הסולטנות הממלוכית

הסולטנות הממלוכית הייתה סולטנות ששלטה על חלקים נרחבים מהלבנט בין 1260 ל-1517 לספירה. הסולטנות שנשלטה על ידי אליטה ממלוכית, הייתה כוח פוליטי וצבאי מרכזי במזרח התיכון וממרכזה במצרים התפשטה לשטחי ארץ ישראל, סוריה, לבנון, עבר הירדן, סודאן ומערב חצי האי ערב. הסולטנות הממלוכית כבשה את הממלכות הצלבניות שנותרו בלבנט, בלמה את ההתפשטות של הח'אנות האילח'אנית מעבר לנהר הפרת, והתמודדה בהצלחה מול אויבים רבים עד שהובסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.

הרקע לעליית הסולטנות הממלוכית

השיטה הממלוכית
כאשר הח'ליפות הגיעה לאזור מרכז אסיה, עמדו השליטים הערבים על הכישורים הצבאיים של העמים הטורקים שישבו שם. הטורקים היו נוודים פסטורליים שהצטיינו בפרשות ובקשתות רכובה. הח'ליפה העבאסי אל-מעתצם בנה לעצמו יחידה גדולה של חיילים טורקיים מאזור הערבה המרכז אסייתית. אל-מעתצם לא גייס את אותם טורקים כשכירי חרב אלא "יצר (ויש הטוענים שרק מיסד) מנגנון של עבדות צבאית". אל-מעתצם רכש לעצמו עבדים טורקים ממוצא פגאני, וריכז אותם ביחידה עם דומיננטיות אתנית טורקית. הח'ליפים העבאסים שבאו אחרי אל-מעתצם "המשיכו ושכללו את השיטה הממלוכית והוסיפו לה שני מרכיבים שאפיינו אותה (על פי רוב) גם במאות השנים שלאחר מכן – רכישת העבדים בגיל צעיר והעברתם במסלול הכשרה מיוחד". השיטה הממלוכית התפשטה ברחבי עולם האסלאם ובמשך מאות בשנים הקימו שלטים מוסלמיים יחידות ממלוכיות לשרת בצבאם.

שושלות הסולטנות הממלוכית
שתי קבוצות ממלוכיות עיקריות שלטו במצרים - השושלת הבחרית (משמעות שמם "מן הים" - بحري בשל היות מרכז שלטונם על האי אל מניאל במרכז הנילוס) והשושלת הבורג'ית (משמעות שמה: "מן המגדל" برجي, שכן מרכז שלטונם היה במצודת קהיר).

הבעייתיות בכינויים של שושלות הממלוכים

השושלת הבחרית הוא כינוי בעייתי ולא מדויק לשורה של סולטאנים
ממלוכים, שרובם נקנו כעבדים בערבה הקיפצ'קית, או שהיו צאצאים של ממלוכים קיפצ'קים.
למעשה רק שניים מהסולטאנים של שושלת זו, ביברס וקלאון, באו מקרב הגדוד הבחרי של צאלח איוב. השושלת הבורג'ית הוא כינוי בעייתי לא פחות לשורה של סולטאנים ממלוכים, שרובם היו צ'רקסים במוצאם.

ההיסטוריה של הסולטנות הממלוכית

עליית השושלת הבחרית
ראשית השלטון הבחרי ב-1250, כאשר גדוד ממלוכי בשירות השושלת האיובית הביס את הצלבנים בקרב מנצורה ועצר את מסע הצלב השביעי. כשהבינו הקצינים הממלוכים שאין בכוונת הסולטאן האיובי החדש אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה להעניק לממלוכים פרס על כך שהביסו את הצלבנים, חיסלו קוטוז וביברס את הסולטאן. סגנו של קוטוז, קצין בשם אייבכ נשא לאשה את פילגשו של הסולטאן אל-מלכ אל-צאלח איוב, שג'ר אל-דור והפך לסולטאן הממלוכי הראשון. בני הזוג שלטו יחדיו, עד שבהתקף זעם רצחה שג'ר אל-דור את אייבכ. לאחר ששג'ר א-דור רצחה את אייבכ, תפס קוטוז את המלוכה.

ביברס
ב-1260 יצא הסולטאן קוטוז עם צבאו לבלום את פלישתו של מונגקה חאן המונגולי. קוטוז הצליח להביס את הצבא המונגולי בקרב עין ג'אלות (מעיין גוליית – הוא מעיין חרוד). זמן קצר אחרי הקרב, רצח ביברס את קוטוז ועלה לשלטון. ביברס היה המחוקק שקבע את דמותה של ממלכת הממלוכים עד אחריתה, כ-250 שנה מאוחר יותר. במשך 17 שנות שלטונו קיצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית. ב-1263 כבש את הר תבור ונצרת. ב-1265 קיסריה וארסוף. בהרסו ערי נמל קבע עקרון ממלוכי חשוב - הוא הרס את המצודות לחלוטין ובאבניהן מילא את הנמל והוציא אותו מכלל שימוש. כך נמנעה הגשת סיוע ימי לצלבנים וכמו כן המסחר הימי חייב היה לעבור דרך ערי מצרים במקום דרך ערי ארץ-ישראל. ב-1266 הטיל ביברס מצור על צפת. מצודת צפת נפלה כתוצאה מהסכם כניעה וביברס ערף את ראשיהם של 700 אבירים טמפלרים ושיפד אותם על החומות. ב-1277 מת ביברס בעוד נותרים שרידים לממלכת ירושלים הצלבנית בשטח ארץ ישראל.

קלאון
ב-1279 עלה לשלטון הסולטאן קלאון. בנו, אל מלכ אל-אשרף ח'ליל בן קלאון כבש את עכו, דבר שהביא לנטישת צור, צידון, וחיפה. עתלית שרדה עד אוגוסט 1291. בתאריך זה בא הקץ על ממלכת ירושלים הצלבנית ואזור המזרח התיכון נשלט על ידי הסולטנות הממלוכית.

אל-נאצר מוחמד בן קלאון
בן נוסף של קלאון, מוחמד בן קלאון מלך ארבע שנים, הודח, חזר לתקופה של 10 שנים, הודח שוב וחזר לתקופת שלטון שלישית שהיא הקדנציה הארוכה ביותר של שליט ממלוכי אי פעם: 1309-1341. רוב הבניה הממלוכית המוכרת היא מימיו. הוא היה מוסלמי מלידה והפגין מידה גדולה של ביטחון עצמי מול אנשי הדת. כמו כן הפגין רוחב לב יחסי למיעוטים הנוצרי והיהודי. הוא התיר לפרנציסקנים לבנות מנזר בהר ציון בירושלים וליהודים התיר לבנות בתי כנסת בירושלים, עזה וקהיר.

עליית הצ'רקסים
בשנים 1347–1382 סבלה הסולטנות הממלוכית, כמו יתר העולם מן המגפה השחורה והשלכותיה. אין מספר מדויק למתים, אך לפחות כמה מאות-אלפים מתו במרחב המזרח התיכון. גם מקורות גיוס העבדים התדלדלו באופן חמור. הממלוכים פנו לרכישת ילדים-עבדים מן הבלקן ובעיקר מן העמים הצ'רקסים של הקווקז.

ברקוק
בשנת 1382 עלה לשלטון הסולטאן הצ'רקסי הראשון. הסולטאן הראשון שלא בא משורות הגדוד הבחרי - ברקוק. ברקוק שלט שמונה שנים וממותו ואילך, במשך 125 שנה, התחלפו בשלטון סולטאנים צ'רקסים בתדירות גבוהה.
עלייתם של הסולטאנים הצ'רקסים (הבורג'יים) מבשרת תקופה של נסיגה. המצב הכלכלי העולמי התדרדר ומרכז הסחר עבר לערי איטליה, שנמצאו בסכסוך מתמיד עם הממלוכים. השליטים הבורג'ים היו שמרנים ביותר מכל הבחינות. במיוחד מן הבחינה הצבאית. בעת בה עלה בעולם השימוש בנשק אש (נשק חם וארטילריה) סיסמת הממלוכים הייתה: "רק נשים הורגות מרחוק. גברים הורגים פנים אל פנים." דבר זה היה להם לרועץ כאשר הסתערו באומץ רב, בחרבות שלופות, אל מול קני תותחים.

נפילת הסולטנות הממלוכית

קץ הסולטנות הממלוכית הגיע זמן קצר לאחר ה-24 באוגוסט 1516 בקרב מול הכוחות העות'מאניים ליד מָרג' דאבֶּק, צפונית לחלב. המערכה נמשכה מעלות השחר ועד הצהריים. בתחילתה ידיהם של הממלוכים הייתה על העליונה, אך לאחר שהצטרפו התותחים גברו העות'מאנים על הממלוכים. הנשק החם גרם למהומה בקרב הפרשים הממלוכים, בייחוד בין הסוסים ולמנוסתם. קיים בידנו תעוד יוצא-דופן, בעברית, מאת אליהו קפשאלי בן התקופה המתאר:

הממלוכים במצרים לאחר נפילת הסולטנות הממלוכית

שלטונם של הממלוכים במצרים הסתיים בשנת 1517 לאחר שזו נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים שנותרה לה אוטונומיה בענייני פנים.

בשנת 1768 הסולטאן עלי ביי אל כאביר הכריז עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אך חיילות המצב הממלוכים דיכאו את מרידתו.

נפוליאון הביס את הכוחות הממלוכים בקרב הפירמידות בשנת 1798 כאשר פלש למצרים, ולאחר שנפוליאון עזב את מצרים הכוחות הצבאיים שהשאיר לא הצליחו לדכא את המרד הממלוכי, ובעקבותיו, בשנת 1801 נאלצו הכוחות הצרפתיים שהשאיר לברוח ממצרים. נפוליאון לקח עמו כוח ממלוכים קטן לשירות צבאו במלחמותיו באירופה. אפילו במשמר הקיסרי של נפוליאון היו חיילים ממלוכים, ובהם שומר הראש האישי של נפוליאון - רוסטאן.

בשנת 1806 מונה מוחמד עלי למושל מצרים, ובשנת 1811 הזמין אליו את מנהיגי הממלוכים (בין 64 ל-700 מנהיגים - ישנן מספר גרסאות) והרג את כולם למעט ניצול אחד. החיילים הממלוכים נמלטו לסודאן בעקבות אירוע זה, ובכך הסתיימה שליטתם במצרים.

סדרי השלטון בסולטנות הממלוכית

הממלוכים היוו "אצולה חד-דורית". כלומר, העבדים שיובאו לסולטנות הצטרפו לאליטה הצבאית והפוליטית שלה, אולם צאצאיהם לרוב לא יכלו לרשת את מקום אבותיהם ולתפוס מעמד בכיר בצבא או בשלטון.

העמדה של הממלוכ בצבא או במנהל הסולטנות לא הייתה ניתנת לירושה. גם הקצאת הקרקע שניתנה לקצינים ממלוכים כדי להחזיק את הכוח הצבאי הכפוף להם, לא היה ניתן להעברה בירושה. בנו של ממלוכ אינו ממלוכ, הוא מוסלמי מלידה. פירוש הדבר הוא שהממלוכים היו קבוצת מיעוט קטנה, לא ערבית, השולטת ברוב ערבי. ההגבלה נעשתה על-מנת שלא תהיה דריסת רגל לנפוטיזם, העדפת קרובי משפחה בשל קרבתם ולא בגלל כישוריהם. וכן על מנת שרק קצינים מובחרים שהתחשלו בקסרקטינים ישאו בעמדות כח. כל דור רכש ילדים-עבדים כדי למלא את שורות הממלוכים של הדור הבא. הממלוכים גדלו ולחמו יחד מגיל צעיר ביותר במסגרת אותו גדוד, דבר שיצר ביניהם יחסי רעות, אחווה ואמון יוצאי דופן, שהמשיכו גם כאשר התמנו (אם התמנו) למשרות בכירות בממשל. הנתינים זכו למשטר שומר חוק וסדר, שהיה הגון בדרך-כלל ושמר על ביטחון נתיניו.

העמדה היחידה בממשל שנמסרה בירושה הייתה משרת הסולטאן. בבית המלוכה הבחרי חוזר דפוס לפיו שולטן ממנה אחד מבניו ליורש, הוא מודח עד מהרה ואח קטן יותר ממונה תחתיו, גם האח הצעיר מודח עד מהרה ואז עולה שוב על כס השלטון קצין ממלוכי. יוצא מכלל זה השולטן מוחמד בן קלאון שהיה דור שני לממלוכ ושלט במשך כ-40 שנים, בשלוש קדנציות ובימיו הגיעה הסולטנות לשיא פריחתה.

השלטון הממלוכי (הבנוי ממתאסלמים, שהאסלאם איננו אמונת אבותיהם), נשמע באדיקות למנהיגי הדת. בעוד שלכלכלתם של הקצינים ואנשי השלטון נמסרו נחלות שהקנו להם הכנסה בעת שנלחמו או שימשו בשירות הציבור, לאנשי הדת נמסרו הקדשים (ווקף, وقف). ההקדשים היו נחלות ונכסי-דלא-ניידי נושאי תשואה שכל הכנסותיהם היו קודש למימון אנשי דת ומוסדות דת. אדיקותם של הממלוכים באה לידי ביטוי גם בשמירתם הקנאית על חוקי אפליית בני החסות, היהודים והנוצרים. החוקים באו בעיקר על-מנת לפגוע בנוצרים אך פגעו גם ביהודים, לגביהם לא הייתה לממלוכים שנאה מיוחדת. למשל האיסור על מכירת יין נועד כדי לפגוע בנוצרים אך פגע גם ביהודים.

ההכשרה של הממלוכים
העבדים הצעירים נרכשו בדרך כלל באזור הערבה האירואסייתית או בקווקז והובאו לסולטנות הממלוכית על ידי סוחרי עבדים (שכונו ח'ואג'ה), שלרוב היו מוסלמים מארצות מחוץ לסולטנות הממלוכית. אחרי שהגיעו לסולטנות, נרכשו העבדים על ידי הסולטאן או על ידי קציניו בשוקי העבדים.

לאחר רכישתם החלו החניכים הצעירים במסלול הכשרה שנמשך, בדרך כלל, מספר שנים. במהלך תקופת ההכשרה שלהם קיבלו העבדים הצעירים חינוך עיוני שכלל את לימוד השפה הערבית והשכלה דתית-אסלאמית והכשרה צבאית מקפת שהתבססה על עקרונות הפורוסיה. כאשר סיים החניך את תקופת הכשרתו הוא שוחרר מעבדותו והחל בקריירה צבאית בתפקיד חייל פשוט.

תקופת ההכשרה הייתה חשובה ביותר עבור הממלוכים והשפיעה רבות על עיצוב אישיותם. במהלך ההכשרה הפך הממלוכ מפגאני למוסלמי, מטירון לחייל ומנער לאדם בוגר. בתקופת ההכשרה פיתח החניך רגשי נאמנות חזקים כלפי פטרונו (אֻסְתאד') – האיש שרכש אותו בתור עבד ודאג להכשרתו – ורגשי אחווה כלפי חבריו הממלוכים שהיו שייכים לאותו פטרון (קבוצה זו כונתה חֻ'שְדאשיה).

צבא הסולטנות הממלוכית
הדוקטרינה הצבאית השלטת של הממלוכים הייתה הסתערות ויציאה אל מול פני האויב. הם לא דגלו בהתבצרות אלא בהתקפה, שהתבססה על מידע מוקדם ומודיעין טוב ועל אומץ לבם של הלוחמים, שהיה הערך החשוב ביותר עליו התחנכו.

אצל הממלוכים התקיימה מחשבה רציונלית לגבי ניצול משאבים. הם לא הצטיינו במסע בים ולא היו בעלי צי, לכן ויתרו על שימוש בדרך זו. יתרה מכך, הים היווה איום מתמיד של פלישה אירופית-צלבנית ולכן מספר ערי הנמל במרחב השליטה שלהם צומצם בכוונה כדי למנוע שימוש במתקני חוף אם וכאשר תהיה פלישה צלבנית חוזרת. הם לא דגלו בביצורים, ולכן לא בנו מבצרים סביב ירושלים על מנת לחסוך בתקציב, אסטרטגיית ההגנה על פנים הארץ הייתה העוצמה הממלוכית בכללותה.

לפי מחקריו של ראובן עמיתי, הן הממלוכים והן המונגולים היו גם פרשים וגם קשתים והתאמנו בקשתות על מנת להילחם בגושים גדולים יחסית. בשני המקרים ידעו להתקדם בגושים מסודרים וגל אחרי גל, תוך כדי הלחימה קדימה יורים ומסתובבים ונותנים לגל החדש לעבור, עד שצד אחד נחלש ונוצר מגע פנים אל פנים. הממלוכים היו מסוגלים להילחם בכלי נשק אחרים כמו חרב, רומח, גרזן ואלה כבדה. בגרזן השתמשו תוך כדי לחימה בעוד הרוכב לוחם על הסוס, הוא נתן מכה לאויבו על מנת להורידו מהסוס. אך עיקר גאוות והתמחותם של הממלוכים היה הקשתים.

הקרב התנהל כך שהמונגולים היו תוקפים ראשונים. הממלוכים היו סופגים, מחזיקים מעמד, מתארגנים ויוצאים נגדם ובכל פעם צד אחר תוקף, עד שצד אחד נשבר. בקרב כל צד ניסה להפתיע, להשתמש בלוחמה פסיכולוגית.

התפישה הממלוכית כלפי המונגולים הייתה שאין מוותרים על אף פלישה, ואף פשיטה ולכן הממלוכים יש מערכות תקשורת בדמות סיירים על הגבול, יוני דואר, מדורות. כל אלה על מנת להודיע שהמונגולים הם בדרך, ואז הצבא הממלוכי היה יוצא ממצרים במהירות לכיוון סוריה. מערכת הריגול של הממלוכים הייתה מסועפת למדי אצל המונגולים, הארמנים, והצלבנים. הם טיפחו קשרים עם בדווים בספר ואף מעבר לו. ערכו פשיטות בצד השני ולצורך כך השתמשו בתחבולות להכפיש את שמם של אנשים בכירים בצד המונגולי וכך יצרו מצב בו המונגולים חושדים בפקודים שלהם. המטרות קידשו את האמצעים.

דמות המפתח במערכת הריגול היה הקאדר, במשמעותו המילולית של שליח. במסגרת הממלוכית זה מונח טכני המתייחס לבלדר חשאי הנוסע הלוך ושוב. לא היו אלה ממלוכים בעצמם, כי אם ארמנים, סוחרים וכדומה. הם נסעו הלוך ושוב על דרך הדואר וטיפחו לעצמם קשרים עם בני המקום כשהמינוח היה חיובי מאוד, לא מלשין, כי אם מנציחון, אדם שנותן עצות נכונות או עוזר בצורה כנה וכך הביעו הממלוכים את הערכתם לאנשים האלה שהיו מוכנים לסייע נגד המונגולים.

בקהיר שירת אחד המקורבים לסולטאן כאחראי על מערכת הריגול, ולו תקציב מיוחד. אותם פעילים או בלדרים גם היו אוספים ומלקטים ידיעות לא נכונות על מנת לבלבל את האויב ולהכפיש את שמם של אנשים בצד השני, על מנת להיפטר מהם. השתמשו בג'אסוס –גשש (מקור המילה העברית גשש), היה מיועד בעיקר לסיירים, דהיינו אנשי שטח.

אדריכלות ממלוכית

את השפעתם של הממלוכים על האדריכלות של המסגדים, המדרסות, הגשרים, הסבילים והספריות במצרים, סוריה וארץ ישראל ניתן לראות עד ימינו. הממלוכים פיתחו ארכיטקטורה מיוחדת, שהושפעה מאלמנטים שראו במקומות אותם כבשו, בעיקר באסיה הקטנה. ישנם פריטים ארכיטקטוניים הנחשבים עד היום כממלוכיים במובהק, דוגמת אבלק, מוקרנס, שימוש במובאה משוקעת עם ספסלי אבן (מצטבא) משני הצדדים, שילוב של סמלים הראלדיים של קציני צבא בכירים בחזיתות מבנה וכדומה.

ממלוכים בארץ ישראל

העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה בה הממלוכ הקדיש את רכושו בחייו להקדש ומינה בן משפחה למנהל נכסי ההקדש. לפי החוק מגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש. כך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו. רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני מדרסה (مدرسة). כלומר מוסדות ללימוד הדת. חלק ניכר ממדרסות אלה נבנו בירושלים. ירושלים לא הייתה עיר מרכזית באימפריה הממלוכית אך הייתה מרכז דתי חשוב שריכז הקדשים רבים, ביניהם למעלה מחמישים מדרסות בשטח העיר העתיקה לבדה.

השלטון הממלוכי נתן חשיבות עליונה לרישות הממלכה בדרכים טובות. על הדרכים היו יכולים לנוע שליחים נושאי דברי דואר והודעות וכן גייסות, בעת הצורך. הדרכים הממלוכיות נקראו "דרכי דואר". דרך הדואר הראשית עברה בתוואי: קהיר - עזה - יבנה - לוד - ראש העין - נחל עירון - מגידו - בית שאן - צמח - דמשק. יצירת דרכים טובות חייבה הקמת גשרים (גשר מרכזי על דרך הדואר נמצא בכניסה הצפונית לעיר לוד). ומתקנים שונים לרווחת הנוסעים כמו חאנים, כמו ח'אן אל-תוג'אר (חנות תגרים) ליד בית קשת, וסבילים - מזרקות שתייה (סביל ממלוכי יפה ושמור היטב נמצא ברחוב השלשלת בעיר העתיקה בירושלים).

הסולטאנים העיקריים
לרשימה המלאה ראה: 

השליטים העיקריים בין נפילת הסולטנות האיובית במצרים לבין עליית הסולטנות הממלוכית (1260-1250)

הסולטאנים העיקריים של השושלת הבח'רית

סוף השושלת הבח'רית - 1382.

הסולטאנים העיקריים של השושלת הבורג'ית

סוף השושלת הבורג'ית וקץ הסולטנות הממלוכית - 1517.

ראו גם
מדינות מוסלמיות אחרות השתמשו גם הם בעבדים לוחמים:
 היניצ'רים של האימפריה העות'מאנית
 הסקוואליבים

חוקרי הסולטנות הממלוכית:
 דוד איילון
 יוסף דרורי
 עמליה לבנוני
 אמנון כהן
 ראובן עמיתי

לקריאה נוספת 
 אמנון כהן (עורך), היסטוריה של ארץ-ישראל, כרך 7: שלטון הממלוכים והעות'מאנים (1804-1250), ירושלים, כתר ויד יצחק בן-צבי, 1981
 יוסף דרורי, ירושלים בתקופה הממלוכית בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, אריאל 84-83, 1992, עמ' 173–206.
 אליהו אשתור, תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים
 דוד איילון, אבק שריפה ונשק חם בסולטנות הממלוכית: אתגר לחברה צבאית מוסלמית בימי-הביניים, מאגנס, 1994

קישורים חיצוניים

 הממלוכים, סקירה כוללת תאריכים ואישים, - באנגלית
 תערוכה של אמנות ממלוכית באתר מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק
  (סדרת מאמרים על הסולטנות הממלוכית).

הערות שוליים

האימפריה העות'מאנית: צבא וביטחון
מצרים: צבא וביטחון
ממלוכים
קיפצ'קים
צ'רקסים
מדינות טורקיות לשעבר
שושלות מוסלמיות
היסטוריה אסלאמית