המנורה

מנורת שבעת הקנים שימשה כאחד מכלי הפולחן החשובים ביותר בבית המקדש. במהלך הדורות היתה המנורה לסמל הנושא מסרים רבים. יוחסו למנורה משמעויות רוחניות וקוסמיות וגם כוחות מאגיים. היא היתה תזכורת לחורבן בית המקדש אך גם ביטוי של תקווה לבניינו בבוא הגאולה. בהיותה סמל חזותי המלווה את העם היהודי מימיו הראשונים, נבחרה המנורה להיות הסמל הרשמי של מדינת ישראל.

מקור 

מקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה. במספר ממצאים חשובים מארץ־ישראל הכוללים את מוטיב העץ והיעלים, העץ המסוגנן כולל שלושה ענפים היוצאים מכל צד, בדומה למנורה. בלכיש נמצא כד, שלפי כתובתו הוא מוקדש ל"אלת" (אל בנקבה, שם אחר לאשרה), הכולל ציור של יעלים משני צדי עץ מקודש, המעוצב בצורה דומה לייצוגי מנורת המקדש המוכרים לנו; כד זה מהווה מעין "חוליה חסרה" לקשר בין העץ המקודש המוכר במזרח הקדום לבין צורת מנורת המקדש. אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה (בשילוב עם דימוי אפשרי לסנה הבוער) נועד להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם.

לפי אירועי מטה אהרן בסיני בו הפריח המטה פרחים ושקדים, נראה שאלוהי המקרא חיבב את השקד (אולי בשל פריחתו המוקדמת, בזמן שרוב שאר עצי הארץ עוד חשופים מהחורף); בחורבת תימן נמצא ציור עץ עם שלושה ענפים מעוגלים בכל צד, שהפריח פרחים ופירות הנראים כשקדים, משני צדדיו יעלים, ומעליו כיתוב (שלא קשור ישירות לציור) . אתר הפולחן לוז־בית אל מהווה, ככל הנראה, עדות לקשרים בין עץ שקד ששימש כאשרה לפולחן אלוהי ישראל באתר. ייתכן, אפוא, קשר בין מקור המנורה לעץ השקד בפרט.

יש הסוברים שמאחר שברשימת אוצרות המקדש שהוחזרו בשיבת ציון () לא מוזכרת המנורה, הבבלים המיסו אותה (או שבכלל לא היתה קיימת בבית המקדש הראשון), ומקור תיאור המנורה בתורה הוא במקור הכהני שנכתב לאחר שיבת ציון. על עשר המנורות במקדש שלמה כלל לא נאמר שהיו בעלות קנים מרובים, וייתכן שאכן היו כני תאורה רגילים. אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה (בשילוב עם דימוי אפשרי לסנה הבוער) נועדה להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם.

המנורה בפולחן 
המנורה מופיעה בספר שמות בין כלי המשכן – אוהל מועד – שבו התקיימה עבודת האל לפני שהוקם בית המקדש בירושלים. הדלקת הנרות במנורה בזמנים קבועים ובטקסיות קבועה מתוארת כחלק מהפולחן היומי במשכן. 

אהרון ובניו מצווים על הדלקת "נר תמיד" באמצעות שמן זית זך שאותו יכינו בני ישראל ואהרון מצווה "לערוך אותו מערב עד בוקר". ביום חנוכת המזבח, לאחר ששנים עשר הנשיאים של שבטי ישראל העלו קורבנות במשכן, נקרא אהרון הכהן להדליק את הנרות ונאמר: אֶל־מוּל פְּנֵי הַמְּנוֹרָה יָאִירוּ שִׁבְעַת הַנֵּרוֹת. סדרי הדלקת הנרות במנורה והטיפול בהם, המוצגים בתורה בצמצום, נידונים בפירוט רב במשנה, בתלמוד, במשנה תורה לרמב"ם ובפרשנויות רבות, שיתכן ונסמכו על נוהגים שהתקיימו בימי הבית השני. 

ככל הנראה, היתה המנורה עם המשכן בגלגוליו השונים והיא נזכרת בספר שמואל  בתיאור של נר אלוהים שאינו כבה הדולק ב"היכל ה' אשר שם ארון אלוהים" בספר מלכים מתואר בפירוט רב בניין בית המקדש על ידי שלמה ונזכרים בו כלי הפולחן כמו המזבח ושולחן לחם הפנים שנעשו מזהב סגור, ועשר מנורות שנעשו אף הן מזהב סגור. לא ברור אם הדלקת הנרות במקדש שלמה נערכה בכל עשרת המנורות, או שמנורות אלו שימשו רק למאור ולא שותפו בהדלקה הפולחנית והפרשנים והחוקרים חלוקים בשאלה זו. בספר דברי הימים נזכרת הדלקת נרות על ידי הכוהנים מדי ערב וערב במנורה אחת המכונה "מנורת הזהב" .  

עדות  על הדלקת המנורה בתקופת בית שני מופיעה בספר מקבים. לאחר טיהור המקדש עשו המקבים כלי קודש חדשים. והביאו "את המנורה ואת מזבח הקטורת ואת השולחן להיכל ויעלו את הנרות אשר במנורה ויאירו בהיכל".יוסף בן מתיתיהו מזכיר שתי מנורות זהב ומספר שאחד הכהנים, מסר לטיטוס כלי קודש מהמקדש, לאחר שהובטח לו כי חייו יינצלו. הוא "הוציא אליו מקיר ההיכל שתי מנורות זהב כתבנית מנורות ההיכל ושולחנות ומזרקים וקערות, כולם זהב סגור וכבדים במשקלם מאד".

שבעת הקנים של המנורה 
תיאור המנורה וההנחיות לעשייתה מופיעים במצוות על הקמת המשכן. וְעָשִׂ֥יתָ מְנֹרַ֖ת זָהָ֣ב טָה֑וֹר מִקְשָׁ֞ה תֵּֽעָשֶׂ֤ה הַמְּנוֹרָה֙ יְרֵכָ֣הּ וְקָנָ֔הּ גְּבִיעֶ֛יהָ כַּפְתֹּרֶ֥יהָ וּפְרָחֶ֖יהָ מִמֶּ֥נָּה יִֽהְיֽוּ׃ לב וְשִׁשָּׁ֣ה קָנִ֔ים יֹֽצְאִ֖ים מִצִּדֶּ֑יהָ שְׁלֹשָׁ֣ה ׀ קְנֵ֣י מְנֹרָ֗ה מִצִּדָּהּ֙ הָֽאֶחָ֔ד וּשְׁלֹשָׁה֙ קְנֵ֣י מְנֹרָ֔ה מִצִּדָּ֖הּ הַשֵּׁנִֽי׃ לג שְׁלֹשָׁ֣ה גְ֠בִעִים מְֽשֻׁקָּדִ֞ים בַּקָּנֶ֣ה הָֽאֶחָד֮ כַּפְתֹּ֣ר וָפֶרַח֒ וּשְׁלֹשָׁ֣ה גְבִעִ֗ים מְשֻׁקָּדִ֛ים בַּקָּנֶ֥ה הָֽאֶחָ֖ד כַּפְתֹּ֣ר וָפָ֑רַח כֵּ֚ן לְשֵׁ֣שֶׁת הַקָּנִ֔ים הַיֹּֽצְאִ֖ים מִן־הַמְּנֹרָֽה׃ לד וּבַמְּנֹרָ֖ה אַרְבָּעָ֣ה גְבִעִ֑ים מְשֻׁ֨קָּדִ֔ים כַּפְתֹּרֶ֖יהָ וּפְרָחֶֽיהָ׃ לה וְכַפְתֹּ֡ר תַּחַת֩ שְׁנֵ֨י הַקָּנִ֜ים מִמֶּ֗נָּה וְכַפְתֹּר֙ תַּ֣חַת שְׁנֵ֤י הַקָּנִים֙ מִמֶּ֔נָּה וְכַפְתֹּ֕ר תַּֽחַת־שְׁנֵ֥י הַקָּנִ֖ים מִמֶּ֑נָּה לְשֵׁ֨שֶׁת֙ הַקָּנִ֔ים הַיֹּֽצְאִ֖ים מִן־הַמְּנֹרָֽה׃ לו כַּפְתֹּֽרֵיהֶ֥ם וּקְנֹתָ֖ם מִמֶּ֣נָּה יִֽהְי֑וּ כֻּלָּ֛הּ מִקְשָׁ֥ה אַחַ֖ת זָהָ֥ב טָהֽוֹר׃ לז וְעָשִׂ֥יתָ אֶת־נֵֽרֹתֶ֖יהָ שִׁבְעָ֑ה וְהֶֽעֱלָה֙ אֶת־נֵ֣רֹתֶ֔יהָ וְהֵאִ֖יר עַל־עֵ֥בֶר פָּנֶֽיהָ׃ לח וּמַלְקָחֶ֥יהָ וּמַחְתֹּתֶ֖יהָ זָהָ֥ב טָהֽוֹר׃ לט כִּכָּ֛ר זָהָ֥ב טָה֖וֹר יַֽעֲשֶׂ֣ה אֹתָ֑הּ— שמות כה לב-לז

כלומר, המנורה תעשה מגוש אחד של זהב טהור שהוא הזהב הטוב ביותר, במשקל של ככר אחת. חלקה המרכזי של המנורה הוא קנה העומד על "ירך" – בסיס שממנו יוצאים ששה קנים:  שלשה קנים מכל צד והם מקושטים בצורות של גביעים, כפתורים ופרחים. תיאור זה מתייחס למנורה שניצבה באוהל מועד, אך במימצאים הארכיאולוגיים מתקופת הבית הראשון  ומתקופות שקדמו לו אין עדות על מנורה כזו. חוקרים המייחסים את הנאמר בספר שמות למקור כהני שנכתב לאחר שיבת ציון, טוענים כי מנורת המשכן לא היתה בעלת שבעה קנים אלא מנורה בעלת כן אחד בלבד, דגם שהיה נפוץ במזרח הקדום לכני הקטורת ולפמוטים ששימשו בפולחן. טענה זו נסמכת גם על ההתייחסות  בצורת יחיד ולא בצורת ריבוי לנר הדולק בהיכל ה' הנזכר בספר שמות ובספר שמואל גם צורתן של עשר המנורות שעמדו בבית המקדש הראשון, ע"פי ספר מלכים, אינה ידועה. על מנורות אלה  כלל לא נאמר שהיו בעלות קנים מרובים, וייתכן שאכן היו כני תאורה רגילים. לדעתם של חוקרים אלה מנורת שבעת הקנים נוצרה בפרק הזמן שבין שיבת ציון לתקופת החשמונאים והתאור בספר שמות הוא השלכה של מנורת המקדש של הבית השני.
 
אין מחלוקת בין החוקרים על כך שבבית המקדש השני ניצבה מנורת זהב בעלת שבעה קנים, המנורה שככל הנראה הוצבה בו בימי שיבת ציון נלקחה על ידי אנטיוכוס ולאחר טיהור המקדש הכניסו אליו המכבים מנורת זהב חדשה. חז"ל כתבו בעניין: . מנורה זו הוחלפה במנורה מפוארת יותר במקדש שבנה הורדוס. 

למנורה בעלת שבעה קנים בבית המקדש השני יש  עדויות ארכיאולוגיות מתקופת בית שני: מטבע ברונזה מתקופת אחרון המלכים החשמונאים, מתתיה אנטיגונוס, ושעליה הוטבע דימוי המנורה, מנורה החרותה על טיח קיר של בית בירושלים מתקופת הורדוס וקטע טיח מקבר יאסון, קיר במערת קבורה מימי בית שני, שעליו חמש חריטות של מנורות".יוסף בן מתיתיהו מספר על מנורת הזהב בעלת שבעה קנים שהיתה בבית המקדש ונשדדה עם שאר כלי המקדש על ידי טיטוס. עדות צורנית לכך הוא התבליט בשער טיטוס ברומא. דימויים חזותיים של מנורת שבעת הקנים  נמצאו באתרי ארכאולוגיה ישראליים שונים מ תקופת המשנה, בין היתר במערות קבורה בבית שערים ובבתי כנסת עתיקים רבים כמו בית אלפא, יהודיה, יריחו, ציפורי, מעון ומעוז חיים וקרוב לוודאי שנשמר בהם זכר מנורה בעלת שבעה קנים שהיתה בבית המקדש.

שבעת הקנים וצמחי הארץ 
קיימת קירבה צורנית ברורה בין צורת המנורה למוטיב עץ החיים שרווח באמנות המזרח הקדום, וכאמור לעיל, מקורה הוא בעץ המקודש לאשרה (ומיוחד שקד). מעבר לכך, תיאורי המנורה במקרא רצופים במונחים ובשמות הלקוחים מעולם הצומח, כמו קנים, גביעים משוקדים, כפתורים ופרחים. צורת המנורה דומה לצמח בעל גבעול מרכזי שממנו מסתעפים סעיפים נגדיים. בוטנאים מצאו שצורה זו דומה במיוחד לצמחי המרווה הגדלים בארץ. נגה ראובני מוצא בעקבות רש"י קשר בין צמחי המרווה המדיפים אדי בושם של שמנים אתריים ואדי הקטורת הנקראים מור ולבונה, ומקשר אותם עם שמו של הר המוריה שעליו נבנה בית המקדש מכך הוא מסיק על קשר בין צורת המנורה שניצבה במקדש לצורת צמח המרווה.

קני המנורה: מעוגלים או ישרים 

במרבית הייצוגים החזותיים שהיו למנורה במהלך הדורות נראים קני המנורה מעוגלים, אך יש פרשנים מוקדמים ומאוחרים הטוענים שהקנים היו ישרים.        

בעדויות הספורות מתקופת בית שני: המטבע שטבע מתתיה אנטיגונוס, שעליה  דימוי המנורה והמנורה החרותה על טיח קיר של בית בירושלים מתקופת הורדוס, נראים קני המנורה מעוגלים. בקבר יאסון (בו נמצאו על אחד הקירות תחריטים של חמש מנורות מעוגלות), שעון שמש בכותל הדרומי (מתקופת הורדוס). דימויים אלו הם מתקופה בה ההדלקה במקדש הייתה מעשה יום יומי, כשכוהנים היו נכנסים להיכל ורואים בעיניהם את המנורה. כך נראית המנורה גם בייצוגים הרבים שלה שנמצאו באתרים מתקופת המשנה ואחריה. בית הכנסת העתיק בקצרין, בית הכנסת שלום על ישראל ביריחו,, בית הכנסת בכפר נחום, מערת הקבורה בבית שערים, ועוד עיטורים על קירות בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, על מטבעות וכלי אומנות שונים. המנורה המופיעה על שער טיטוס אף היא עם קנים מעוגלים.       

הדימוי החזותי העיקרי המתאר מנורה שקניה ישרים מופיע בציור הקיר של בית הכנסת בדורה אירופוס מהמאה השלישית. אך שם, במקטע אחר של ציור הקיר מופיעות שתי מנורות שקניהן מעוגלים. עדות אחרת, של מנורה עם קנים ישרים, אפילו מתקופת בית שני, נמצאה על חותם שנחשף בחפירות עיר דוד. עם זאת יש ריבוי ברור של עדויות קדומות על מנורה עם קנים מעוגלים, וכך נראים גם רוב הדימויים החזותיים של המנורות מאז. רש"י בפירושו כותב על קני המנורה "יוצאים מצדיה לכאן ולכאן באלכסון” (מ"ג שמות כה לב). יש הרואים בתיאור זה חיזוק לסברה שהקנים היו מעוגלים, בגלל שהמילה "אלכסון" ביוונית פירושה מעוגל, וידוע שרש"י ידע יוונית. 

הרמב"ם נתן פירוש שונה לקני המנורה ובאיור בכתב ידו בפירוש המשנה לרמב"ם נראה ציור של מנורה שהקנים בה ישרים. בנו, רבי אברהם בן הרמב"ם חיזק עמדה זו וכתב שהקנים "עולים כמו ענפים, ונמשכים ביושר כלפי מעלה כמו שצייר אבא [הרמב"ם], לא בעיגול כפי שצייר זולתו לדעה זו לא הצטרפו בזמנו פרשנים חשובים, אך בדור האחרון היא זכתה לתמיכה ועוררה מחלוקת נוקבת, ששותפים לה פרשנים ורבנים רבים. 

הרב מנחם מנדל שניאורסון טען שקני המנורה היו באלכסון, כפי שמשתמע לדעתו מרש"י ומציור הרמב"ם  והורה שגם בחנוכיות בהן משתמשים בימי החנוכה יהיו קנים אלכסוניים. חסידות חב"ד אימצה את הגישה לפיה קני המנורה היו ישרים ואלכסוניים ובונים בצורה זו את החנוכיות שהם מציבים ברחבי הערים.       

בין התומכים בתיאור המנורה כבעלת קנים ישרים נמנים הרב שלמה אבינר והרב חיים קניבסקי בין התומכים בתאור המנורה כבעלת קנים מעוגלים נמצא הרב ישראל אריאל ממכון המקדש. בספרו "מנורת זהב טהור", מובאות הוכחות כי למנורה היו קנים מעגולים, כפי שצויר על שער טיטוס ברומא. בספר מוצגות ונסקרות עשרות מנורות שהתגלו בחפירות ארכיאולוגיות ברחבי העולם - וכולן, ללא יוצא מן הכלל - בעלות קנים מעוגלים. על התרשים בספרו של הרמב"ם אומר הרב אריאל כי הוא מובא בפירוש המשנה, ונועד למקם את הקישוטים של המנורה במקומם. לשם כך צייר הרמב"ם את התרשים בקווים ובסימנים פשוטים ככל הניתן. הציור נועד להמחיש את מיקום האלמנטים העיצוביים של המנורה, ולא את צורת המנורה עצמה. 

יש המוצאים פתרון למחלוקת בטענה שיתכן שבבית המקדש היו מנורות משני הסוגים: במקדש שלמה היו עשר מנורות, ואולי היו בהן בעלות קנים ישרים. יש הנסמכים על הסיפור בספר "מלחמת היהודים" לפיו הוצאו מבית המקדש שתי מנורות:  ייתכן שמנורה אחת הייתה עם קנים מעוגלים והשנייה עם קנים ישרים. דעה זו מסתייעת גם בכך שבציורי הקיר של בית הכנסת בדורה אירופוס מופיעות שלוש מנורות: שתיים "קנים מעוגלים ואחת בעלת קנים ישרים.

שלוש רגלים  למנורה 
בהוראות לעשיית המנורה בספר שמות אין התייחסות לבסיס המנורה, אולם בדימויים החזותיים של המנורה מתקופת הבית השני והמשנה בסיס המנורה הוא מעין משולש או שלש רגליים. כך גם בתיאור של מידות המנורה בתלמוד נזכרות רגלי המנורה. שלש רגליים יש למנורה גם בייצוגים הרבים של המנורה עד המאה השישית. הרמב"ם ורש"י מתארים את המנורה כבעלת שלש רגלים. 

מאידך, למנורה המתוארת בשער טיטוס ברומא יש בסיס מסיבי, המורכב משני משושים כשהעליון צר מן התחתון. על פאות שני המשושים מגולפים תבליטים של דמויות מיתולוגיות, חיות ומפלצות, דבר הנוגד את איסור עשיית פסל שידוע שנשמר אז;  התאוריה הרווחת במחקר  היא שמדובר בכן שנוצר על ידי הרומאים לצורך נשיאה נוחה של המנורה ואינו חלק מגוף המנורה. דעה אחרת מצביעה על הדמיון בין בסיס זה ובין בסיס רב צלעות לעמוד במקדש אפולו בדידימה, שבמערב טורקיה שדרקונים מגולפים עליו וכי יתכן שהמנורה עברה שינוי בתקופתו של הורדוס שרצה להוכיח את השתלבותו בתרבות הרומאית.

המנורה כסמל יהודי 
מנורת שבעת הקנים היתה  מוטיב חוזר בייצוגי תרבות ואומנות יהודיים כסמל למגוון רחב של משמעויות ורעיונות: זיכרון בית המקדש, הציפיה לבניינו ולחידוש הפולחן, התקווה לגאולת העם, האור השופע מן האל ומן התורה, פלאי היקום והקוסמוס, זהות ולהשתייכות לעם היהודי ולאמונתו.   

המנורה הופכת לסמל יהודי נפוץ בשלהי העת העתיקה. עדויות להופעתה במאה השניה נדירות מאוד, כנראה בגלל האיסור ההלכתי לחקות את כלי המקדש. החל במאה השלישית ועד למאה השישית מופיעה המנורה בשכיחות גוברת בארץ ישראל וברחבי העולם היהודי. היא מעטרת קירות, עמודים ורצפות פסיפס בבתי כנסת, ומופיעה על ארונות קבורה וחפצי בית כסימן להיותם שייכים ליהודים ומבדיל אותם מן האחרים. מאוחר יותר היא מופיעה בכתבי יד, בכתובות, על תשמישי קדושה כמו חנוכיות ופרוכות, וכחלק מקמיעות המגינים על הבית או על היחיד.

בתקווה לגאולה 
בחזון המנורה של זכריה  מופיעה המנורה לראשונה כסמל להתחדשות הפולחן בבית המקדש.  לזכריה הנביא היה חלק חשוב בבניין בית המקדש השני. לאחר שמונה עשרה שנות הפסקת הבניה על ידי מלכות פרס” הורה זכריה להמשיך את בנייתו על אף התנגדות המלך (עזרא ה” א). בזכות הוראה זו הושלמה בנייתו של בית המקדש. 

בחזונו (זכריה ד', א'–י"ד).ראה זכריה את מנורת שבעת הקנים ושני עצי זיתים משני צדדיה. המנורה של זכריה שונה מזו שהייתה בבית המקדש, משום שהייתה בראשה "גולה", כלומר כלי קיבול לשמן, שממנה יצאו צינורות אל שבעת קני המנורה. כאשר זכריה שאל את המלאך לפשר מראה המנורה, הסביר לו המלאך שזהו סימן וחיזוק לזרובבל לפעול לשיבת ציון מממלכת פרס ולבניין בית המקדש, שלא יעשה בחיל או בכוח אלא ברוחו של ה'. שני עצי הזיתים הם "שְׁנֵי בְנֵי הַיִּצְהָר הָעֹומְדִים עַל אֲדוֹן כָּל הָאָרֶץ" ולפי הפרשנים מסמלים את מוסדות הכהונה והמלוכה הנמשחים בשמן זית.  פרשנים בימי הביניים ראו את חזון המנורה כחזון משיחי: "מנורת הזהב היא משל לאומה שמהלכת עתה בחושך ולעתיד לבוא גאולתה תהיה כמנורה מאירה (אברבנאל). באיורים בכתבי יד של התנ"ך מספרד, כמו תנ"ך סרווירה או תנ"ך פרחי, מופיע דימוי חזותי למנורת זכריה בהבלטה רבה. 

לאחר מרד בר כוכבא, כשנכזבה התקווה לעצמאות ולבניין בית המקדש והוחלפה בתקווה לביאת המשיח באחרית הימים, מופיעה המנורה כדימוי המרכזי המייצג את בית המקדש העתיד להבנות. המנורה מופיעה במקרים רבים כשהיא מלווה בכלי הפולחן האחרים שהיו בבית המקדש: מחתה, שופר, שולחן, וגם באתרוג ובלולב. כך בבית הכנסת בדורא אירופוס מצוירת המנורה ליד חזית בית המקדש. המנורה מופיעה בעיטורי בתי כנסת בארץ ישראל, בעיקר ברצפות פסיפס, מהמאה השלישית עד המאה השביעית ובבתי קברות ואולי מבטאת את האמונה שביאת המשיח תביא גם את תחיית המתים.

אתרים קדומים בולטים בהם ניתן למצוא ייצוגי מנורה 
 מערות המנורה בגן הלאומי בית שערים, בהן עשרות תבליטים של מנורת שבעת הקנים
 בית הכנסת בגן לאומי ציפורי - פסיפס 
 בית הכנסת בגן לאומי חמת טבריה - פסיפס. תבליט שיש עם עיטור מנורה שגם נמצא במקום מוצג במוזיאון ישראל
 בית הכנסת בחורבת מעון - פסיפס
 בית הכנסת העתיק בעין גדי - פסיפס
 בית הכנסת העתיק במגדלא - פסיפס
 בית הכנסת העתיק שלום על ישראל ביריחו - פסיפס
 בית הכנסת בנערן - פסיפס
בכתבי יד עבריים מימי הביניים מופיעה המנורה כשלצידה כלי המקדש, במסגרת של תיאור סמלי של בית המקדש העתיד להיבנות באחרית הימים. המנורה מופיעה .בכמה מהם כחלק מתוכנית קרקע של בית המקדש ובאחרים כחלק ממערך של כלי המשכן - המקדש, ומשמעותה תמיד משיחית.

התנועה הציונית העדיפה בתחילת דרכה את המגן דוד כסמל המייצג אותה, לאחר שבמהלך המאה ה19 הפך המגן דוד לסמל היהודי המוכר והשכיח ביותר והיה לסימן ההיכר בו בחרו היהודים לזהות את עצמם כלפי סביבתם. אך סמל המנורה, שהיה מזוהה  עם הפולחן בבית המקדש עבר חילון ואומץ על ידי הציונים.כסמל לריבונות היהודית שאבדה וסמל לתקווה להשיבה.

סגולה להגנה ולהצלחה 
אור המנורה ושבעת הנרות הפכו את המנורה לסמל לכוחות אלוהיים וקוסמיים. בחזון המנורה מתאר זכריה את שבעת הנרות כמייצגים את האל: "שִׁבְעָה-אֵלֶּה; עֵינֵי יְהוָה, הֵמָּה מְשׁוֹטְטִים בְּכָל-הָאָרֶץ". שבעת הנרות מייצגים את האור האלוהי  כששבע עיני ה’ מקבילות לאור של שבעת הקנים. במדרש תנחומא (בהעלותך ה) ביארו חז”ל כי כי קני המנורה שראה זכריה מבטאים את שבעת עיני השגחת ה’ על הארץ: “‘שבעה אלה עיני ה’’ – זו המנורה. ומהו שבעה? אלה שבעת הנרות”.  .   

המספר שבע נשא משמעויות מאגיות במסורת היהודית: שבעת ימי השבוע, שבע שנים לשמיטה וכו'. יוסף בן מתיתיהו ופילון טענו ששבעת הנרות של המנורה מייצגים את שבעת כוכבי הלכתכך גם פירשו את שבעת קני.המנורה המקובלים ר' אברהם אבולעפיה ור' יוסף ג'יקטילה.שראה בשבעת קני המנורה סמלים לשבעת כוכבי הלכת, ובחומרי המנורה כמסמלים את העולם העליון האמצעי והתחתון. המקובל אשר בן דוד ראה בה כסמל לעשר הספירות, כאשר שבעת הקנים מייצגים את שבע הספירות התחתונות. הנרות, המתחלקים לשתי שלשות מסמלים את ששת הספירות ומחוברים בכן האמצעי שקולט את השמן והאור שהם השפע הנובע מהאין סוף. כך המנורה מייצגת את הרעיון של האחדות שבתוך הריבוי של הכוחות האלוהיים. על פי מקובלים אחרים המנורה היא התמונה של האל שראה משה, שהמנורה היא כמו אילן, שהיא מסמלת את סדר גופו של האדם או שהיא מסמלת את שבעת כוחות הנפש.כל מי שרו 

לתכונות המיסטיות שיוחסו למנורה נוספו בקבלה המעשית גם תכונות מאגיות שהפכו אותה לקמיע נפוץ. החל מהמאה ה 14 התפשט המנהג לצייר את המנורה באמצעות הטקסט של מזמור ס"ז בתהילים. הקשר מתבסס על המספר שבע: שבעה פסוקים כנגד שבעת הקנים של המנורה, מ"ט (7X7) מילים במזמור, ולקשר עם שבעת כוכבי הלכת ושבעת ימי השבוע נוסף קשר למ"ט ימי ספירת העומר. מנורת מזמור מופיעה לעתים בסידורי תפילה, ובעיקר על לוחות שנועדו לתליה על קיר בבתים או בבית הכנסת. לוחות אלה נקראים "מנורה" או "שיויתי" על שום הפסוק "שיוית י ה' לנגדי תמיד" או "מזרח" כשהם תלויים על קיר הפונה לארץ ישראל. המנורה מופיעה בהם בשילוב  פסוקים או טקסטים קבליים, חלק בהצפנות ובראשי תיבות. בדרך כלל ציור המנורה מלווה בעיטורים של כלי המקדש, ידיים בברכת כהנים, מגן דוד ולוחות הברית. כוחה המגן של המנורה נשען גם על המסורת הקושרת אותה עם משה רבנו ודוד המלך. למנורה יש סגולות המגינות על המתפלל מולה בכוונה עמוקה: "כל מי שרואה את המנורה בכל יום ומכוין בה, מעלה עליו הכתוב כאילו הדליקה ומובטח לו שהוא בן העולם הבא....לא יקרה לו שום מקרה רע ויצליח במעשיו"

תג זהות 

מאז המאה הרביעית מופיעה המנורה כעיטור וכסימן על חפצים ביתיים, על מבנים ורצפות פסיפס, בקטקומבות ועל קברים. לעתים מתלווים אליה כלי המקדש, או לולב, אתרוג ושופר, המנורה מופיעה בהם בקווים בסיסיים ופשוטים: קנים, מעוגלים לרוב, המסתיימים בקוו גובה  אחד עם הכן המרכזי ושלש רגלים או בסיס משולש. אמנם המנורה כסמל נושאת מסרים ורעיונות רבים ושונים: זכר לבית המקדש, תקווה לגאולה, מקור התורה והאור, הקוסמוס ועוד, אך חוקרים רואים את התפוצה הנרחבת של השימוש בסמל המנורה בשלהי העת העתיקה ככוונה לציין זהות יהודית או שייכות ליהודים. הסיבה כך היא עלייתה של הדת הנוצרית והפיכתה לדת המדינה. בתקופה הביזנטית מחליפים מוטיבים נוצריים את המוטיבים הפגאניים באמנות. כנגד סמל הצלב, ההופך לסמלה של הדת הנוצרית  הופכת המנורה להיות סמל לדת היהודית.כך, למשל, .נמצאו בחפירות נרות שמן מחרס מעוטרים בצלב ונרות זהים מעוטרים במנורה. ניתן לשער שהמנורה הפכה לסמל כה פופולרי גם בגלל צורתה שהיא ייחודית ובאותה מידה פשוטה וקל לצייר או לחרוט אותה.

סמל לאומי 
המנורה היתה לאחד הסמלים החשובים של הציונות. כסמל ציוני מתרחקת המנורה  מההקשרים הדתיים ומופיעה כמייצגת של הלאומיות היהודית והמדינה היהודית. בימיה הראשונים של התנועה הציונית היה למנורה יצוג מינורי באיקונוגרפיה הציונית, שהעדיפה דימויים המציגים התחדשות ותחיה כמו השמש העולה, הקשת בענן, ובעיקר החלוצים והחלוצות הצעירים. המגן דוד, לעתים עם המילה "ציון" באמצעו, היה הסמל הציוני הבולט והשכיח ביותר, שאף הוצג על הדג הציוני  מתוך הסכמה כללית. גם הציונות הדתית בחרה בדימוי של לוחות הברית כסמל המרכזי שלה ה מייצג את התורה ולא בסמל המנורה. 

המנורה המופיעה בפרסומים ציוניים מעלה אמנם את זכר בית המקדש שחרב אך לא כמרכז פולחני אלא כסמל לריבונות היהודית שאבדה. במקרים רבים מופיעה המנורה  משולבת במגן דוד, כשהשילוב מסמל את השותפות בין עבר ועתיד ובין מסורת להתחדשות. בוריס שץ .בחר במנורה כסמל של בצלאל, המחדש את .האמנות היהודית בארץ ישראל מתוך קשר עם העבר והמסורת. המנורה קיבלה משמעות חדשה כשהופיעה בסמלי  הגדודים העבריים ונבחרה על ידי זאב ז'בוטינסקי לסמל של תנועת ביתר המסמל את הגבורה היהודית. 

 
 

.

בחפירות חורבת עוצה ליד עכו נמצא חותם לחם בצורת המנורה, אשר נועד לציין שמדובר בפת ישראל.

.

בספרות הרבנית 

בין כלי המקדש תופסת המנורה מקום חשוב ומכובד בספרות חז"ל. . עבודת המנורה, כך עולה, חשובה אף יותר מעבודת הקורבנות: . ובגמרא: . הלכות רבות תלויות במנורה ומהם נמצאים בכל סוגי הספרות התורנית.

ואולם, עשיית המנורה לא נמנית על ידי מוני המצוות כמצווה מיוחדת בין תרי"ג מצוות, כשם שלא נמנו אף שאר כלי המקדש. הרמב"ם כלל את עשיית הכלים במצוות בנין בית הבחירה, שהוא "כולל מינים רבים, שהם המנורה והשולחן והמזבח וזולתם כולם מחלקי המקדש והכל יקרא מקדש". אף בספר החינוך נכתב: "לבנות בית לשם ה'... וזאת המצווה כוללת עמה הכלים הצריכים בבית אל העבודה, כגון המנורה וכל שאר הכלים כולם". אך לעומתם הרמב"ן, שחלק על דעת הרמב"ם, טען שעשיית המנורה נכללת בכלל מצוות הדלקת הנרות, וכן עשיית השולחן בכלל מצוות לחם הפנים. כלומר שהכלים הם הכשר המצוות התלויות בהם.

חומרי המנורה 
החומר של המנורה מפורש: "זהב טהור". ולכתחילה, כשיש אפשרות לכך, אכן נעשית מזהב. ואולם, נחלקו תנאים האם הזהב מעכב אף בדיעבד. על פי הברייתא:

בגמרא ביארו את טעמי המחלוקת בין התנאים לפי מדרשי המקראות על פי המידות שהתורה נדרשת בהן כך שלפי הברייתא הראשונה לדעת רבי יש צורך ב"דבר חשוב" דווקא: זהב, או כסף (שאחר הזהב הוא הראשון בחשיבות, חידושי הרשב"א) ולר' יוסי כשרים כל מיני המתכת. לפי הברייתא השנייה, לדעת רבי כל מתכת כשרה ואילו לדעת ר' יוסי כל דבר כשר, מלבד חרס ("שהוא פחות מכל הכלים ואינו ראוי אפילו למלך בשר ודם", רש"י). להלכה פסק הרמב"ם .

אופן עשייתה
בתורה נקבע דין מיוחד לעשייתה של המנורה: "מִקְשָׁה תֵּעָשֶׂה הַמְּנוֹרָה". ופירש רש"י: , וכן בתוספתא: "מנורה אין כשרה אלא מן העשת ('עשייתה חתיכה שלמה ומכה בקורנס עד שיצאו ממנה כל כליה') עשאה מן הגרוטאות ('זהב שבור') פסולה". ודין נוסף במקשה: שלא תהיה חלולה. אף דין המקשה עצמו, תלוי בחומר ממנו נעשית המנורה - זהב או מתכת אחרת: "באה זהב באה מקשה, אינה באה זהב אינה באה מקשה". הרמב"ם חילק בין שני המובנים של מקשה. מנורה חלולה כשרה בשאר מיני מתכת ואילו מנורה מגרוטאות פסולה לעולם.

משקלה
שלא כבשאר כלי המקדש, קבעה התורה משקל מסוים למנורה - ככר. וכתב רש"י: "שלא יהיה משקלה עם כל כליה אלא ככר לא פחות ולא יותר". המנחת חינוך הביא ראיה לדברי רש"י מהגמרא במנחות: "עשר מנורות עשה שלמה וכל אחת ואחת הביא לה אלף ככר זהב והכניסוהו אלף פעמים לכור והעמידוהו על ככר". ועוד: "מעשה והייתה מנורת בית המקדש יתירה על של משה בדינר זהב קורדיקיני והכניסוה פ' פעמים לכור והעמידוה על ככר". מכאן שעשו תחבולות שונות כדי שלא תהיה יותר מככר.

הרבי מגור דן האם נדרש שעשיית המנורה תהיה מככר מצומצם של זהב, או שהמנורה העשויה, אחר שנגמרה, תהיה משקלה ככר (אף על פי שבמהלך עשייתה היה יותר מכך). מלשון הפסוק "ככר זהב יעשה אותה" משמע שכבר מזמן עשייתה. ואולם מאותו מעשה הנזכר בגמרא במנחות הוכיח שאפשר לתקנה אחרי כן ולהעמידה על ככר. התנאים נחלקו האם  באו אף הם מהככר של המנורה או שהיו כחוליות מן החוץ, מחוברים למנורה, וניתן לסלקם ולהחזירם בשעת הצורך. להלכה נפסק ש: .

מידותיה
מידות המנורה נמסרו במפורט בברייתא במסכת מנחות: . בשם כוונות האר"י מובא שגובה המנורה היה 17 טפחים ומשהו (הטפח ה-18 לא היה שלם).

מקומה 
מיקומה של המנורה נקבע בתורה: . הגמרא אומרת ש. השולחן היה משוך מן הכותל הצפוני שתי אמות חצי והמנורה הייתה משוכה מהכותל הדרומי שתי אמות וחצי. מזבח הזהב עמד ביניהם משוך קצת כלפי מזרח, לכיוון פתח ההיכל, כדי שהמנורה "תראה" את השולחן בלי הפסק ביניהם. רש"י כתב, שהסיבה העיקרית להרחקה של הכלים מן הכותל הייתה בשביל השולחן כדי שיהיה רווח לשני כהנים זה בצד זה, ללכת לסדר את המערכות של לחם הפנים בשבת, ומחמת השולחן הוצרכו להרחיק את המנורה מהכותל באותו השיעור, כדי שתהיה "נוכח השולחן". ואולם, הנצי"ב, כתב להפך: קפידת ההרחקה הייתה משום המנורה, כדי שלא ישחירו בגדי הכהן הגדול מעשן המנורה, כמבואר ביומא, ומחמת המנורה הרחיקו אף את השולחן.

ה'נר המערבי' 
נחלקו התנאים: האם המנורה הייתה עומדת בכיוון צפון-דרום, או בכיוון מזרח-מערב. הכוונה: ברחבו של ההיכל (צפון-דרום) או בארכו (מזרח-מערב). לפי מי שסובר צפון-דרום,  של שלשת הנרות הצפוניים נטה כלפי דרום ושל שלשת הדרומיים כלפי צפון; וכך ששת הנרות נטו לנר האמצעי, והנר האמצעי נוטה לכיוון קודש הקודשים, היינו לכיוון מערב, ועל כן נקרא נר המערבי שעליו נאמר: "יַעֲרֹךְ אֹתוֹ (לשון יחיד) אַהֲרֹן וגו' לִפְנֵי ד'". ולפי מי שסובר מזרח ומערב, היו כל הפיות נוטים לצד מערב ו"נר מערבי" נקרא הנר החיצוני ביותר שלצד מערב, או הנר השני שממזרח למערב. נחלקו הרמב"ם והראב"ד כמי הלכה. לרמב"ם: צפון-דרום, ולראב"ד: מזרח-מערב.

הגביעים, הכפתורים והפרחים 
הרמב"ם מסביר את צורתם של הגביעים הכפתורים והפרחים: . בגוף המנורה היו ארבעה גביעים, חמישה כפתורים ושלושה פרחים. שישה קנים יצאו מהמנורה, שלושה מצד אחד ושלושה מהצד השני, ובכל אחד מהקנים היו שלושה גביעים, כפתור ופרח. .

בתורה נאמר . ונפל ספק האם צריך לקרוא "גביעים משוקדים", ואז על הגביעים תופיע צורה של שקד, או שמא "משוקדים כפתוריה ופרחיה" ואז צורת השקד תופיע על הכפתורים והפרחים. זהו אחד מחמישה מקראות שאין להם הכרע, ומטעם זה פסק הרמב"ם לחומרא:.
מדרשות הפסוקים למדו בגמרא, שיש הבדל בין מנורה שעשויה מזהב לבין מנורה שעשויה משאר מיני מתכת: . מלשון רש"י  נראה שדין זה אינו איסור, אלא קולא. אבל אם רוצים לעשות גביעים כפתורים ופרחים במנורה העשויה משאר מתכות, עושים. לעומתו המשנה למלך דייק מלשון הרמב"ם  שהוא סובר, שלכתחילה אסור לעשות גביעים כפתורים ופרחים במנורה שעשויה משאר מתכות.

במסורת ובפרשנות הדתית מהמאות ה־20 וה־21 
על פי המסורת מעשה המנורה הוראה למשה בהר סיני, בצורת מנורת אש, ועל פי צורה זו, ידע להכין את צורתה. פרט לזו בספר שמות, התייחסות נוספת במקרא למנורה מופיעה בספר במדבר (). ושם מסופר על המנורה לאחר שנעשתה כפי המראה שניתן למשה בהר סיני, ועל אהרן הכהן שנתמנה להדליק את המנורה שהוצבה באוהל מועד שבמשכן והאירה את המשכן.
כשהוקם בשנת 1918 הגדוד הארצישראלי "הראשון ליהודה" במסגרת הגדודים העבריים בחרו לו את המנורה כסמל.
החל מי"א בשבט ה'תש"ט, 10 בפברואר 1949, ניצבת המנורה במרכזו של הסמל הרשמי של מדינת ישראל. כן ניתן למצוא אותה בסמל המוסד, תנועת בית"ר, והתנועה לאיכות השלטון. גם במטבעות ישראל מופיעה המנורה, במטבע 100 שקלים ישנים ובמטבע עשר אגורות, כמחווה למנורה על המטבע החשמונאי. כמו כן, בדרכונים ישראליים סמל המנורה מוטבע על כריכת הדרכון.

דגם "מכון המקדש" 

דגם של המנורה נבנה על ידי מכון המקדש בירושלים, על פי מקורות הלכתיים והיסטוריים, והוצגה עד דצמבר 2007 בקארדו בירושלים. לאחר מכן הוצגה בירידה לרחבת הכותל, במעלות יהודה הלוי. עקב בניית מעלית הכותל, החל ממרץ 2018 היא מוצבת באופן זמני ברחבה הסמוכה לבית הכנסת החורבה ברובע היהודי בירושלים.

מנורה זו אינה עשויה מזהב טהור, אלא מברונזה המצופה בזהב במשקל 42 ק"ג ("ככר"). זאת, כמוצא מהקושי הטכני המתואר, כיצד לעשות מנורה גדולה מכמות הזהב שמצוינת במקרא. מנורה זו נבנתה לפי שיעור האמה לפי הדעות המרביות (58 ס"מ) בעוד שנושא זה נתון לוויכוח.

ראו גם
 כלי בית המקדש
 הדלקת הנרות במקדש
 חנוכייה
 סמל מדינת ישראל
 מנורת הכנסת

לקריאה נוספת
 
 
 
 Fine Steven, The Menora, Harvard University Press, 2016

ספרות דתית
 הרב שלמה יוסף זוין, המועדים בהלכה, מכון התלמוד הישראלי, ירושלים תש"ם
 הרב ישראל אריאל, מנורת זהב טהור, מכון המקדש, 2008.
 הרב איתן שנדורפי, הדר התורה על ספר שמות, עמודים 334–338

קישורים חיצוניים

 
 
 
 The Menorah, באתר הספרייה היהודית המקוונת 
 
 
 
 
 
 
 המנורה באתר "ויקימקדש".
 לאורה של מנורה, מוזיאון ישראל
 לאה מזור, מנורת הזהב של המשכן - עץ של אור, באתר "ד"ר לאה מזור: על מקרא הוראה וחינוך"
 על המנורות בקטקומבות היהודיות ברומא 
 
 יונתן קפשוק, התיאור האומנותי הקדום ביותר של המנורה, באתר N12, 12 במרץ 2023

הערות שוליים

אוהל מועד
כלי המקדש
ישראל: סמלים לאומיים
תשמישי מצווה
סמלים יהודיים
פרשת תרומה
פרשת בהעלותך
דגלים וסמלים דתיים