נטילת ידיים

נטילת ידיים היא אחת משבע המצוות דרבנן, על פיה יש לרחוץ את הידיים קודם עשיית דברים שונים.

מקור וטעמים למצווה 
נטילת ידיים היא מצווה מדרבנן, ומקורות רבים במשנה ובתלמוד עוסקים בה ומפרטים את דיניה. בסדר טהרות מוקדשת מסכת שלמה לנושא טומאת ידיים וטהרתם. הטעם לחיוב הנטילה מורכב בדרך כלל מהצורך לשמור על כבודם של דברים שבקדושה, מטעמים מערכתיים של הלכות טומאת ידיים ומטעמים נוספים.

ניקיון וכבוד בעשיית דברים שבקדושה 

אחד מכלי המקדש והמשכן הוא הכיור - מתקן מים המיועד לרחצת ידיהם ורגליהם של הכהנים לפני העבודה במקדש: ממצוות הכיור למדו חז"ל שלקראת עשיית דברים שבקדושה יש לנקות ולטהר את הידיים. כך דרשו את הפסוק :

גם את נטילת הידיים בבוקר פירשו הראשונים באופן המתאים לגישה פרשנית זו: הרשב"א פירש שנטילת הידיים בבוקר נועדה לקדש את בריאתו מחדש, והרא"ש פירש שהנטילה בבוקר היא חלק מההכנות לתפילת שחרית.

טומאת ידיים וסרך תרומה 

מהתורה טומאה חלה על גוף שלם ולא על חלקים ממנו. עם זאת, חכמים תיקנו טומאה לידיים כשלעצמם, שייחשבו כמו שני לטומאה, . המטרה של התקנה היא שהכהנים לא יגעו בתרומה בידיהם המלוכלכות ובכך יבזו אותה.

בשביל לשמור על התרומה מבזיון תיקנו חכמים שהכהנים יצטרכו ליטול ידיים לפני אכילת תרומה. על גבי זה הוסיפו חכמים ותיקנו שגם ישראל שאוכל חולין צריך ליטול ידיים לפני אכילת לחם. תקנה זו מבוססת על החשש שמא חובת הנטילה על כהנים לא תצליח להחזיק מעמד בלי שהנטילה תהפוך לנורמה בכלל הציבור. על כך נאמר בתלמוד שנטילת ידיים לאכילת לחם חולין היא משום סרך תרומה.

גם תקנת הנטילה לפני אכילת דבר שטיבולו במשקה נועדה לשמור על המאכלים טהורים מטומאת ידיים. מנגד, בנטילות אחרות כגון נטילת ידיים שחרית ומים אחרונים - טעם זה לא רלוונטי.

טעמים נוספים לנטילה 
למצוות נטילת ידיים טעמים נוספים ופרטיקולרים. הסכנה של מלח סדומית היא אחד מהטעמים לנטילת מים אחרונים. בנוסף, בנטילת ידיים שחרית ובמים אחרונים יש סוברים שהנטילה נועדה להעביר מהידים רוח רעה השורה עליהם לאחר השינה או האכילה.

יש הטוענים כי מקור הפרקטיקה של נטילת הידיים לפני הסעודה הוא בכללי הנימוס של הסעודה על פי סגנונה של התרבות ההלניסטית: נטילת ידיים לפני האוכל, כחלק מההגיינה, הפרדת הטעמים והטהרה שלפני ניסוך היין לאלים שהיה נהוג לפני הארוחה.

המונח 
המונח 'נטילת ידיים' נזכר לראשונה בתוספתא. מקור הביטוי בנוהג הקדום של נתינת מים לידי הזולת: 'נותנים לידיים' מול 'נוטלים לידיים'. כלומר, המשרתים נותנים את המים על ידיהם של אלו הנוטלים את המים.

שמו המקובל של הכלי שבאמצעותו מבצעים את נטילת הידיים הוא נַטְלָה. מקור שם זה הוא בתלמוד הבבלי. במקום אחר נקרא גם אנטל.

הזלזול בנטילת ידיים 
הלכות נטילת ידיים היו יעד קלאסי לזלזול ולניגוח מצד גורמים אנטי-פרושים. המצווה נתפסה בעיניהם כדקדוק קטנוני וכהמצאה של חז"ל.

בספר הבשורה על-פי מתי מתואר ויכוח של "הַסּוֹפְרִים וְהַפְּרוּשִׁים" עם ישו בנוגע למצוות נטילת ידיים לסעודה. לפי ישו, אין משמעות לנטילת הידיים לסעודה, כי מה שחשוב הוא מה שיוצא מהפה ולא מה נכנס אליו: .

חז"ל היו ערים לזלזול בנטילת ידיים, ודווקא משום כך פעלו לבצר את מעמדה של המצווה. במשנה מסופר על כך שעקביא בן מהללאל נודה בעקבות מחלוקת חריפה עם חכמים. רבי יהודה חולק על אמיתותו של סיפור זה, ומציע לו גרסה אחרת:

הפקפוקים על מצוות נטילת ידיים גיבשו סביבה מאבק סמלי על עקרון אמונת חכמים ועל הדקדוק בפרטי המצוות. במסכת שבת בתלמוד הבבלי מוזכר הזלזול בנטילת ידיים כאחד מהדברים שמביאים את האדם לידי עניות. במסכת סוטה אף נקבע כי . במסכת עירובין מסופר שבתקופת מאסרו של רבי עקיבא הוא כמעט מסר את נפשו עבור קיום המצווה:

אירועים המצריכים נטילה

לפני אכילה

לפני אכילת לחם 

בתלמוד, מובא שחז"ל תיקנו ליטול ידיים קודם אכילת לחם משום "סרך תרומה" וכדי לכבד ולקדש את ברכת המוציא ואת הסעודה. נהוג ליטול את הידיים כך ששופכים מכלי את המים פעמיים ברציפות על יד ימין ולאחר מכן על יד שמאל.

לפני אכילת מאכל רטוב 

בתלמוד מבואר שאדם האוכל דבר שטיבולו במשקה, כלומר מאכל רטוב מאחד משבעה משקים - צריך ליטול ידיים לפני כן. דין זה נפסק להלכה על פי הרבה ראשונים וכן בשולחן ערוך. אמנם, יש ראשונים הסוברים שדין זה רלוונטי רק למציאות בה נוהגים להתעסק בטהרות, אך כיום אין צורך ליטול ידיים עבור אכילת דבר שטיבולו במשקה, וכך נוהגים רבים.

לפני שתייה 
יש מקומות בתלמוד מהם משמע שיש צורך בנטילת יד אחת לפני שתייה. ואכן הרשב"א והר"ן פסקו שיש ליטול יד אחת לפני שתייה, שמא תיגע ידו במשקה ותטמא אותו. לעומת זאת כתבו רבנו יונה ורבנו ירוחם שאין צורך ליטול יד אחת לפני שתייה, והמקורות עוסקים במציאות של אנשים המקפידים על אכילה בטהרה או במצבים של שתיית יין כחלק מסעודה. וכך נפסק בשולחן ערוך.

לפני אכילת פירות 
בתלמוד מובאת מחלוקת אמוראים לגבי מי שנוהג ליטול ידיים לפני אכילת פירות (שאינם רטובים): לפי רבי אושעיא ורבא אין בכך חובה ולא מצווה, אלא מנהג רשות להתנהג בנקיות. אמנם, לפי רב נחמן .

המחלוקת המשיכה גם בין הראשונים, כאשר הרמב"ם פסק כרב נחמן והסמ"ג פסק כרבא. להלכה פסק השולחן ערוך כרב נחמן, שנטילת ידיים לפירות היא התנהגות מגונה שמבטאת גסות רוח, כיוון שהאדם מראה שהוא כביכול מדקדק במצוות אפילו בדברים שאין בהם צורך.

לאחר הסעודה 

בסיום הסעודה, יש לשטוף את הידיים במים אחרונים, כדי להתנקות ולכבד את ברכת המזון וכדי להיזהר ממלח סדומית.

קיימת מחלוקת האם חובת מים אחרונים חלה גם בימינו: יש סוברים שכיוון שלא רגילים להשתמש כיום במלח סדומית, ובנוסף בדרך כלל הידיים נשארות נקיות לאחר הארוחה, אין חובת נטילה. מאידך, המצדדים בקיום חובת הנטילה סוברים שגם כיום ישנם מלחים שונים שנמצאים באוכל וגם כיום לעיתים הידיים מתלכלכות.

על דרך כלל, יהודים יוצאי אשכנז לא נהגו ליטול את ידיהם ויוצאי ספרד ועדות המזרח נהגו בנטילת מים אחרונים.

נטילת ידיים שחרית 

בתלמוד במסכת ברכות נאמר: 
בבית יוסף מביא באריכות את דברי ספר הזוהר כי סיבת תקנת הנטילה בבוקר, משום שבשעה שאדם ישן שורה עליו רוח רעה, ובבוקר כשניעור היא מסתלקת מגופו ונשארת רק על ידיו, ועל ידי הנטילה, מסתקלת הרוח רעה מהם.

לדעת רש"י כך גם כוונת התלמוד במסכת ברכות, שמביא כי אין לגעת קודם נטילה בנקבי הגוף:

בראשונים כתבו טעמים נוספים לתקנה זו:
 לדעת הרא"ש הואיל והידיים 'עסקניות הן' קרוב לוודאי שבמשך השינה הן נדעו במקומות המכוסים שבגוף, וכדי לטהרן קודם התפילה, תיקנו חז"ל ליטול אותם ולברך על כך.
 לדעת הרשב"א סיבת התקנה היא משום שבבוקר נעשים כברייה חדשה, ויש להתקדש ככהן המתקדש לפני עבודתו מהכיור.

נטילה קודם ברכת כהנים 

מקור הנוהג של רחיצת ידי הכהנים לפני עבודת הקודש, שהתגלגלה לנטילת ידיים לפני העלייה לדוכן לברך את הקהל, הוא מהשימוש בכיור במשכן ובמקדש, שבו רחצו הכהנים את ידיהם לפני עבודת הקודש:

נטילה קודם התפילה 
יש חיוב ליטול ידיים לפני תפילה.

המקור לחיוב רחיצת ידיים לפני התפילה (ובמקרה זה, לאו דווקא הכהנים) הוא במטאפורה של "נקיון כפיים": היות שידיים שעשו מעשה רע הן לכאורה, על פי המטאפורה התנ"כית הקדומה מלאות דם, ומכיוון שתפילה לאלוהים כוללת נשיאת כפיים כלפי השמיים, כמובא בתנ"ך על שלמה שפרש את כפיו בתפילה לאלוהים. הרי שתפילות הנישאות מידיים שאינן טהורות אינן מתקבלות.

אי נטילת ידיים יכולה לגרום לשכחה.

נטילה לאחר עשיית צרכים 
בנוגע לאדם הנוטל ידיו לאחר עשיית צרכים וברצונו ליטול ידיים גם לשם אכילת פת, נחלקו הדעות בקביעת סדר הנטילה. על אדם כזה לברך שתי ברכות במקביל: ברכת אשר יצר וברכת "על נטילת ידיים".

דעה ראשונה אומרת שעליו לשטוף את ידיו (שטיפה כשרה ל"אשר יצר" אך אינה כשרה לנטילת ידיים לסעודה) לברך "אשר יצר", ליטול ידיים שנית, לברך "על נטילת ידיים", לברך "המוציא" ולאכול מן הפת.

דעה שנייה אומרת שעליו ליטול ידיים פעם אחת, לברך לפני הניגוב "על נטילת ידיים", לאחר הניגוב יברך "אשר יצר", יברך "המוציא" ויאכל מהפת (ערוך השולחן, קסה, ב) - בדרך זו הורו פוסקים רבים לנהוג באדם שהתפנה ל"גדולים" באמצע הסעודה ורוצה לחזור ולאכול מעל כביצה לחם.

נטילות נוספות 
מקרים נוספים בהם יש ליטול ידיים משום נקיות או משום רוח רעה:
 לאחר נגיעה במקום מוצנע בגוף או נגיעה בנעליים.
 לאחר תספורת או גילוח.
 לאחר גזיזת ציפורנים.
 לאחר כניסה לבית קברות, או לאחר השתתפות בלוויה.
 לאחר עשיית צרכים.

הלכות הנטילה

מידת החיוב לטרוח בהשגת המים 

לדעת הרי"ף והרמב"ם יש לטרוח ולהשיג מים כאשר המים נמצאים עד מרחק מיל לכיוון שאינו עתיד לצעוד אליו, ועד שיעור פרסה לכיוון שדעתו לצעוד אליו. לדעת הריא"ז יש לחזר אחרי המים גם אם על ידי כך יתאחר ויפסיד את זמן התפילה. במידה והמים רחוקים יותר ינקה ידיו בלא מים בכל דרך אפשרית.
לעומתם, התוספות והרא"ש סוברים שאין חובה לחזר אחרי מים דווקא לשם הנטילה שלפני התפילה, ואם המים אינם מצויים ינקה את ידיו בכל דבר שמנקה. השולחן ערוך הכריע שיש לחזר אחרי המים, אך רק אין חשש שיפסיד את זמן התפילה.

הברכה

ברכה על נטילת ידיים לפני תפילה 
לדעת הרמב"ם יש לברך "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נטילת ידיים" הן כשנוטל את ידיו לפני קריאת שמע והן כשנוטל לפני תפילת העמידה, והדבר נכון גם לגבי תפילת מנחה ותפילת ערבית. לדעת הרא"ש יש לברך ברכה זו לפני שנוטל ידיו לתפילות שחרית מנחה וערבית. כאשר מנקה ידיו ב עליו, לדעת הרא"ש, לברך: "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נקיות ידיים". לעומת זאת, לדעת הרשב"א אין מברכים "על נטילת ידיים" אלא לפני אכילה ולפני תפילת שחרית בלבד, וזאת לא מהטעם של נקיות לפני התפילה, אלא משום ש"בשחר אנו נעשים כבריה חדשה  "חדשים לבקרים רבה אמונתך", וכמו שבא להם ז"ל במדרש, וצריכין אנו להודות לו יתברך על שבראנו לכבודו לשרתו ולברך בשמו. ועל דבר זה תקנו בשחר כל אותן ברכות שאנו מברכין בכל בוקר ובוקר. ולפיכך אנו צריכין להתקדש בקדושתו וליטול ידינו מן הכלי ככהן שמקדש ידיו מן הכיור קודם עבודתו". השולחן ערוך מכריע שיש ליטול בברכה רק לפני תפילת שחרית, ואילו לפני מנחה וערבית יטול ידיו במים ללא ברכה. כשמנקה ידיו לפני תפילת שחרית בכל מידי דמנקה יברך "על נקיות ידיים", כדעת הרא"ש. לפי האמור בספר מעשה רב מנהג הגר"א היה לברך על הנטילה לפני כל תפילה.

נטילה מכלי 

על פי ההלכה, נטילת הידיים לסעודה צריכה להיות מכלי. הכלי ממנו נוטלים ידיים אינו חייב להיות מיועד לכך, אך בפועל נהוג להשתמש בנטלה המיועדת לנטילת ידיים. את הצורך בכלי הסביר בה"ג בכך שחכמים רצו לדמות את תקנת הנטילה למצוות אחרות מהתורה, כמו מי חטאת או קידוש ידיים ורגליים, שנדרש כלי כדי לקיים אותן. הנטלה יכולה להיות מכל חומר שהוא. היא צריכה להיות בנפח של רביעית או יותר. אם יש בה נקב רחב בגודל של "כונס משקה" - היא פסולה לנטילה.

במים אחרונים ובנטילת ידיים שחרית החובה היא לרחוץ ידיים במים, אך אין חובה ליטול דווקא מכלי. גם בטבילת ידיים אין צורך בכלי.

נטילה מכוחו של אדם 

בנטילת ידיים לסעודה חובה שהמים יינתנו על הידיים מכוח גברא, היינו מכוחו של אדם, ולא די בשטיפת הידיים במים הזורמים מאליהם. את הצורך בכוח גברא הסביר בהגהות מיימוניות בכך שחכמים רצו לדמות את מצוות נטילת הידיים למצוות מי חטאת. ניתן לקיים את הדרישה של כוח גברא גם על ידי פתיחה וסגירה של פקק או ברז (בתנאי שהנטילה היא מכלי). ניתן ליטול ידיים גם מאנשים טמאים כמו גוי או נדה. כמו כן ניתן ליטול ידיים מחסרי דעת כמו חרש, שוטה וקטן, ונחלקו הפוסקים אם ניתן ליטול ידיים מקוף או מכוח גברא ישן (מים שזורמים מכח שפיכתם על ידי אדם לפני זמן ממושך).

טבילת ידיים 

ניתן לטהר את הידיים גם על ידי טבילתם במקווה או במעיין. בטבילת ידיים אין צורך בכלי, ואדרבא, הטבילה בכלי פסולה. כאשר הטבילה היא במעיין ניתן להקל ולטבול גם במעיין שאין בו 40 סאה, אך כאשר הטבילה היא במקווה - נחלקו הפוסקים אם ניתן להקל בכך. עוד נחלקו אם ניתן לטבול ידיים במים שאובים המחוברים לקרקע (כגון באמבטיה).

יש סוברים שבטבילת ידיים יש לברך  או . אך הדעה המקובלת בהלכה היא שיש לברך גם בטבילת ידיים .

נטילת ידיים והמגפה השחורה 
היינריך גרץ שיער בעקבות מאמרים היסטוריים שונים, שהסיבה למיעוט היחסי של פגיעת המגפה השחורה באוכלוסייה היהודית, הייתה בעקבות המנהג היהודי של נטילת ידיים לפני ואחרי ארוחה, לאחר היציאה לשירותים ולאחר נגיעה במתים או סביבתם, יציאה מבתי קברות, או נגיעה בבעלי חיים. עם זאת, כיום מקובל במחקר  כי אחוז היהודים שמתו במגפה לא היה נמוך מאחוז הגויים (ביחס לגודל הקהילה) והטענות בדבר מיעוט המתים היהודים היו חלק מעלילת שווא אנטישמית שהאשימה את היהודים בהפצת המגפה.

לקריאה נוספת 
ספר וינטלם וינשאם, אנציקלופדיה על הלכות נטילת ידיים, מאת הרב שלמה רוזנר מירושלים שיכון נוה צבי
 חובת נטילת ידיים; נטילת ידיים; בתוך: אוצר עיונים, ש"ס מתיבתא, חולין, כרך ו, מערכות ס-סא, עמ' צח-קכה.
 יאיר פורסטנברג, טהרה וקהילה בעת העתיקה: מסורות ההלכה בין יהדות בית שני למשנה, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2016, פרק 2 "נטילת ידיים ושורשי ההקפדה על אכילה בטהרה".
ספרות הלכתית עדכנית
 אברהם יהושע העשיל טברסקי, לרעות בגנים על הלכות נטילת ידיים לסעודה, ברוקלין 2016
 משה מרדכי קארפ, הלכות יום ביום: הלכות ברכות; דיני נטילת ידיים וסעודה, ירושלים 2016
 מיכאל פרץ, אוצר פסק נטילת ידיים: אוצר פסקים, בירורים וחקירות בהלכות נטילת ידיים, ירושלים תשס"ו

קישורים חיצוניים

 
  ערוץ יהדותון
 דיני נטילת ידיים לסעודה, מאת הרב אליעזר מלמד
 הלכות נטילת ידיים של שחרית, מאת הרב אליעזר מלמד
 נטילת ידיים מאת אושר טביבי, מתוך דף קשר של ישיבת הר עציון

הערות שוליים 

היטהרות
מצוות ותקנות דרבנן
אכילה ושתייה ביהדות
תקנות שלמה
לויים
לחם: טקסים ומנהגים