שמעון דובנוב

שמעון דוּבְּנוֹב (בכתיב יידי: דובנאָוו; ברוסית: Семён Маркович Дубнов; ב' בתשרי ה'תרכ"א, 10 בספטמבר 1860 – 8 בדצמבר 1941) היה סופר והיסטוריון יהודי שפעל במזרח אירופה. אבי ההיסטוריוגרפיה היהודית החילונית, מהוגי האידאולוגיה האוטונומיסטית היהודית ומייסד תנועת הפולקיסטים. ידוע במיוחד בזכות ספרו ההיסטורי המונומנטלי, "דברי ימי עם עולם", שהיווה את הפרשנות החילונית המובהקת הראשונה לתולדות ישראל. כתב ברוסית, בעברית וביידיש.

תולדות חייו
שמעון דובנוב נולד למאיר יעקב ושיינא דובנוב ביום ב' של ראש השנה ה'תרכ"א (1860) במסטיסלאב שבפלך מוהילב שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית. את ראשית חינוכו קיבל בחדר, אך מילדותו נרתע מלימודי התלמוד והפלפול, ונמשך אל התנ"ך וההשכלה. ב-1874 למד בבית הספר היהודי הממשלתי, אך לאחר מכן עבר לבית ספר כללי. לאחר סיום לימודיו התיכוניים ניסה להתקבל לבית המדרש למורים במספר מקומות, אך הוא לא התקבל. בינתיים התעמק בספרות ובהגות ההיסטורית היהודית והכללית.

מ־1880 עד 1884 עבר להתגורר בסנקט פטרבורג עם אחיו הבכור, זאב דובנוב, שהיה מראשי הביל"ויים. שם הוא החל לכתוב בעיתון היהודי הרוסי "ווסחוד" (ברוסית: זריחה). בשלב זה של חייו הוא נמשך אל הקוסמופוליטיות והתבטא בחריפות כנגד היהדות. פרסומיו משכו את תשומת לבם של הקוראים והעיתון, ובשנת 1883 הפך לעורך המדור לביקרות ספרים בעיתון.

דעותיו הריאקציונריות בנוגע ליהדות התבטאו תחילה גם כלפי התנועה הציונית, והוא התנגד לתנועת חיבת ציון וליישוב ארץ ישראל. ואולם, בהדרגה הוא שינה את דעותיו הקוסמופוליטיות והחל להתמקד יותר בנושא היהודי. "עתה הבנתי, כי דרכי אל האנושיות עובר דווקא באותו החבל הלאומי שבו כבר עבדתי, כי לעבוד לטובת האנושיות עבודה ממשית אפשר רק על ידי עבודה לטובת אחד מחלקיה - ומה גם לטובת העם בעל תרבות עתיקה" השינוי התחולל בו ב-1887, ומאז החל להתעסק בחקר תולדות ישראל .

דובנוב עבר בשנת  1890 להתגורר באודסה והתרועע עם מנדלי, אחד העם, רבניצקי, ביאליק ואחרים. כאן גם החל במחקריו בחקר תולדות יהדות מזרח אירופה, מכיוון שהתחום המזרח אירופי של ההיסטוריה היהודית קופח במחקרים הקיימים. בשנת 1892 פרסם ב"פרדס" בעריכת רבניצקי את הכרוז שלו: "נחפשה ונחקורה", בו הוא קרא אל "הנבונים בעם" לאסוף חומר לתולדות ישראל בפולין וברוסיה. הוא שב ופרסם את קריאתו ב"לוח אחיאסף", ובעקבות כרוזים אלו הוקמה ועדה היסטורית-אתנוגרפית לריכוז החומר שנאסף בתחום.

ב-1897 החל לפרסם בירחון "ווסחוד" את ה"מכתבים על היהדות הישנה והחדשה"; ב-1907 נאספו המכתבים לספר בשם זה. באסופה זו פיתח דובנוב את השקפתו אודות הפזורה הלאומית של היהודים, השקפה שהוותה בסיס להשקפה האוטונומיסטית. במכתבים, שהראשון מהם יצא בזמן הקונגרס הראשון של ההסתדרות הציונית, הוא התפלמס הן עם הציונות והן עם גישת הבונד. כבר במכתב הראשון שכותרתו "תורת הלאומיות הישראלית" טען שבקהילה היהודית יש שלוש גישות: הגישה הטריטוריאלית - המיוצגת על ידי הציונות, הגישה הסוציאליסטית של הבונד, והגישה - הנכונה ביותר לדעתו - היא הגישה האוטונומיסטית.

תחילה החל דובנוב לתרגם את ספר ההיסטוריה הפופולרי של צבי גרץ, אך לא השלים אותו, ואז פנה לתרגום ספרו ההיסטורי של בראנן-בק, בו החל לפרט את התאוריה האוטונומיסטית שלו, אותה פיתח בסדרת "מכתבים על היהדות הישנה והחדשה". דובנוב דגל בשלטון אוטונומי בגולה, דוגמת ועד ארבע הארצות. אחד העם התנגד לתאוריה של דובנוב, והביע את דעותיו השונות במאמריו: "שלוש מדרגות", ו"שלילת הגלות".

ב-1902 החל את מפעלו ההיסטוריוגרפי הגדול בכתיבת תולדות האומה בכל מרכזיה, מזרח ומערב, ובכל זמניה - מימי קדם ועד יום הכתיבה: "דברי ימי עם עולם"; הוא התעסק במפעל זה עד סוף ימיו. הספר נכתב ברוסית, השפה בה פרסם את רוב כתביו, והסתיים בתחילת שנות העשרים; לאחר מכן באו התרגומים לגרמנית ולעברית וההשלמות.

ב-1912 עמד עם ד"ר י"ל קצנלסון בראש המפעל האנציקלופדי "ייברסקיה אנציקלופדיה" ("האנציקלופדיה היהודית", בשפה הרוסית). אנציקלופדיה זו התבססה על האנציקלופדיה היהודית, אך באה להשלים את החסר בה, והדגישה גם את חשיבותן של קהילות ישראל במזרח אירופה.
ב-1922 עזב דובנוב את רוסיה – מאוכזב מכל ההגבלות וההפרעות שנגרמו לו בעבודתו המדעית - והגיע לקובנה בירת ליטא. כאן הוצעה לו ראשות הקתדרה לדברי ימי ישראל באוניברסיטה הליטאית, אולם הפרופסורים הנוצרים לא ראו את מינויו בעין יפה, ולכן עקר לברלין, וישב שם כ-11 שנה. שם השלים את מפעלו החשוב כהיסטוריון, חיבורו המקיף בן 11 הכרכים, "דברי ימי עם עולם" (תורגם לעברית ב-1923–1939).

עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עבר לגור בלטביה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הפצירו בו מכריו לעלות לארץ ישראל, אולם בתחילת שנת 1940 הוא סירב והעדיף להישאר בלטביה עם ידידיו. בראשית שנת 1941 ניסתה רוזה גינוסר להשיג עבורו סרטיפיקט, לאחר שהביע הסכמה להגר מלטביה. היא פנתה למנחם אוסישקין, אשר אמר שיש להעדיף לתת את מעט הסרטיפיקטים לפעילים ציוניים. לעומתו, יהודה לייב מאגנס פעל להשיג עבור דובנוב סרטיפיקט, אולם השעה נתאחרה ודובנוב לא הספיק לצאת לפני שהנאצים כבשו את לטביה. כאשר כבשו הנאצים את ריגה נכלא דובנוב עם שאר יהודי העיר בגטו ריגה. ב-8 בדצמבר 1941 הובל עם אלפי יהודים למותם בגיא ההריגה ביער רומבולה, שם נטבחו אלפי יהודים. מחמת מחלתו נחסך ממנו המסע המפרך – שוטר לטבי ירה בו והרגו. טענה אחרת היא שנרצח בדרך על ידי אחד מתלמידיו לשעבר, שהיה קצין גסטפו.

על שמו של דובנוב רחובות בירושלים, בתל אביב, בחיפה, ברעננה, בנתניה, בבאר שבע, בראשון לציון וברחובות. בתל אביב הוקם בית ספר יסודי על שמו.

משפחתו

דובנוב היה נשוי לאידה לבית פריידלין (1860–1934) והיו להם שלושה ילדים:
 סופיה (סוניה) דובנוב-ארליך (1885–1986) הייתה משוררת ומתרגמת. הייתה נשואה להנריק ארליך, מנהיג הבונד. לאחר נישואיה התגוררה בפולין. בזמן מלחמת העולם השנייה גרה עם בניה ועם כלותיה בליטא, ומשם נמלטו בני המשפחה לארצות הברית דרך יפן כשבידיהם אשרות יפניות שקיבלו מהקונסול צ'יאונה סוגיהארה. בנה הבכור של סופיה דובנוב-ארליך אלכסנדר ארליך (1912–1985) היה חוקר כלכלה באוניברסיטת קולומביה, ובנה הצעיר ויקטור ארליך  (1914–2007) היה חוקר ספרות באוניברסיטת ייל.
 אולגה דובנוב-איוונוב (1886–1944) התגוררה בלנינגרד ונפטרה בעקבות פגיעת הרעב שספגה בעת המצור על לנינגרד. הייתה נשואה לפועל רוסי מיכאיל איוונוב, שנפטר בגיל צעיר. בניהם התאומים ולדימיר וסרגיי נולדו בווילנה בשנת 1906 ונפטרו בברית המועצות בשנות השמונים.
 יעקב חיים דובנוב (1887–1957) חוקר גאומטריה, פרופסור באוניברסיטת מוסקבה. היה נשוי פעמיים. בתו מנישואיו הראשונים לנינה פפר, ילנה דובנוב (1912–2004), ובתו מנישואיו השניים לבתיה פיכמן, ויקטוריה דובנוב (1925–2009), התגוררו במוסקבה. נכדתה של ויקטוריה קרן דובנוב היא מזכירה מדעית באקדמיה ללשון העברית. השמועה הנזכרת בכתבה של אייזיק רמבה בעיתון מעריב על נישואי יעקב דובנוב לאישה לא יהודייה אינה מבוססת.

אחיו הגדול זאב דובנוב היה חבר ביל"ו.

התנועה האוטונומיסטית
דובנוב היה ממקימי התנועה האוטונומיסטית, שעיצבה תפיסה הסוברת שהיהודים הם "עם שכל העולם הוא מקומו" - ולכן פתרון הבעיה היהודית, לפי דובנוב, הוא הענקת אוטונומיה ליהודים בגולה. דובנוב ראה את הגולה כמציאות ההיסטורית, והוא סבר שהיהודים התפתחו לעם ללא-טריטוריה; עדות לכך היא המרכזים היהודיים הגדולים בארצות הגולה, ובהם המרכז הרוחני בבבל (בין המאה ה-4 והמאה ה-11), המרכז בספרד (מן המאה ה-11 ועד 1492) ועוד. באותה מידה, סבר דובנוב כי לאף עם אחר אין זכויות לאומיות בלעדיות על טריטוריה כלשהי.

יחסו לציונות היה אמביוולנטי, והוא גרס כי הציונות אינה בהכרח פתרון, הן מפני שהפתרון הוא הענקת אוטונומיה בגולה, והן מכיוון שהציונות יכולה לפגוע במאבק להשגת אותה אוטונומיה. עם זאת, הוא ראה בכינונו של מרכז יהודי בארץ–ישראל תהליך רצוי. מרכז זה תאם את תפיסתו בדבר התפתחות מרכזים רוחניים בתולדות היהודים. ואולם, הוא האמין שרוב מניינו של העם היהודי ימשיך לחיות את חייו בתפוצות.

להערכתו של דובנוב משנת 1900, בשנת 2000 יהיו מערבית לירדן כ-500,000 יהודים.

דובנוב דבק בשפת היידיש העממית; הוא לא התנגד לשפה העברית אך טען כי זוהי שפת האליטות, המיעוט.

מכתביו בעברית
דברי ימי עם עולם - דובנוב כתב את דברי ימי עמו בראייה המיוחדת לו וחילק אותם לפי סדר המרכזים הרוחניים של עם ישראל: ישראל בארצו, בבל, אפריקה הצפונית, ספרד, ארצות אשכנז, מזרח אירופה, ארצות הברית וחוזר חלילה לארץ ישראל, שנעשתה בדורו למרכז הרוחני החשוב ביותר של עם ישראל.
 תולדות החסידות (1931)
 היסטוריה של יהודי מזרח אירופה (מקור ברוסית, תורגם גם לאנגלית)
 היסטוריה לילדים
 מלחמות החשמונאים
 ספר החיים
 קובץ כתבים כרוזים ואגרות בעניין המחלוקת בין החסידים והמתנגדים בתקופת צמיחת החסידות, קונטרס מקוון באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
 מהי ההיסטוריה היהודית? מסה פילוסופית -היסטורית מאת ש.מ. דובנוב תרגם ד"ר יעקב מיטלמן

מכתביו ביידיש
 אלגעמיינע אידישע געשיכטע : פון דעם אור-עלטער ביז דער נייער צייט. ווילנא, 1909.
 די אידישע געשיכטע פאר שולע און פאלק. ניו יארק, 1915–1917.
 אלגעמיינע אידישע געשיכטע :פון די עלטעסטע צייטען ביז דער נייער צייט. ווילנע, תר"פ 1920.
 די נייסטע געשיכטע פונם יידישן פאלק :... פון דער פראנצויזישער רעוואלוציע <1789> ביז דער וועלט מלחמה <1914> : אין דריי בענד. ווארשע 1926.
 פון "זשארגאן" צו יידיש און אנדערע ארטיקלען :ליטערארישע זכרונות. ווילנע 1929.
 געשיכטע פון חסידיזם :אויפן יסוד פון אריגינעלע מקורים, געדרוקטע און כתב-ידן, ווילנע 1930–1933.
 אידישע געשיכטע :דערציילט פאר קינדער, מיט 70 אילוסטראציעס און קארטעס. בערלין 1932.
אידישע געשיכטע פאר שול און היים. ריגע 1935.

לקריאה נוספת
 שמעון ראבידוביץ' ‬ (עורך), ספר שמעון דובנוב, הוצאת אררט, 1954.
 אברהם גרינבוים, ישראל ברטל, דן חרוב (עורכים), ספרא וסייפא - שמעון דובנוב: היסטוריון ואיש ציבור, מרכז זלמן שזר, 2010.

קישורים חיצוניים

 
 
 פרסומיו של שמעון דובנוב בספרייה הלאומית
 כתבי דובנוב הסרוקים באוסף אהרן פריימאן, אוניברסיטת פרנקפורט
 שמעון דובנוב, באתר "האבות המייסדים של הציונות" – ערך מקיף הדן בסוגיות במשנתו של דובנוב, ועשיר במקורות וציטוטים מכתביו
 
 
 אברהם לוינסון, "שמעון דובנוב", פרויקט בן יהודה
 
 
 
 יעקב רוטשילד, דובנוב, גרץ, יעבץ - סקירה השוואתית, חברה והיסטוריה (עורך: יחזקאל כהן), ירושלים: משרד החינוך, תש"ם, באתר "דעת"
 
 
 דוד אסף, '"אהובי רעי, המגיד מדובנא": מכתבי בדיחות בסגנון "מגלה טמירין" שהחליפו ביניהם שלום עליכם ושמעון דובנוב', חוליות, 5 (1999), עמ' 61–107.
 
 
 
 
 אוסף פרטי שמעון דובנוב, מאוספי הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.

הערות שוליים

היסטוריונים יהודים רוסים
היסטוריונים רוסים
יהודים בשואה: לטביה
יידישיזם ויידישיסטים
אנציקלופדיסטים יהודים
חוקרי תולדות עם ישראל
חוקרי יהדות מזרח אירופה
אסירים בגטו ריגה
סופרים ומשוררים שנספו בשואה
היסטוריונים שנספו בשואה
סופרים יהודים בלארוסים
סופרים כותבי יידיש
אישים שהונצחו על בולי ישראל

ילידי 1860
נפטרים ב-1941