הקרב על גבעת התחמושת

גבעת התחמושת היא גבעה בצפון ירושלים, שבמוצב הירדני ששכן עליה התחולל קרב קשה במלחמת ששת הימים. המתחם הוקם על ידי הבריטים בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כבונקר לאחסון התחמושת של בית הספר לשוטרים. מבנה בית הספר הוקם על גבעה בגובה 797 מטרים מעל פני הים, שלוחה של רכס הר הצופים מכיוון צפון-מערב (כיום סובבת אותו שכונת מעלות דפנה). ב-19 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כבש הלגיון הירדני את המתחם, ביחד עם שטחים נוספים בצפון העיר, מידי כוחות האצ"ל שהתבססו באזור כמה ימים לפני כן במסגרת מבצע קלשון. תפיסת המוצב על ידי הירדנים ניתקה את הר הצופים ממערב ירושלים עד לכיבושו מחדש במלחמת ששת הימים, בלילה שבין 5 ביוני ל-6 ביוני 1967. כיום בנוי על שרידי המוצב אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת.

השכונות רמת אשכול ומעלות דפנה הוקמו לאחר המלחמה על שיפולי הגבעה, ובסמוך, על קו התפר שבו עבר הגבול הירדני, הוקמה קריית מנחם בגין הכוללת משרדי ממשלה, וכן את בניין המטה הארצי של משטרת ישראל.

הקרב על גבעת התחמושת

תחילת המלחמה בירושלים
בבוקר 5 ביוני 1967 פתחו כוחות הלגיון הירדני בהרעשה ארטילרית על ירושלים המערבית, וחיילי הלגיון הירדני השתלטו על מטה משקיפי האו"ם ששכן בארמון הנציב. חוסיין, מלך ירדן, שעד אותו בוקר היסס אם להצטרף למלחמה נגד ישראל, החליט לשתף פעולה עם צבאות מצרים וסוריה, והכפיף את צבאו לפיקוד מצרי. המלך הסתמך על ידיעות מצריות מוטעות ששכנעוהו כי הקרב בסיני הוכרע לטובת הכוחות המצריים ולכן חשב שהאינטרסים הירדניים חייבו להצטרף למלחמה. יחד עם זאת, המטרות שהוצבו לצבא הירדני היו מטרות מוגבלות בלבד, והכוונה הייתה לבצע מחטפים מוצלחים בנקודות בעלות חשיבות אסטרטגית לאורך הקו העירוני בירושלים.

ישראל הופתעה מכניסתה של ירדן למלחמה אחרי שהעבירה לה לפני כן מסרים, בתקווה לשכנעה שלא להתערב בעימות. לפי הערכת מטכ"ל צה"ל, פיקוד המרכז לא היה אמור כלל להשתתף בלחימה. עם תחילת הקרבות הסתבר שלפיקוד זה לא היו כוחות לביצוע מהלך התקפי. לרשות הפיקוד עמדו במרחב ירושלים שתי חטיבות מילואים לוחמות בלבד, ובנוסף כוחות מדרג שני ושלישי: חטיבת ירושלים (חטיבה 16), בפיקוד אליעזר אמיתי, וחטיבת השריון הראל (חטיבה 10), בפיקוד אורי בן ארי. כשנוכח המטכ"ל שגם בגזרה זו מתפתחת לחימה, ועם התקדמותה המהירה של אוגדת טל בציר החוף בצפון סיני (שייתרה את משימת ההצנחה המתוכננת של החטיבה בחזית המצרית), סופחה לסדר הכוחות של פיקוד המרכז גם חטיבה 55, חטיבת צנחנים בפיקוד מרדכי גור.

הצדדים הלוחמים

חטיבת הצנחנים
בתקופת ההמתנה שקדמה לפרוץ מלחמת ששת הימים, תוכנן שחטיבת הצנחנים 55 תוצנח בדרום בעורף הצבא המצרי, באזור אל עריש. אך ההתקדמות המהירה של כוחות צה"ל בפתחת רפיח והצלחת המהלומה האווירית שהונחתה על חיל האוויר המצרי הפכו את משימת החטיבה למיותרת. לאור המצב, הוחלט על סיפוח החטיבה לפיקוד מרכז. אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, הציג למפקד החטיבה וקציניה את משימתם החדשה: פריצת הקו העירוני, ויצירת מעבר קרקעי מאובטח בין העיר העברית למובלעת הר הצופים. מובלעת זו הייתה אחת מנקודות התורפה המרכזיות של הגזרה, והפיקוד חשש מאוד מכיבושה של המובלעת המנותקת על ידי הלגיון הירדני לפני שיהיה בידי כוחות צה"ל לחבור אליה.

חטיבת הצנחנים מנתה שלושה גדודי צנחנים, פלוגת סיור, פלוגת הנדסה, ויחידת סיוע חטיבתית, שבה 4 סוללות תותחים ומרגמות. הפיקוד סיפח לחטיבה בנוסף גם עשרה טנקי סופר שרמן מפלוגת הטנקים הירושלמית.

הכוח הירדני והמוצב

מתחם גבעת התחמושת כלל את בית הספר לשוטרים ואת המוצב הגדול בגבעת התחמושת. במתחם החזיקה פלוגת חי"ר מס' 2 מגדוד 2 של הלגיון הירדני, בפיקוד ראיד (רב-סרן) סלימאן סאלם אל-סלאיטה. שתי מחלקות היו בגבעת התחמושת, מחלקה אחת בבית הספר לשוטרים ומחלקה רביעית במוצב סמוך שנקרא מוצב המטלית הצהובה, מדרום לבית הספר לשוטרים. בסך הכל היו במתחם בעת פרוץ הקרבות 120 לוחמים ירדניים.

מוצב גבעת התחמושת, שהוקם כאמור על ידי הבריטים, הורחב ובוצר בידי הירדנים, שהועידו לחיילי המוצב את המשימה לשלוט על הכביש להר הצופים. מצפון-מזרח למוצב גבעת התחמושת הוקמה עמדה שלטת על גבעת המבתר; מעמדה זו היו צלפים ירדנים יכולים לפגוע בכוחות צה"ל, אם יחדרו אל מוצב גבעת התחמושת. שמה של גבעת המבתר בפי הירדנים היה תל אל מודורה, שפירושו: הגבעה העגולה.

מוצב גבעת התחמושת היה מוקף גדרות תיל ושדות מוקשים. בנוסף לאלה הוקף המוצב משלושת צדדיו בתעלות קשר עמוקות, מבוטנות ומדופנות באבן ירושלמית, שלאורכן בונקרים רבים ועמדות מוגנות היטב מבטון. התעלה המערבית, שפנתה מערבה אל ירושלים היהודית הייתה מבוצרת במיוחד. בקצה הצפוני התעקלה התעלה המערבית מזרחה ודרומה והתחברה לתעלה ההיקפית המזרחית. שתי התעלות יצרו מעין צורת פעמון שהקיף את המוצב - מדרום מערב לדרום מזרח. באמצע המוצב הייתה תעלה מרכזית, שהובילה אל מבנים שונים שהיו במרכז הגבעה - שני מבני מגורים בעלי גג מעוגל מפח, מגדל מים, פילבוקס, ועוד. בסמוך לקצה הצפוני של התעלה המרכזית נמצא בונקר הפיקוד התת-קרקעי של המוצב. בסמוך לבונקר הפיקוד, ממזרח לגבעה ומחוץ לגדרות שסביבה, עמד מבנה נוסף (כנראה מבנה מגורים) שכונה בפי הצנחנים "בית הטלוויזיה".

בצידו הדרומי של המוצב הייתה תעלה רדודה שחיברה בין התעלה המרכזית לתעלה המערבית ולה שלוחה לכיוון בית הספר לשוטרים. תעלה זו הייתה מוגנת פחות משאר התעלות. על צד זה חלשו כמה בונקרים, שיצרו "שטח הריגה" לכוחות שינסו להסתער על המוצב מכיוון זה. בצד זה היו עוד שלושה בתים, שהיו חלק ממחסני אונר"א, שלאורכם ומדרום להם עברה גדר אבן. במקביל לגדר היה בית אבן מוארך.

מהלך הקרב

תכנון
פיקוד המרכז הועיד את חטיבה 55 למטרת יצירת הקשר עם הר הצופים, דרך שכונת שייח' ג'ראח, וכיבוש השטח מדרום לשכונה, עד מוזיאון רוקפלר. מח"ט 55, אלוף-משנה מרדכי גור, נפגש בערב 5 ביוני במפקדה שבבית ההסתדרות עם אלוף הפיקוד עוזי נרקיס ונציג המטכ״ל רחבעם זאבי לתדריך; בתחילה נקבעה תחילת המתקפה ל-23:00 בלילה, אך בהמשך נדחתה השעה ונשקלה מתקפה ביום שתוכל להסתייע בהפצצה אווירית. לאחר התעקשות המח״ט גור ומפקדי הגדודים להלחם בלילה נקבעה שעת השי״ן ל-02:00. 

המח״ט גור חילק את המשימה בין גדודי החטיבה. על גדוד 66, בפיקודו של יוסי יפה, הוטל לפרוץ את הקו העירוני באזור שכונת סנהדריה, לכבוש את בית-הספר לשוטרים וגבעת התחמושת, ולהמשיך מהם לשכונת שייח' ג'ראח, שם יועד להתמקם במלון אמבסדור שבמרכזה. 

מפקד הגדוד החליט לפרוץ פרצה אחת בגדרות בית-הספר לשוטרים, שדרכה תוכנן לעבור הגדוד כולו. על פי התכנית הייתה אמורה פלוגה ד' של הגדוד, בפיקוד גיורא אשכנזי, לפרוץ את הגדרות מול בית-הספר לשוטרים. פלוגה ב', בפיקוד דוד (דודיק) רוטנברג הייתה אמורה לחדור ראשונה דרך הפרצה, לכבוש את תעלת הקשר לאורך בית-הספר לשוטרים בואכה גבעת התחמושת, ולאחר מכן להמתין בפאתי הגבעה כעתודה, בכוננות לסיוע בכיבוש הגבעה. פלוגה ג', בפיקוד עובד (דדי) יעקובי הייתה אמורה לנוע בעקבות פלוגה ב' דרך השטח הכבוש, לתקוף את גבעת התחמושת מעורפה - אגפה הדרום מזרחי - ולכבוש אותה. פלוגה א', בפיקוד גבי מגל, תוכננה לנוע דרך השטח שנכבש על ידי הפלוגות שקדמו לה, ולנוע אל תוך שכונת שייח' ג'ראח. כוח נוסף תוכנן לכבוש את מוצב המטלית הצהובה, מדרום. ששת הטנקים מגדוד 182 שצורפו לכוח נועדו לשמש לסיוע ועתודה.

תחילת הקרב וכיבוש בית הספר לשוטרים
אור ליום שלישי, 6 ביוני 1967, בשעה שתיים ועשרים אחר חצות, החל ריכוך ארטילרי של מטרות ההתקפה. יחידות הסיוע תקפו באש מרגמות ותותחים את מתחם גבעת התחמושת. תוך כדי חילופי האש הארטילרית בין שני הצדדים החלו הצנחנים להבקיע את המערך הירדני בקו העירוני תוך שהם נתקלים באש המגנים ובגדרות התיל. בסופו של דבר נפרצו ארבע הגדרות, והצנחנים החלו להיכנס לתעלת הקשר המובילה לבית הספר לשוטרים. כבר בשלב זה התברר כי תעלות הקשר צרות מאד: לא רק שלא היה בהן מקום לשני לוחמים זה בצד זה, עובדה שהקשתה מאוד על החייל המוביל להתחלף לאחר שאזלה תחמושתו, אלא שגם לוחם בודד עם חגור מלא ציוד ותחמושת התקשה להתקדם.

הצנחנים הצליחו לחדור לתוך מבנה בית הספר לשוטרים ללא קשיים מיוחדים, מאחר שחיילי הלגיון הערבי נטשו את המבנה מיד עם תחילת ההרעשה ונסוגו אל תוך מוצב גבעת התחמושת. מוצב המטלית הצהובה נכבש אף הוא ללא התנגדות מיד לאחר מכן, כשכל החיילים בו נסוגים אף הם לתוך הגבעה. פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת, תוך השתלטות על הבונקרים שבדרכה. הפלוגה מילאה את משימתה, והמ"פ הודיע למג"ד שהוא שולט על הכניסה המערבית למוצב.

כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד ששאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר.

הלחימה על גבעת התחמושת: השלב הראשון
מפקד פלוגה ג', דדי, חילק את חייליו לשלושה כוחות. כוח אחד, בפיקוד המ"מ דני יצחקי אמור היה להיכנס לתעלה המזרחית. כוח שני, בפיקוד המ"מ  אמור היה להיכנס אל התעלה המערבית ולכבוש אותה. כוח שלישי, בפיקוד דדי עצמו והמ"מ מילר, יועד להיכנס אל התעלה המרכזית. אולם בשל המהומה הגדולה וההפגזה הארטילרית שנחתה סמוך מאוד לצנחנים השתבשו העניינים: המחלקה בפיקודו של יורם טעתה ונכנסה אל התעלה המרכזית, שהוליכה אל מרכז הגבעה; דדי, יחד עם מחלקתו של מילר טעו ונכנסו לתעלה המזרחית; ואילו דני המשיך בעקבותיו של יורם אל מרכז הגבעה. כך לא נכנס כוח כלשהו לחלק המערבי של הגבעה. חוליה ממחלקתו של יורם, בפיקודו של  הסתערה אל תוך שטח ההריגה שכונה "משולש האש", וארבעה מאנשיה נהרגו והשאר נפצעו. יורם לא ידע על כך והמשיך להתקדם בתעלה המרכזית, הצליח להגיע אל מרכז הגבעה ולכבוש את המבנים שעמדו במרכזה.

דדי עצמו התקדם יחד עם מחלקה נוספת בתעלה המזרחית. בתחילה הייתה ההתקדמות קלה, והדיווחים מהמחלקה בתעלה המרכזית יצרו אצל מפקד הפלוגה את הרושם המוטעה שההשתלטות על הגבעה תהיה קלה ולא יהיה צורך בסיוע מפלוגה אחרת. תמונת הקרב הזו הייתה מוטעית; דדי לא הבין שטרם התרחשה ההיתקלות עם הכוח העיקרי במוצב, ולפיכך דיווח למג"ד כי די בכוחו שלו בלבד להכרעה מהירה של מוצב גבעת התחמושת, והמג"ד הסיק מדיווח זה כי ניתן להמשיך במשימה הבאה - היאחזות במלון אמבסדור. הוא הורה לפלוגות א' ו-ד' להמשיך לכיוון המלון ואלו אכן כבשו את הצומת האסטרטגי של שייח' ג'ראח.

ואולם כאשר הגיעו הצנחנים לחלקה הצפוני של הגבעה החלה תמונת הקרב להשתנות. הכוח שלחם בתעלה המרכזית נתקל בהתנגדות קשה מול בית הטלוויזיה, ונחשף לאש הלוחמים הירדנים שבגבעת המבתר ובחלקה הצפוני של הגבעה עצמה. הכוח ספג אבדות רבות, ובשלב מסוים נותר מפקד הפלוגה עם שמונה לוחמים בלבד. הכוח השלישי שנותר, כאמור, בשלושת הבתים הצטרף ללחימה והחל לנוע בתעלה המרכזית, משם עבר לתעלה קצרה שהייתה בין התעלה ההיקפית המזרחית לתעלה המרכזית. כוח זה, בפיקודו של איילון, כבש את בונקר הפיקוד.

מחלקתו של יורם שהגיעה למרכז הגבעה כבשה את מבני המגורים שעמדו שם, והמשיכה צפונה, שם ניהלה קרב עם עמדת תותח ללא רתע (תול"ר), בו נהרג המ"מ יורם. מ"מ נוסף שהיה במקום, , נטל את הפיקוד והצליח להשמיד את התול"ר, ומשם להגיע אל הקטע הצפוני של התעלה ההיקפית. כך היו שלוש המחלקות של פלוגה ג' כל אחת על ציר נפרד: יחידה אחת ליד בית הטלוויזיה, יחידה שנייה ליד צריפי המגורים ויחידה שלישית בקרב מר לכיבוש תעלות הקשר המרכזיות. דדי הבין שמצב פלוגתו חמור, ושללא תגבורת לא יצליח להשתלט על הגבעה; הוא החליט להזעיק את פלוגה ב', בפיקוד דודיק, לעזרה.

שלב שני: כניסת פלוגה ב' לקרב

הלחימה בגבעת התחמושת נכנסה לשלב האינטנסיבי ביותר. תגבורת ראשונה שנשלחה לגבעה הייתה מחלקה מפלוגה א', שכזכור המשיכה הלאה לכיוון שייח' ג'ראח. מחלקה אחת, בפיקודו של , שהייתה עסוקה בכיבוש בתים ממזרח לגבעה, נשלחה לסיוע לפלוגה ג'. המחלקה נכנסה לתעלה המזרחית והמשיכה בעקבות מחלקתו של מילר, שנבלמה כאמור מול "בית הטלוויזיה". מחלקה זו הצליחה להמשיך צפונה ולחמה באיטיות בחלקה הצפוני של התעלה ההיקפית, מול התנגדות עזה. הכוח בפיקודו של צביקה חבר אליה מאוחר יותר, וכך גם הכוח בפיקוד של אילון שכבש את בונקר הפיקוד; כוחות אלה התקדמו בתעלות לכוון התעלה המערבית והבונקר הגדול שהיה במרכזה. בשלב זה עלה השחר, ולאורו נחשפו הצנחנים לעיני החיילים הירדנים הן בבונקרים של הגבעה והן לחיילים ירדניים שישבו במוצב גבעת המבתר. רוב הלוחמים נפגעו וממחלקות שלמות נותרו רק קומץ של לוחמים.

משנודע למג"ד על המצב הקשה בגבעת התחמושת הוא הורה למפקד פלוגה ב' להיכנס לגבעה. מפקד הפלוגה, דודיק, הורה לסגנו ניר ניצן לנוע בתעלה המערבית, והוא המשיך לכיוון התעלה המרכזית. עם תנועתה אל תעלות הקשר נכנסה הפלוגה לשטח ההריגה שנקרא, כאמור, משולש האש; מיד נפגעו מפקדים ולוחמים נוספים. דודיק הצליח להמשיך בהתקדמותו אל התעלה המרכזית ובמהלך ההתקדמות וההשתלטות על התעלה פגש ליד בתי המגורים את דדי, מ"פ ג', שדווח לו על מצבה הקשה של פלוגתו. דדי סיפר שיש לו נפגעים רבים וכי הלוחמים המעטים מפוזרים ברחבי המוצב. הלחימה בתעלות הקשר נמשכה, מספר הפצועים וההרוגים המשיך לעלות ולא הושגה הכרעה.

פלוגה ב' הייתה מפוצלת בשלב זה לשני כוחות: כוח אחד, בפיקוד המ"פ דודיק, שלחם בתעלה המרכזית, וכוח שני, בפיקוד הסמ"פ ניר, שלחם בתעלה מערבית. בין שני הכוחות פעלה מחלקתו של המ"מ , שהסתערה על משולש האש. בשלב זה הגיעו שני טנקים לגבעה. היו אלה הטנקים אשר ריתקו קודם לכן באש את מוצב גבעת המבתר והופנו עתה על ידי הסמג"ד דורון לגבעת התחמושת. יואב ביקש את חיפוי הטנקים, ובעזרתם הצליחו למוטט את הבונקרים הירדניים בשטח ההריגה ולכבוש את התעלה הרוחבית. יואב עצמו נהרג במהלך ההסתערות האחרונה על הבונקרים. הלוחמים הנותרים המשיכו בהתקדמותם עד אשר הגיעו למקום בו התחברה התעלה הרוחבית עם הקטע המערבי של התעלה ההיקפית, מקום אשר כונה מאוחר יותר "צומת הפצועים".

במקביל המשיך הסמ"פ ניר ניצן, להתקדם, בראש עשרה לוחמים, בתעלה ההיקפית המערבית. ההתקדמות הייתה איטית וקשה. כל שלושה מטרים ניצב בונקר, שהיה מאויש בלגיונרים שירו אש כבדה והשליכו רימוני יד. מעבר לבונקרים, היו מחוץ לתעלה ליגיונרים רבים, שנמלטו מעמדותיהם וירו מבחוץ אל החיילים הישראליים שהיו בתוך התעלות. ניר חשש שהכוח בפיקודו, שהיה בעמדת נחיתות בתוך התעלה, ייפגע מאש זו. הוא החליט לשלוח מקלענים אל מחוץ לתעלה כדי לחפות על הכוח. ראשון יצא המקלען ישראל צוריאל, שחיפה מבחוץ עד שאזלה תחמושתו והוא חזר פנימה. אחריו יצא נפתלי כהן, שחיפה מבחוץ ברובהו עד שנפצע וחילץ את עצמו לאחור. ניר פקד כעת על המקלען איתן נאוה לצאת מחוץ לתעלה. מעשה הגבורה של איתן הונצח בשירו של יורם טהרלב, גבעת התחמושת, במילים שצוטטו מפיו של הסמ"פ, ניר ניצן:

עם נפילתו של איתן עלה שוב המקלען צוריאל במקומו; הצנחנים המשיכו הלאה בחיפוי שלו מבחוץ, והשאר כבשו את התעלות עד שהגיעו בסמוך לבונקר הגדול. עתה ידוע כי בשלב זה נותרו בצפון הגבעה 11 לוחמים ירדניים, שלושה מהם בבונקר הגדול. השאר הצליחו לברוח ולסגת לעבר תל שועפט.

שלב שלישי: הבונקר הגדול וסיום הקרב

הבונקר הגדול היה עמדת מקלע כבד, יצוקה בטון מזוין בעובי 40 ס"מ ומחופרת היטב במרכז התעלה ההיקפית המערבית. הבונקר היה בנוי חדר בתוך חדר. החיילים הירדניים שהיו מבוצרים בעמדה, ישבו למעשה בתוך בונקר הנמצא בתוך בונקר, ולהם תחמושת ונשק לרוב. הבונקר נמצא בנקודה קריטית: כל הכוחות שפעלו בגבעה התכנסו לכיוונו, מן התעלה ההיקפית מצפון (מחלקת עופר והכוח של צביקה) מן התעלה ההיקפית מדרום (הכוח של ניר) וממרכז הגבעה (הכוחות של פלוגה ג'). יקי חץ (חיימוביץ) שהפך להיות חיל החוד של הכוח מפלוגה ב' שהגיע מצפון, מצא עצמו מול פתח הבונקר והשליך פנימה רימון. לאחר קרב יריות ורימונים החליט יקי להיכנס בזהירות לתוך הבונקר, נתקל בחייל ירדני והצליח לפגוע בו.

הצנחנים, שהבינו את מבנהו של הבונקר, ניסו לשתק אותו בעזרת מטול רקטות נגד טנקים, "בזוקה". ואולם, שתי פצצות שנורו גרמו נזק מועט בלבד לבונקר המבוצר היטב. לאחר שגם ניסיון זה לא הצליח לשתק את העמדה נעשה ניסיון לפגוע בעמדה בעזרת אחד משני הטנקים שפעלו על הגבעה, אך הטנק לא יכול היה להנמיך די הצורך את תותחו כדי לפגוע בבונקר. יהודה קנדל יצא מהתעלה, זחל לכיוון הבונקר, טיפס על גג העמדה, התכופף ושילשל לתוכה רימון. בכך איפשר לחיילים אחרים להגיע לבונקר ולהניח מטעני חומר נפץ. כוח נוסף שהגיע הביא חומר נפץ שהונח על הבונקר; 16 ק"ג של חומר-נפץ הופעלו והבונקר הושמד בבוקר 6 ביוני. זה היה סיומו של הקרב.

הלוחמים שנותרו בחיים התארגנו לפינוי הנפגעים, וחוליות נוספות סרקו את התעלות וריכזו את הפצועים. הכוחות עדיין היו תחת אש מגבעת המבתר, קרב יריות שנמשך עד לשעה 12:00, בה כבשו כוחות מחטיבה 10 את מוצב גבעת המבתר.

יום למחרת הקרב, נכנס כוח מפלוגה ב' של משמר הגבול, בפיקוד מפקד הפלוגה צבי בן אליהו, והשתלט בפעם השנייה על גבעת התחמושת. ההשתלטות ארכה כ-8 שעות ובמהלכה נאספו כ-60 שבויים ירדניים.

36 צנחנים נהרגו בקרב זה - 21 בגבעת התחמושת ו-15 בתעלות הקשר המתחברות אל הגבעה. כ-70 חיילים ירדניים נהרגו בהגנה על גבעת התחמושת - כמחצית הכוח שהיה במוצב.

עיטורים

חמישה עשר לוחמים בקרב זכו לעיטורים שונים:
 עיטור הגבורה הוענק לטוראי איתן נאוה
 עיטור העוז הוענק ללוחמים:
 החובש רב"ט יגאל ארד
 טוראי דוד שלום ()
 טוראי ראשון יעקב חיימוביץ ()
 עיטור המופת הוענק ללוחמים:
 סרן ניר ניצן ()
 סגן מפקד פלוגת השריון סרן רפי ישעיה ()
 סגן צבי מגן ()
 סגן יורם אלישיב ()
 הרופא סגן ד"ר אורי פרנד ()
 רב"ט ישראל צוריאל ()
 רב"ט אברהם קטן ()
 החובש רב-טוראי אורי לבוביץ ()
 טוראי דידיה גוטל ()
 טוראי נפתלי כהן ()
 טוראי יהודה קנדל ()

ביקורת ומחלוקת
במהלך השנים נשמעו ביקורות על הקרב ודרך ניהולו, בקרב לוחמי החטיבה ובין היסטוריונים צבאיים, כמו אורי מילשטיין. מספר הנופלים הגבוה, וההרגשה כי הקרב עצמו לא היה הכרחי, הלהיטו את הוויכוח. הטענות נגעו לנשק שאותו נשאו הלוחמים - נשק ארוך קנה (רובים מדגם FN), שלא התאים ללחימת תעלות; למידע ולאימון - הצנחנים לא ידעו דבר כמעט על גבעת התחמושת; וכן לעצם נחיצות הקרב - גבעת התחמושת על מגיניה הירדניים המחופרים בבונקרים לא היוותה איום על כיבוש ושליטה מלאים בירושלים, וניתן היה - על פי המבקרים - לכתר את הגבעה מבלי לכבשה ולהניח ללוחמים הירדניים להיכנע עם ניתוקם מהצבא הירדני.
יודגש כי הביקורת לא הייתה על הלוחמים שלחמו על הגבעה, אלא התמקדה בפיקוד החטיבה ופיקוד מרכז.

מודיעין
לפני מלחמת ששת הימים, נאסף מידע מודיעיני רב על המערך הירדני, אך לקראת ההתקפה קיבלו קציני המודיעין של הצנחנים שני תצלומים של היעד בלבד. בכתבתו הקרב על הקרב על ירושלים שפורסמה בעיתון הארץ מצטט הכתב אנשיל פפר את מיכה עשת קמב"ץ גדוד 66, שסיפר: "...אפס חומר מודיעיני. מוטה לקח את המג"דים לסיור אבל כל מה שהיה זה תצפית שראו בעין, לחלקנו הייתה היכרות עם הקו העירוני מקורס מ"פים אבל שום תוכניות להתקפה. לפני הקרב ראינו בקושי את הצללית של בית הספר לשוטרים". כן מצוטט בכתבה עמוס נאמן קצין האג"מ בחטיבה הירושלמית שמספר כי הוא העביר לקציני הצנחנים את כל המפות ותצלומי אוויר שהיו על קירות המפקדה.

כיבוש הגבעה

 הטענה המרכזית שהועלתה בידי מבקרים היא שהקרב למעשה לא היה נחוץ. המבקרים טוענים שבתכנונים שנעשו לפני המלחמה לא הייתה כל כוונה לכבוש את גבעת התחמושת אלא לעקוף אותה ולחבור ישירות להר הצופים.
 טענה שנייה שהועלתה הייתה שאיחור של שלוש שעות בלוח הזמנים הפך את הקרב שתוכנן ללילה לקרב שנוהל לאור יום.
 טענה שלישית נוגעת לריכוך המוקדם, שלא נעשה כיאות. לפי טענה זו, סגן הרמטכ"ל, חיים בר-לב, הציע לאלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס לדחות את ההתקפה ולהתקיף תחילה את המוצב בהפצצות מהאוויר, אך בסיכומו של דבר בוצעה ההתקפה ללא ריכוך של ממש. מג"ד השריון שלחם בירושלים, סא"ל צביקה דהב, טוען שאם היו משתמשים בכוח הטנקים באופן מושכל ניתן היה לפצח את ביצורי גבעת התחמושת מרחוק.
 חלוקת הגזרות ותכנון הקרב על ידי אלוף הפיקוד הביאה לכך שכיבוש מוצב המבתר יהיה באחריות חטיבה 10, אך תיעשה בשלב מאוחר יותר. כתוצאה מכך יכלו חיילים ירדניים ממוצב גבעת המבתר לירות על הצנחנים הנלחמים על הגבעה. התיאום בין הכוחות היה גרוע, וגם לאחר שנכבש מוצב המבתר ירו הצנחנים "ירי דו צדדי" לכיוונו ומטוסים של חיל האוויר ערכו גיחת הפצצה על מוצב המבתר. כתוצאה מכך נהרג  מחטיבת הראל.
 ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין מוסיף ביקורת על תפקוד מפקד הגדוד יוסי יפה, שישב לטענתו, במלון אמבסדור מבלי לדעת מה קורה בגבעת התחמושת. ביקורתו של מילשטיין מופנית גם כלפי מפקד החטיבה, מרדכי גור, שלדבריו לא עבר את הקו הירוק, אלא ישב בחפ"ק ברחוב יואל בירושלים מבלי לנהל את הקרב.

אתר הנצחה

השיר

הקרב על גבעת התחמושת הונצח בשיר בשם "גבעת התחמושת" שכתב יורם טהרלב כמה חודשים לאחר המלחמה והלחין יאיר רוזנבלום.

טהרלב התבסס בכתיבתו על טקסטים מגיליון מיוחד של עיתון במחנה בו סופרו סיפוריהם של מקבלי הצל"שים במלחמה. חלק מהטקסטים המתארים את הקרב מנקודת מבטם של החיילים אף שולבו בשיר בהקראה מהירה ודינמית בין קטעי השירה. עם זאת, תיאור הקרב בשיר אינו נאמן למציאות. כך למשל, הירדנים לא הפעילו בקרב מרגמות 120 מ"מ כמאמר השיר (אך היו בו מרגמות מסוג אחר).

ראו גם 
 שכונות הבריח
 קריית הממשלה (מזרח ירושלים)

לקריאה נוספת 
 גדעון אביטל אפשטיין, 67 ,ירושלים מלחמה, הוצאת מטר, 2017
 יוסי בלום הלוי, גבעת התחמושת - מלחמה לוחמים וזיכרון, הוצאת מיתאם, 2020
 שאול ובר, הקרב על גבעת התחמושת - רקוויאם לגבעה נעלמה, הוצאת כרמל, 2016
 אריה יצחקי, "מלחמת ששת הימים", אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שני
 אריה יצחקי, שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, הוצאת אריאל
 משה נתן, המלחמה על ירושלים, הוצאת אותפז, תל אביב 1968

קישורים חיצוניים

 
 אתר האינטרנט הרשמי של גבעת התחמושת
 מורשת הקרב, באתר ההנצחה לחטיבת הצנחנים משחררי ירושלים
 תיאור מפורט של הקרב מתוך הספר "בעקבות לוחמים" מאת אריה יצחקי
 תמונות מאתר ההנצחה ב"גבעת התחמושת", פורום צבא וביטחון, באתר פרש
 
 תוכניות, צילומים ופרטים טכניים על אתר גבעת התחמושת, בביאנלה לארכיטקטורה בוונציה 2006
 יורם טהרלב, גבעת התחמושת, שיר בביצוע להקת פיקוד מרכז
 אלי אשד, מהמוצדקים בפזמוני ישראל
 'אל נא תנחילנו' שיר זיכרון למילותיו של נתן שנור, שנכתב לזכר בנו מאיר שנור שנפל בקרב על גבעת התחמושת (בביצוע אחייניו של מאיר ז"ל)
 זיו מאור, איך שוחררה ירושלים, 25 במאי 2006, באתר אומדיה
מיכאל יעקובסון: תמונות וסקירה אדריכלית על אתר ההנצחה באתר 'חלון אחורי', דצמבר 2010
 

 
סרט של החינוכית ובו שחזור של הקרב

הערות שוליים 

גבעת התחמושת
ירושלים: ביצורים
ישראל: ותיקי צבא ומלחמה
מזרח ירושלים
ירדן: קרבות
חטיבה 55: קרבות ומבצעים
קרבות יחידות הצנחנים של צה"ל, 1948–1973
קרבות החזית הירדנית במלחמת ששת הימים
ירושלים במלחמת ששת הימים