דגון

דָּגוֹן או דגן (באוגריתית: 𐎄𐎂𐎐 (דגן), בכתיב הברתי (אכדי ואמורי): da-gan) הוא אל הדגן והחקלאות במיתולוגיות האמורית, האבלית והאוגריתית.

במקרא מופיע שמו של דגון במספר שמות מקומות, וכן כאל של הפלשתים, לו היו מקדשים בערים עזה ואשדוד, אולם אין תימוכין מחוץ למקרא לקשר בין דגון לפלשתים. מקדש דגון באשדוד מוזכר גם בתקופת בית שני, בה הפלשתים לא היו קיימים כעם נפרד. הקשר בין האל המסופוטמי לפלשתים, שתרבותם הייתה שונה מאוד מהתרבויות השכנות, מוטל כיום בספק.

מקור השם
מקור שם האל במילה "דגן", יבול הארץ. פילון מגבל תרגם את שמו ליוונית כ"שדה תבואה" וזיהה אותו עם זאוס של החקלאות.

בעקבות אטימולוגיה עממית ישנה, היו שפרשו את שמו כנגזר מהמילה "דג", אך כיום ברור שמדובר בשגיאה. בלשונות הודו־אירופאיות קיים שורש שמני דומה ל'דגן' השמי, ופירושו 'ארץ, אדמה' (בלשונות האזור מופיע כ־χθών ביוונית וכ־tekan בחיתית), שייתכן שהוא מקורב אטימולוגית לשורש השמי הקדום.

אזכורים קדומים
אחד האזכורים הקדומים ביותר של דגון מופיע לראשונה בתעודה משנת 2,500 לפנה"ס לערך, בכתבי העיר מרי שבעל הפרת.

באבלה שבסוריה התגלתה כתובת משנת 2,300 לפנה"ס לערך בה מוזכר דגון כאל הראשי של העיר וכ"ראש האלים" (BE-DINGIR-DINGIR), "אשתו" מאוזכרת כאלה "בלת (belat-u ביחסת נושא)", ופירוש שמה "גבירה (בעלת)". מקדשם נקרא בשומרית E-mul, שמשמעו "בית הכוכב". שמו של דגון ממשיך להופיע גם בשמות פרטיים של אכדיים באבלה.

למרות מיעוט האזכורים אודותיו, הייתה הפנייה לדגון בתואר הכבוד "אדון" – "belu" ובתואר אדון־תותול. לדגון הוקדשו פסטיבלים, מקדשים, ואף רובעי עיר.

ניצחונותיו של סרגון בצפון ובמערב מסופוטמיה הוקדשו לדגן, וסרגון סגד לו בעיר תותול.

השם מוזכר בתעודה נוספת משנת 1,900 לפנה"ס לערך, שנכתבה בידי הספרן אתור־אסדואו מחצר מרי ומושל נחֿור (העיר נחור שבתנ"ך). בעיר הממלכה תרקה נמצא מקדש לאל דגן, שהיה האל המרכזי של העיר. העיר תותול הייתה מרכז דתי גדול המקודש לאל דגן, המוזכר שם כאחד האלים הראשיים של האמורים היושבים באזור מסופוטמיה עלית.

דגן היה אל ראשי באזור מרי, תרקה ותותול.

במבוא לחוקי חמורבי מתואר עמורפיא (חמורבי) כ"כובש היישובים לאורך הפרת בעזרת האל דגן".

במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא, מובא דגן (dda-gan) בטור המלים האמוריות כמקביל לאנליל (dEN.LÍL) בטור המלים האכדיות.

דגן מוזכר גם בטקסטים שומריים ואכדיים, ומתואר כאל לוחם ומגן (לעיתים מזוהה עם אנליל). בטקסטים אלה הוא מלווה באלה "שאלה" (המזוהה לפעמים עם נינליל). במקורות אחרים נקראה בת לווייתו של דגן בשם סַלַסה, או אישרה.

בעיר מרי נמצא מקדש לדגן. גם באוגרית התגלה מקדש לדגן, משנת 1,300 לפנה"ס לערך, והוא נחשב האל השלישי בחשיבותו מבין אלי העיר (אחרי אל ואחרי בעל).

דגון מופיע בשירת האלה ניכל, ובלוחות שירה אוגריתית שנמצאו בבניין שעמד בין מקדשי הבעל עולה שלמרות תפקידו המועט בעלילה מהווה דגון חלק בלתי נפרד מהמיתולוגיה הכנענית. תעודות אחרות, מועטות במספר, מזכירות האל בעל כ"בן דגן".

בלוח לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. סדר הופעת האלים הוא אל, בעל, דגן, ענת ועשתרת (מוזכרות יחד), ירח, רשף, טיט וכמוש, מלך, כושר וחסיס, שחר ושלם, וחורון. כאשר מוזכר חורון חלה תפנית, אך אין לכך קשר לדגן. מעון דגן הנזכר בלוח הוא "תתל" (תותול בכתיב חסר). בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל דגן, הפעם כנראה יחד עם בעל (המקור עם השחזור המקובל: "[בעל ו]דגנ [יאִ]ספ חמת").

בין כתבי אוגרית שלא על חרס נמצאו שתי מצבות הקדשה לדגון:

אחרי תקופת הברונזה 
על ארון קבורת אשמונעזר השני שהתגלה בקרבת העיר צידון נכתב: , כלומר "ועוד נתן לנו אדון המלכים את דאר ויפו, "ארצֹת דגן" האדירות אשר בשדה השרון"; "ארצת דגן" יכול להתפרש כארצותיו של האל דגון או כארצות דגן.

אזכורים תנ"כיים

על פי הכתוב בספר יהושע, מקום בשם "בית דגון" מצוי היה בשטח נחלת שבט אשר.

בספר שופטים מתוארת השמדת מקדש דגון שבעיר עזה על ידי שמשון, לאחר שסרני הפלשתים הערימו עליו ולכדו אותו: .

מקדשו של האל דגון בעיר אשדוד מוזכר בספר שמואל בסיפור שביית ארון הברית: . לפי תרגומי המקרא, במקור נכתב "רק גו דגון נשאר עליו", דבר המעיד שדמותו הייתה אנושית.

לאחר ניצחון הפלשתים על שאול, מקדש דגון מוזכר בגרסת דברי הימים: . בנוסח שבספר שמואל, מדובר בחומת בית שאן במקום בבית דגון.

יש המפרשים גם את דברי הנביא צפניה (הרומזים אל הסיפור בספר שמואל לעיל)  כמתייחסים לפולחן דגון: .

פולחנו של דגון התקיים גם בתקופה ההלניסטית. האל דגון מוזכר גם בספרים החיצוניים, כשיונתן הוופסי (חשמונאי) שורף את מקדש דגון שבאזוטוס (אשדוד), בספר מקבים א ,י ; פ"ג–פ"ד: , ובספר מקבים א ,י"א ; ד': .

דגון מאוזכר גם בכתביו של יוספוס פלביוס, בספר "קדמוניות היהודים", שבו נזכר מקום בשם "דגון" בקרבת יריחו.

השם והסמל בימינו
 שמן של ממגורות דגון נגזר מדגון, וכן מדגן.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

אלים כנעניים
ראשי פנתאון
אלי אדמה
אלי פריון
אלים בתנ"ך