אמיל אדה

אמיל אדה (ערבית: إميل أده; 1886–1949) פוליטיקאי לבנוני ממוצא מרוני.

חייו 
אדה נולד למשפחה בעלת נכסים רבים באזור ג'ֻבַּיל הצפוני, את ילדותו עשה בביירות ואת נעוריו בצרפת, שם השתלם בעריכת דין. בסוף 1918 חזר ביוזמת הצרפתים ללבנון, לאחר גלות בפריז בעת מלחמת העולם הראשונה. היטמעותו בחברה הצרפתית הייתה שלמה, ומשחזר ללבנון התגורר ברובע הנוצרי האריסטוקרטי של ביירות, "אל אשרפיה". השפה הצרפתית נעשתה שפתו הראשונה, בעוד שהערבית שלו הייתה עילגת והוא העדיף שלא להשתמש בה.

אדה היה נשיא בית הנבחרים ולקראת הבחירות בשנת 1925 הוביל קבוצה מרונית שזוהתה כ"קלאריקלית" כנגד קבוצה מרונית ליברלית בראשות ג'ורג' ת'אבת, בבחירות לבית הנבחרים. קבוצה של אדה הפסידה בבחירות לבית הנבחרים ואדה מונה לסנאט הלבנוני. לקראת הבחירות לנשיאות בתחילת 1929 עלה שמו של אדה כמועמד מרוני לרשת את מקומו של שארל דבאס.

ב־1929 מונה אדה לראשות הממשלה. באותה עת החל המשבר הכלכלי העולמי לקעקע את חיי הרווחה היחסית של העשור, שעמד להסתיים. אדה ניצל את המשבר לקידומו של הקו האוטוריטטיבי המרוני, שייחל לו. בתמיכת הצרפתים פיזר את הפרלמנט, ושלט באמצעות צווים וזכה לכינוי הדיקטטור של לבנון. אולם הוא הצליח לשמור על מעמד זה חמישה חודשים בלבד. במהלך פרק זמן זה הרחיב את החינוך המיסיונרי ואף עודד את הלכי הרוח שבישרו לאומנות מרונית הנשענת על תודעת מורשת הפיניקיות. אדה קיצץ בתקציב ופיטר עובדי מדינה רבים, דבר שהביא עליו תרעומת רבה. בסוף מרץ 1930 הוא הוחלף על ידי אוגוסט אדיב פאשא.

ב-1934 השתתפה לבנון בתוקף החלטה אישית של אדה ביריד המזרח בתל אביב, מה שלדבריו נועד ל"טיפוח הידידות המסורתית בין שתי השכנות". אדה ספג על כך ב-1936 ביקורת קשה מהאופוזיציה, שמחתה על אדישותו למרד הערבי.

בינואר 1936, נבחר ברוב של 15 נגד 10, בתמיכת רוב הצירים המוסלמים, לנשיא לבנון. הוא מינה את איוב ת'אבת למזכיר המדינה.

זמן קצר לפני פרסום מסקנות ועדת פיל, נפגש חיים ויצמן עם אדה בפריז ומסר לו את דו"ח על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית הגובלת בלבנון, ואדה השיב ש"יש לו הכבוד לברך את נשיאה הראשון של מדינת היהודים העתידה לקום" וביקש שחוזה הידידות הראשון שלה ייחתם עם לבנון.

באפריל 1941, לאחר גל הפגנות בלבנון, התפטר אדה מתפקידו.

באוגוסט 1943 התמודד בראש "הגוש הלאומי" בבחירות לפרלמנט הלבנוני, אל מול הגוש הקונסטיטוציוני של בשארה אל-ח'ורי. לאחר הבחירות הצליח אל-ח'ורי להיבחר לנשיא לבנון ואדה נותר באופוזיציה. אולם בנובמבר 1943, לאחר שממשלתו של אל-ח'ורי הכריזה על עצמאות, עצרו הצרפתים את אל-ח'ורי ואת חברי הממשלה ומינו את אדה באופן זמני לראש ממשלה כדי שיערוך בחירות חדשות. לאחר שלושה ימים הרכיב אדה ממשלה בת 14 פקידים, אולם לאחר מספר ימים שחרר הגנרל ז'ורז' קאטרו את ממשלתו של אל-ח'ורי ואדה שב לאופוזיציה. באפריל 1944 הודח אדה מהפרלמנט. במרץ 1945, בעקבות הקמת הליגה הערבית, נפגש עם איוב ת'אבת ואלפרד נקאש לדון בדרכים לשמור על עצמאות לבנון.

אדה התמודד שוב בבחירות, הוביל את האופוזיציה נגד הממשלה, אך הובס בבחירות.

עמדותיו
אדה ייצג באורח מובהק את אגף המשכילים בעדה המרונית. אדה ראה בלבנון מבצר נוצרי, שיש להגן עליו מפני המוסלמים, גם אם היו הם ערבים לאומיים מודרניים. אדה טען כי פער תרבותי-זהותי זה חצץ בין נוצריי לבנון לבין המוסלמים אשר בה. בעוד המוסלמים היו בעיניו ממשיכי מסורתה של תרבות המדבר, היו המרונים חלק אורגני מתרבות הים התיכון.

במקביל לירידת כוחה של הכמורה עלה מעמדו של אדה כמנהיג הלאומיים המרוניים האנטי-מוסלמיים והפרו-צרפתים. בשלב מסוים היה מוכן אף לשקול את השתחררותה של לבנון מאזורים מאוכלסים במוסלמים, בתנאי שיישמרו ההגמוניה המרונית ונוכחותה של צרפת. אולם בעיקרו של דבר נותר אדה נאמן לרעיון "לבנון הגדולה". הוא וחבריו שאפו להגיע בארצם לשליטה מרונית רבה יותר ממה שיצרה מערכת האיזונים המנדטורית. לשם כך חתר אמיל אדה עם הכרזת הרפובליקה לקבלת הנשיאות, אך דבר זה לא עלה בידו.

לקריאה נוספת
 חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, פרק 5.5.1.1: אמיל אדה, עמ' 114–115.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
נשיאי לבנון
ראשי ממשלת לבנון
נוצרים לבנונים
לבנון במלחמת העולם השנייה
מרונים
ילידי 1886

נפטרים ב-1949