נדב ואביהוא

על פי המקרא, נָדָב וַאֲבִיהוּא היו בניו של אהרן הכהן, ואחיהם של אלעזר ואיתמר. יחד עם אביהם ושאר אחיהם, הם היו כוהנים לאלוהים ושירתו בקודש, באוהל מועד, ואילולא מת נדב, בהיותו בכורו של אהרן הוא היה יורש את תפקידו של אביו ככהן גדול.

המקרא מספר שנדב ואביהוא הקריבו לפני ה' , וכעונש על כך יצאה אש מאת ה' ואכלה אותם, והם מתו.
האירוע מוזכר גם בשלושה מקומות אחרים במקרא:  (פרשת אחרי מות),  (פרשת במדבר),  (פרשת פינחס). באזכור האירוע בפרשת אחרי מות אין מוזכרת אש זרה אלא סיבה אחרת (קרבתם לפני ה').

פירושים למעשה 
בגמרא מובא מדרש ועל פיו במהלך מיתתם התחולל נס והם נשרפו מבפנים, ואילו גופם (היינו העור) ובגדיהם לא נשרפו: 
חז"ל הסבירו שעונשם היה "מידה כנגד מידה", שכן השניים חטאו באש, ונהרגו באש. לאחר מותם, אחיהם הצעירים אלעזר ואיתמר מילאו את תפקידם.

חז"ל נחלקו בדעותיהם בדבר החטא של נדב ואביהוא. "רבי אליעזר אומר לא מתו בני אהרן עד שהורו הלכה בפני משה רבן ... אמרו אף על פי שהאש יורדת מן השמים מצווה להביא מן ההדיוט (אש של אדם)" (תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ס"ג ע"א). רבי ישמעאל אומר שנכנסו שתויי יין למקדש, שכן לאחר מותם הזהיר אלוהים את אהרן שהוא ובניו לא יכנסו שיכורים לאוהל מועד: . במדרש ויקרא רבה מובאות 12 הצעות שונות להסבר חטאם (דוגמה:  ו).

ירבעם בן נבט קרא לבניו נדב ואביה, ופרשנות "דעת מקרא" קושרת זאת אל רצונו להקביל עצמו לאהרן הכהן, ולהציג את עצמו ככהן גדול חלופי, של הבמה בבית אל. בחקר המקרא  מקובל להציג זאת גם כניסיון של אחד מכותבי ספר שמות או עורכיו להכפיש את אהרון על ידי השוואתו לירבעם בן נבט.

לפי רבנו בחיי, בני אהרן חשבו שהאש שעל המזבח צריכה לכלות את הקורבנות והוסיפו אש אף על פי שידעו שאש מן השמיים היא שאמורה לכלות את הקורבנות – ובמחשבה ומעשה אלו חיללו הם את אלוהים והראו שאין הם מאמינים בו אמונה שלמה. בטענה זאת תומך הגאון מווילנא ומוסיף: "א"ל [אמר להם] המקום: אני אכבד אתכם יותר ממה שכִּבדתם אותי. אתם הכנסתם לפנַי אש טמאה ואני אשרוף אתכם באש טהורה".

לפי טענת "אור החיים", היו שתי סיבות למות בני אהרן. הסיבה הראשונה, שהייתה להם תאווה להתחיל בעבודה והם פעלו ללא שיקול דעת; הסיבה השנייה, הם ראו עצמם שווים למשה ולאהרן ובגלל זה נאמר עליהם "בני אהרן".

לפי "בעל הטורים" משמעות הכתוב "אשר לא צִוה אותם" דומה לפסוק מספר דברים "לכל-צבא השמים אשר לא צויתי", כלומר ציווה אותם לא להקריב.

לפי הנצי"ב מוולוזין, האש היא עבודת אלוהים שהאדם נדחף אליה מתוך רגש טהור ולא מתוך מה שצוּוה – מה שנהפך לעבודת אלילים טהורה, היות שהאדם מספק בכך את הצרכים שבלבו של עצמו. לטענת הנצי"ב, התגלמות האמונה איננה בדחפים שבלב האדם לעבוד את אלוהים, אלא בנכונותו לקבל עליו עול תורה ומצוות.

ראו גם

 עץ משפחה של דמויות מקראיות – מתרח ועד שלמה

לקריאה נוספת
ג'ורג', סברן, ויפגע במקום, הסיפור התיאופוני במקרא, תל אביב: הילל בן חיים – הקיבוץ המאוחד, 2010. עמ' 210–227.

קישורים חיצוניים

 אתר מקראות גדולות על התורה פרשת שמיני, פרק י

הערות שוליים 

אישים בספר ויקרא
כהנים בתנ"ך
נדודי בני ישראל במדבר: אישים
סיפורי ספר ויקרא
פרשת שמיני