחילת לימודיו לא היה בטוח באיזה מסלול אקדמי לבחור ולקח קורסים בתחומים שונים. הוא שקל זמן מה ללמוד ארכיטקטורה, וכיוון שאהב יוונית בבית הספר, חשב גם ללמוד לימודים קלאסיים, אך בסופו של דבר, לאחר מספר חודשים, החליט ללמוד כימיה. הישגיו האינטלקטואליים לאורך התואר בלטו, אך הוא נותר בודד והתקשה לפתח קשר אינטימי עם נשים. בשנת 1925, לאחר שלוש שנים, סיים בהצטיינות יתרה את לימודי התואר הראשון, על אף תקופות של דיכאון, התבודדות והסתגרות שאפיינו אותו.

לאור הישגיו הלימודיים, קיבל אופנהיימר מהרווארד מלגת מחקר להמשך לימודים מתקדמים במסלול לדוקטורט. למרות זאת, רצה אופנהיימר לפנות ללימודי הפיזיקה. בהקשר זה קיווה אופנהיימר שהפיזיקאי ארנסט רתרפורד, שנחשב לאבי הפיזיקה הגרעינית וזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1908, ייקח אותו תחת חסותו ויהיה המנחה שלו בתארים המתקדמים. לשם כך ביקש אופנהיימר ממורהו לפיזיקה בהרווארד שיכתוב לו מכתב המלצה לשם קבלה לאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. רתרפורד דחה את בקשתו של אופנהיימר, אך העביר אותה לפיזיקאי ג'יי ג'יי תומסון, שקיבל בשנת 1906 את פרס נובל לפיזיקה בזכות גילוי האלקטרון. תומסון, שפרש מכל תפקידיו המנהליים באוניברסיטה כבר ב-1919, הסכים להנחות את אופנהיימר במסלול לדוקטורט.

מעבר לאנגליה ולימודים בקיימברידג' 
בספטמבר 1925 עבר אופנהיימר לאנגליה והחל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'. כחלק מלימודיו עבד במעבדת קוונדיש, שבה פיתחו באותן שנים את תאוריית הפיזיקה הקוונטית. על אף ההזדמנות שנפלה בחלקו לעבוד במחיצת פיזיקאים מובילים, שנא אופנהיימר את העבודה הסיזיפית שניתנה לו במעבדה, והדבר השפיע על מצבו הנפשי שהתערער במהלך החודשים הראשונים שלו באוניברסיטה. בסתיו של אותה שנה, במהלך עבודתו במעבדה, חווה אופנהיימר משבר נפשי. המנחה שלו, פטריק בלקט, הטיל עליו עוד ועוד עבודות מעבדה ואופנהיימר החליט להעניש אותו. לטענת אופנהיימר בפני חברו הקרוב פרגוסון, הוא הניח על שולחנו של בלקט תפוח שלתוכו הוחדר חומר כימי רעיל. למזלו של אופנהיימר, בלקט לא אכל מהתפוח אך המקרה דווח להנהלת האוניברסיטה. מאחר שהוריו של אופנהיימר שהו עדיין בקיימברידג' (לאחר שבאו לבקר את רוברט), דיווחה להם האוניברסיטה על התקרית. רק לאחר התערבותו של אביו, הסכימה ההנהלה לוותר על הגשת תביעה והוסכם שהוא ימשיך ללמוד על תנאי ובמקביל יקבל טיפול אצל פסיכיאטר נודע בלונדון. לאחר תקופה מסוימת, הסתיים הטיפול לאור קביעתו של הפסיכיאטר כי אופנהיימר סובל מ"Dementia praecox" - הגדרה מיושנת לתסמונת סכיזופרניה וכי הוא מקרה חסר תקווה וכל אנליזה נוספת תזיק לו יותר מאשר תועיל.

במהלך החודשים הבאים, המשיך אופנהיימר להיפגש עם פסיכיאטרים שונים לאור מצבו הנפשי המעורער. לאחר תקרית שהתרחשה בתחילת שנת 1926, שבה נעל אופנהיימר את אמו בחדר המלון בו שהו, דרשה אלה כי ילך לטיפול אצל פסיכואנליטיקאי צרפתי. לאחר מספר פגישות קבע הרופא שאופנהיימר סובל מתסמונת הקשורה לתסכול מיני. עד מהרה התגלה המשבר הנפשי שלו בתקרית אלימה אחרת, שבה כרך רצועה של מזוודה סביב צוואר חברו פרגוסון, התפרצות שנבעה מקנאה בשל קשרי ידידו עם אישה כלשהי.

גטינגן 
לאחר חופשה קצרה עם חברים באי קורסיקה במרץ 1926, שב אופנהיימר לאוניברסיטת קיימברידג’, במטרה לפנות לתחומים המופשטים של הפיזיקה התאורטית. בעקבות פגישה עם הפיזיקאי הדני נילס בוהר, שהיה למורה שלו, החליט אופנהיימר בקיץ 1926 לנסוע לגטינגן שבגרמניה, שם שכן מרכז הפיזיקה התאורטית. במרכז הכיר אופנהיימר פיזיקאים רבים, חלקם זוכי פרס נובל, ובהם פיזיקאים יהודים־גרמנים שתרמו בהמשך לפיתוח תגלית ביקוע האטום, שהוזמנו על ידי אופנהיימר בשנת 1942 לעבוד איתו במסגרת פרויקט מנהטן. במהלך שהותו במרכז הכיר אופנהיימר גם את ורנר הייזנברג, מהבולטים שבפיזיקאים הגרמנים, שלימים עמד בראש פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, ופועלו היווה תמריץ לאמריקאים להקדים את גרמניה בייצור הפצצה.

עבודה כמרצה בברקלי 
בקיץ 1927, לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט בפיזיקה, שב אופנהיימר לניו יורק. בזכות הידע שצבר בתחום מכניקת הקוונטים בגרמניה עלתה קרנו בקהילת הפיזיקאים התאורטיים, ובשל מעמדו זה החליטה קרן רוקפלר לממן את מחקרו במסגרת לימודי הפוסט-דוקטורט. בהמשך השנה, בגיל עשרים וחמש בלבד, מונה אופנהיימר למשרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא עסק במכניקת הקוונטים וחקר את התנהגותם של חלקיקים תת אטומיים.

לאחר עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, פוטרו פרופסורים רבים ממוצא יהודי ממשרותיהם בגרמניה. אופנהיימר תרם לקרן סיוע לפיזיקאים שברחו מגרמניה, ובהם מדען שהיה הפרופסור שלו בלימודיו בגטינגן, ואף ניסה לסייע לקרובי משפחתו היהודים לצאת מגרמניה.

פעילות מדעית 
אופנהיימר ערך מחקרים חשובים באסטרונומיה תאורטית (במיוחד בכל הקשור לתורת היחסות הכללית ולתורת הגרעין), בפיזיקה גרעינית, בספקטרוסקופיה ובתורת השדות הקוונטיים, כולל הרחבתה לאלקטרודינמיקה קוונטית. גם המתמטיקה הפורמלית של מכניקת הקוונטים היחסותית משכה את תשומת לבו, אף שפקפק בתקפותה. עבודתו ניבאה ממצאים רבים שהתגלו מאוחר יותר, הכוללים את הניטרון, המזון והניטרינו.

בתחילה התמקד אופנהיימר בתיאוריה של הספקטרום הרציף, והמאמר הראשון שלו, שפורסם ב-1926, עסק בתורת הקוונטים של ספקטרום הנוצר משרשרות מולקולריות. הוא פיתח שיטה לביצוע חישובים של ההסתברויות לביצוע מעברים בספקטרום זה. הוא חישב את האפקט הפוטואלקטרי עבור קרני רנטגן הפוגעות באטומי מימן, והשיג את מקדם הבליעה בגבול K. החישובים שלו תאמו תצפיות של בליעת קרני רנטגן שמקורן בשמש, אך לא התאימו לבליעתן בהליום. שנים לאחר מכן התברר כי השמש מורכבת ברובה ממימן וכי החישובים שלו אכן נכונים.

אופנהיימר גם תרם תרומה חשובה לתיאוריה של ממטרי קרניים קוסמיות, והחל בעבודה שהובילה בסופו של דבר לתיאור של מנהור קוונטי. בשנת 1931 כתב, יחד עם תלמידו הארווי הול (Hall), מאמר על "התיאוריה היחסותית של האפקט הפוטואלקטרי", שבו, בהתבסס על עדויות ניסיוניות, ערער נכונה על קביעתו של פול דיראק לפיה לשתיים מרמות האנרגיה של אטום המימן ישנה אותה אנרגיה. לאחר מכן קבע אחד מהדוקטורנטים שלו, ויליס לם, שזו תולדה של מה שנודע כ"הסחת לם", שעליה הוענק ללם פרס נובל לפיזיקה ב-1955.

ביחד עם הדוקטורנטית הראשונה שלו, מלבה פיליפס, עבד אופנהיימר על חישובים של רדיואקטיביות מלאכותית תחת הפצצה על ידי דיאוטריום. כאשר ארנסט לורנס ואדווין מקמילן הפציצו גרעינים בדיאוטריום, הם מצאו שהתוצאות תואמות באופן מלא את התחזיות של ג'ורג' גאמוב. אולם כאשר בניסויים היו מעורבים אנרגיות גבוהות יותר וגרעינים כבדים יותר, התוצאות לא תאמו את התיאוריה. ב-1935 פיתחו אופנהיימר ופיליפס תיאוריה, הידועה כתהליך אופנהיימר-פיליפס, שהצליחה להסביר את תוצאות הניסויים. תיאוריה זו עדיין בשימוש במאה ה-21.

כבר ב-1930 כתב אופנהיימר מאמר שחזה בעצם את קיומו של הפוזיטרון. היה זה לאחר שמאמר מאת פול דיראק הציע כי לאלקטרונים יכולים להיות גם מטען חיובי וגם אנרגיה שלילית. המאמר של דיראק הציג משוואה, הידועה בשם משוואת דיראק, שאיחדה את מכניקת הקוונטים, את תורת היחסות הפרטית, ואת המושג החדש של ספין חלקיקים, כדי להסביר את אפקט זימן. בהסתמכו על מכלול הראיות הניסיוניות, דחה אופנהיימר את הרעיון שהאלקטרונים החזויים בעלי מטען חיובי הם פרוטונים. הוא טען שהם יצטרכו להיות בעלי מסה זהה לאלקטרון, בעוד שניסויים הראו שהפרוטונים כבדים בהרבה מאלקטרונים. שנתיים לאחר מכן גילה קארל דייוויד אנדרסון את הפוזיטרון, גילוי שזיכה אותו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1936.

בסוף שנות ה-30 החל אופנהיימר להתעניין באסטרופיזיקה, ככל הנראה בזכות ידידותו עם ריצ'רד טולמן , והביא לסדרה של מאמרים. בראשון שבהם, מאמר משנת 1938 שנכתב יחד עם רוברט סרבר בשם "על היציבות של ליבות כוכבי נייטרונים",
אופנהיימר אף חקר את תכונותיהם של ננסים לבנים. לאחר מכן, במאמר שכתב יחד עם אחד מתלמידיו, ג'ורג' וולקוף , "על ליבות מסיביות של כוכבי נייטרונים", הם הוכיחו שקיים גבול ("גבול טולמן-אופנהיימר-וולקוף") למסת הכוכבים, שמעבר לו הם לא יישארו יציבים ככוכבי נייטרונים ויעברו קריסה כבידתית. לבסוף, בשנת 1939, פרסמו אופנהיימר ותלמיד נוסף שלו, הרטלנד סניידר , מאמר "על התכווצות כבידה מתמשכת", שחזה את קיומם של מה שמכונה היום חורים שחורים. לאחר מאמר הקירוב של בורן-אופנהיימר. מאמרים אלה נותרו המאמרים המצוטטים ביותר שלו, והיו גורמי מפתח בקידום המחקר האסטרופיזיקלי בארצות הברית בשנות ה-50, בעיקר על ידי ג'ון א. ווילר.

מאמרים של אופנהיימר נחשבו קשים להבנה אפילו על פי הסטנדרטים של הנושאים המופשטים שבהם היה מומחה. הוא אהב להשתמש בטכניקות מתמטיות אלגנטיות, אם כי מורכבות ביותר, כדי להדגים עקרונות פיזיקליים, אף שלעיתים ספג ביקורת על טעויות מתמטיות שלו, שנבעו ככל הנראה מחיפזון. "הפיזיקה שלו הייתה טובה", אמר תלמידו סניידר, "אבל החשבון שלו נורא".

לאחר מלחמת העולם השנייה פרסם אופנהיימר רק חמישה מאמרים מדעיים, אחד מהם היה בביופיזיקה, ואף לא מאמר אחד לאחר 1950. מארי גל-מאן, חתן פרס נובל לפיזיקה ב-1969, שעבד עם אופנהיימר ב-1951 כמדען אורח במכון למחקר מתקדם, אמר:

פרויקט מנהטן

פיתוח הפרויקט 
ב-18 בספטמבר 1942 קיבל על עצמו הצבא האמריקאי ניהול של פרויקט סודי ביותר שעיקרו פיתוח נשק אטומי. אופנהיימר נחשב למועמד הראוי לניהולה של מעבדת הנשק הסודי, אך בשל פעילותו הפוליטית, לא אישר הצבא את סיווגו הביטחוני. בטופס ביטחוני שמילא הוא שטח את שמות הארגונים שבהם פעל, ולדרישת הצבא הצהיר שהוא מנתק את כל קשריו עם הפוליטיקה. הוא מונה בסופו של דבר בידי מנהל הפרויקט, הגנרל לסלי גרובס, למנהל מעבדות הפיתוח וההרכבה של פצצת האטום, והחל לגייס את מיטב המדענים, בהם הפיזיקאים הנס בֶּתֶה, אדוארד טלר ואחרים. המידור והסודיות של הפרויקט היו כה גדולים, עד שאפילו הארי טרומן, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה תקופה, לא ידע עליו דבר. טרומן גילה את דבר קיומו של הפרויקט רק לאחר שהתמנה לנשיא בעקבות מותו של רוזוולט ב-1945.

אופנהיימר הציע את העיירה לוס אלאמוס, אותה הכיר בצעירותו במהלך מסעותיו, כאתר לבניית המעבדה. באותו זמן היו במקום מבנים של בית ספר לנערים ששכנו בראש הר־שולחן שהתנשא לגובה של 2,200 מטר. לאחר בנייה של מספר חודשים נפתחו  מעבדות לוס אלאמוס במרץ 1943. תוך כשנתיים הפך המחנה לעיירה ובה כ-4,000 אזרחים וכ-2,000 אנשי צבא.

ניסוי טריניטי 

ב-16 ביולי 1945 בוצע בלוס אלאמוס ניסוי טריניטי, שהיה הניסוי הגרעיני הראשון שבו התחולל הפיצוץ האטומי הראשון אי פעם. במסגרת ההכנות לניסוי גידר הצבא האמריקאי שטח של כ-40 קמ"ר, ובנה בונקרים ממוגנים לצופים שיגיעו לחזות בניסוי. במהלך ראיון שנערך עמו בשנת 1965, תיאר אופנהיימר את תחושותיו בזמן שצפה בניסוי:

הניסוי המוצלח העמיד למעשה לרשות ממשלת ארצות הברית נשק בעל עוצמת הרס והרג חסרות תקדים. כשבועיים וחצי לאחר הניסוי נעשה שימוש מבצעי בפצצת הגרעין בפעם הראשונה בהיסטוריה. ב-6 באוגוסט 1945 בשעה 08:14 הוטלה על העיר הירושימה שביפן פצצת אטום עם ליבת אורניום. באודיטוריום בלוס אלאמוס התאסף קהל גדול שרקע ברגליו והריע כשאופנהיימר עלה על הבמה והניף את ידיו מעל לראשו כמנצח. כעבור שלושה ימים החריבה פצצה נוספת את העיר היפנית נגסאקי, ובכך תמה הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. ב-14 באוגוסט 1945 הסתיימה המלחמה, לאחר כניעת האימפריה היפנית.

הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית 

לאחר המלחמה, בשנת 1947, מונה אופנהיימר ליושב ראש הוועדה המייעצת לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, הגוף העליון שניהל את הפיתוח הגרעיני במדינה. הוא התנגד לפיתוח פצצת מימן, הן משיקולים פרקטיים - הוא פקפק בהיתכנות לבניית מתקן כזה - והן משיקולים עקרוניים-הומניטריים, בהיותו מזועזע מהתוצאות ההרסניות של הפיצוצים הגרעיניים בהירושימה ובנגסאקי. אופנהיימר לא היה היחיד שהביע דעות כאלה. גם ג'וזף רוטבלט, שעבד לצד אופנהיימר בפרויקט מנהטן, התנגד באופן נמרץ להמשך פיתוח הפצצה מהרגע שהוברר לו שגרמניה אינה מפתחת נשק גרעיני. רוטבלט עסק מאז בפעילות נגד נשק גרעיני.

בארצות הברית של ראשית שנות ה-50, שהייתה מודאגת מהמלחמה הקרה עם ברית המועצות תחת שלטון סטלין, די היה בעמדות כאלה כדי להפוך אפילו מדענים ידועים וחשובים כמו אופנהיימר לחשודים בנטיות קומוניסטיות.

בשנת 1953 קיבל אופנהיימר מסמך שנשלח על ידי לואיס סטראוס, יו"ר נציגות האנרגיה האטומית בארצות הברית, ובו נטען שאופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני. המסמך כלל 34 האשמות שהתייחסו ברובן לעברו הקומוניסטי לכאורה. במסמך נטען, בין היתר, כי משנת 1949, החל אופנהיימר להתנגד לפיתוח פצצת המימן, שהייתה לדעת הממשל האמריקאי האמצעי שיכריע במאבק בין המערב לבין מדינות המזרח הקומוניסטיות.

לנוכח מסמך זה נדרש אופנהיימר להכריע אם להתפטר מתפקידיו כיועץ לענייני מדיניות לאומית לממשלה וכיועץ לנציבות לאנרגיה אטומית האמריקאית, או לערער על השעיית סיווגו הביטחוני הגבוה. במסמך תגובה ששלח לסטראוס, כפר אופנהיימר בהאשמות נגדו, ולא הסכים להתפטר מתפקידיו, על אף לחצו של סטראוס לעשות כן. לאחר שימוע שנוי במחלוקת שהתבצע באפריל ובמאי 1954, נשלל סיווגו הביטחוני של אופנהיימר ועבודתו בממשלת ארצות הברית הופסקה. פרשת הדחתו של אופנהיימר עוררה סערה גדולה בקרב הקהילה המדעית בארצות הברית, ונדונה עד היום בקרב היסטוריונים.

אחרית חייו ומותו 
בשנות החמישים והשישים המשיך אופנהיימר ללמד ולחקור כמנהל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ופרסם מספר ספרי מדע פופולריים, בהם ניסה להסביר לקהל הרחב מושגי יסוד בפיזיקה ואת שאלות המחקר העיקריות של הפיזיקה המודרנית. אופנהיימר ביקר בישראל בשנים 1958 וב-1966.

אופנהיימר נפטר ממחלת סרטן הגרון בשנת 1967. לאחר מותו נשרפה גופתו ואפרו פוזר בים.

ספריו
Oppenheimer, J. Robert (1954). Science and the Common Understanding. New York: Simon and Schuster. OCLC 34304713.
Oppenheimer, J. Robert (1955). The Open Mind. New York: Simon and Schuster. OCLC 297109.
Oppenheimer, J. Robert (1964). The Flying Trapeze: Three Crises for Physicists. London: Oxford University Press. OCLC 592102.
Oppenheimer, J. Robert; Rabi, I.I (1969). Oppenheimer. New York: Scribner. OCLC 2729
Oppenheimer, J. Robert; Smith, Alice Kimball; Weiner, Charles (1980).
Robert Oppenheimer, Letters and Recollections. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. . OCLC 5946652.
Oppenheimer, J. Robert; Metropolis, N.; Rota, Gian-Carlo; Sharp, D. H. (1984). Uncommon Sense. Cambridge, Massachusetts: Birkhäuser Boston. . OCLC 10458715.
Oppenheimer, J. Robert (1989). Atom and Void: Essays on Science and Community. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. . OCLC 19981106

מורשת והנצחה

בתרבות הפופולרית אופנהיימר הוצג במאבקיו ובעימות שלו בין מיליטריסטים ימניים לבין אנשי רוח שמאליים בשאלה המוסרית של השימוש בנשק להשמדה המונית. שאלת אחריות המדענים כלפי האנושות עוררה השראה בדרמה של ברטולט ברכט "גלילאו" (1955), הותירה את חותמה על "הפיזיקאי" של פרידריך דורנמאט והיא הבסיס לאופרה דוקטור אטומי מאת ג'ון אדמס (2005), שהציגה את אופנהיימר כפאוסט של ימינו. מחזהו של היינר כיפהארדט של ג'יי רוברט אופנהיימר, לאחר שהופיע בטלוויזיה המערב-גרמנית, שודר בברלין ובמינכן באוקטובר 1964. התנגדויותיו של אופנהיימר הביאו לחילופי מכתבים עם כיפהארדט, שבו הציע המחזאי לבצע תיקונים. אך הגן על המחזה, שהוקרן בבכורה בניו יורק ביוני 1968, עם ג'וזף ויסמן בתפקיד אופנהיימר. מבקר התיאטרון של הניו יורק טיימס קלייב בארנס כינה אותו "מחזה זועם ופרטיזני" שצידד באופנהיימר אך הציג את המדען כ"טיפש וגאון טראגי". אופנהיימר התקשה לתמוך בהצגה זו. לאחר שקרא תמליל של מחזהו של כיפהארדט, איים אופנהיימר לתבוע את המחזאי, תוך שהוא מגנה את "האימפרוביזציות המנוגדות להיסטוריה ולאופי האנשים המעורבים". מאוחר יותר אמר אופנהיימר למראיין: "כל העניין הארור [השימוע הביטחוני שלו] היה פארסה, והאנשים האלה מנסים לעשות מזה טרגדיה. ...מעולם לא אמרתי שהתחרטתי על השתתפותי בצורה אחראית ביצירת הפצצה. אמרתי שאולי הוא [כיפהארדט] שכח את גרניקה, קובנטרי, המבורג, דרזדן, דכאו, ורשה וטוקיו; ...ושאם הוא התקשה כל כך להבין, עליו לכתוב מחזה על משהו אחר."

סדרת הטלוויזיה על אופנהיימר מ־1980, בכיכובם של סם ווטרסטון, זכתה בשלושה פרסי הטלוויזיה של BAFTA.

The Day After Trinity, סרט תיעודי משנת 1980 על רוברט אופנהיימר ובניית פצצת האטום, היה מועמד לפרס האוסקר וקיבל פרס פיבודי. חייו של אופנהיימר נחקרו בהצגה 'אופנהיימר' מאת טום מורטון-סמית'.

בנוסף לשימוש של מחברי ספרות, ישנן ביוגרפיות רבות, כולל "פרומתאוס האמריקאי: הניצחון והטרגדיה של ג'יי רוברט אופנהיימר" (2005) מאת קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין שזכה בפרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה לשנת 2006. סיפורו של אופנהיימר נתפס לעיתים קרובות על ידי ביוגרפים והיסטוריונים כטרגדיה מודרנית. היועץ לביטחון לאומי והאקדמאי מקג'ורג' בונדי, שעבד עם אופנהיימר בפאנל היועצים של מחלקת המדינה, כתב: "חוץ מהעלייה והירידה יוצאת הדופן של אופנהיימר, לדמותו יש ממדים טרגיים לחלוטין בשילוב הקסם והשינוי. יהירות, אינטליגנציה ועיוורון, מודעות וחוסר רגישות ואולי בעיקר תעוזה ופטאליזם. כל אלה, בדרכים שונות, הופנו נגדו [בעיבודים] בדיונים."

כנס ותערוכת מאה שנים התקיימו ב-2004 בברקלי, [260] עם הליכי הכנס שפורסמו בשנת 2005 בשם Reppraising Oppenheimer: Centennial Studies and Reflections. מסמכי הכנס נמצאים בספריית הקונגרס.

כמדען, אופנהיימר זכור על ידי תלמידיו ועמיתיו כחוקר מבריק ומורה מרתק שהיה מייסד הפיזיקה התאורטית המודרנית בארצות הברית. מכיוון שתשומת הלב המדעית שלו השתנתה לעיתים קרובות במהירות, הוא מעולם לא עבד מספיק זמן על נושא אחד והוציא אותו לפועל כדי לזכות בפרס נובל, חקירותיו שתרמו לתיאוריה של חורים שחורים עשויים להצדיק את הפרס לו חי זמן רב מספיק כדי לראות אותם יוצאים לפועל על ידי אסטרופיזיקאים מאוחרים יותר. לכבודו נקרא אסטרואיד, 67085 אופנהיימר וכך גם מכתש הירח אופנהיימר. כיועץ למדיניות צבאית וציבורית, אופנהיימר היה מנהיג טכנוקרטי בשינוי יחסי הגומלין בין המדע לצבא ובהופעת "המדע הגדול". במהלך מלחמת העולם השנייה, מדענים אזרחיים הסתבכו במחקר צבאי במידה חסרת תקדים. בגלל האיום שהפשיזם מהווה לציוויליזציה המערבית, הם התנדבו בכמויות גדולות הן לסיוע טכנולוגי והן ארגוני למאמץ של בעלות הברית, מה שהוביל לפיתוח כלי רב עוצמה כמו מכ"ם, מרעום הקרבה ויישום מחקר מבצעי. כפיזיקאי תרבותי, אינטלקטואלי ותאורטי שהפך למארגן צבאי ממושמע, אופנהיימר ייצג את ההתרחקות מהרעיון שלמדענים יש "ראש בעננים" וכי לידע בנושאים אזוטריים קודמים כמו הרכב הגרעין האטומי אין יישומים "בעולם האמיתי".

יומיים לפני ניסוי טריניטי, אופנהיימר הביע את תקוותיו ופחדיו בציטוט של הבהגווד גיטה: "בקרב, ביער, בצלע ההרים, על הים הגדול הכהה, באמצע כידונים וחצים, בשינה, בבלבול, במעמקי הבושה, המעשים הטובים שאדם עשה לפני שהגן עליו."

ביולי 2023 יצא לאקרנים הסרט אופנהיימר, סרט ביוגרפי על חייו של אופנהיימר בבימויו של כריסטופר נולאן, ודמותו של אופנהיימר מגולמת בידי קיליאן מרפי.

לקריאה נוספת
 קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין, פרומתאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום, מאנגלית: רחל אהרוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
 אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 7–29

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

פיזיקאים שעל שמם כוכב לכת מינורי
ניו יורק: אישים
פיזיקאים יהודים אמריקאים
יהודים עובדי פרויקט מנהטן
סגל המכון למחקר מתקדם
סגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
סגל המכון הטכנולוגי של קליפורניה
עמיתים זרים בחברה המלכותית
עמיתים יהודים בחברה המלכותית
זוכי פרס אנריקו פרמי
בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג'
בוגרי אוניברסיטת הרווארד
בוגרי אוניברסיטת גטינגן
יהודים שגווייתם נשרפה
אמריקאים שנולדו ב-1904
אמריקאים שנפטרו ב-1967