תורה שבעל-פה

תּוֹרָה שֶׁבְּעַל־פֶּה (בראשי תיבות: תושב"ע) הוא מונח חז"לי למכלול הפירושים וההלכות שאינם כתובים בתורה שבכתב, ואשר עברו במסורת או התחדשו על ידי חכמים. מונח זה הוא המשכו של המונח הפרושי מתקופת בית שני, מסורת האבות. החל בתקופת הגאונים, התורה שבעל-פה עמדה במוקד המחלוקת בין היהדות הרבנית לקראית.

משה קיבל את התורה שבכתב בהר סיני, עם פירוש מצוותיה בעל-פה, ומאז נמסרה ממנו מרב לתלמיד דור אחר דור. באופן מסורתי, התורה שבעל-פה הופצה בעל־פה ממש, וסוכמה בכתב רק לצרכים אישיים. בימי חז"ל עברה התורה שבעל-פה תהליך קאנוניזציה, ובשלב מסוים הותר להעלותה על הכתב לבל תשכח. מאז נכתבו המשנה, התוספתא, מדרשי ההלכה והאגדה, התלמודים, פרשנות התלמוד, קובצי שאלות ותשובות וספרי הלכה. ישנה מחלוקת קדומה, ההולכת ונמשכת עד ימינו, בשאלה מתי הועלו על הכתב החיבורים הקנוניים של תקופת חז"ל. מכל מקום, מוסכם שבזמנם השינון בעל-פה לצורך השגת בקיאות היווה מוטיב מרכזי של הלימוד.

זמן קבלת התורה שבעל פה 
מכיוון שהפרשנות לתורה שבכתב יש בה הכרח לביאור רצון האלוקים, משום שהביאור המילולי, יכול להתפרש בצורה שאין בה משום קיום המצוות הבסיסית, כגון מצוות הנחת תפילין 'על ידך' שהמצווה היא להניח את התפילין על הזרוע, על אף שיש אפשרות לטעות שהיא על כף היד, לכך ההכרח היה שבקבלת התורה שבכתב, עם ישראל יהיה מחויב לקבל את התורה שבעל פה משום שאחרת לא יהיה ניתן לקיים את המצוות כמצוות האל, על פי דברי התלמוד עם ישראל קיבל את התורה שבעל פה בכפייה בזמן מתן תורה כאשר ה' כפה עליהם הר כגיגית, ולאחר מכן בחג הפורים 'הדור קבלוה מרצון'

יש שהוכיחו מריבוי המחלוקות הנמצאות במשנה ובתלמוד בענייניים הנהוגים בכל יום או עכ"פ באופן שכיח [זמני קריאת שמע, קביעות שקיעת החמה ועוד רבים], שאי אפשר לתלות כל אותן מחלוקות בשכחה שנגרמה מן הגלות ומאורעות הזמן, אלא בהכרח שדרשות חז"ל אלו וקביעות אופן קיום המצוות התלוי במחלוקות אלו נתחדשו רק בתקופת בית שני ולאחר החורבן. כמו כן תופעת המחלוקות הקיימות בעניין כללי הדרש [פרטי וכללי או ריבוי ומיעוט; אי דרשינן סמוכים; אי דרשינן תחילות; יש אם למקרא או למסורת, ועוד] לא תיתכן מחמת שכחה אם הייתה מסורת רציפה בכל דור. מתוך דברי התלמוד ומעוד מקורות בני תקופת חז"ל, העלו שצורת קביעות ההלכה וצורת התורה שבעל פה המופיע בתלמוד עוצבו בתקופת מאוחרת ולא בזמן המקרא [דהיינו שבתקופות הקדומות יותר לא נקבע גבול ברור בין "דרבנן" ל"דאורייתא" וחילוק זה נוצר באופן מלאכותי, חלק ניכר ממצוות התורה ניתן להכרעה אינטיאוטיבית, ועוד, כשכל אלה הם שונים לחלוטין מהלך החשיבה החזל”י ואינם מאפיינים כלל את צורתה של התורה שבעל פה שהופיעה לאחר חורבן הבית].

סוגי התורה שבעל־פה
התורה שבעל-פה נחלקת לשלושה סוגים. לדעת הרמב"ם, כל שלושת הסוגים הללו מכונים דברי סופרים למרות השוני המהותי ביניהם, כי כולם תלויים בחכמי התורה שבעל פה.

הלכות מקובלות 

הלכות מקובלות הן פירושי מצוות התורה שהתקבלו, על פי מסורת חכמים, מפה לפה מימות משה. מרבית הפירושים הללו ניתנים להסקה במידות שהתורה נדרשת בהן, והפירושים שאינם ניתנים להסקה מהתורה כלל, מכונים בשם הלכה למשה מסיני. חלק ממצוות אלו, כגון ברית מילה, נהגו אף לפני כן, אולם החובה ההלכתית לקיימם כיום נובעת מכלילתם בתורה.

לדוגמה, עיקר מצוות תפילין מפורשת בתורה:  ...  פרטי המצווה, לעומת זאת, לא נתפרשו בתורה, ולפיכך נקראים דברי סופרים. להלכה הרבנית שצידם החיצוני של רצועות התפילין צריך להיות שחור, אין כל מקור בתורה, ולפיכך הוא בכלל הלכה למשה מסיני. אך לכך שבתוך התפילין כתובות ארבע מפרשיות התורה, הציגו התנאים מקור בתורה, בדרך דרש.

אך לעומת זאת, יש שמפרשים את המילה "טוטפות" ל"זיכרון" כלומר, שהציווי "לטוטפות בין עיניך" אומר שצריך לזכור את אלוהים במחשבות שלנו.

בהתייחסו להלכות המקובלות, טוען ר' יהודה הלוי בספרו הכוזרי, שהתורה שבע"פ ממלאת תפקיד חיוני, מכיוון שהתורה שבכתב סתומה ברובה. כך למשל התורה מצווה: "בסוכות תשבו שבעת ימים" (ויקרא פרק כ"ג פסוק מ"ב), אך אינה מגדירה מהי סוכה ומה כלול בחובה לשבת בה.

לפי הרמב"ם, בהלכות מקובלות לא תמצא מחלוקת בין החכמים,  אך הקראים, שאותם הרמב"ם לא החשיב בין החכמים, דחו את הקבלה הרבנית, ובמקומה מסתמכים על סבל הירושה, שהוא אוסף המנהגים הקדומים המגדירים את אופן קיום מצוות התורה, בהם הכירו. הקראים טוענים שמשה קיבל מאלהים את חמשת חומשי תורה בלבד, אך מסכימים שמצוות מסוימות, כגון מצות שחיטה וברית מילה, שלא הוגדרו בתורה, יש לקיים באופן בו היו המעשים מתקיימים טרם מתן תורה.

דרש היקש וסברה 
בשביל למלא את מקומן של הלכות מקובלות שנשכחו, ובעיקר בשביל לתת מענה לשאלות חדשות המתעוררות מעת לעת, רשאים החכמים לחדש הלכות. עושים זאת ישירות מהתורה באמצעות מידות שהתורה נדרשת בהן, או מתוך הלכות ידועות, באמצעות ניתוח הסברות עליהן מבוססת ההלכה ודימוי השאלה החדשה לשאלות שהתשובה עליהן ידועה. כיוון שגישה זו תלויה בהבנה מעמיקה של המקורות הקדומים, היא אינה מאפשרת הבאת ראיות מוחלטות. חכם הפונה לדרך פסיקה זו, רשאי להסתמך על מסקנות הלכתיות קדומות של חכמים אחרים, ואם הוא חושב שהם ראויים לכך, אף לבטל את דעתו מפני דעתם. לפי הגמרא: .

לדוגמה, בתלמוד מובאת מחלוקת בדין ספרי תורה תפילין ומזוזות שנכתבו בידי גוי עובד אלילים. לדעה אחת יש לשורפם, לפי שמן הסתם נכתבו לשם האלילים. לדעה שנייה אין לשורפם, אך הם פסולים לשימוש, לפי הדרשה: .

הקראים מכירים בסמכות החכמים לחדש הלכות, אך שוללים את ההסתמכות על דרשות מעין זו. מאז חתימת התלמוד, גם חכמי היהדות הרבנית נוהגים להימנע מחידוש דרשות.

גזירות ותקנות 

החכמים רשאים לגזור גזירות, כלומר לטמא את הטהור או לאסור את המותר, כסייג לשמירה על חוקי התורה. בנוסף רשאים החכמים לתקן תקנות, הקובעות אופי מחייב למעשים ונורמות התנהגות מסוימות, בשביל לקדם את מטרות התורה. תוקף הגזירות והתקנות מותנה בהיות החכמים מקובלים בציבור, וגם אז, תקנה שהעם פיקפק בה, ומלכתחילה לא נתקבלה ברוב הציבור, בטלה. הסמכות לבטל תקנה קדומה מותנית בהיות הגורם המבטל גדול בחכמה ובמנין (של חברי בית הדין או התלמידים) מהגורם המתקן.

לדוגמה, חכמים אסרו לצבוע את צידם הפנימי של רצועות התפילין בצבע אדום, .
לעיתים השתמשו החכמים בתקנותיהם בשביל לבצע הרחבה של ממש במצוות התורה, כמו בעניין חובת התפילה למשל. במקרה של תקנת הפרוזבול פנו לכיוון ההפוך, ועיקרו את מצות שמיטת החובות מעיקר תוכנה הכלכלי.

מסורת מול חידוש
על פי חז"ל, משה קיבל את התורה בהר סיני, עם פירוש מצוותיה. הרמב"ם, בתחילת הקדמתו למשנה, מבאר שמשה הנחיל פירוש זה לחכמים ולהמון העם.

במדרשי האגדה ישנן גישות מנוגדות להיקפה של התורה שניתנה בידי משה. לפי דברי רבי יהושע בן לוי המובאים במדרש ויקרא רבה, . אולם, מדרש שמות רבה מביא את דברי רבי אבהו, לפיו הכוונה לכללים בלבד: .
מאידך לפי דברי רב המובאים בתלמוד, משה בעצמו לא הכיר את כל דרכי המדרש ששימשו את חז"ל. אולם, פרשני התלמוד המסורתיים הבינו את דבריו בצורה שונה. המחלוקת הרעיונית בין הגישות נמשכת עד היום.

ספרות התורה שבעל-פה

 משנה
 תוספתא
 מדרשי הלכה
 מדרשי אגדה
 תלמוד בבלי
 תלמוד ירושלמי
 המעשים לבני ישראל
 ספרות השו"ת

ספרות חז"ל

ספרות חז"ל היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זכרם לברכה) - מנהיגיו הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל מתחילת תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6.

ספרות השו"ת

שאלות ותשובות (בראשי תיבות: שו"ת) הוא כינוי לאחת מהפעילויות הענפות והפוריות בתחום ההלכה. השו"ת מכיל מאגר של שאלות ותשובות הלכתיות, אשר נשאלו על ידי הציבור הרחב, ונענו על ידי רב אחד או קבוצה של רבנים.

לימוד תורה שבעל-פה

לנשים

בתורה נאמר . מכאן הסיקו חז"ל בתלמוד הבבלי - "בניכם - ולא בנותיכן"

במסכת סוטה קבע רבי אליעזר: "כל המלמד את בתו תורה כאילו מלמדה תפלות" (דברים תפלים)". רש"י פירש כי האישה עלולה להשתמש בידע התורני כדי להיות יותר ערמומית ולעשות דבריה בהסתר. באותה משנה קבע רבי יהושע קביעה גורפת לגבי הנשים: "רוצה אישה בקב ותפלות, מתשעה קבין ופרישות". ועל כך פירש רש"י: "האישה מעדיפה לקבל מעט מזון ובלבד שתהיה תיפלותה מצויה בשעת המגע המיני. לכן, לא טוב שתלמד האישה תורה". בתלמוד הירושלמי מסופר כי כאשר שאלה את רבי אלעזר גברת חכמה שאלה הקשורה לדרש התורה ענה לה רבי אלעזר: "אין כוחה של האישה אלא בפלך" (במלאכת הטוויה), והוא אף מצא לכך סימוכין מהתורה. בהמשך הכריז רבי אלעזר; "ישרפו דברי תורה, ואל ימסרו בידי נשים".

בעניין זה הרמב"ם התבטא הרבה פחות בחריפות. כמו כן, עשה הבחנה בין לימוד אישה תורה שבכתב לבין למוד אישה תורה שבעל-פה:

כיום מקובל ללמד ילדות ונערות מקרא בבתי הספר, ובחינוך הדתי גם תושב"ע, בחינוך הכללי האחרון הוא מקצוע בחירה לשני המגדרים.

בתשלום

מעיקר הדין, אוסרת ההלכה ללמד תורה שבעל פה בתשלום, אך בימינו נהוג ללמדה בתשלום, על סמך היתרים שונים.

שימושים אחרים למונח 

המונח "תורה שבעל פה" נשאל לעיתים כדי לתאר מערכות דומות של פרשנות לכתבי קודש אלמנטריים, בזרמים אחרים ביהדות, או אף בנוגע לדתות אחרות. כך למשל, שיטת הפרשנות הקראית והספרות המתבססת עליה מכונים לעיתים בקרב בני העדה ומחוץ לה, "תורה שבעל פה של הקראים". גם ספרות החדית' (ומספר חיבורים מוסלמיים נוספים כגון הסירת ראסול אללה) מכונים לעיתים "תורה שבעל פה של האסלאם", שכן הם כוללים מידע על הנביא מוחמד שהשתמר דרך מסורות בעל פה שהועברו מדור לדור מתקופתו של מוחמד ועד שהועלו על הכתב. בנצרות (הלא-פרוטסטנטית) שכבות הפרשנות שהוספו מדור לדור מכונות 'המסורה הקדושה'.

ראו גם
 תורה
קראים

לקריאה נוספת
 מבוא לתורה שבעל-פה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
 פירוש המשנה לרמב"ם, בהקדמה לסדר זרעים
 הרב אהרן לוי, לא בשמים היא - על אמיתותה ורציפותה של התורה שבעל פה, הוצאת ערכים - התנועה להפצת ערכי היהדות
 אברהם קורמן, מבוא לתורה שבכתב ושבעל פה, בהוצאת משפחת המחבר
 הרב ראובן מרגליות, יסוד המשנה ועריכתה סקירה כללית על השתלשלות מימות אנשי כנסת הגדולה עד חתימתה, ותוכנית סדורה, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ן
 הרב יהושע ענבל, תורה שבעל פה - סמכותה ודרכיה, בהוצאת מוסד הרב קוק, תשע"ה
הרב שמואל אריאל, נטע בתוכנו - פרקים ביסודות תורה שבעל פה (עד כה ראו אור שני כרכים), בהוצאת גילוי, תשע"ח
 יעקב זוסמן, 'תורה שבעל פה' פשוטה כמשמעה - כוחו של קוצו של יו"ד, הוצאת מאגנס, 2019
שמואל ספראי וזאב ספראי, מבוא כללי לפירוש המשניות, בתוך משנת ארץ ישראל מסכת שבת, עמ'1–83, בהוצאת מכללת ליפשיץ, 2009

קישורים חיצוניים
 
 
 
 
 
 אורי פז, "עם הספר - על השתלשלות התורה שבעל פה", באתר פאזל
 שֶׁבְּעַלְפֶּדְיָה, מפעל משנה תורה האנציקלופדי
 הרב זאב סולטאנוביץ', כתיבת תורה שבעל פה, גיבוש תורה שבעל פה, אתר ישיבה
 הרב שג"ר, מיתודה ומוטיבציה בהוראת הגמרא, אתר דעת
 יהודה שוורץ, הוראת תורה שבעל פה (עבודת דוקטורט), אתר דעת
 הרב זמיר כהן, התורה שבעל פה, באתר הידברות

ביאורים

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
הלכה