גריגורי פוטיומקין

גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין (רוסית: Григорий Александрович Потёмкин; 24 בספטמבר 1739 – 16 באוקטובר 1791) היה גנרל ומדינאי רוסי, חביבה ומאהבה של הצארינה יקתרינה הגדולה. זכה לתוארי אצולה רוזן ונסיך על תרומתו לרוסיה.

ראשית חייו
פוטיומקין נולד באחוזת צ'יז'ובו שליד סמולנסק למשפחה של קצין זוטר. הושעה מאוניברסיטת מוסקבה עקב התרשלות בלימודים והתגייס לחטיבת העלית היוקרתית סמיונובסקי. השתתף בהפיכת החצר בשנת 1762, שהביאה להדחתו של פטר השלישי ולהמלכתה של יקתרינה הגדולה כקיסרית של רוסיה. בעקבות זאת קיבל פוטיומקין 10,000 רובל, סכום עתק במונחי הימים ההם, 4,000 (לפי מקורות אחרים 400) צמיתים וקודם לדרגת סגן-משנה של המשמר (מקבילה לסרן רגיל). בנוסף לכך עצם ההשתתפות בהפיכה קירבה אותו לקיסרית. בשנת 1767 התקרב פוטיומקין למשפחת אורלוב רבת ההשפעה שאחד מבניה, גריגורי, היה מאהבה של הצארינה ולקח חלק בעבודת ועדת חקיקה שעסקה בעניינים דתיים.

חביב הקיסרית
עד מהרה קודם פוטיומקין לדרגת גנרל מאיור ובדרגה זו השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774. לאור הצטיינותו הרבה במלחמה, בשנת 1774 קודם פוטיומקין לדרגת לוטננט-ג'נרל והפך לחביבה של הצארינה וככל הנראה גם למאהבה אחרי שסר חינו של גריגורי אורלוב בעיניה. במהלך שבע-עשרה השנים הבאות היה אחד האנשים החזקים ברוסיה. אף שכמו יקטרינה נטה לתענוגות ונהנה מן הכוח שצבר, הפגין בתחומים רבים אחרים את רוח עידן האורות בגלותו סובלנות כלפי שונות דתית ובהגנה על מיעוטים לאומיים. כגנרל-פלדמרשל, מפקד הצבא (רשמית משנת 1784), הדגיש תפישה הומנית יותר של משמעת ודרש מהקצינים לדאוג לחייליהם ברוח אבהית; כמו כן הוא תמך בפקודו אלכסנדר סובורוב אשר התנגד בתוקף לחיקוי הצבא הפרוסי בהבלטת רושם חיצוני כגון מצעדים, דבר שבכל זאת התרחש מאוחר יותר. תמיכה זו לא הפריעה לו להתנכל לסובורוב המוכשר שמעולם לא נוצח בקרב ולפטר אותו מהצבא ב-1788. כשנתיים מאוחר יותר - לאחר שסובורוב הוחזר לתפקידו בידי הקיסרית - העביר אותו פוטיומקין לחזית פינלנד הנחשבת פחות.

מושל הדרום
פוטיומקין זכה להצלחה רבה בשטחיה החדשים של רוסיה לחופי הים השחור ובראשם חצי-האי קרים, שם שלט כדיקטטור של ממש. הוא תמך בהקמת התיישבויות רוסיות וזרות רבות, ייסד ערים חדשות, כדוגמת עיר-הנמל חרסון, ובנה מכלום את צי הים השחור של רוסיה, שמנה לקראת שנת 1787 5 ספינות גדולות, 15 פריגטות וכ-20 ספינות קטנות יותר. בשנת 1783 סיפח את קרים לרוסיה, פעולה שזיכתה אותו בתואר "נסיך טבריצ'סקי", על שם שמה העתיק של קרים, טאורידה. ככלל, פוטיומקין תכנן רבות ולא קימץ באנשים, משאבים או זמן, אך בשל העובדה שתכנוניו היו גדולים יתר על המידה רובם הגדול לא נשלם מעולם. ארבע שנים מאוחר יותר ארגן את מסעה המפואר של יקתרינה לאזורי הדרום. שמו של פוטיומקין נודע לשמצה כתוצאה ממסע זה, שכן נטען כנגדו כי הקים לאורך הדנייפר כפרי דמה על מנת להטעות את הצארינה לחשוב שהאזור משגשג, כפרים שזכו לכינוי כפרי פוטיומקין, כינוי המשמש עד ימינו כביטוי לתוכניות ראווה מתעתעות. מטרת המסע, שזכה לפרסום רב, הייתה להפחיד את אויביה של רוסיה - וטורקיה בראשן - ולקרב לרוסים את אוסטריה. הדבר הוביל למלחמה - המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבה רוסיה ניצחה. כמפקד העליון של הצבא, נקט פוטיומקין אסטרטגיה זהירה שניתן היה להצדיקה מבחינה צבאית (אם כי אחרים, כגון סובורוב, התנגדו לה ודרשו מדיניות התקפית יותר), אך אשר לא הגבירה את האהדה אליו.

אחרית חייו
באפריל 1791, לקראת סוף המלחמה, חזר פוטיומקין בחופזה לסנקט פטרבורג הבירה, כיוון שהסתבר לו כי ליבה של פטרוניתו יקתרינה נוטה לכיוון מאהב חדש - פלטון זובוב . אף שהקיסרית לא גרעה מהסמכויות שהיא האצילה עליו, ניכר היה כי אהבתה אליו כלה, ולבסוף היא שלחה אותו בחזרה לחזית הטורקית לניהול שיחות השלום. תוך כדי השיחות, ב-5 באוקטובר 1791, פוטיומקין מת ליד יאשי שבמולדובה, רומניה ונקבר בכנסיית קתרינה שבחרסון.

במהלך הנסיגה הרוסית מחרסון, שנערכה במלחמת רוסיה-אוקראינה, הוצאו עצמותיו של פוטיומקין מן הכנסייה והועברו אל השטחים שבשליטת רוסיה.

קישורים חיצוניים

הערות שוליים 

האימפריה הרוסית: פוליטיקאים
גנרל-פלדמרשלים רוסים
אבירי מסדר העיט השחור
מקבלי עיטור גיאורגי הקדוש
מקבלי עיטור אנדריי הקדוש
מייסדי יישובים
סמולנסק: אישים
מלחמות עות'מאניות-רוסיות
ילידי 1739
נפטרים ב-1791