גיד הנשה

גיד הַנָּשֶׁה הוא גיד על כף הירך האחורית של חיה או בהמה, שאותו אסור לאכול על פי ההלכה היהודית. האיסור נקשר בתורה עם סיפור מאבקו של יעקב במלאך. יעקב אומנם ניצח אך נותר צולע עקב פגיעה בגיד הנשה.

נהוג לזהות כיום מבחינה אנטומית את גיד הנשה עם עצב השת שעובר מהאגן דרך נקב השת הגדול של עצם השת, עובר ירך ומעצבב חלק ניכר של הגפים התחתונות.

שם מסורתי ליהדות בסין הוא "דת הסרת הגיד" (挑筋教, tiǎo jīn jiāo).

מקור המצווה
בספר בראשית מתואר סיפור מאבקו של יעקב אבינו עם איש מסתורי לפני פגישתו הממשמשת ובאה עם עשיו אחיו, שממנה חשש יעקב מאוד.
כך נאמר ():

על פי פסוקים ב ניתן להבין שמדובר במלאך: .

במגילת קומראן 4Q158 קטע 1 שורות 13-12 נמצאת הלכה זו כדעת רבי יוסי שאין לאכול את הגיד של שני הרגליים וכמותו אף נפסק להלכה: 'ויאמר אל תוא[כל     ] על שתי כפות הירך עד ה[יום הזה]'.

מדיני המצווה

האיסור נוהג בבהמה וחיה ולא בעוף. מן התורה אסור לאכול את הגיד הפנימי שעל כף הירך בלבד, הימנית והשמאלית, אך חז"ל הרחיבו את האיסור על כלל הגיד, ועל הגיד החיצון. על פי הרמב"ם והשולחן ערוך על הגיד אין איסור הנאה, דהיינו מותר למכור אותו וליהנות ממנו ממונית וכן להשתמש בו כל שימוש שאינו אכילה.

האוכל שיעור כזית מגיד הנשה במקום האסור מן התורה או את כל המקום האסור אפילו הוא פחות מכזית, חייב על פי ההלכה מלקות.

גיד הנשה שהתבשל עם תבשיל כשר אחר אינו אוסר אותו, וזאת משום ש להלכה אנו פוסקים שאינו נותן טעם בתבשיל, ויש להוציא את הגיד ושאר התבשיל מותר. חכמים גזרו איסור על שומן הגיד, ושומן זה אוסר את התבשיל שהתבשל בתוכו אלא אם כן יש בתבשיל שישים פעמים כנגד שומן הגיד.

ניקור הגיד
תפקיד הסרת הגיד דורש מומחיות מיוחדת הנקראת ניקור, וכוללת גם את הסרת החלבים האסורים (בבהמה בלבד) וחוטי דם שונים. תפקיד זה דורש מקצועיות, אחריות ונאמנות מרובה אף יותר מהשחיטה עצמה, משום שמלאכת הניקור מצריכה בקיאות, ויש בה טרחה ודקדוק. עדות יהודיות רבות נמנעות לפיכך לחלוטין מאכילת חלקה האחורי של הבהמה, אך יש שנהגו לאכול לאחר הסרת החלקים האסורים.

מטעמי המצווה
על פי פשט הכתובים, המצווה נועדה לזיכרון לאותו מאבק בין אבי האומה לבין המלאך. הטעמים שניתנו במהלך הדורות לרוב נשארים בכיוון זה, אך מעמיקים אותו יותר, בהתבוננות בסיבה שיש לזכור את אותו מאבק. כך, למשל, כותב ספר החינוך (מצווה ג):

פרשני התורה הביאו טעמים שונים לאיסור:

הרשב"ם מסביר שהאיסור נועד למטרה זכרון כפול: הן זכרון גבורתו של יעקב, והן זכרון הנס שעשה לו ה' שהוא לא מת במאבק במלאך. 

החזקוני על התורה מביא הסבר לפיו זהו קנס לבני ישראל שהניחו לאביהם יעקב ללכת יחידי, וכך הוא נאלץ להיאבק לבדו ועל ידי כך הוזק.

הרד"ק מסביר שהשתלשלות העניינים היתה שבתחילה בני ישראל הם שיזמו את האיסור - 'לכבוד אביהם שלקה בו', והם העבירו במסורת את האיסור הזה. ובזמן מתן תורה המצווה קיבלה תוקף של ציווי על ידי ה'. 

הספורנו מסביר שמטרת הימנעותם של בני יעקב מאכילת גיד הנשה היתה להראות שחלק זה הוא חסר חשיבות, וכך לגמד את המשמעות של הפגיעה בגיד הנשה של יעקב בידי המלאך.

מיקום הגיד 
רבי יהונתן אייבשיץ מספר בספרו כרתי ופלתי: והנה בזמני היה מנקר אחד אפילו בעל תורה ומומחה למאוד, ונשתבש בדעתו לומר על גיד אחר שהוא הגיד האמיתי, ועד היום הזה טעינו נחנו ואבותינו, בגיד, שאינו גיד שאסרה התורה. והיה הולך ושב בכל ארץ אשכנז, ומרעיש הבריות, עד שבא לפראג, והציע דבריו לפני, ולפני חכמי העיר הגאונים. ואני חקרתי ובדקתי את הדבר, ומצאתי שזה הגיד אינו רק בבהמות זכרים ולא בבהמות נקבות, ואז הראיתי לו (סמ"ג) [סדר הלכות ניקור] (מבעל העיטור הנדפס בטור סוף סי' ס"ה) שכתב דגיד הנשה נוהג בזכרים ונקבות, ועל ידי כן אשתקל מילוליה. האחרונים עסקו רבות בדברי רבי יהונתן אייבשיץ אשר בפשוטו כוונת הראשונים לומר כי גיד הנשה נוהג באנשים זכרים וכן בנקבות ואין כוונתם כלל לבהמות נקבות.

חלק מן האחרונים כתבו להחמיר כי יש ליטול את שני הגידים, אלא שלא נתפרש בדבריהם מהו אותו הגיד הנוסף שיש להחמיר בו, איזה גיד ישנו בזכרים ולא בנקבות. יש שהציעו לומר כי כוונתו של אותו מנקר היה שהגיד הוא האיבר ועל כן ישנו בזכרים ולא בנקבות, עם זאת נראה מדבריו של רבי יהונתן אייבשיץ כי היה צריך לחקור אחר הדבר ואילו אם זה האיבר הדבר פשוט. 

רבי אברהם אבן עזרא בפירושו למקרא מביא עמדה כזו ודוחה אותה: "בגיד הנשה ידוע כאשר העתיקו קדמונינו ז"ל, ואין בו ספק כי אם לחסרי הדעת ותולדות שמפרשים שהוא האבר, ויפרשו הנשה מגזרת נשים." 

רבי יהונתן אייבשיץ בספרו "יערות דבש" מפרש כמה פעמים כפירושם של אותם חסרי הדעת, ועל פי זה הוא משייך את יצר העריות לאיסור גיד הנשה: ויגע בכף ירכו, היינו יצרא דעריות, כי ירכו כינוי לאבר התשמיש, כדכתיב יוצאי ירך יעקב, ובזה נגע, ובזה עדיין יש אחיזה, ולא היה אז אפשר להכניע, ולכך נקרא גיד הנשה, מלשון נשים ותשמיש, כמ"ש הראב"ע [בראשית ל"ב - כ"ו - ד"ה ובגיד], וכן רמז הגמרא [שם צא א] נשתה גבורתם והיו לנשים, כי זהו ענין יצר הרע של עריות. 

מאמרים:
 הרב ישראל דנדרוביץ, איסור גיד הנשה עד היום הזה, בתוך: קובץ צהר, כרך יז, אב תשס"ז, עמודים: תד - תיא.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים

תרי"ג מצוות
כשרות
מצוות לא תעשה
מצוות הנוהגות בזמן הזה
פרשת וישלח
מסכת חולין