שער הרחמים

שער הרחמים (בערבית: בּאבּ אלרחמה باب الرحمة) הוא אחד משערי ירושלים, הנמצא בצדה המזרחי של חומת ירושלים, בחלק החומה המהווה גם את החומה המזרחית של הר הבית. הוא מורכב למעשה משני פתחים, החסומים כיום בלבנים. שמו של הפתח הצפוני שער התשובה ושל הדרומי שער הרחמים. שער הרחמים היה היחיד מבין שערי החומה שמוביל ישירות להר הבית.

חשוב לציין ששער הרחמים, כפי שאנו מתייחסים אליו כעת, אינו חלק מהבנייה המקורית של בית המקדש הראשון. הקשר שלו לתולדות ימי בית ראשון נותר ספקולטיבי ברובו, ויש מידע מצומצם הקושר אותו ספציפית לבית הראשון או לשעריו.

במסורת היהודית מקובלת האמונה שזהו המקום דרכו ייכנס המשיח לירושלים ויביא את הגאולה הסופית. לשער יש משמעות דתית רבה עבור יהודים, והוא נחשב למקום של תפילה ועלייה לרגל.

בבית השער פועל כיום בית תפילה ולימוד מוסלמי. הכניסה למבנה השער היא דרך הר הבית בלבד. מעל השער ניצבת עמדה של משטרת ישראל.

היסטוריה

תקציר 
שער הרחמים, מוזכר בספר יחזקאל בהקשר של ימי בית ראשון. ביחזקאל מ"ד, א-ג, מתואר כשער הפונה מזרחה וייסגר, שמור לכניסת אלוהי ישראל. דרכו נכנס כבוד אלוהי ישראל אל בית המקדש ויצא ממנו. על פי התיאור המקראי, שער הרחמים תפס מעמד משמעותי במנהגים ובאמונות הדתיות של אז. השער נחשב כקדוש ושמור לנוכחות האלוהית. סגירתו סימלה את יציאת כבוד ה' מבית המקדש, ופתיחתו העתידית תסמל את שובה של הנוכחות האלוהית.

מבנה שער הרחמים שנמצא כיום בהר הבית, המעוצב בסגנון אומיי, קיים מאז המאה ה-7. מאמינים כי הוא נבנה כקשת ניצחון להנצחת שיקום הצלב על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס בשנת 628. עם זאת, רוב החוקרים מקשרים אותו עם שליטי אומיה ומקשרים אותו למבנים עתיקים אחרים בהר הבית. השער השתלב בחומת המתחם כאשר הח'ליף עבד אל-מלכ ביצר את השטח לבניית כיפת הסלע בשנת 638. ייתכן שהוא נאטם מאוחר יותר מסיבות ביטחוניות ויצא מכלל שימוש עד המאה העשירית. באותה תקופה נערכו תפילות של יהודים קראים מול השער האטום, כפי שתועד בטקסטים של גניזה קהירית.

נאסיר א-חוסרו, מבקר מוסלמי, הזכיר אותו כמסגד בשנת 1047, והוא שימש לתהלוכות ליטורגיות במהלך ממלכת ירושלים. בתקופה הממלוכית נסגר השער בשערי ברזל, והוא המשיך לשמש כמסגד. בתקופה העות'מאנית שולב השער בחומה שבנה הסולטן סולימאן הראשון ונחתם באבנים. ב-1917 הייתה הצעה לפתוח את השער לכניסתו של הגנרל אלנבי לירושלים, אך הוא סירב ודחה כל השלכות משיחיות.

בתקופת המקרא 
בהקשר של ספר יחזקאל, אזכור שער הרחמים ביחזקאל מ"ד, א-ג הוא חלק מקטע גדול יותר המתאר את השיקום והטיהור העתידי של בית המקדש וטקסיו. הפסוקים סביב אזכור השער מדגישים את חשיבות הקדושה, הציות והדרת זרים או ערלים מהקודש. פסוקים אלו מתארים את השער סגור ושכך ישאר כי ה' אלוהי ישראל נכנס דרכו. השער מיועד אך ורק לשימושו של הנשיא, שיזכה לפריבילגיה לאכול בנוכחות ה'. ההקשר של פסוקים אלה ביחזקאל הוא בתוך חזון של שיקום וחידושו העתידי של בית המקדש, לרבות כינונה מחדש של פולחן נאות והקפדה על החוקים והתקנות שקבע אלוהים. שער הרחמים מוזכר בחזון זה כדי להדגיש את טבעו הקדוש ואת תפקידו בנוכחות האלוהית בתוך בית המקדש.

התקופה הביזנטית 
מבנה השער קיים מאז המאה ה־7, ראש השער וסביבו מעוטרים בעיטורים שעל פי סגנונם שייכים לתקופה האומאית. באזור נמצאו גם שרידי שער כניסה קדום יותר מהתקופה הרומית.

על פי הארכאולוג דן בהט, ההקשר היסטורי של הקמת השער היה בתקופה הביזנטית. בשנת 628, עבר דרכו הקיסר הביזנטי הרקליוס בראש תהלוכה גדולה, בה הושב הצלב של כנסיית הקבר למקומו בירושלים. הצלב, שעל פי המסורת, זוהה בידי הלנה אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, כצלב שעליו נצלב ישו, נשדד על ידי הפרסים כאשר כבשו את העיר בשנת 614, והשבתו נחשבה לניצחון גדול לנוצרים. מבנה השער אינו מתאים לשמש כשער הגנה משום שהוא רחב, הכניסה אליו היא חזיתית (ולא בזווית, כבשער מגן) וכיוון שמכה אחת של איל ניגוח בעמוד המרכזי תמוטט את כולו. לפיכך, מדובר ככל הנראה בשער ניצחון שנבנה בשלהי התקופה הביזנטית לציון נס השבת הצלב על ידי הרקליוס. אולם, הגישה המקובלת על רוב החוקרים קושרת בין השער לבין שאר המבנים הקדומים בהר הבית ששרדו, ומייחסת אותו לפעולות הבנייה של שליטי בית אומיה.

התקופה המוסלמית 
כעשור לאחר מכן (638) נפל השלטון הביזנטי-נוצרי עקב הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל. כאשר ביקש הח'ליף עבד אל-מלכ לבצר את הר הבית על מנת להקים בו את כיפת הסלע, מבנה השער שקיים היום נבנה אז, והוא שולב בחומת המתחם המשוקמת. ייתכן ונאטם, משום שהשארתו פרוץ היוותה סיכון ביטחוני. חלק מהחוקרים סבורים שהשער נאטם יותר מאוחר במאה העשירית, מסיבות דתיות ויצא מכלל שימוש רק אז. מול השער האטום התקיימו באותה תקופה תפילות של יהודים קראים, כפי שמשתקף במסמכים מן הגניזה הקהירית.

לפי דיווחי עולי הרגל, גם בימי צלאח א־דין היה השער חסום. פתחיה מרגנסבורג שביקר בירושלים במאה ה־12 מתאר את השער הנעול:

נאסיר אי-ח'וסרו שביקר בירושלים בשנת 1047 דיווח, שהאתר שימש בתקופה זו כמסגד: "מסגד נאה מקושט במיני שטיחים ומוקצים לו משרתים [יעודיים, לא משרתיו של החראם] ובאים אליו אנשים רבים המתפללים בו והוא קיים עוד לפני חזרתו בתשובה של דוד. כל אדם שם מייחל לתשובה ולהסתלקות מהחטאים".

ממלכת ירושלים הצלבנית 
גוטפריד מבויון, מנהיג מסע הצלב הראשון, פרץ את השער ונכנס לירושלים דרכו, בדומה להרקליוס. בתקופת ממלכת ירושלים נפתח השער פעמיים בשנה לצורך צעדות ליטורגיות, ביום ראשון של הדקלים באפריל ובחג רוממות הצלב בספטמבר, שבא לאזכר את כניסתו של הרקליוס.

התקופה הממלוכית 
בתקופה הממלוכית היה שוב השער סגור, אך לא בחסימת אבן אלא בשערי ברזל. תיאור דומה עולה כמאתיים שנה לאחר מכן מדברי אשתורי הפרחי בספרו 'כפתור ופרח', בו הוא מספר כי .

גם בתקופה הממלוכית שימש המקום כמסגד. אלעמרי (1347) מביא מידע לגבי בית השער: "מסג'ד באב אלרחמה. ארכו ממזרח למערב 30 אמות ורוחבו מדרום לצפון 14 אמות וחצי. רוחב המחראב [כנראה הפתח בקירו הפנימי הדרומי של בית השער] שלוש אמות ורבע ומתפלל בו אימאם משלו. שש כיפות אבן מסותתת, ניצבות על שני עמודי צור לבנים ושני עמודי תמך. מסגד זה משתרע על השטח של פנים שני השערים הנקראים שער הרחמים".

התקופה העות'מאנית 
בתחילת המאה ה־16 בנה הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון את חומת ירושלים העות'מאנית, ובמסגרת הבנייה שולב מבנה השער הקדום, כאשר נאטם באבנים דומות לאבניה החומה.

בתקופת המנדט הבריטי 
בדצמבר 1917 העלה מייג'ור-גנרל דאוניי (Dawnay), אחד מיועציו של גנרל אלנבי, שהיה בקיא במסורות ארץ ישראל, הצעה לפתוח את שער הרחמים כך שהגנרל אלנבי יכנס לירושלים כמו ישו, הרקליוס וגודפרי מבויון לפניו, וזאת על מנת "להגשים את הנבואה המוסלמית העתיקה" על בואו של משיח הנוצרים דרך השער ואף לנצל את תעתיק שמו לערבית אל-נאבי (הנביא). אלנבי, שהתנער מכל יומרה משיחית, סירב לכך.

במסורת היהודית 
בתקופה הערבית זכה השער להיות אחת הנקודות החשובות ביותר במסורת סיבוב השערים של קהילת הקראים בירושלים (קהילת אבלי ציון) ונערכו מולו תפילות, בקשות וקינות. המתפללים התלוננו על כך שהערבים הפכו את המקום למקום זריקת אשפה ובית קברות. כך למשל בקינת "אבלי ציון" נאמר: "שער הקדים היה מעבר לטמאים ועווילים", תפילת סלמון בן ירוחִם בה נאמר: "והנה היום כל שעריו עזובים נטושים, ועל שערי קדים קברי זדים ארורים" והקדמת סהל בן מצליח ל"ספר המצוות": "ואחינו האבלים לילה ויומם לא יחשו בראותם מטות המתים מובאות אל המקום אשר עמד שם ארון האלוהים, ואחרי יוציאם לקברם סביבות המקדש".

מסורת יהודית נוספת, נפוצה מאוד בימי הביניים, מקשרת את שער הרחמים עם מדרש אגדה המתייחס ל (כל הנכנסין להר הבית, נכנסין דרך ימין ומקיפין ויוצאין דרך שמאל – חוץ ממי שאירעו דבר, שהוא מקיף על השמאל. מה לך מקיף לשמאל? שאני אבל – השוכן בבית הזה ינחמך; שאני מנודה – השוכן בבית הזה, ייתן בליבם ויקרבוך, דברי רבי מאיר) וקושר אותה לימי מקדש שלמה, הקיים במקורות במספר מקבילות :"ראה שלמה כת של גומלי חסדים ובנה להם לישראל שני שערים אחד לחתנים ואח' לאבלים ולמנודים. בשבת היו מתקבצין יושבי ירושלים ועולין להר הבית ויושבין בין שני שערים הללו כדי לגמול חסדים לזה ולזה". ר' אשתורי הפרחי (1322), כתב למשל: "מסתבר שהם אותם שני השערים שעשה שלמה לגמול חסדים אחד לחתנים ואחד לאבלים ומנודים וכמו שנזכר [ב]מסכת סופרים". יצחק חילו (1333) כתב: "לפנים היו שני שערים אחד לחתנים ואחד לאבלים כמו שאמרו בפרקי דר' אליעזר"; מסורת זו שבה ונזכרת גם אצל משולם מוולטרה (1481) ואצל משה באסולה (1522), שציין: "יש לבית המקדש ב' שערים מברזל סגורים... וקורין להם "שערי רחמים" ואומרים שבאחד היו נכנסים החתנים ובאחד האבלים".

היותו של השער סתום, סייעה להעצמת ההגות והמסורת היהודית על המשיח המתמהמה והנחסם בידי כוחות זרים. לאחר חסימת השער, הפך האזור שמחוץ לכותל המזרחי לבית קברות מוסלמי. יש אמונה בקרב היהודים, שהמוסלמים מבקשים בכך למנוע את ביאת המשיח, בחשבם שאליהו הנביא הכהן לא יוכל לעבור בבית הקברות, שמא ייטמא, ובכך תעוכב גאולתם של היהודים. אולם בהלכה היהודית קיימות דעות כי בית קברות של גויים אינו מטמא, אלא רק מגע ישיר במת או בנשיאתו.

במסורת הנוצרית
על פי המסורת הנוצרית שער הרחמים הוא השער דרכו נכנס ישו לירושלים. זהו גם מקום פגישתם המסורתי של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה, הוריה של מרים, אם ישו שנקרא בבשורה האפוקריפית פסאודו-מתי בשם "שער הזהב".

בתרבות 
משנת 1977 צורף דימוי שער הרחמים בשטר של 500 לירות, ומשנת 1980, בשטר של 50 שקל, שהנפיק בנק ישראל.

בשירו של מאיר בנאי, "שער הרחמים", מוזכר השער מספר פעמים.

גלריה

ראו גם 
 הכותל המזרחי
 שער שושן
 שערי ירושלים

לקריאה נוספת 
 אלי שילר, שער הרחמים, ירושלים 1975
 שלומית גרא, שער הזהב בירושלים: שער הרחמים [עבודת מחקר לקבלת תואר דוקטור], תל אביב, 1986

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
שערי הר הבית והמקדש
שערי ירושלים
מקומות שהונצחו בשטרות כסף ישראליים