עמוס ירון

עמוס ירון (רוזנברג) (נולד ב-5 בפברואר 1940 בחולון) הוא אלוף צה"ל בדימוס, מנכ"ל משרד הביטחון לשעבר, שימש יושב ראש חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א) ומשמש דירקטור חיצוני של השותפות המוגבלת דלק-קידוחים, שהיא אחת מהחברות בתאגיד הגז של יצחק תשובה.

ביוגרפיה
עמוס רוזנברג נולד ב-5 בפברואר 1940 בקריית עבודה בחולון. בנם של אליעזר לבית רוזנברג וזהבה לבית דז'לדובסקי, ולו אחות גדולה, רותי שגדולה ממנו ב-4 שנים. אמו עלתה בגפה בהיותה בת 17 לארץ ישראל מפולין ורבים מקרובי משפחתה נספו בשואה. בגיל שנתיים אובחנה אצלו בעיה בלב והוא אושפז במשך חודשיים בבית החולים "הדסה" בתל אביב. אמו הייתה עקרת בית ואביו החל כפועל בניין ולאחר מכן עבד כקבלן בניין בעיר חולון.במלחמת העצמאות היה אביו חבר בארגון "ההגנה" ובלילות היה יוצא להגן מפני ירי הצלפים הערבים משכונת תל א-ריש במזרח יפו (כיום תל גיבורים).

ירון היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד ולאחר שהתאהב בעבודת השדה בקיבוצים, החליט בכיתה י"א לעבור וללמוד בבית הספר החקלאי "כדורי". באמצע כיתה י"ב עזב את בית הספר "כדורי" לאחר שהבין כי בכך לא יוכל להתגייס עם חברי ילדותו מתנועת הנוער בחולון ביחד לנח"ל ושב לבית הוריו. הוא לא סיים את לימודיו התיכוניים ואת תעודת הבגרות השלים רק לאחר שנים.

שירותו בצה"ל 
ביולי 1957 התגייס ירון לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל שיועד לקיבוץ פלמחים יחד עם חבריו. הוא עבר את שלושת חודשי הטירונות במחנה 80 לצד אריק איינשטיין ויהורם גאון שהמשיכו לאחר מכן ללהקת הנח"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח (כיום גדוד 101), שם עבר מסלול הכשרה כלוחם. לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר במשך כחמישה חודשים במחנה ליד באר טוביה לצד חבריו מנחם עינן (לימים אלוף בצה"ל) ואיציק שגב (לימים תא"ל בצה"ל). ב-1959 סיים את קורס קציני החי"ר בפיקודו של משה ינוקא. לאחר שסיים את קורס הקצינים נשלח לפקד על היאחזות הנח"ל נוטרה באצבע הגליל (דרומית לקיבוץ גונן).

לאחר מכן שירת במשך כשנה כמדריך בבית הספר לקצינים (בה"ד 1), ואז כסגנו של , מפקד פלוגה בגדוד 50 של הצנחנים שהמשיך לסיירת מטכ"ל ונהרג (בעל עיטור המופת). בין חייליו בגדוד היה אורי סלונים שמאוחר יותר היה לחברו הקרוב ולפרקליטו בפני וועדת כהן. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים (קמב"ץ) של הגדוד ולבסוף מפקד פלוגה א' בגדוד 50. בין פקודיו נמנה אורי דורי, שלאחר שירותו הצבאי עבד ירון בחברת הבנייה שהקים. לאחר כשנה וחצי כמפקד הפלוגה מונה לקצין המבצעים של חטיבת הצנחנים. בשנת 1963 חתם קבע ושנה לאחר מכן שלח אותו מפקד החטיבה, רפאל איתן להשתתף בקורס קומנדו בארצות הברית. קורס הקומנדו ארך תשעה שבועות והתקיים בין היתר בבסיס פורט בנינג במדינת ג'ורג'יה ובביצות מדינת פלורידה. לאחר שובו מהקורס שירת במשך כשנה כמדריך מחלקתי בבית הספר לקצינים.

מלחמת ששת הימים 

בשנת 1966 היה ממייסדי חטיבה 55 בפיקודו של מרדכי (מוטה) גור ושימש כקצין האג"ם של החטיבה. אימוני ההקמה של החטיבה בערד הגיעו לסיומם בחורף של 1967. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים הוטלה על החטיבה המשימה לצנוח בחולות אל עריש ולהוות כוח סיוע לאוגדה 84 בפיקודו של ישראל טל בפתיחת ציר החוף מרצועת עזה עד לתעלת סואץ במקרה שבו תפרוץ מלחמה. בבוקר ה-5 ביוני 1967 פרצה מלחמת ששת הימים ואוגדתו של טל שעטה קדימה במהירות, כבשה שטחים רבים בפתחת רפיח ולא נזקקה לסיוע החטיבה.

למטה הכללי של צבא ירדן הועברו הודעות מהמטכ"ל המצרי כאילו כוחות צבא מצרים נוחלים הצלחה בחזית סיני, ועודדו את הצבא הירדני להצטרף לצבאות מצרים וסוריה במלחמה נגד ישראל וכך עשתה ירדן שתחילה נמנעה מלהתערב במלחמה. בעקבות המתקפה הירדנית קיבלה החטיבה הוראה לנוע לכיוון ירושלים (שהייתה מחולקת באותה העת). מפקד החטיבה מרדכי גור וקצין האג"ם ירון נסעו למחנה רחבעם ברמלה לקבל את הפקודה המעודכנת ממפקד פיקוד המרכז, עוזי נרקיס. הפקודה שקיבלו הייתה פריצת הקו העירוני דרך גבעת התחמושת ובית הספר לשוטרים ומשם חבירה לכוח במובלעת הר הצופים. כקצין האג"ם של החטיבה כתב ירון את פקודת המבצע לכיבוש מזרח ירושלים והעיר העתיקה.

ב-2 לפנות בוקר פרצו כוחות החטיבה את גדרות החיץ ברחוב שמואל הנביא על קו הגבול העירוני. גדוד 71 בפיקודו של עוזי עילם פנה לכיוון שכונת ואדי אל-ג'וז וגדוד 66 בפיקודו של רס"ן יוסי יפה פנה לכיוון גבעת התחמושת וזחל"ם הפיקוד ובו ירון והמח"ט גור בעקבותיו. בהחלטת פיקוד החטיבה יצאו לוחמיה בלילה לשלב הראשון בתוכנית כדי להפחית את יעילות הצלפים הירדנים, במה שנודע כקרב על גבעת התחמושת. בלילה יעילות הצלפים הייתה נמוכה כמתוכנן, אך עם התמשכות הקרב ועם עלות השחר של ה-6 ביוני הפכו לוחמי צה"ל לחשופים יותר והחטיבה ספגה אבדות כבדות בקרב. בעקבות מספר האבדות והנפגעים הרב (37 חיילי צה"ל הרוגים) נמתחה ביקורת על קבלת ההחלטות של צמרת הפיקוד בחטיבה ובינה על ירון.

בשעות הצהריים הסתיים הקרב בניצחון ישראלי והכוחות הגיעו עד למוזיאון רוקפלר. לאחר סיום הקרב התקבלה הפקודה לכיבוש העיר העתיקה. בבוקר ה-7 ביוני כבשו כוחות צה"ל את הר הזיתים ומוטה גור נתן הפקודה לכוחות המרוכזים ברחבת מלון אינטרקונטיננטל לפרוץ את חומות העיר העתיקה ולכבוש אותה. בראש כוחות צה"ל נע זחל"ם הפיקוד ובו ירון לכיוון שער האריות. בשעה 9:45 הגיע הרכב אל שער האריות ומספר דקות לאחר מכן נכנסו אל הר הבית. בשעה 10 הודיע בקשר מוטה גור לחייליו: "הר הבית בידינו". לאחר כיבוש העיר העתיקה הועלתה החטיבה צפונה ושהתה בהר כנען עד לסיום המלחמה.

לאחר המלחמה 
בסוף יוני 1967 מונה לקצין האג"ם של חטיבת הצנחנים הסדירה. הוא שימש בתפקיד זה ב"מבצע תופת", פשיטת כוחות צה"ל ובהם כוחות הצנחנים על מפקדת הפת"ח בעיירה כראמה שבירדן ב-21 במרץ 1968. בקיץ 1968 סיים את תפקידו ויצא לשנת לימודים במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה.

בשנת 1969 מונה למפקד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים (בא"ח צנחנים) בדרגת סגן-אלוף. באותה העת שכן הבא"ח במחנה צבאי ירדני ישן ליד הכפר א-ראם, אך לטעמו של ירון המחנה לא היה מסוגל לאכלס את כל כמות הטירונים ולכן החליט על העברתו למחנה ירדני ישן באזור הכפר סנור, שם שכן הבא"ח עד לשנת 2003. בתקופתו בעקבות מלחמת ההתשה גדל הבסיס משלוש פלוגות לשבע, לאחר שהגדודים הלוחמים בגבולות לא יכלו לקחת אחריות גם על הכשרת בוגרי הטירונות, ולכן האימונים המתקדמים וקורסי המכ"ים עברו לאחריות הבא"ח.

מבצע רודוס 

בינואר 1970, לאחר מספר שנים בהם שימש בעיקר כמדריך וכקצין מטה החליט כי ברצונו לצאת לפעילות מבצעית. הוא הרכיב כוח פלוגתי של כ-70 אנשי סגל (קצינים, מפקדי כיתות וכו') בעיקר מפלוגתו של סרן יהודה דובדבני. הכוח ירד במטוסים לשארם א-שייח', שם התאמן לקראת היציאה למבצע. במסגרת הפשיטה על אי האלמוגים שדואן בפתח מפרץ סואץ, שזכתה לשם "מבצע רודוס", פיקד סא"ל ירון על כוח העתודה שיועד להתערב בקרב במקרה שבו אחד הכוחות מסתבך או שנוצרים יעדים חדשים לתקיפה תוך כדי הקרב. הכוח בפיקודו של ירון הונחת במסוקי סופר פרלון בחלקו הדרומי של האי שדואן לאחר שהמח"ט, חיים נדל החליט לערב אותם בלחימה בעקבות התנגדות מצרית קשה. הכוח בהובלתו של ירון הסתער על הכוח המצרי שהיה מחופר בעמדותיו וחיסל אותו בהצלחה.

מבצע ברדס 20 

בקיץ 1970, לאחר סיום מלחמת ההתשה, מונה למפקד גדוד 50 (הנח"ל המוצנח), בו החל את דרכו כחייל. בינואר 1971 במסגרת מבצע ברדס 20 הוטלה על סא"ל ירון המשימה לפקד על כוח א' שתפקידו לפשוט על שני בסיסי אימונים של מחבלים פלסטינים בלבנון שזכו לשמות הקוד "דליה" ו"כלנית" (ראו מפת המבצע), הממוקמים ממזרח לראס א-שק, צפונית לעיירה סרפנד, במרחק של 250 מטרים זה מזה. בסיסים אלו שכנו על חוף הים שבין צור לצידון ובהם התאמנו המחבלים לחדירה לשטח ישראל באמצעות סירות גומי דרך הים. על פי התוכנית הכוח של ירון יגיע על גבי סטי"ל אל מול היעדים ומשם ינוע באמצעות סירות גומי לחוף "תפוח" (ראו מפת המבצע) ומשם יתקדם רגלית אל עבר הבסיסים, ישמיד אותם ויחזור לשטח ישראל דרך הים. "כוח עמוס" כלל 42 לוחמים מגדוד 50, ביניהם 4 חבלנים, רופא וחוקר שבויים וכן 6 לוחמי יחידה 707.

בשל תנאי מזג האוויר הגשום נדחתה הפעולה שתוכננה ללילה שבין ה-12 ל-13 בינואר ללילה שבין ה-14 ל-15 בינואר. בתאריך זה עלה הכוח על הסטי"ל בדרכו מערבה ללב ים ומשם צפונה לכיוון חופי לבנון. באזור השעה 23:00 ירד הכוח אל סירות הגומי. תחילה שטו לוחמי השייטת אל החוף ואבטחו אותו לקראת הגעת כוח הצנחנים. לאחר מכן הכוחות הפזורים ב-7 סירות גומי בהובלתו של ירון נעו לכיוון החוף. הלוחמים ירדו מהסירות, ירון סימן לכוח להתפרש, לשכב ולצפות על השטח. לאחר מכן החל הכוח בתנועה ואז נפתחה לעברו אש מכיוון צפון על ידי שמונה מחבלים שהיו כנראה בסיור אבטחה, ממנה נפצעו שני לוחמים בהם שמואל ריפמן (לימים ראש מועצה אזורית רמת הנגב). בעקבות הירי החליט ירון שלא לנוע בציר שנקבע מראש לעבר היעדים אלא לבצע איגוף עמוק מימין דרך הפרדסים שבמקום. הפצועים הושארו עם רופא וכוח מאבטח וירון והלוחמים המשיכו לעבר היעדים דרך הפרדסים. הכוח הגיע לעבר המקום בו תוכנן שמשם יסתער. בין שני הבסיסים שכן מבנה גבוה שכונה "הבית האמריקאי", לפני המבצע העריכו כי הוא אינו משמש את המחבלים ולכן אינו יעד לתקיפה. הערכות אלו התבררו כשגויות ומבית זה נורו צרורות ירי לעבר הכוח. בעקבות זאת החליט ירון על שינוי נוסף בתוכניות, הצוות שתוכנן לתקוף את בסיס "דליה" יתקוף את "הבית האמריקאי", חולית מקלע תשמש כרתק על "דליה" והצוות שתוכנן לתקוף את "כלנית", יתקוף כמתוכנן. לאחר מכן יצאו הצוותים להסתערות כאשר לאחר מכת אש חזקה של הכוח פרצו הלוחמים וכבשו את "כלנית" ללא התנגדות. לאחר מכן ירו הלוחמים פצצות ררנ"ט לעבר "הבית האמריקאי" וכבשו אותו ללא התנגדות. המחבלים שהיו בבסיסים אלו ברחו בטרם הסתערו לוחמי הצנחנים. לאחר שנכבשו שני הבסיסים האלו, פוצצו וקרסו, החליט ירון כי אין טעם להשמיד גם את בסיס "דליה" והכוח שב לנקודת האיסוף. במבצע הושמדו הבסיסים, נשק ותחמושת של המחבלים ולכוח עמוס היו ארבעה פצועים קל ואחד בינוני.

מבצע ברדס 54-55 

בקיץ 1971 מונה לסגנו של מפקד חטיבת הצנחנים, לוי חופש ולאחר מכן של עוזי יאירי. בפברואר 1973 פיקד על כוח א' במבצע ברדס 55 במחנה הפליטים אל בדווי צפונית לטריפולי בלבנון שתפקידו היה לפשוט ולהשמיד את יעדי "גאולה": המשרד הראשי של הפת"ח, מחסן תחמושת, בסיס אימונים, מחנה מחבלים, מפקדת הפת"ח ובית סוהר. לצידו פיקד מפקדו, עוזי יאירי על כוח ב' שיועד להשמיד את יעדי "אהובה" במחנה הפליטים נהר אל-בארד. הכוח של ירון הורכב מכ-25 לוחמים מגדוד 890 של הצנחנים בפיקודו של רס"ן יצחק מרדכי, כ-6 לוחמים משייטת 13 בפיקודו של רס"ן גדי שפי ו-20 לוחמים מגדוד המכ"ים 450 של הצנחנים בפיקודו של רס"ן דורון רובין. ב-20 בפברואר הפליג הכוח על ספינת טילים מבסיס חיפה בדרכו ללבנון. הכוח הגיע אל חופי לבנון באמצעות סירות גומי ומשם צעד לעבר היעדים. שלושת הצוותים בפיקודו של ירון התפצלו לתקוף שלושה יעדים: "גאולה 1" - הבסיס הימי של הפת"ח, "גאולה 3" - משרד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין שמוקם במבנה חד קומתי ו-"גאולה 2" - מפקדת ארגון "המאבק המזוין", מבנה חד קומתי ששכנה בקרבת החוף. שלושת הצוותים עמדו במשימתם אך במהלך הניסיון להשמדת היעד "גאולה 2", נורו יריות מחלון המבנה לעבר לוחמי השייטת. רס"ן אילן אגוזי הורה להשליך רימון לעבר חלון המבנה, אך בחלון היו סורגים והרימון שהשליך אחד הלוחמים ניתז בחזרה לעבר הכוח. אגוזי הבחין ברימון ואחז בו במטרה להשליכו רחוק מן הכוח אך הוא התפוצץ בידו ופצע אותו באורח קשה. לאחר השמדת היעד, שאל ירון את הרופא שבכוח אם אגוזי ישרוד פינוי רגיל באמצעות ספינת הטילים שהובילה אותם ללבנון ואמורה להחזירם. הרופא אמר כי אגוזי מאבד דם וחייב להגיע לבית חולים בקדימות. ירון דיווח בקשר כי הוא מבקש פינוי מוסק, איתר שטח לנחיתת המסוק, פרש את הכוח סביב מנחת המסוק המאולתר והורה לכוח לפתוח באש תופת ברגע שהמטוס מנמיך לנחיתה בכדי להרחיק את המחבלים. המסוק נחת, הכוח העלה אליו את אגוזי ועלה אחריו על המסוק ושב עמו בחזרה לחיפה.

מבצע אביב נעורים 

באפריל 1973, במסגרת תפקידו כסמח"ט הצנחנים, ניתנה לו האפשרות לבחור באחת משתי משימות שהוטלו על הצנחנים: האחת, תקיפת בסיסי מחבלים בביירות בשיתוף פעולה עם המוסד והשנייה, פשיטה על יעדי מחבלים בצידון. ירון סבר כי הפעולה הראשונה לא תצא אל הפועל ולכן קיבל על עצמו את הביצוע של הפעולה בצידון. המשימה בביירות הוטלה על מפקד גדוד 50 של הצנחנים, סא"ל אמנון ליפקין-שחק (לימים הרמטכ"ל ה-15 של צה"ל, עוטר על פיקודו במבצע בעיטור העוז). במסגרת המבצע שזכה לשם "אביב נעורים", הוטל על הכוח בפיקודו של ירון שהורכב מסגל של גדוד 202 של הצנחנים וסגלים מפלוגת חיל ההנדסה הקרבית לפשוט על יעד "יהודית" - מוסך מצפון לצידון ששמש את אנשי הפת"ח כסדנה לתיקון כלי נשק ותחמושת. בלילה שבין ה-9 ל-10 באפריל 1973 יצאו הכוחות בפיקודו של ירון על סטי"לים של חיל הים בדרכם אל חופי לבנון. בהגיעם מול חופי לבנון ירדו הכוחות אל סירות הגומי. בסטי"ל הפיקוד נותרו המח"ט יאירי וקצין חי"ר וצנחנים ראשי עמנואל שקד. עם הגעת הכוח אל החוף הבחינו הלוחמים ברכב סיור של הצבא הלבנוני שמתקרב אליהם עם אורות נמוכים. ירון נתן את הפקודה שלא לירות על הרכב מחשש כי זה יוביל להבערת השטח ולחשיפת הכוח בטרם הגעתם אל היעד. לאחר שעבר הרכב המשיך הכוח רגלית אל היעד, הגיע והשתלט עליו, המבנה מולכד והוכן לפיצוץ. הכוחות התרחקו וירון וקצין ההנדסה הקרבית נותרו בקרבת המבנה כדי ללחוץ על כפתור ההפעלה של הנפץ. בעת ניסיון ההפעלה הראשונה הנפץ לא התפוצץ. ירון וקצין ההנדסה שבו אל המבנה וגילו כי הקצין טעה בהפעלת המערכת. ירון והקצין סידרו פעם נוספת את המערכת, התרחקו מהמבנה והיעד הושמד בהצלחה.

מלחמת יום הכיפורים 

לאחר כשנתיים כסגן מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד פיקוד המרכז האלוף רחבעם זאבי וקצין חי"ר וצנחנים ראשי עמנואל שקד הציעו לירון לנסוע לשנת לימודים בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו, בסיס ההכשרה המרכזי של חיל הנחתים של ארצות הברית. ביולי 1973 טס ביחד עם רעייתו אילנה וילדיהם לוושינגטון ומשם לבסיס קוונטיקו שם עברו להתגורר. ב-6 באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים. ירון שניוועץ עם הנספח הצבאי בארצות הברית, מוטה גור ובאהוד ברק שגם היה בתקופת לימודים באותה הזמן בארצות הברית החליט לשוב לישראל. אשתו וילדיו נסעו להתגורר ביחד עם קרובי משפחה בבולטימור וירון המריא מניו יורק ונחת בישראל ב-8 באוקטובר.

ירון מיהר לביתו בראשון לציון והחליף למדי צה"ל, משם מיהר לקריה בתל אביב. בקריה הטיל עליו מפקדו עמנואל שקד משימה שזכתה לשם "מבצע פונטיאק". במאי שנת 1973 הוחלט במפקדת קצין תותחנים ראשי על הקמת סוללת תותחנים שתוכשר למבצעים מוטסים ומוצנחים. פלגה מהסוללה ולוחמי סיירת מטכ"ל גויסו לטובת המבצע. ירון ומפקד טייסת 118, יובל אפרת עבדו על תכנון המבצע בלילה שבין ה-10 ל-11 באוקטובר וכבר באותו הלילה המריאו מבסיס רפידים שני מסוקי היסעור מטייסת דורסי הלילה (118) ועליהם 22 לוחמים ביניהם תותחנים ואנשי מילואים מסיירת מטכ"ל שאיבטחו אותם וירון כקצין קישור, שני תותחי M-102  יבילי אוויר בקליבר 105 מ"מ ופגזים לג'בל עתקה במצרים מכיוון דרום (דרך ראס סודר). כוח זה טיווח וירה 90 פגזים על מפקדות הארמייה השלישית וצומת חיוני באזור הק"מ ה-101 על ציר קהיר-סואץ והסב להם נזקים ואבדות בטרם התפנה ללא נפגעים.

לאחר מבצע זה חבר לחטיבה 35 בפיקודו של עוזי יאירי שהתמקמה לפני החווה הסינית. ירון פיקד על גדוד צנחנים שתפקידו היה למנוע מהקומנדו המצרי לנחות באזור אבו רודס. לאחר מכן הועבר עם הכוח לשארם א-שייח' שם התכונן ביחד עם כוחות נוספים למבצע שבסוף לא יצא אל הפועל וזכה לשם "אור ירוק", מבצע שתכליתו הייתה להנחית אוגדת שריון בגדה המערבית של מפרץ סואץ. הכוח בפיקודו של ירון ערך אימונים לקראת המבצע אך הוא בוטל והכוח חבר לחטיבה שהייתה באותה עת בתעלת המים המתוקים באזור איסמעיליה עד לסוף המלחמה.

לאחר המלחמה שב לארצות הברית והשלים את שנת הלימודים בבסיס קוונטיקו. ביוני 1974 מונה למפקדה הראשון של עוצבת שועלי מרום (אז חטיבה 525, כיום חטיבה 646), חטיבת צנחנים במילואים שהייתה כפופה לפיקוד הדרום ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1976.

אסון הנ"ד 

בשנת 1976 מונה למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה. ב-10 במאי 1977 בתום 11 חודשי אימון הגיע לחזות בתרגיל החטיבתי במדבר יהודה. התרגיל כלל הטסת החטיבה מאזור נועימה בבקעת הירדן למרגלות הבוקע הדרומי ומשם טיפוס על הרכס וכיבוש יעדים. התרגיל נפתח ללא תקלות ורוב החטיבה עברה במסוקים אך אז אירעה תאונת האימונים הקשה בתולדות צה"ל, כשמסוק היסעור האחרון מטייסת 114 פגע במדרון של גבעה והתרסק ועימו 44 מלוחמי החטיבה מפלוגת מאי של גדוד 890 בפיקודו של המ"פ דוד כוכבי ו-10 אנשי צוות אוויר, במה שכונה אסון הנ"ד. לאחר שנודע לו על האסון שהתרחש התייעץ אל"ם ירון עם מפקד חטיבה 525, אמנון ליפקין-שחק האם להמשיך בתרגיל. ליפקין-שחק נתן את גיבויו לירון לכל החלטה שיחליט וזה החליט כי יש להמשיך את התרגיל, משום שלדעתו אירועים מסוג זה עלולים להתרחש במלחמה ואינם מהווים סיבה לעצור את מהלכי הכוחות. על החלטה זו ספג ביקורת בעיקר מצד המשפחות השכולות ובנוסף על כך שלא פקד את השבעה של מפקדם של החיילים שנהרג עמם, דוד כוכבי. לאחר סיום התרגיל יצא ביחד עם מפקדיו ולוחמיו להלוויות הנופלים באסון.

בשנים הראשונות שלאחר האסון כלל לא הגיע לאזכרה להרוגי האסון, לדבריו כי "הבין שהמשפחות לא מעוניינות בנוכחותו". מאוחר יותר החל לפקוד את טקס האזכרה השנתי אך לא נאם, לרוב משום שסורב, אך ביום השנה ה-45 לאסון נאם לראשונה בטקס האזכרה השנתי לאסון והביע בנאומו בנוכחות המשפחות השכולות את סליחתו.

לאחר שסיים את תפקידו כמח"ט הצנחנים עבר הסבה לשריון בבית הספר של חטיבה 460 בבסיס השריון בביר תמדה בסיני וסיים מסלול מלא של טנקיסט ולאחר מכן של מפקדי טנקים (מט"קים). לאחר מכן במשך כשנה היה חניך במכללה לביטחון לאומי ובמקביל ללימודיו בשנת 1978 הקים את אוגדת המילואים אוגדת יהודה לבקשת מפקד פיקוד המרכז האלוף משה לוי (לימים הרמטכ"ל ה-12). האוגדה הוקמה מחיבור של שתי חטיבות טנקים וחטיבת ירושלים ולאחר תרגיל מפקדות אוגדתי מוצלח הוכרזה כאוגדה מבצעית וירון הועלה לדרגת תת-אלוף. שנת הלימודים במכללה הוכרה כשנה אוניברסיטאית וירון סיים במסגרתה תואר ראשון בהיסטוריה.

מבצע אופרה 

לאחר סיום לימודיו מינה אותו בקיץ 1980 הרמטכ"ל רפאל איתן לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי. המבצע המרכזי בתקופת כהונתו בתפקיד זה היה מבצע אופרה, מבצע תקיפת הכור הגרעיני בעיראק ביוני 1981. במסגרת תפקידו היה בעל תפקיד מרכזי בדיונים שקדמו לביצוע התקיפה ונמנה עם התומכים בתקיפה. לתמיכתו בתקיפה ציין ירון שתי סיבות בספרו "רוח המפקד":  ו-.

בדיון האחרון בו נפלה ההכרעה האם יש לתקוף בעיתוי ההוא את הכור נכח ירון. בדיון זה הכריע ראש הממשלה מנחם בגין, בהחלטיות רבה על פי דברי ירון, כי יש אישור לתקיפה. התקיפה נקבעה ל-10 במאי 1981, אך אז התברר כי מישהו (בדיעבד מסתבר כי היה זה עוזי אבן) הדליף את קיומו של המבצע לשמעון פרס, באותה העת היה ראש האופוזיציה והתמודד מול בגין בבחירות לכנסת באותה השנה, וזה שיגר לבגין מכתב בו התנגד נחרצות לביצוע המבצע. בעקבות זאת הוחלט לדחות המבצע. לאחר כמה ימים הוזמנו ירון, הרמטכ"ל רפאל איתן ומפקד חיל האוויר דוד עברי ללשכת ראש הממשלה על מנת לקבוע מועד חדש למבצע. לאחר שהציגו בפני בגין מספר אפשרויות נקבע כי המבצע יצא אל הפועל ב-7 ביוני, ערב חג השבועות. ביום המבצע עקב אחר מהלך התקיפה המוצלחת מהבור שבקריה בתל אביב.

זירה נוספת בה התעסק ירון כראש מחלקת המבצעים במטכ"ל הייתה לבנון, ממנה ירו המחבלים הפלסטינים לעבר יישובי הצפון אלפי טילים. פעולות טרור אלו הקימו רצון ישראלי לתכנון תגובת נגד. במסגרת ההכנה לתגובת צה"ל לטרור הפלסטיני מצפון היה מעורב ירון בתכנון תוכנית "אורנים" וכן ערך ביחד עם שר הביטחון אריאל שרון והאלוף אברהם טמיר ביקורים תכופים במטה הפלגים הנוצרים בג'וניה, צפונית לביירות כדי להכיר מקרוב את הסוגיה הלבנונית.

בסוף שנת 1981 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר) ושימש בתפקיד עד ל-1983, אך ביוני 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הפקיד את התפקיד בידי סגנו תא"ל שלמה כהן, קצין השלישות בקחצ"ר. במקביל לתפקידו כקחצ"ר שירת כמפקד אוגדה 96 (כיום עוצבת האש).

מלחמת לבנון הראשונה 

ב-3 ביוני 1982 התנקשו מחבלים פלסטינים מארגון אבו נידאל בחייו של שגריר ישראל בבריטניה שלמה ארגוב (שנפצע אנושות ושרד את ההתנקשות). בעקבות ניסיון ההתנקשות החליטה ממשלת בגין לתקוף את בסיסי המחבלים בלבנון וכן לצאת לפעולה קרקעית מוגבלת בשטח לבנון. לאחר ההתנקשות נכנסה האוגדה בפיקודו של ירון לכוננות. ירון ארגן את הכוחות תחתיו לקראת הלחימה הצפויה: חטיבה 35 בפיקודו של אלוף-משנה יורם יאיר, גדוד טנקים מחטיבה 844 בפיקוד חגי רגב וגדוד נוסף מהחטיבה בפיקודו של יוסי מורג וכן כוחות ארטילריה והנדסה.
ב-6 ביוני 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה וירון פיקד על אוגדה 96 עליה הוטלה בלילה הראשון ובלילה השני למלחמה משימת הנחיתה בשפך נהר האוואלי מצפון לצידון, שמטרתה לאגף את ריכוזי המחבלים בצור וצידון ולאפשר תמרון מהיר של הכוחות לעבר ביירות וכיתורה. עוד באוקטובר 1979 נערך תרגיל נחיתה גדול, אחד מבין ארבעה בסך הכל, ושמו "תאוצה" בפיקודו של ירון בעת ששימש כקחצ"ר. בשעות אחר הצהריים של ה-6 ביוני עלו הכוחות הראשונים על הנחתות וכלי השיט של חיל הים מבסיסי אשדוד וחיפה. ירון עלה סטי"ל הפיקוד אח"י גאולה שיצא משייטת ספינות הטילים בבסיס חיפה בדרכו ללבנון. בלילה שבין ה-6 ל-7 ביוני החל מבצע הנחיתה בשפך נהר האוואלי, כאשר תחילה הגיעו לוחמי שייטת 13 בפיקודו של ידידיה יערי ולוחמי גדוד 50 בפיקודו של שאול אריאלי אל החוף ואבטחו אותו. לאחר מכן הגיעו הנחתות משייטת הנחתות אל החוף ומהם ירדו חיילי האוגדה והכלים אל החוף. ספינת הפיקוד לא יכלה להתקרב אל החוף ולכן ירד ירון בסירת גומי אל החוף. עם הגיעו לחוף עלה והתמקם על הגבעה תל בוקסטה שהשקיפה על האזור ומשם פיקד על המשך מבצע הנחיתה.

עם עלות השחר התקבלה הפקודה מאלוף פיקוד הצפון אמיר דרורי לאוגדה בפיקודו של ירון לנוע צפונה. הכוחות בפיקודו של ירון החלו לנוע בבוקר צפונה על ציר החוף מאזור צידון לביירות. ב-8 ביוני הגיע הכוח למבואות דאמור בדרכו לביירות. לאחר יום של קרב סטטי מגשרי נהר דאמור, שנוהל כנגד גדוד מחבלים ונמשך זמן רב על אף העליונות המספרית של חיילי צה"ל בשל הרצון להמתין לחבירת מרב הסד"כ של אוגדה, כבשו הכוחות את צומת דאמור ב-9 ביוני. לאחר כיבוש דאמור, המשיכה חטיבה 35 בפיקודו של יורם יאיר לנוע לביירות דרך הציר ההררי לאורך הרי השוף וירון הורה להשאיר את גדוד 202 בציר החוף. במהלך כל מהלך ההתקדמות נתקלו הכוחות במחבלים אותם נאלצו לחסל והמשיכו בדרכם כל הדרך אל ביירות., במקום כוחותיו של יאיר תגברו לוחמי חטיבת גולני בפיקודו של ארוין לביא וגדוד טנקים מגדוד 74 בחטיבה 188 בפיקודו של עמירם לוין את הכוח של ירון.

משם המשיכו הכוחות לעבר הכפר סיל. הכוחות הגיעו תחילה לכפר דוחא, מדרום לכפר סיל, וירון התמקם עם המפקדים האחרים בוילה נטושה לכאורה בכפר. ב-10 ביוני ביקרו סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם ואלוף-משנה חיים סלע את חפ"ק אוגדה 96 בפיקודו של ירון בכפר דוחא. הפגישה התקיימה על גג הווילה ונכחו בה ירון, אדם, סלע, סגנו של ירון תא"ל יוסי בן-חנן ושני קצינים נוספים מהחפ"ק. לאחר פגישה של כחצי שעה בשעה ארבע אחר הצהריים ירדו אדם וסלע במדרגות הווילה למרתף המבנה. במרתף הסתתר כוח מחבלים (שכנראה לא הספיק לברוח עם הגעת כוחות צה"ל) שירה והרג את האלוף אדם במקום ופצע אנושות את אל"ם סלע. במשך דקות שכב סלע על המדרגות המובילות למרתף המבנה וירון ניסה באגרופו לעצור את הדימום מהעורק הראשי הסמוך למפשעה, אך ללא הועיל וסלע נפטר מפצעיו. ירון ושאר המפקדים עברו למבנה אחר כאשר כוח של יחידת שלדג בפיקודו של גיורא ענבר וכוח לוחמי חטיבת גולני חיסלו את המחבלים בתום קרב של שלוש שעות.

למחרת חבר לכוחות תחתיו שלחמו בקרב על כפר סיל: גדוד 202 של הצנחנים בפיקודו של ישראל רמות, גדוד 74 מחטיבה 188 בפיקודו של עמירם לוין, כוח טנקים מחטיבה 844 ושני גדודי גולני בפיקודו של ארוין לביא. לאחר מספר ימי קרב ב-13 ביוני נכבש הכפר שנמצא לפאתי ביירות והדרך לכיתור מדרום וממזרח וכיבוש העיר נפתחה בפני כוחות צה"ל. בכניסה לביירות חברה חטיבה 35 בפיקודו של יורם יאיר שביצעה איגוף דרך הציר ההררי לשאר האוגדה בפיקודו של ירון ובצהרי ה-13 ביוני התקבלו כוחות צה"ל על ידי בשיר ג'ומאייל ואנשי הפלנגות הנוצריות בביירות. ירון שימש כמפקד כוחות צה"ל בגזרת ביירות והחפ"ק התמקם בקולג' גדול של הנוצרים בשכונת ג'מהור במזרח ביירות. לאחר מצור של חודשיים על המחבלים בביירות בליל ה-12-13 באוגוסט הושגה הסכמתו של יו"ר אש"ף יאסר ערפאת על יציאת כוחות המחבלים והכוחות הסוריים מביירות. ב־21 באוגוסט החל פינוי המחבלים והכוחות הסוריים מביירות, והוא הושלם ב־31 באוגוסט כאשר אוגדה 96 קיבלה אחריות לניהול המבצע מבחינת אבטחת המרחב, את מבצע האבטחה ניהל ירון מחפ"ק הפיקוד בגג בניין חברת החשמל הלבנונית  ולאחר מכן מאחד הבתים בנמל ביירות.

טבח סברה ושתילה 

ב-14 בספטמבר 1982 הגיע מנהיג הפלנגות הנוצריות ונשיא לבנון הנבחר, בשיר ג'ומאייל, להרצות בפני פעילות צעירות של תנועת הפלנגות בסניף התנועה בבניין בשכונת אשרפייה. בשעה 16:10, במהלך נאומו של ג'ומאייל, הופעל מרחוק מטען נפץ שהוטמן בקומה שמעל המקום בו נאם ג'ומאייל והבניין כולו קרס על ג'ומאייל ואנשיו. תחילה לא היה ידוע מה עלה בגורלו של ג'ומאייל. ב-21:45 זיהה איש המוסד את שרידי גופתו של ג'ומאייל. בשעה 23:00 התקבלה בשיחה בין ראש הממשלה בגין לשר הביטחון שרון והרמטכ"ל רפאל איתן ההחלטה להכניס את צה"ל למערב ביירות. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-15 בספטמבר נכנסו כוחות צה"ל בפיקודו של ירון שהיה מפקד הגזרה למערב ביירות. חפ"ק הפיקוד של האוגדה בפיקודו של ירון התמקם על גג בניין בן 5 קומות, כ-200 מטר דרומית-מערבית למחנה שתילה. ב-16 בספטמבר סוכם כי אנשי הפלנגות יכנסו למחנות הפליטים שהיו מכותרים באותו הזמן על ידי כוחות צה"ל, זאת בתיאום עם מפקד האוגדה ירון. בפגישת התיאום שנערכה בין תא"ל ירון למפקדי הפלנגות, הזהיר אותם פן יפגעו באוכלוסייה אזרחית חפה מפשע. ירון שלאורך שהותו בלבנון פיתח חשדנות כלפי הכוחות הנוצרים, הורה להציב תצפיות מגג החפ"ק על המחנות (על אף ראות לקויה ולא מספקת על המתרחש בסמטאות המחנות) וכן הורה כי קצין קישור של הפלנגות וכן מפקד יחידת המודיעין של הפלנגות אלי חובייקה, יעמדו לידו בחפ"ק לאורך שהות הפלנגות במחנות ויאזינו לרשתות הקשר. בשעות אחר הצהריים של ה-16 בספטמבר נכנסו אנשי הפלנגות למחנות.

לאחר כניסת אנשי הפלנגות למחנות סברה ושתילה, ביצעו כוחות אלו מעשי טבח והרג חפים מפשע רחב היקף, במה שנודע כטבח סברה ושתילה. בעקבות מחאה ישראלית ובינלאומית רחבת היקף כנגד ממשלת ישראל וצה"ל בשל טענות למעורבות או סיוע בטבח, החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון, השופט יצחק כהן. ירון, שיוצג בידי עו"ד אורי סלונים, העיד בפני ועדת כהן וטען שנקט בכל הפעולות והאמצעים שהיה ניתן לנקוט לאחר ששקל באופן סביר את המידע שהיה בפניו. לאחר שהוזהר בידי הוועדה הוא בחר שלא להציג עדות נוספת או לחקור עדים אלא הסתפק בתגובה בכתב למסקנות הביניים של הוועדה. בדו"ח ועדת כהן נקבע שירון היה מודע למוסר הלחימה המפוקפק של הפלנגות, אך לאור מקרים קודמים של שיתוף פעולה בהם לא היו חריגות והאמון שנבנה עימם, הסתפק באזהרות שהשמיע כלפיהם שלא לפגוע בנשים וילדים. הוועדה קבעה שאזהרות אלו לא היו מספיקות, במיוחד לאחר רצח בשיר ג'ומאייל. הוועדה גם קבעה שלאחר שהגיעו אליו ידיעות על מספר גדול של הרוגים ואפשרות לרצח נשים וילדים, לא טרח לבדוק את נכונות המידע ולא נקט פעולות למנוע את הטבח.

בעקבות זאת קבעה הוועדה בהמלצותיה כי ירון לא יוכל לשאת בתפקיד פיקודי למשך שלוש שנים לפחות. בהתאם להמלצות ועדת כהן חדל ב-1 במרץ 1983 מלשמש כמפקד עוצבת האש ונותר בתפקידו כקצין חי"ר וצנחנים ראשי.

לאחר המלחמה 

במאי 1983 החליט הרמטכ"ל, משה לוי, למנותו לראש אגף כוח אדם (אכ"א), אך שר הביטחון, משה ארנס, בהתאם לחוות דעת משפטיות של היועץ המשפטי לממשלה, היועץ המשפטי של משרד הביטחון והפרקליט הצבאי הראשי, לא הסכים לכך. פגישה של ירון עם ראש הממשלה, מנחם בגין, יישרה את ההדורים וירון זכה במינוי, אך מבלי לקבל דרגת אלוף. ירון כיהן בתפקיד בתקופה של קיצוצים על רקע המשבר הכלכלי במדינת ישראל ומלחמת לבנון הראשונה ובהתאם לכך החליט החלטות שונות של קיצוצים, בהם הדרישה שחיילות שיוצאות לקורס קצינים תתחייבנה להתנדב לשירות סדיר נוסף של חצי שנה. כן טיפל רבות במשא ומתן עם ארגוני המחבלים לשחרור שבויי צה"ל והשתתף במשא ומתן על עסקת ג'יבריל. במהלך תפקידו אסר על ביקורים של חיילים במוסדות דת והרצאות של רבנים בפני חיילים, על רקע טענות להחזרה בתשובה בצה"ל.

הועלה לדרגת אלוף בינואר 1984. בדצמבר 1985 יצא לחופשת לימודים קצרה ובינואר 1986 הוכרז על מינויו לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה. לאחר שהגיע לארצות הברית הועלו התנגדויות לשירותו בתפקיד על רקע פרשת סברה ושתילה, אולם אלו הוסרו בלחצה של ישראל אך קנדה עמדה בהתנגדותה, וירון מילא את התפקיד עד יוני 1989. בתקופתו כנספח צה"ל בארצות הברית עסק מול האמריקנים בפרויקט הלביא ובמערכת ההגנה חץ. כאשר חזר לארץ, הרמטכ"ל דן שומרון סירב למנותו לתפקיד בכיר. ב-1990, לאחר 33 שנות שירות, השתחרר משירותו בצה"ל.

לאחר פרישתו מצה"ל 

עוד במהלך חופשת השחרור שלו, באוקטובר 1989, מונה למנכ"ל חברת "פמ"א - פיתוח משאבי אנרגיה", שעסקה בפיתוח דרכים להפקת אנרגיה מפצלי שמן במישור רותם, בנוסף מונה לתפקיד ראש מינהל הדלק במשרד האנרגיה. אך זמן קצר אחר כך, השר שמינה אותו, משה שחל, חדל לכהן בעקבות פרישת מפלגת העבודה מממשלת ישראל העשרים ושלוש, והוא לא נכנס לתפקיד.

ב-1990, סמוך לשחרורו מצה"ל, מונה ירון על ידי הרמטכ"ל דן שומרון לעמוד בראש ועדת חקירה שתבדוק את הנסיבות שהביאו לאסון צאלים א' (יולי 1990).

בשנת 1991 מונה ירון כמנכ"ל קבוצת הבנייה של הקבלן אורי דורי (ידידו מתקופת שירותו הצבאי), וכחבר דירקטוריון של מספר חברות שבבעלותה. מ-1992 שימש דירקטור בחברת "אברות תעשיות". 

בנובמבר 1999 מונה למנכ"ל משרד הביטחון. בשנת 2001 ניהל את המשא ומתן עם בכירי מערכת הביטחון הסינית בעת "משבר הפלקון". שפרץ לאחר שישראל ביטלה עסקה למכירת מטוסי התראה לסין בעקבות לחץ שהפעילה ארצות הברית.

ביוני 2003, בית משפט בבלגיה פסק כי הוא רשאי להעמיד לדין את ירון, באשמת פשעים נגד האנושות על בסיס סמכות שיפוט אוניברסלית. החלטת בית המשפט התקבלה בדיון בעתירתם של 23 פלסטינים ולבנונים שהם או בני משפחותיהם נפגעו בטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה במהלך מלחמת לבנון.

ירון שימש בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון עד 15 בספטמבר 2005, אז החליף אותו יעקב תורן בתפקיד. ירון נאלץ להתפטר בעקבות לחצם של אנשי הממשל האמריקאי: שטענו כי ירון שיקר כאשר נשאל על שדרוג כלי הטיס הבלתי מאויש (כטב"ם) הארפי עבור סין. לטענת האמריקאים, ירון טען כי מדובר בתיקונים בלבד, בעוד שבפועל דובר בשדרוג משמעותי של הכטב"ם.

בשנת 2006 מונה לראש ועדת בירור לנסיבות בריחתו של האנס בני סלע. בנוסף מונה לדירקטור חיצוני בחברת "בססח - החברה הישראלית לביטוח אשראי" מקבוצת הכשרת היישוב. ירון שימש גם מתווך של חברת "הכשרה אנרגיה" מקבוצת הכשרת היישוב (בזמן שכיהן כיו"ר קצא"א). אחר כך מונה גם כיועץ חיצוני של התעשייה האווירית לישראל.

במאי 2008 מונה ליושב ראש חברת קצא"א. בנובמבר 2012 סיים את תפקידו כיושב ראש קצא"א. שבמקביל מונה לפרויקטור הקמת מתקני יצוא לגז נוזלי בישראל.

בשנים 2010–2012 היה חבר בוועדת שמגר שעסקה בקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים ונעדרים.

ביולי 2022 הוזמן להעיד בפני ועדת גרוניס, ועדת החקירה הממלכתית לחקירת רכש הצוללות וכלי השיט, על תהליך קבלת ההחלטות על הרכש בזמן שהיה מנכ"ל משרד הביטחון.

חיים אישיים
ירון הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון והיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (קורס פו"ם), המכללה לפיקוד ומטה של המארינס בארצות הברית והמכללה לביטחון לאומי (מב"ל).

נשוי לאילנה לבית זימון אותה הכיר כשפיקד על היאחזות הנח"ל נוטרה. אילנה נולדה בתל אביב והיא בתם של שרה ואיזידור, בולאי ומחבר הספר "עולם הבולים" בהוצאת מסדה, אחיה יאיר הוא פרופסור לכלכלה. אילנה הייתה מגרעין כפר גלעדי של הנח"ל והשניים התחתנו ביולי 1961 באולם החתונות של הוועד למען החייל בתל אביב. לאחר חתונתם התגורר הזוג בדירה בבניין שבנה אביו של ירון בשכונת אגרובנק בחולון. בשנת 1966 עברו לראשון לציון.

לעמוס ולאילנה שני ילדים: דגנית ורון ירון, עורך התוכנית אולפן שישי בקשת 12. רון נקרא על שם אחיה של אמו של עמוס, אהרון לבית דז'לדובסקי שאיבד את אשתו ובנו בשואה ושרד את אושוויץ, עלה לבדו לארץ ישראל ונפטר יום לפני הולדתו של רון.

מתגורר ברמת גן.

לקריאה נוספת
 איתן הבר וזאב שיף, "לקסיקון מלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר זמורה-ביתן, 2003, עמוד 89
 זאב שיף ואהוד יערי, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984
 יורם יאיר (ייה), "אתי מלבנון", תל אביב: הוצאת מערכות, 1990
 אלישיב שמשי, "ארדוף אויביי ואשיגם", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2019
 עמוס ירון, "רוח המפקד", ידיעות ספרים, 2022.

קישורים חיצוניים 

 קורות חייו של עמוס ירון באתר חדשות מחלקה ראשונה
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 יעקב ארז, המחמאה הגדולה שקיבל חיל הרגלים, מעריב, 7 בינואר 1983.

הערות שוליים 

אלופי צה"ל
מנכ"לי משרד הביטחון
מפקדי חטיבת הצנחנים
קציני חיל רגלים וצנחנים ראשיים
ראשי אגף כוח אדם
דירקטורים ישראלים
נספחים צבאיים ישראלים בארצות הברית
מפקדי עוצבת האש
מפקדי אוגדת יהודה
מפקדי חטיבה 646
מנכ"לים יוצאי שירות קבע בצה"ל
חברי מפקדים למען ביטחון ישראל
חיילי צה"ל במלחמת ששת הימים
חיילי צה"ל במלחמת ההתשה
חיילי צה"ל במלחמת יום הכיפורים
חיילי צה"ל במלחמת לבנון הראשונה
בוגרי הנוער העובד והלומד
בוגרי המכללה לביטחון לאומי
מפקדי גדודים בחטיבת הצנחנים
ראשי מחלקת המבצעים
כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
חברי גרעיני נח"ל
בוגרי אוניברסיטת תל אביב
ישראלים שנולדו ב-1940