קורבן פסח

קורבן פֶּסַח ביהדות הוא קורבן של טלה או גדי שהוקרב לראשונה שעות ספורות לפני מכת בכורות – המכה האחרונה מעשר המכות, ערב יציאת בני ישראל ממצרים, ובעקבות זאת נקבע כקורבן המוקרב בכל שנה, מעת הכניסה לארץ ישראל, בי"ד בניסן (חג הפסח במשמעותו המקורית – שהשתמרה בלוח השנה במגילות קומראן) אחר הצהריים, ונאכל בליל ט"ו בניסן – חג המצות, או חג הפסח במשמעותו כיום. הפסח נקרא על שם ה"פסיחה" של אלוהים על בתי ישראל בזמן מכת בכורות.

למצווה זו משמעות היסטורית ודתית רבה, והמקרא מדגיש את קיומה של המצווה מספר פעמים באירועים היסטוריים מיוחדים.

מקור המצווה

"פסח מצרים"
מקורה של המצווה הוא בספר שמות, כאשר משה מצטווה להודיע לבני ישראל בעודם במצרים, לקחת שה (של כבש או עז) בי' בניסן, ולשחוט אותו בי"ד בניסן, בין הערביים:

למצוות האכילה נוספו איסורים וציוויים מיוחדים: יש לאוכלו עם מצה ומרור, יש לצלות אותו באש דווקא ולא לבשלו, אין לשבור בו עצם, אין להותיר ממנו עד הבוקר (את הנותר עד הבוקר יש לשרוף), וכן יש לאוכלו בחיפזון:  כמו כן הצטוו למרוח מדם הקורבן על המשקוף ועל שתי המזוזות, משום שאותו לילה היה ליל מכת בכורות, ומריחת הדם מהווה מעין "אות" למלאך המשחית ש"יפסח" על בתי בני ישראל ולא יכה את הבכורים שבהם, ככתוב:

"פסח דורות"
בפרשה נפרדת ציוותה התורה () גם על הקרבת הפסח כקורבן קבוע מדי שנה בתאריך בו הקריבו את קורבן הפסח במצרים. המצווה לדורות היא זכר למצווה בה נצטוו ישראל בזמן יציאת מצרים – "פסח מצרים", ואשר סימלה את הברית בין עם ישראל לאלוהיו ואת התנתקותו של עם ישראל מהעבודה הזרה של המצרים. כחלק מהציוויים של פסח זה (שחלו גם על הפסח במצרים) נאסר על טמא, על ערל (אדם שלא נימול) ועל גויים לאכול את הפסח, וכן נצטוו לאכלו רק בבית אחד ולא להוציא מן הבשר החוצה.

באשר למצוות שהוזכרו בפרשה שלפני כן, הבינו חז"ל שחלק מהן, כגון האכילה בחיפזון ומריחת הדם על הבתים, היו רק לאותו זמן, שאותו כינו "פסח מצרים", ואילו אחרות – כגון השחיטה בין הערביים, האיסור לשבור עצם ולהותיר עד הבוקר והחובה לאוכלו עם מצה ומרור – נשארו גם לדורות. קורבן זה כינו בשם "פסח דורות". במקראות נוספים נוספו מצוות נוספות הקשורות לקורבן הפסח – האיסור לשחטו כאשר יש ברשות המקריב חמץ (כך לפי פרשנות חז"ל), וכן שאין לזבוח את הפסח אלא "במקום אשר יבחר ה'", דהיינו בירושלים (לאחר שזו נבחרה).

טעמי המצווה
נראה שהמצווה בזמן יציאת מצרים סימלה את ההתנתקות מאלוהי המצרים על ידי שחיטתו בפועל. חז"ל הסבירו שהשה היה אלוהיהם של המצרים, ושחיטתו מהווה ניתוק מן העבודה הזרה (אחד הגלגולים של רע היה איל שמחזיק את השמש. לדעת המפרשים השמש בזמן מזל טלה הגבירה את הנילוס בגלל הפשרת שלגים). יש אף הסוברים כי היותו של הקורבן צלוי ולא מבושל, הוא כדי להמחיש למצרים את הזלזול באלוהיהם, שכן ריח הבשר הצלוי והעשן מורגש למרחוק. מריחת דם הקורבן היוותה, לפי זה, מעין סימן שבית זה מנותק מן התרבות האלילית המצרית, ואף מסכן עצמו בשחיטת אלוהי המצרים לעיניהם כדי לקיים את מצוות ה', ובכך ראוי הוא להצלה. במצווה זו הייתה מעין כריתת ברית בין עם ישראל לאלוהיו (זוהי אחת המצוות הראשונות שבהן נצטווה עם ישראל, אם לא הראשונה).

למצוות השונות שנלוו אל הקורבן ניתנו פירושים שונים; העיקרי שבהם הוא שמדובר באלמנטים של חיפזון (צלייה באש היא מהירה, יש לאכול עד סוף הלילה, אין להתעכב לשבור את העצמות ולמצוץ את לשדן), כמו האלמנטים הבולטים של "מתניכם חגורים, נעליכם ברגליכם ומקלכם בידכם". וכן אכילת המצות עם קורבן הפסח מבטאת זריזות, שכן הכנת ואפיית המצה נעשית בזריזות. כל אלו מסמלים נכונות לצאת ממצרים עד עלות השחר. פירוש נוסף שהוצע הוא שהאלמנטים הללו הם דרך מלכות ושחרור – צלי אש הוא מאכל מלכים; דרכם לאכול את הבשר עם ירק (המרור); שבירת עצמות היא דרכם של עניים, וכן על דרך זו.

המצווה לדורות נועדה, ככל הנראה, להוות זכר ליציאת מצרים, יחד עם חידוש הברית מדי שנה; כך ניתן להבין גם מההדגשות בתנ"ך על אירועים שונים שבהם נעשה הפסח ברוב עם.

מניין המצוות הקשורות לקרבן פסח
הרמב"ם מונה בספר המצוות ובמשנה תורה שש עשרה מצוות (ארבע עשה ושתים עשרה לא תעשה) הקשורות לקרבן הפסח. במניין זה כלולות מצוות הנוגעות לקרבן פסח ראשון, לקרבן פסח שני ולקרבן החגיגה הבא עם הפסח:

המשתתפים במצווה

החייבים בקורבן
כל יהודי המחויב במצוות מחויב אף באכילה מקורבן הפסח. חיוב זה כולל נשים, עבדים כנענים, וקטנים היכולים לאכול לפחות כזית מבשר הקורבן.

המצווה מוטלת על גברים ונשים כאחד. אדם שיכול היה להקריב את הקורבן במועדו אך לא עשה זאת – "ונכרתה הנפש ההיא מעמיה". זהו עונש בידי שמים, כרת, אשר מהותו היא ניתוק מגורל עם ישראל, וחז"ל פירשוהו שעניינו על היכרתות מן העולם הבא או על קיצור חיים בעולם זה. עונש זה הוא כמעט ייחודי למצוות קורבן הפסח, שכן מצווה זו ומצוות המילה, הן שתי מצוות העשה היחידות שאי-קיומן מהווה עילה לעונש זה.

חבורת המנויים
לפני שחיטת קורבן הפסח, ישנו צורך בחבורה מוגדרת ה"מנוייה" על הקורבן, חבורה זו יכולה להכיל כל שילוב של החייבים באכילה, ובתנאי שהקורבן מספיק גדול כדי לספק כזית בשר לכל אחד, למעט מהמקרים הבאים:
אין להקים חבורה אשר אין ביכולתה לאכול את כל בשר הקורבן, מסיבה זו, אין להקים חבורה המורכבת רק מזקנים או חולים
לכתחילה אין להקים חבורה המורכבת מאדם אחד בלבד אף אם הוא יכול לאכול את כל הפסח לבדו
אין להקים חבורה המעורבת מנשים, עבדים וקטנים, משום חשש לפריצות, אך ניתן להקים חבורות על טהרת הנשים או העבדים.
אף על פי שילדים קטנים רשאים להשתייך לחבורה קיימת, אין להקים חבורה אשר מורכבת רק מילדים קטנים.
יש להימנע מהקמת חבורה על טהרת הגרים, מהחשש שמא מתוך החמרת יתר וחוסר ידע, הם יכריזו על פסח כפסול, אף על פי שאינו כך.

ניתן להצטרף ולעזוב את החבורה כל עוד לא נשחט הקורבן, אך בעת השחיטה, כל אדם רשאי להשתייך לחבורה אחת בלבד.

האסורים לאכול מהפסח
אסור לתת לגוי, ואפילו גר תושב, לאכול מבשר הפסח, ככתוב: 
אסור לתת ליהודי עובד עבודה זרה ("מומר לעבודה זרה") לאכול מבשר הפסח, ככתוב: , ופירשו חז"ל שבן נכר הוא מי ש"נתנכרו מעשיו לאביו שבשמים".
אסור לערל (מי שאינו מהול, ואפילו אם אינו מהול משום שיש סכנה לחייו אם ימול) לאכול מבשר הפסח, ככתוב:

בהמת הקורבן
בקורבן הפסח מוקרב שה תמים (בלא מום) עד גיל שנה.

לקראת יציאת מצרים, אלוהים ציווה את בני ישראל: .

שלבי ההקרבה

זמן ההקרבה
הציווי לשחוט את הפסח "בין הערביים" נתפרש על ידי חז"ל כמכוון לזמן אחר הצהריים (מעת נטיית השמש מערבה משיא גובהה). אולם רבי אברהם אבן עזרא טוען שהביטוי, לפי פשוטו, מתייחס לשעת הערב, בין שקיעת החמה לצאת הכוכבים. אולם הוא מביא את דברי רב סעדיה גאון, שזמן קצר זה אינו מספיק לשחיטת קורבנות הפסח של כל עם ישראל, ולכן מן ההכרח לפרש שמדובר על זמן ממושך יותר.

שלוש כיתות
כשהגיעה שעת ההקרבה, באו המקריבים לבית המקדש עם קורבנותיהם. אין צורך שכל המנויים על קורבנות הפסח יבואו לעזרה, אלא די בנציג אחד מכל חבורה. המקריבים היו נכנסים לעזרת ישראל בשלש קבוצות (בלשון המשנה: כיתות). נכנסו המקריבים הראשונים וכאשר נתמלאה העזרה נעלו את דלתותיה והתחילו את תהליך ההקרבה. כשהתהליך הסתיים פתחו את הדלתות, ויצאה הכת הראשונה. לאחר מכן נכנסה הכת השנייה, ואחריה הכת השלישית. גם אם יש מעט מקריבים יש לחלקם לשלש כיתות. לפי המשנה, הכת השלישית הייתה הקטנה ביותר, כיוון שהכל השתדלו להזדרז בהקרבת הפסח, ובתוספתא כת זו אף נקראת "כת עצלנים".

שירת הלל
במקביל לתהליך ההקרבה, כחלק ממצוות שירת הלווים, קראו הלויים את ההלל (פרקים קי"ג-קי"ח בספר תהילים). נחלקו המפרשים אם רק הלויים קראו את ההלל או שגם המקריבים שהיו בעזרה הצטרפו אליהם. אם סיימו את קריאת ההלל – התחילו לקרוא אותו פעם שנייה. לפי המשנה, מעולם לא אירע שנזקקו לקרוא את ההלל פעם שלישית, שכן ההקרבה נעשתה במהירות רבה.

שחיטה, הולכה וזריקת הדם
ההקרבה החלה בשחיטת הקורבן. שחיטת הפסח, כמו שחיטת שאר הקורבנות, יכולה להיעשות גם על ידי זר (מי שאינו כהן).

לאחר השחיטה, קיבל כהן את דם הפסח במזרק (כלי המיועד לקבלת דם הקורבנות וזריקתם אל המזבח). הולכת הדם אל המזבח נעשתה בתהליך מיוחד, המתואר במשנה: הכהנים היו עומדים בשורות, והעבירו את מזרקי הדם מיד ליד, עד שהגיעו אל הכהן הקרוב למזבח, וזה שפך את הדם על המזבח, במקום שהיה למזבח יסוד (בליטה מוגבהת שהייתה מסביב למזבח, בצד הצפוני ובצד המערבי שלו). במקביל להולכת הדם, החזירו הכהנים את מזרקי הדם הריקים לתחילת השורה. בחלק מהשורות השתמשו במזרקי זהב, ובחלקן במזרקי כסף, תוך הקפדה על אחידות בסוג המזרקים שבכל שורה.

הפשט, ניתוח והקטרה
לאחר זריקת הדם, תלו את הקורבן על ווים שהיו בקירות העזרה, ועל גבי עמודים שהיו בעזרה, והפשיטו את עורו. כשהווים לא הספיקו, היו מקלות מיוחדים שהיו מניחים על כתפיהם של הנוכחים, כדי לתלות עליהם את הקורבן ולהפשיט אותו. לאחר הפשטת עור הקורבן, חתכו את בשרו והוציאו ממנו את החלבים (חלקים שומניים, אותם היו מקריבים על גבי המזבח) ואת הפרש (פסולת המזון שבקרבי הבהמה). ההפשט והניתוח יכולים גם הם להיעשות על ידי זרים. רבי מנחם המאירי כותב שיש להניח כי כל מה שניתן לעשותו על ידי זרים אכן נעשה על ידיהם, מפני שהכהנים היו טרודים בעבודות המיוחדות להם. לאחר מכן הקטירו הכהנים את החלבים על גבי המזבח.

עם סיום ההקרבה של הכת נפתחו דלתות העזרה, והמקריבים יצאו עם קורבנם למקום המיועד לאכילתו. עם סיום ההקרבה כולה, הדיחו הכהנים את העזרה במים, כדי לנקותה מהדם שנשפך בה.

שינויים כאשר חל בשבת
הקרבת קורבן פסח דוחה את השבת, ולכן מקריבים אותו בזמנו גם בערב פסח שחל בשבת. עם זאת, פעולות שניתן לעשותן לפני שבת או לאחריה אינן דוחות את השבת. לפיכך יש כמה שינויים בתהליך ההקרבה בשבת.

הבאת הפסח: בגלל איסור הוצאה מרשות לרשות אין לשאת את הפסח לעזרה בשבת, אלא יש להביאו כשהוא הולך בעצמו. כמו כן, אין להביא את סכין השחיטה בשבת, אלא יש להכין סכין בעזרה לפני שבת, או במקרה של שכחה לתחוב את הסכין בצמר הטלה או בקרני הגדי.
הפשטת הפסח: כאמור לעיל, היו מפשיטים את הקורבן כשהוא תלוי על מקלות מיוחדים. בשבת, לדעת ר' אליעזר, לא היו משתמשים במקלות אלו, שכן הם היו נחשבים מוקצה, ולשיטתו, המקריבים היו מניחים את ידיהם על כתפי חבריהם, והיו תולים את הכבש על ידיהם, ומפשיטים את הכבש. אך ההלכה היא שאין שבות במקדש (איסורי שבת מדרבנן), ולכן היו מפשיטים את הקורבן כרגיל גם בשבת.
שטיפת העזרה: לפי המשנה, הכהנים הדיחו את העזרה (ראו לעיל) גם בשבת, אלא שדבר זה היה בניגוד לדעת חכמים, שאסרו זאת. עם זאת, הרמב"ם פוסק שהדבר מותר, כיוון שהדחת העזרה אינה אסורה מן התורה, אלא רק מדרבנן, ואיסורים מדרבנן הותרו במקדש.
לקיחת הפסח: בגלל איסור הוצאה מרשות לרשות, אסור לקחת את הקורבן הביתה, ולכן כשערב פסח חל בשבת, היו המקריבים ממתינים בהר הבית עד צאת השבת. הכת הראשונה של מקריבי הקורבן המתינה ברחבת הר הבית, הכת השנייה המתינה בחיל (השטח שבין חומת העזרה לבין החומה הנמוכה הקרויה הסורג), והכת השלישית נשארה בעזרה.

צליית הפסח
נאמר בתורה:  מכאן שאסור לאכול את הפסח כשהוא נא (כלומר: נצלה מעט ועדיין אינו ראוי למאכל אדם) או מבושל, אלא רק כשהוא צלוי כראוי – ללא נוזלים. אם בטעות הבשר נחרך, הגמרא אומרת שלא נפסל בכך.

עוד יש ללמוד מפסוק זה שהפסח חייב להיות צלי אש, כלומר צלוי מחמת האש ולא מחמת דבר אחר. לפיכך צליית הפסח נעשית כשהוא תחוב על שיפוד של עץ, שאינו מעביר חום, ולא על שיפוד של מתכת (משום שאם ייעשה כן, הפסח יצלה מחמת השיפוד הלוהט, וייחשב "צלי מחמת דבר אחר"). כמו כן אין צולים את הפסח כשהוא נתון בכלי. לפי המשנה, היו משתמשים דווקא בשיפוד של רימון, משום שהוא יבש יותר מעצים אחרים, וגם כשהוא מתחמם לא יוצאים ממנו מים. לעומת זאת, בעצים אחרים יכולים לצאת מים במהלך הצלייה, ולבשל את בשר הפסח. את הרגליים ואת המעיים של הקורבן תולים על השיפוד בנפרד מגופו.

כאשר ערב פסח חל בשבת נדחית צליית הפסח למוצאי שבת. כשפסח חל בשבת, הכנסת השה לתנור הייתה עם כניסת החג/שבת ונצלה ללא מגע יד אדם.

אכילת הפסח

זמן אכילת הפסח
זמן אכילת הפסח שנוי במחלוקת תנאים: לדעת רבי עקיבא, ניתן לאכול את הפסח, מן התורה, כל הלילה, ואילו לדעת רבי אלעזר בן עזריה, זמן אכילת הפסח אינו אלא עד חצות. גם לפי רבי עקיבא, אסור מדרבנן לאכול את הפסח לאחר חצות. גם הראשונים נחלקו בעניין זה להלכה: יש שפסקו כרבי עקיבא, ויש שפסקו כרבי אלעזר בן עזריה.

ברכה
לפני האכילה יש לברך ברכה מיוחדת. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לאכול הפסח". לפני אכילת שלמי החגיגה מברכים: "ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לאכול הזבח".

מצות ומרורים
נאמר ב: "וְאָכְלוּ אֶת הַבָּשָׂר בַּלַּיְלָה הַזֶּה, צְלִי אֵשׁ וּמַצּוֹת עַל מְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ", ומכאן שיש לאכול מצה ומרור עם קורבן הפסח. ולדעת הלל הזקן אף יש לאכול את הפסח, המצה והמרור כשהם כרוכים יחד. מכאן הנוהג לאכול מצה ומרור כשהם כרוכים זה בזה. עם זאת, אין אכילת המצה והמרור מעכבת את מצוות הפסח, וכשאין מצה ומרור ניתן לאכול את הפסח לבדו.

אופן אכילת הפסח
אסור להוציא את בשר הפסח מחבורה לחבורה, כלומר משטח שמיועד לחבורה אחת של אוכלי הפסח לשטח המיועד לחבורה אחרת, ככתוב:  לפי חז"ל, "הבית" שבפסוק זה הוא השטח השייך לחבורה של אוכלי הפסח. אם הבשר יצא מהשטח האמור הוא נפסל לאכילה.
אסור לשבור עצם מעצמות קורבן הפסח, ככתוב:  בפסח הקרב בטומאה (ראו להלן) אין איסור זה נוהג. בעל ספר החינוך מסביר ששבירת עצמות היא מעשה אופייני לעניים, השוברים את העצמות כדי לאכול את המח שבהן, ובליל הפסח, המבטא את יציאת של בני ישראל לחרות, מן הראוי שינהגו כבני מלכים, שאינם אוכלים בצורה כזו.

אכילת הפסח צריכה להיעשות על השובע – כאשר האדם שבע, ולכן נהגו להקריב קורבן נוסף בערב הפסח – קורבן שלמי חגיגה, לאכול ממנו תחילה, ורק לאחריו, בסיום הסעודה, לאכול את בשר הפסח. עם זאת, גם מי שאכל את הפסח כשהוא רעב יצא ידי חובתו.
 לאחר אכילת הפסח אסור לאכול דברים אחרים, כדי להישאר עם הטעם של הפסח בפה. מקור המנהג במשנה: "אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן", כלומר: אין נפטרים מהסעודה, לאחר אכילת הפסח, באפיקומן (קינוח סעודה).

חגיגה הבאה עם הפסח

יחד עם קורבן הפסח, אפשר גם להקריב קורבן חגיגה, שהוא קורבן שלמים, ואותו אוכלים לפני אכילת הפסח, כדי שאכילת האחרון תהיה "על השובע". יש הסוברים שקורבן זה אינו חובה כלל בעוד שלדעת אחרים, בתנאים מסוימים (ראו להלן) הקורבן הוא חובה, אך לא מן התורה אלא מדברי חכמים. הקורבן נלמד מן הפסוק . פסוק זה מוקשה, שכן אם מדובר בקורבן הפסח עצמו, הרי אותו מותר להקריב (לפי הפרשות האחרות בתורה) רק מן הצאן, ולא מן הבקר. על כן הבינו חז"ל, שמדובר בקורבן שבא יחד עם הפסח, שאותו מותר להביא גם מן הבקר. לקורבן זה קראו "חגיגת ארבעה עשר".

המשנה קובעת שקורבן חגיגה זה בא בחול ובטהרה, כלומר דווקא כאשר קורבן פסח קרב ביום חול וכאשר הציבור והכהנים טהורים, ולא כאשר הוא קרב בשבת או כאשר הציבור או הכוהנים טמאים (ראו לעיל: הבאת הקורבן בטומאה). טעם הדבר הוא שקורבן חגיגת ארבעה עשר הוא קורבן רשות, אין הוא דוחה לא את השבת ולא את הטומאה. עוד אומרת המשנה שהקורבן קרב דווקא "במועט", דהיינו כשיש מעט בשר לאכילת בני החבורה, ויש צורך באכילה נוספת כדי שהפסח ייאכל על השובע, ולא "במרובה" – כאשר בשר קורבן הפסח הוא רב, וניתן לשבוע ממנו ללא תוספות.

בשר קורבן החגיגה נאכל, שלא כבשר הפסח, במשך שני ימים ולילה (כלומר: ביום ההקרבה, בלילה שלאחריו וביום המחרת), אולם אם העלו את בשר החגיגה על השולחן ביחד עם בשר הפסח יש לבערו ביחד עם הפסח, כאשר תם זמן אכילת הפסח, שמא נתערבו זה בזה.

פסח בטומאה
קורבן הפסח, כשאר הקורבנות שיש להם זמן קבוע, דוחה את הטומאה, בהתאם לכלל טומאה הותרה בציבור. כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים בטומאת מת בשעת הקרבת הפסח הם רשאים וחייבים להקריב את הפסח למרות טומאתם. במצב זה, הטמאים נכנסים לעזרה בטומאה, ועושים את כל הפעולות הדרושות להקרבת הפסח. דין זה נוהג בטומאת מת (ולפי חלק מהדעות גם בטומאת שרץ), אך לא בטומאות היוצאות מגוף האדם – טומאת זב, זבה, נידה, יולדת ומצורע, אם כי הם ייפטרו מכרת אם אכלו פסח שבא בטומאה.

כשם שהפסח קרב בטומאה כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים, כך הפסח קרב בטומאה כאשר רוב הכהנים טמאים, אף שרוב מקריבי הפסח טהורים. גם אם המקריבים והכהנים טהורים, אך כלי השרת (הכלים המשמשים להקרבה) טמאים, הפסח קרב בטומאה.

כאשר הפסח קרב בטומאה הוא גם נאכל בטומאה על ידי המקריבים. זאת בניגוד לשאר הקורבנות, שגם כשהם קרבים בטומאה אין הם נאכלים בטומאה. הסיבה לכך היא שקורבן הפסח שונה במהותו משאר הקורבנות, בכך שהוא "לא בא מתחילתו אלא לאכילה" (בניגוד לשאר קורבנות שבהם העיקר הוא תהליך ההקרבה, והאכילה, אם ישנה, היא בעלת ערך משני).

פסח שני

בספר במדבר מתואר מאורע שבו בשנה השנית לצאת בני ישראל ממצרים, עת נצטוו לעשות את הפסח במועדו, באו קבוצת אנשים שהיו טמאים באותו זמן, והתלוננו לפני משה שברצונם לעשות את הפסח גם הם (). בעקבות זאת ניתן ציווי לפיו מי שהיה טמא או שהיה בדרך רחוקה בזמן שחיטת הפסח יכול להקריב פסח בי"ד באייר. הלכה זו נקבעה לדורות, ויום זה כונה על ידי חז"ל "פסח שני". פסח שני שונה מפסח ראשון בכמה דינים.

קורבן פסח במקרא
בתנ"ך מוזכרים כמה וכמה מאורעות של הקרבת קורבן פסח – אולי יותר מקיום כל מצווה אחרת בתורה. בדרך כלל נזכר הקורבן אצל מלכים שחידשו את הברית עם אלוהים, ונראה כי קורבן פסח מסמל זאת בצורה מובהקת.

האירוע הראשון הוא בזמן המצווה המקורית, ביציאה ממצרים, עת נכרתה הברית בין עם ישראל לאלוהיו. גם בשנה שלאחר מכן () עשו בני ישראל את הפסח – תחילת קיומו של "פסח דורות". בשאר שלושים ושמונה שנות הנדודים במדבר לאחר חטא המרגלים, לא הקריבו עם ישראל את קורבן הפסח משום שזהו קורבן שנועד להקרבה בארץ ישראל, ורק בשנה השנייה קיימוהו בעקבות ציווי מיוחד של ה' שנועד, בין היתר, להביא לציווי על מצוות הקרבת פסח שני.

הפעם הבאה בה לפי המקרא הקריבו עם ישראל את קורבן הפסח הייתה בסיום הנדודים במדבר, בעת ביאת בני ישראל לארץ ישראל בראשות יהושע בן נון () לאחר שכל הנולדים במדבר מלו את עצמם, דבר שנבצר מהם לעשות במדבר, וזאת כדי שיוכלו לאכול מקורבן הפסח, שערל אסור בו.

תיאור נרחב של עשיית פסח מוזכר ב (בספר מלכים לא מוזכר מעשה זה), בעת החזרתו של המלך חזקיהו את ממלכת יהודה לשמירת מצוות התורה הפסח נעשה "בחודש השני", חז"ל סבורים שאף חזקיהו הקריב בחודש ניסן על ידי כך שהוא הוסיף אדר נוסף לשנה כשכבר הגיע חודש ניסן.

לעומת זאת בספר מלכים בקטע המתאר את הפסח שהוקרב בזמן המלך יאשיהו, מצויין כי לא נעשה קרבן פסח מאז ימי השופטים וזה בניגוד למה שנכתב בספר דברי הימים על קורבן הפסח של חזקיהו.:

הקרבת הפסח מוזכרת תוך תיאור מסע ביעור עבודת האלילים הנרחב שערך יאשיהו, ונראה שהוא מסמל גם כאן את כריתת הברית המחודשת עם אלוהי ישראל.

גם בזמן שיבת ציון בימי עזרא הסופר מוזכרת עשיית הפסח, בהקבלה בולטת לעשיית הפסח בעת הכניסה הראשונה לארץ, בימי יהושע, ולפסחים האחרים:

לאחר חורבן המקדש

מאז שחרב בית המקדש, אין מקריבים את קורבן הפסח, כשם שאין מקריבים את שאר הקורבנות, מסיבות של אי-היתכנות פוליטית-מדינית, ובעיות הלכתיות שונות. עם זאת, חז"ל הנהיגו כמה הלכות ומנהגים זכר לקורבן הפסח:
 הקונה בשר לפני פסח, אסור לו לומר "זה לפסח", משום שמשמע מכך שהוא מקדישו לקורבן הפסח, והרי אסור לאכול קודשים מחוץ לבית המקדש.
 יש הנוהגים בימינו לקרוא בערב פסח לאחר חצות את סדר הקרבת קורבן הפסח.
 יש מקומות שנהגו (עוד מזמן המשנה) שלא לאכול בשר צלי כלל, שלא יחשדו שאוכלים את בשר הפסח שלא כהלכה.
 בכל מקום אין לאכול גדי שלם ("גדי מקולס"), משום שבצורה זו נאכל הפסח, ויש מקום לחשד.
 נוהגים להניח בקערת ליל הסדר זרוע צלויה, זכר לקורבן הפסח. כן נוהגים להניח ביצה, זכר לקורבן החגיגה הבא אתו, וכאות אבלות על החורבן שאינו מאפשר הקרבת הקורבנות (מאכלים עגולים הם מאכלי אבלות).
 הכורך, שבו אוכלים מצה ומרור כרוכים יחד, הוא "זכר למקדש כהלל". הלל הזקן היה אוכל את הפסח כרוך יחד עם המצה והמרור, לקיים את הפסוק שנאמר על קורבן הפסח: "על מצות ומרורים יאכלוהו".
 מצת האפיקומן הנאכלת בסוף הסדר, היא זכר לקורבן הפסח, שהיה נאכל בסוף הארוחה, ושעליו נאמר "זכר לקורבן פסח, שנאכל "על השובע"".

קורבן הפסח אומנם אינו נהוג ביהדות הרבנית, בשל האיסור להקריב קורבנות מחוץ לבית המקדש, אך היה קיים אצל קהילת ביתא ישראל משום שבני קהילה זו נהגו להקריב קורבנות גם מחוץ לבית המקדש. הקרבת הקורבנות בקהילה נמשכה עד העלייה מאתיופיה למדינת ישראל במהלך שנות ה-80 וה-90. כיום הקהילה היחידה המקריבה את קורבן הפסח היא קהילת השומרונים, המקריבה את הפסח בהר גריזים.

חידוש קורבן הפסח בימינו

בימינו יש מספר קבוצות (תנועת נאמני הר הבית וקבוצות דומות) המבקשות לחדש את קורבן הפסח או לכל הפחות להיות מוכנים ומזומנים לקיימו שמא תשתנה המציאות בכל יום. מכיוון שאין צורך בבית מקדש בנוי, על פי ההלכה ש"מקריבין אף על פי שאין בית", הרי שהמניעות ההלכתיות להקריב את הקורבן אינן כה גדולות. בכל שנה מבקשות הקבוצות הללו אישור ממשטרת ישראל להקריב את קורבן הפסח, ונענות בשלילה.

פעולות אלה זכו בהתחלה לתמיכה של חלק קטן מהממסד הרבני ושל מיעוט בציבור הדתי בלבד, אם משום הבעיות ההלכתיות הכרוכות בהקרבת קורבן פסח בימינו, ואם משום השקפת עולם האומרת שאין לחדש את הקורבנות כל זמן שאין נכונות לכך מצד הציבור הישראלי. במרוצת השנים התרבתה התמיכה לאחר שרבנים נוספים הביעו את הסכמתם לחידוש קורבן פסח בהם הרב אריה שטרן, רבה של ירושלים, ורבנים נוספים.
 בשנת תרפ"ד הגה הרב יעקב משה חרל"פ את חידוש הקרבת קורבן פסח הוא ראה בכך הכשרה לקיבוץ גלויות ודחיפה לגאולת הארץ. לפי המסורת של בעלי הקבלה אחרי שיקרב קורבן הפסח בזמן הזה הגאולה תגיע (פורסם בעיתון חירות 10 שנים אחרי פטירתו)
 לקראת פסח תשע"ט הרב יצחק מאיר מורגנשטרן ציווה לחסידיו להימנות במוקד המנויים לקורבן פסח, וגם נתן כסף לחסידיו וביקש שירשמוהו במוקד ההוא, והוסיף שמבחינה הלכתית ״אין למעשה שום בעיה להקריב כיום קרבן פסח על הר הבית״, שהרי אין צורך באפר פרה אדומה בקרבן שהוא קרבן ציבור, כי ׳טומאה הותרה בציבור׳.
בשנים ה'תשע"ט-ה'תשפ"ב, נעצרו פעילי הארגון "חוזרים להר" לאחר שניסו להקריב קורבן פסח.
 בשנת תש"ף, על רקע מגפת הקורונה, קרא הארגון החרדי "תורת הקדשים" להקרבת קורבן פסח כסגולה לעצירת המגפה, וכפי שמתואר בתנ"ך על מגפה שנעצרה עם הקרבת הקורבנות בהר הבית על ידי דוד המלך. הארגון פועל בהדרכה רבנית-חרדית. כמו כן פנתה קבוצת רבנים מהמגזר הדתי לאומי אל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבקשה לאפשר את הקרבת הקורבן בזמנו ובמקומו.

בנוסף, משטרת ישראל יוזמת מעצרים נגד יהודים מחשש שהם עלולים להקריב קרבן פסח, בטענה שקיום המצווה עלול להפר את הסדר הציבורי

ראו גם
 חידוש עבודת הקורבנות

לקריאה נוספת
 רמב"ם, משנה תורה, הלכות קרבן פסח
 הרב ישראל אריאל, מחזור המקדש לחג הפסח
 הרב הראל דביר, פסח לה', נריה תשפ"ב (בעמ' תקפא-תקפה ביבליוגרפיה לספרים על הלכות קרבן פסח)
חזי כהן, "מה בין הפסח בשמות לפסח שבדברים", בתוך: ח' כהן וא' עברון (עורכים), גישת התמורות: שיטה חדשה בפרשנות התורה, ירושלים תשע"ט, עמ' 135–163

קישורים חיצוניים
 קורבן הפסח, סדרת מאמרים מאת פרופ' מנחם הרן, באתר מט"ח
 
 
 פרויקט קורבן פסח מטעם בית הדין של הסנהדרין
 טעם אכילת המצה עם קרבן הפסח בעת מכת בכורות, באתר ישיבת הר ברכה.
 מכון המקדש מציע קורבן פסח לציבור; השחיטה – בהר הבית, באתר כיכר השבת
 
 
 
 האם ראוי היום להקריב קורבן פסח?, באתר בחדרי חרדים
 חגיגות קרבן פסח, מאת ד"ר יהושע בראנד, באתר דעת
 הרב 
 האם עם ישראל כולו יכול להקריב את קורבן הפסח בבית המקדש? , מאת פרופ' מרדכי כסלו,
 
 יוצאים מהכלל: רוני קובן ונאמני הר הבית - פרק 1 סרטון על ניסיונות להקרבת קורבן הפסח בהר הבית, באתר יוטיוב
 
 
 מירה בלברג, בין יחיד לציבור ובין דם לבשר: פניו הכפולות של קורבן הפסח, תעודה לא, תשפ"א

הערות שוליים 

פסח
תרי"ג מצוות
מצוות עשה
קורבנות ביהדות: חגים
פרשת בא
פרשת משפטים
חייבי כרת
טלה בתרבות
גדי בתרבות
מצוות בית המקדש