פסל מיכה

הסיפור המקראי פסל מיכה הוא הסיפור הראשון בחלק השלישי של ספר שופטים, המתאר את התגלגלותו של מקדש ביתי שבנה איש מהר אפרים בשם מיכה (/מיכיהו). הסיפור מובא בפרקים – בספר שופטים, והוא אחד מהסיפורים החותמים את הספר, ומבטאים את האנרכיה ששררה בישראל לפני תקופת המלוכה.

ייסוד בית מיכה 
מיכה גנב מאימו אלף ומאה שקלי כסף. לאחר ששמע כי אימו קיללה את הגנב, הוא השיב לה את הכסף. אימו בירכה אותו כדי להסיר את הקללה שקיללה את הגנב, וסיפרה לו כי הקדישה לה' את הכסף שנגנב. לאחר מכן אם מיכה מסרה לצורף מאתיים שקלים מתוך הכסף ליצירת פסל ומסכה. בית מיכה נעשה לבית פולחן חשוב, ולכן מיכה בנה לפסל מקדש, ואף הוסיף לו אביזרים פולחניים - אפוד ותרפים ומינה את אחד מבניו לכוהן. כאשר פגש מיכה את יהונתן בן גרשם בן מנשה, נער לוי שחיפש מקום עבודה ומגורים שבדרכו עבר בבית מיכה, הוא הציע לו לעבוד אצלו ככוהן בתמורה לשכר נדיב, והנער נענה להצעתו. מיכה היה מרוצה בטענה שה' ייטיב לו הפעם כי הוא לקח נער לוי לכוהן. מתואר שמצב זה התאפשר מפני ש"בימים האלה אין מלך בישראל, איש הישר בעיניו יעשה".

משלחת בני דן 
בני שבט דן ביקשו להרחיב את נחלתם, ולשם כך שלחו חמישה נציגים לרגל את הארץ ולמצוא מקום שניתן לכבוש בקלות. זהו שיקוף של התהליך שבו נדחקו בני דן מנחלתם המקורית באזור גוש דן על ידי הפלשתים לעבר צפון הארץ.

הנציגים הגיעו להר אפרים ולנו בבית מיכה. בזמן שהותם שם, הם זיהו את קולו של הנער הלוי ושאלו אותו "מי הביאך עד הלום, ומה אתה עושה בזה ומה לך פה?" הנער הלוי סיפר להם שמיכה מינה אותו לכהן. המרגלים ביקשו ממנו שישאל באלוהים, כלומר ינבא להם אם הם יצליחו בדרכם או לא, והוא ענה "לכו לשלום, נוכח ה' דרככם אשר תלכו בה".

חמשת הנציגים המשיכו משם והגיעו לעיר ליש המזוהה עם תל דן שהייתה מנותקת משכניה וחסרת הגנה צבאית. הם חזרו אל שאר השבט היושב בצרעה ובאשתאול, סיפרו להם על ליש, ושכנעו אותם לצאת לכבוש את המקום. בעצתם יצאו 600 חיילים לכיבוש המקום. החיילים בני שבט דן עברו בהר אפרים, ובעצת חמשת המרגלים - נכנסו אל בית מיכה, לקחו את האפוד והתרפים ושכנעו את הנער הלוי להצטרף אליהם.

מיכה, שגילה שהוא נשדד, רץ אחרי בני דן וקרא אליהם "את אלהי אשר עשיתי לקחתם...". בני דן השיבו לו באיום מרומז והוא נכנע וחזר לביתו. בני דן כבשו את ליש, ושינו את שמה לדן. בדן הם בנו מקדש בו כיהן הנער הלוי, יהונתן בן גרשֹם בן מנשה. רק בשלב זה בסיפור מוזכר שמו של הנער, ועל פי המסורה, האות נ' במילה "מנשה" תלויה, ועל כך דרשו חז"ל כי למעשה הכהן הוא יהונתן בן גרשם בן משה, אלא שמתוך כבוד למשה נוספה לשמו האות נ'.

המקדש בדן נשאר על תלו עד יום גְלוֹת הארץ והפסל ניצב בו "כל-ימי היות בית-האלהים בשִלה". המצודת דוד והרד"ק פירשו שגם "גֲלוֹת הארץ" כוונתה לחורבן משכן שילה, עליו נאמר "גלה כבוד מישראל, כי נלקח ארון האלוהים", אך בתום תקופת השופטים שמואל השמיד את הפסילים. מאידך בירושלמי נתפרש שהכוונה לגלות עשרת השבטים וכן פירשו רש"י והמלבי"ם, שכתב שהפסל אמנם בטל, אך הוחזר בימי ירבעם. והרלב"ג פירש שהכוונה לגלות מצומצמת שארעה בתקופת השופטים. יש שמסבירים ש"גלות הארץ" הוא למעשה שיבוש של "גלות הארון" - במקרה זה הכוונה היא בפשטות חורבן שילה שהוביל לגלות הארון בשדות פלשתים במשך כחצי שנה.

ראו גם
 ,

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

סיפורי ספר שופטים
שבט דן
חטאים במקרא
איסורי עבודה זרה