יוסף חיים ברנר

יוסף חיים בְּרֶנֶר (י"ז באלול תרמ"א, 11 בספטמבר 1881 – כ"ד בניסן תרפ"א, 2 במאי 1921) היה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, הוגה, פובליציסט ומנהיג ציבור. נודע במספר שמות עט, כגון בר יוחאי, ח.ב. צלאל, י.ח.ב., ויוסף חבר. בנוסף לשכלולים ולחידושים ספרותיים, ברנר קנה לעצמו מוניטין בגין אורח חייו הסגפני ואומץ לבו לצאת נגד המוסכמות, הניכרים באמרות ייחודיות כגון "אף על פי כן" ו"זכות הצעקה". תכונות אלו, יחד עם מותו הטרגי בפרעות תרפ"א, יצרו סביבו הילה שהפכה אותו לדמות כמעט אגדתית בתולדות הספרות והתרבות של ארץ ישראל.

תולדות חייו 
יוסף חיים ברנר נולד ב-1881 בעיירה נוביה מליני (Новi Млини) בפלך צ'רניגוב שבצפון-מזרח אוקראינה (אז האימפריה הרוסית), כבן בכור להוריו, חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה ברנר. אחריו נולדו עוד חמישה אחים ואחיות: שמואל, אהובה (לובה), בתיה, מאיר ובנימין. המשפחה הייתה ענייה, וילדותו עברה עליו בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'. אביו היה מתנגד, אולם רב העיירה נוביה מליני, אצלו החל ללמוד בשנת תרנ"ג ב"חדר" היה חסיד לובביץ'. בפורים תרנ"ד (1894) הוצגה בעיירה הצגת פורים היתולית ("פורים שפיל") שכתב ברנר הצעיר (הוא גם שיחק בה בתפקיד מרדכי), מה שהיה, ככל הנראה, הניסיון הספרותי הראשון שלו. באביב תרנ"ד עבר לישיבה בהומל ולמד בה כשנה וחצי. הוא למד תקופה גם בהלוסק ובקונוטופ. בקונוטופ החל לקרוא בספרים חיצוניים, ונעשה למתנגד חריף לחסידות. הוא סולק מן הישיבה בבושת פנים לאחר שנתפס כותב דברי-חול.
בין השנים 1896–1898 למד בישיבה בעיירה פּוֹצֶ'פּ, ובהּ התיידד עם אורי ניסן גנסין, שאביו היה ראש הישיבה. בתקופה זו החל לקרוא מיצירות הספרות העברית, ועשה צעדים ראשונים בכתיבה. ב-1898 התגורר זמן מה בביאליסטוק, וניסה להתפרנס כסופר סת"ם.
באותה שנה חזר להומל, והצטרף לתנועה הסוציאליסטית היהודית, 'הבונד', וערך את העלון "דער קאמפף" ("המאבק"), אולם בהשפעת הלל צייטלין הצטרף לתנועה הציונית.

בסתיו שנת 1901 גויס לצבא הרוסי. שנתיים לאחר מכן, כאשר פרצה מלחמת רוסיה–יפן, ערק ונתפס, אך נחטף בשנת 1904 מידי המשטרה שהובילה אותו לבית סוהר בעיר בוברויסק על ידי חבורת בונדאים, ומשם הוברח ללונדון.

בין השנים 1904–1907 התגורר בשכונת וייטצ'אפל (Whitechapel) שבלונדון. בשנת 1904 כתב את הספר "מסביב לנקודה", וזה התפרסם בירחון "השילוח" שבעריכתו הספרותית של חיים נחמן ביאליק. בשנים 1906–1907 ערך והוציא לאור, ביחד עם חברו הסופר יהושע רדלר פלדמן (הידוע גם כר' בנימין), את כתב העת הספרותי 'המעורר', שהשפעתו על התפתחותהּ של הספרות העברית החדשה הייתה גדולה. באנגליה למד ברנר את מקצוע סדר הדפוס, ובירחון 'המעורר' עשה הכול במו ידיו, למעט ייצור הנייר. בשנת 1907 הגיע ללונדון חברו מנוער, אורי ניסן גנסין, ועזר לו להוציא את העיתון. לאחר מספר חודשים התערערו יחסיהם וגנסין עזב ועלה לארץ ישראל.

ב-1908 עבר לעיר לבוב שבגליציה, שם פרסם את שני הכרכים הראשונים של "רביבים". בלבוב התיידד עם הסופר גרשון שופמן, ואף שכר דירה בשותפות עמו לתקופה מסוימת. כעבור זמן מה נוצר קרע ביניהם, כנראה בשל אישה. בעקבות המריבה עם שופמן, החליט ברנר לעזוב את לבוב ולעלות לארץ ישראל. על פי זיכרונותיו של הסופר חיים שלום בן-אברם, חלק ברנר דירה עם משפחתה של דורה אברהמית, ובתקופה מסוימת הלין בחדרו גם את האחים בן-אברם (חיים שלום ואחיו הצעיר משה).

בארץ ישראל
ברנר עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1909, והיה לאחד מראשי העלייה השנייה. בתחילה רצה לעסוק בחקלאות כדי להגשים בגופו את הרעיון הציוני, וניסה את כוחו כפועל חקלאי בחדרה, אך שלא כמו ידידו ומורו א"ד גורדון, לא עמד ברנר בעבודת האדמה, ונטש אותה לאחר שבוע (יש אומרים בכפייה) לטובת עבודות פחות פיזיות. עד 1914 התגורר בירושלים, בשכונת עזרת ישראל בחדר נזירי שכור, סמוך לבית דפוס אחדות. היה חבר מערכת העיתון "האחדות", ופרסם מאמרים בעיתונים נוספים.

בסוף 1910 פרסם ברנר בעיתון "הפועל הצעיר" מאמר שהצית פולמוס ציבורי נרחב, אשר כונה בהמשך "מאורע ברנר". המאמר פגע ברגשותיהם של דתיים ומסורתיים בארץ-ישראל ומחוצה לה, כיוון שהיו בו, מצד אחד, דחייה בוטה ומבטלת של כל הדתות, כולל הדת היהודית, ומצד שני, הצהרת אמונים לתרבות היהודית הגלומה, על-פי ברנר, בברית הישנה (התנ"ך) ובברית החדשה גם יחד. הסערה שפרצה לא שככה במשך חודשים רבים. "הוועד האודסאי" הפסיק את תמיכתו הכספית בעיתון "הפועל הצעיר", ובתגובה התגייסו סופרי ארץ ישראל ופועליה ותרמו להמשך קיומו. הוויכוחים הסתעפו לכיוונים נוספים, ומאות מאמרים ומכתבים פורסמו בכל כתבי העת בארץ ישראל ובתפוצות בעניין הפרשה וספיחיה. לאחר שדעכה המחלוקת ופינתה מקומה למחלוקות אחרות, עדיין הייתה ל"אירוע" השפעה על חייו של ברנר. למשל, תחילת דרכו כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה בשנת 1915 לוותה בהתנגדות מצד הוועד המפקח על הגימנסיה. כפשרה מונה מורה מיוחד, שתפקידו היה לפקח על שיעוריו של ברנר, ולוודא שהוא מלמד בהתאם לתוכנית ואינו מסית נגד הדת. בהמשך נמצאה עבודתו של ברנר טובה ביותר ותקינה לחלוטין, והוא המשיך ללמד בגימנסיה גם תנ"ך, משנה ולשון.

במסגרת פעילותו בתחום הספרות סייע ברנר לפריצתו של ש"י עגנון אל התודעה הספרותית-תרבותית היהודית, כאשר סייע בהוצאת ספרו "והיה העקוב למישור".
הוא תרגם מרוסית לעברית את "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי, ואת "בעל בית ופועלו" מאת טולסטוי, ומגרמנית לעברית שני ספרים מאת גרהרט האופטמן ואת "היהודים בזמן הזה" מאת ארתור רופין. כמו כן עסק בתרגומי מדע פופולרי.

בשנת 1913 נישא ברנר לגננת חיה ברוידא, וכעבור שנה נולד בנם היחיד, שברנר קרא לו אוּרי ניסן, על שם חברו אורי ניסן גנסין שמת כשנה קודם לכן. נישואיו לא החזיקו מעמד זמן רב, ואשתו עזבה אותו ונסעה עם בנם לברלין.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, קיבל ברנר אזרחות עות'מאנית כדי להישאר בארץ ישראל, והורה בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנת 1917, בימי גירוש תל אביב, כאשר גורשו תושבי תל אביב והתושבים היהודים של יפו על ידי השלטון העות'מאני, עבר ברנר לחדרה, ושב ליפו רק לאחר כיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי. ב-1919 נבחר לעורך הירחון הספרותי "האדמה", שצורף ל"קונטרס", ביטאון "אחדות העבודה" בעריכתו של ברל כצנלסון.

ב-1920 הצטרף ברנר למחנה "גדוד העבודה" על שם יוסף טרומפלדור בכביש טבריה–מגדל, שם הורה עברית לעולים חדשים. במחנות הכבישים של הגדוד היה "מהנלהבים והמלהיבים לאיחוד מפלגות הפועלים בארץ ישראל".

בחנוכה תרפ"א 1920, השתתף כאורח כבוד בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית, אך לא היה בה ציר. באירוע זה טבע את מטבע הלשון זכות הצעקה, לאחר שהיו"ר העיר על הערת הביניים שלו: "ברנר, אינך ציר! אין לך זכות הדיבור". ברנר השיב מיד: "זכות הדיבור אין לי, אבל זכות הצעקה יש לי".

לאחר מכן חזר לתל אביב והתגורר בשכונה ערבית ליד אבו כביר.

הירצחו

ב-2 במאי 1921 נרצח ברנר בפרעות תרפ"א. התנפלות הרוצחים החלה כנראה בקהל של אבלים ערבים בלוויה של ילד ערבי בבית הקברות המוסלמי שייח' מוראד הסמוך לבית שבו התגורר אז, בית אברהם יצקר. הבית ניצב באזור פרדסים (היום בשכונת אבו כביר) בסמוך לעיר יפו. עם ברנר נרצחו גם בני משפחת יצקר והסופרים יוסף לואידור וצבי שץ. גופותיהם של שבעה נרצחים נתלו על חומות בית הקברות.

המקום, שבאותה עת היה חלק מיפו, הוא כיום דרך קיבוץ גלויות שבדרום תל אביב.

הנצחה 
כ-150 מטרים ממקום הירצחו עומד כעת "משכן ברנר וחבריו" - מרכז הנוער העובד והלומד, שהוא שחזור של בית יצקר, המציג תערוכת הנצחה לנרצחים.

על שמו נקרא קיבוץ גבעת ברנר ובו תיכון אזורי ברנר, וכן רחובות בערים רבות בישראל.

בשנת 1923, ביקר דוד בן-גוריון בברית המועצות, ובשובו לארץ ישראל הבריח בחפציו את אוסף המכתבים של ברנר, שקיבל מחברו, שמעון ביחובסקי.

ב-2021, במלאת 100 שנים להירצחו ועל תרומתו הגדולה כמנהיג התרבות העברית וטיפוחה, הוקדש לו יום עיון מקוון, על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

יצירתו

ספרות יפה 
בשנת 1900 התפרסם סיפורו הראשון, "פת לחם", בכתב העת 'המליץ'. באותה שנה יצא לאור בוורשה ספרו "מעמק עכור" - אוסף סיפורים על עלובי החיים בעיירה היהודית של סוף המאה ה-19. בסיפורים אלה בולט ריאליזם מגמתי.
הרומן "בחורף" (שברנר הסתייג מהגדרתו כרומן) החל להתפרסם בשנת 1903, בחלקים, בכתב העת "השילוח". שם גם התפרסם הרומן השני של ברנר, מסביב לנקודה, בשנת 1904.

יצירתו של ברנר מבוססת על שני מרכיבים עיקריים: מצד אחד קיים אדם צעיר בשנותיו אך זקן בנפשו. הביוגרפיה של כלל גיבורי יצירותיו דומה. גיבור יצירתו הוא בחור שהתפקר ומחפש דרך חדשה בעולם שאינו מאיר פנים אליו. הוא נידון למצוקה כלכלית, מחלות ונדודים. אישיותו מורכבת מניגודים, אין הוא שלם עם עצמו ועם המציאות החדשה והמכוערת שעימה הוא מתמודד. נושא היצירה של ברנר הוא תמיד המפגש שבין גיבור כזה ועולם מכוער ואכזר.

זהו תמיד אדם בודד בעל קשרים חברתיים מועטים, הנוטה להסתגרות ולחשדנות. הקשרים היחידים שנרקמים לעיתים בינו ובין אחרים, הם בדרך כלל בעייתיים ונוטים, לעיתים קרובות, להסתיים במפח נפש. פייארמן בנובלה "בחורף" אינו איש רעים, ונוטה להתקפד בתוך עצמו, כאשר הוא שולף מדי פעם את קוציו. אברמזון ברומן "מסביב לנקודה" מנסה אמנם לרקום קשרי ידידות עם הזולת, אך יכולתו הדלה לקיים קשרים חבריים חמים היא בעוכריו. וכך גם שאר הגיבורים נוטים להיכשל ביחסי החברה שלהם עם העולם, ויחסיהם עם נשים נידונים מראש לכישלון.

שלא כשאר הגיבורים התלושים בספרות העברית של התקופה, כמו למשל ביצירותיהם של שופמן וברדיצ'בסקי, נשארים גיבוריו של ברנר, גם כשהם תלושים ממקום הולדתם וממשפחתם, במסגרת יהודית כלשהי. בדרך כלל הם מתגוררים באזורים יהודיים וחווים יחד עם בני עמם את אווירת הפליטים, ולרוב הם חסרי בית וחסרי תקווה. אין הם מתפתים לצאת אל העולם הרחב ולהשליך לאחור את אחיהם, אף שהם מודעים לפגמיהם וסובלים מהם. ברנר וגיבוריו, על התלבטויותיהם וביקורתם, אינם מתנתקים מגורלו של העם היהודי.

בסיוון ה'תרפ"א, לאחר הירצחו של ברנר, פרסם אברהם אליהו קפלן מסה הגותית על העם היהודי, במתכונת ביקורת על ספרו של ברנר "שכול וכישלון". בביקורתו התייחס קפלן באהדה לתחושותיו של ברנר (למרות המחלוקת האידאולוגית העזה ביניהם), ניתח את היסוד היהודי שמתבטא בספר, והעלה השערה כי בספר ניתן ביטוי להרהורי תשובה שפקדו את ברנר.

במלאת חמישים שנה למותו של ברנר ביקשה הלית קתמור ממספר סופרים ואנשי תרבות לכתוב את חוות דעתם על ברנר. ס. יזהר התרשם מאוד מהאמת וחוסר הזיוף ביצירתו. 

ברנר, מוסיף יזהר, סוגד לחיים עצמם, לוויטאליות שלהם, ועל אף כל לבטיו וקשייו, יש לו תיאבון אדיר לחיים.

דן מירון אמר שהספרות עמדה בראש מעייניו של ברנר. המולדת של ברנר היא הספרות העברית. הביקורות הספרותיות שלו היו קצרות וחריפות. כי גם אם החשיב מאוד את הספרות, לא חשש לבקר אותה קשות. יסוד נוסף ביצירתו היה ההתחייבות המוסרית שלו לאדם באשר הוא אדם, ועל אף שכתב בדרך כלל את עצמו, ניסה לתפוס את האוניברסלי.

עמוס עוז כתב שברנר שנא את המליצה ואת הזיוף. הוא היה שורף גשרים ופורץ בבכי למראה הריסתם. מה שעשה עגנון באירוניה עשה ברנר בשצף קצף. שניהם שנאו את העמדת הפנים.

על הקשר ההדוק והבלתי ניתן להפרדה בין צורה ותוכן בספרות כתב ברנר:

סיפוריו של ברנר יכולים להיראות כהיפוכם הגמור של סיפורי ידידו שופמן – אם שופמן מבליט את מלאכותיותם המסוגננת של סיפוריו, ברנר מבקש ליצור את הרושם שהדברים הם תיעוד אמיתי, וידוי אוטוביוגרפי, ולא יצירת אמנות.

מאמרים 
בנוסף לכתיבתו הספרותית הרבה ברנר לפרסם בבמות השונות מאמרים עיוניים בנושאים שונים: ספרות, יהדות, ארץ ישראל, פועלי ארץ ישראל, ענייני דיומא ועוד.

כתיבתו העיונית של ברנר הצטיינה בגילוי לב ובאבחנה חדה. ברנר היה הראשון שהתפעל מכתיבתו של עגנון, לאחר שקרא את סיפורו הראשון: "עגונות" שהתפרסם בכתב העת העומר. במאמר ביקורת שלו על מצב הספרות בארץ ישראל כתב: "היצירה 'עגונות'– מסופקני, אם הרבה מקוראינו יודעים זאת – היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש!".

במאמרו הידוע "הערכת עצמנו בשלושת הכרכים", אשר מתייחס לפרסום כתביו של מנדלי מוכר ספרים בשלושה כרכים, הוא עושה מעין אנלוגיה בין כתיבתו של מנדלי למודעות העצמית של היהדות. אדם או עם, טוען ברנר, מגיעים להערכה עצמית רק כאשר הם באים לידי בגרות רוחנית. רק אז הם מסוגלים לראות מעבר לאני האישי שלהם וצרכיו הבסיסיים. הם מתחילים להתעניין ביחסים עם זולתם, במשמעויות מטאפיזיות, בתהיות נפשיות, וכדומה. לספרות הרבנית אין הערכה עצמית, מפני שהכול מבוסס על דברי אלוהים חיים. ספרות ההשכלה הטיפה לשלטון השכל, לרכישת שפות זרות, לעימות עם האויב מבחוץ (אומות העולם) ולמלחמה באויב מבית (האורתודוקסיה הרבנית). אבל לא הייתה לה "הערכה נכונה, אנושית, בלתי משוחדה [...] מנקודת מבט גבוהה, גלוית עין". מנדלי היה האמן הראשון שכתב באמת על אודותינו, כותב ברנר. הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו. הייחוד שלו הוא בכך, שאינו כותב על הכלל מתוך ניסיונו וחוויותיו האישיים. הוא מעמיד את האובייקט, החברה היהודית והעיירה היהודית, כדבר שעומד בפני עצמו. לכסלון, העיירה הבדיונית של מנדלי, ישנה האמת שלה.

במאמרו, "הַזַּ'נְר הָאֶרֶץ יִשְׂרְאֵלִי וַאֲבִיזְרַיְהוּ", אשר הופיע במכתב שכתב לידיד הוא שולל את קיומו של ז'אנר ארץ ישראלי כלשהו. האמן האמיתי כותב מהמיית נפשו. במילים אחרות, לא המקום (ארץ ישראל) עושה את היצירה, אלא הסופר בלבד הוא מולידה, ומכאן שהמילה ז'אנר מיותרת כאן.

ברנר פרסם עשרות מאמרים שונים שדנו בענייני ספרים וספרות. חלק מהמאמרים נלמדים עד היום בחוגי ספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטאות השונות בישראל.

משנתו היהודית - קיומית
ברנר היה בעל תפיסה אקזיסטנציאליטית (קיומית) חילונית מובהקת, ושאף לתקומת העם היהודי תוך שחרורו מעול הגויים ומעול הדת.

בגיל צעיר חדל להאמין באלוהים וכתב בלשון חריפה נגד "מבקשי האלוהים". לדבריו "סופר נאור, מודרני, הבא ומדבר לנו בדעה צלולה על בקשתו את האלוהים, על געגועיו לאלוהים, על מציאותיו באלוהים – מה פני האיש כזה בעינינו, אם לא של בדאי, של בדאי גמור?". ברנר לא כתב את הדברים מתוך האדרת השכל והניסיון האנושי או מתוך שהוא מציע משמעות אובייקטיבית חדשה לעולם. לדבריו באותו המאמר:

דרישתו של ברנר היא שנעמוד אל מול הקושי והפחד הזה כבני חורין מבלי לברוח לאשליות שווא, כדבריו, כדוגמת הדת ואלוהים. "האומנם פסקה האשׁ היוקדת בקרבנו לשחרור, לחופש בכל
הגילויים, למרות אימת הריקניות, שאין לה תקנה? הטרם נדע, כי מתו, מתו האלים, כל
האלים? כן, מתו בשבילנו, מתו לעולמים, ואיתם גם חוקיהם, פקודיהם ומצוותיהם המעשיות" (שם).

תפיסתו את היהדות היא תפיסה קיומית חילונית ולא תפיסה דתית. לדבריו "כל מעשי היהודים בתוך סביבתם ולתכלית קיומם זאת
היא היהדות. העיקר הוא לבקש בכול את היהודים תחילה – סוף היהדות לבוא. אם יהיו
יהודים, יעבדו את עבודתם ויחיו את חייהם העצמיים – כבר תהיה ממילא איזו יהדות. או
כל מה שיהיה – יהדות יקרא לו" (עמ' 152 אצל שגיא). על פי ברנר היהדות היא תרבותו של העם היהודי, תרבות אשר דורשת שינויים רדיקליים, ולא רק דתו. "צורות-החיים העיקריות של היחיד והאומה לא מפי הדת
הן ניזונות וחיות... אנחנו, היהודים החיים,
בין אם אנחנו מתענים ביום-כיפור ובין אם אנו אוכלים בו בשר בחלב, בין אם אנו
מחזיקים במוּסרה של הברית הישנה, בין אם אנו בהשקפת עולמנו תלמידים נאמנים
לאפיקוֹר – אנחנו איננו חדלים להרגיש את עצמנו בתור יהודים" (ברנר, שם, עמ' 57–59).

למרות סלידתו הגדולה של ברנר מכל הקשור בדת ובאמונה הדתית, הוא נתן מקום של כבוד לתורה שבכתב ולתורה שבע"פ כשורשי ספרותנו, וחשב שעלינו לינוק מהם, אך גם לדעת לצאת כנגדם. במאמרו "מן הספרות העברית" הוא כותב: "ספרותנו העברית אעפ"י שענפיה מועטים – הנה שרשיה מרובים. שרשי ספרות זו – אל לנו לשכוח! – חודרים לתוך המשך-עת של שלשת אלפים שנה. ראשיתה של ספרות זו נעוצה בכתובים ראשונים אחרונים. ינוק ינקה מהרבה יובלים ודורות של אוּמה רבת-כוח ומערת נפשה למות קדושים. ליווּה על דרכה וחכמי המשנה ובעלי-האגדה, אמוראי בבל ותַנאי ארץ ישראל, רבנן סבוראי והגאונים, הפוסקים והמפולפלים, המקובלים והחוקרים, הרבנים והחסידים, המאספים והמשכילים הראשונים. כל זה אוצר של אנרגיה מונח ביסוד, כל זה הוא עושר, כל זה הוא כוח כביר, כל זה הכה שרשים עמוקים בנפש האומה ולא יחלוף – אי אפשר שיחלוף". שלל יצירות היהדות הם מעין קרקע שעליה צומחת היהדות של ימינו, יהדות שברצותה יכולה להתנגד להם וברצותה לקבלם אך בכל מקרה נמצאת בשיחה עם מקורותיה.

על ארץ ישראל כתב ברנר:

מכאן, וממקומות אחרים הגיע הביטוי הברנרי האופטימי הידוע,"אף על פי כן" שמשדר לכולם: אמנם יש צרות וספקות, אף על פי כן "כל החשבון עוד לא נגמר".

כמו כן, ברנר חלק כבוד להוגים דתיים מקוריים, שהתעמתו עם שאלותיו של ברנר וחבריו ועם השקפת עולמם, כדוגמת הרב קוק, כפי שכתב: "גם השקפת העולם הרוממה (בכל הכרת אחריות הדבר הננו מדגישים מלה זו!) המבוטאה בכל 'זרעוניו' של מרן רבי אברהם יצחק הכוהן קוק שבספר הזה ופרכה היא לגבי דידן... מי שכתב את הפרק "הנשמות של עולם התוהו" ו"ייסורים ממרקים" הוא מעיד על עצמו שכלל וכלל לא זרים לו פירכוסי הנפש של הכופרים ו"המהרסים"". הלל צייטלין מתאר שיחה עם הרב קוק בה הסביר הרב שהוא שופט את ברנר לחיוב על אף שהוא "כתב הרבה דברים שהכאיבו לב כל איש יהודי חרד על דתו".

יחד עם אחד העם הטביע ברנר את חותמו על התרבות והלכי הרוח של רבים בחברה הישראלית באותה עת, בפרט באשר למשנתו היהודית-חילונית.

מיצירותיו
 מעמק עכור, 1900
 בחורף, 1904
 מסביב לנקודה, 1904
 מן המֵצר, 1909
 עצבים, 1910
מכאן ומכאן, 1911
 שכול וכישלון, 1920
 הגאולה והתמורה
 על הדרך (המעורר, א', ז', יוני 1906)
 יוסף חיים ברנר, סדנא דגלותא: שבעה מאמרים, בעריכת יונתן מאיר ורפי צירקין-סדן, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג.
 יוסף חיים ברנר, הערכת עצמנו: הרצאה (על מנדלי מוכר ספרים), בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג.

מתרגומיו

האורגים, חזיון משנות הארבעים, מאת גרהרט הופטמן, ירושלים, 1910.
אנשים בודדים, דרמה בחמש מערכות, מאת גרהרט הופטמן, ירושלים, 1912.
בעל הבית והפועל, לב טולסטוי, בבל, תל אביב, 2002.
בעל העגלה הנשל, חזיון בחמש מערכות, מאת גרהרט הופטמן, יפו, 1913.
הר הקרח, ספורי מדע מימים קדמונים, מאת יוהנס ב’ ינסן, יפו, 1914.
החטא וענשו, רומן בשישה חלקים עם אפילוג, מאת פ"מ דוסטויבסקי, הוצאת שטיבל, ורשה, 1924.
מיכאל קרמר, דרמה, תרגם י"ח ברנר, עם רשימה מאת יעקב רבינוביץ, יפו, 1911.

יצירות בימתיות
 מחזהו עוולה, סיפור של ברנר, בעיבוד ישראל המאירי, הועלה בתיאטרון הבימה, בבימויו של עמית גזית בינואר 1986. וכן בטלוויזיה הכללית בבימוי פרופ' תום לוי.
 המחזה "עלילות יחזקאל פיירמן" מאת דניאל הורוביץ בבימוי פרופ' יעקב רז בתיאטרון החאן בשנת 1986.

סרט דוקומנטרי על ברנר
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "המעורר, י.ח. ברנר". הסרט נכלל בסדרת העברים, שביים והפיק יאיר קדר, בהשתתפות אריק גלסנר, אריאל הירשפלד, מנחם ברינקר ואחרים. הסרט לווה בקריינות של דורון תבורי ומנשה נוי, וכלל אנימציה של דוד פולנסקי ורועי ניצן. הקרנת הבכורה נערכה במאי 2015 בפסטיבל דוקאביב, והוא הוקרן בהמשך ברחבי הארץ.

ראו גם 
 מאורע ברנר

לקריאה נוספת 
ברנר הוא אחד הסופרים המוערכים והנחקרים ביותר במחקר ספרות העברית החדשה. עם החוקרים שחקרו את יצירתו וכתבו עליה נמנים: יוסף אבן, יפה ברלוביץ, אורציון ברתנא, נורית גוברין, אבנר הולצמן, חמוטל בר יוסף, מנחם ברינקר, הלל ויס, בועז ערפלי, חיים באר, דן לאור, יאיר מזור, יריב בן אהרון, עדה צמח, אמנון נבות, מוקי צור, אברהם ב. יהושע, אהוד בן עזר, זרובבל גלעד, פנחס שדה, אריה ליפשיץ, שלמה שבא, שמואל ורסס, בארי צימרמן, יצחק בקון, מתי מגד, דב סדן, שלמה גרודזנסקי, צבי צמרת, רות קרטון-בלום, אניטה שפירא, אוריאל זוהר, מנחם פרי, ועוד.
 יוסף חיים ברנר בארץ ישראל, זכרונות שונים. תרס"ט (1909) ואילך, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק פט, עמ' 921–935.
אז"ר, יוסף חיים ברנר: חייו ותכונתו האישית והספרותית, יפו: אחדות העבודה, תרפ"ב.
 ד"ר דוד אריה פרידמן, י.ח. ברנר: אישיותו ויצירתו, מו"ל: יודישער פערלאג, ברלין, תרפ"ג, 1922.
 הלל צייטלין, יוסף חיים ברנר, ערכים וזכרונות, ב-"התקופה" ארבעה-עשר וחמשה-עשר, תל אביב: שטיבל תרצ"ד, ע' 645-617.
 אשר ביילין, י. ח. ברנר בלונדון, ב-"התקופה" ארבעה-עשר וחמשה-עשר, תל אביב: שטיבל תרצ"ד, ע' 671-646.
יוסף אבן, אמנות הסיפור של י.ח. ברנר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז.
 חיים באר, גם אהבתם גם שנאתם - ביאליק, ברנר, עגנון - מערכות-יחסים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1992.
 דניאל בן-נחום, רשות הזעקה: חזרה אל ברנר, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, 1971.
 אדיר כהן, יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר, תל אביב: ב. צ’ריקובר, תשל"ב.
 יאיר קדר, אם שכולה, אלמנה ובלש: עדויות מהבית האדום, הארץ, 2003.
 יוסף שה-לבן, ברנר - מסה, הוצאת המרכז לתרבות, תש"א.
 יוסף שה-לבן, ברנר, לקט ומבוא, בקורת ספרותית ובעיות התקופה, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשי"ב.
 יוסף שה-לבן, ברנר, האיש ויצירתו, הנחיות, הוצאת אור עם, 1976.
 שלמה גרודז'נסקי, "ברנר: שלושה גלגולים", בספרו אוטוביוגרפיה של קורא.
 יצחק בקון, ברנר הצעיר, הקיבוץ המאוחד, 1975.
 אורי ברנר, ויצחק כפכפי (עורכים), עוד זכרונות.
 בנימין ברנר, גדולה הייתה הבדידות.
 נורית גוברין, 'מאורע ברנר'. המאבק על חופש הביטוי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1985.
 נורית גוברין, "אובד עצות" ומורה-דרך, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"א 1991.
 נורית גוברין, צריבה - שירת התמיד לברנר, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו 1996.
חמוטל בר-יוסף, מגעים של דקאדנס: ביאליק, ברדיצ'בסקי, ברנר, אוניברסיטת בן-גוריון ומוסד ביאליק 1997
 נורית גוברין ורחל סטפק. כתבו וערכו. 'עטרת קוצים - דברי סופרים בפרס ברנר', במלאת 70 שנה לפרס. תל אביב, גוונים, תשע"ז/2017
נורית גוברין, ספרות בדורה ולדורות - מאיר וילקנסקי ויוסף חיים ברנר, בתוך: קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019.
 מנחם ברינקר, עד הסימטה הטבריינית, סיפור ומחשבה ביצירת ברנר, עם עובד, תל אביב, 1990.
 דב סדן, מדרש פסיכואנליטי - פרקים בפסיכולוגיה של י"ח ברנר, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ו, 1996, (176 עמודים).
 עדה צמח, תנועה בנקודה, ברנר וסיפוריו, תל אביב, 1984.
 יריב בן אהרון, מסביב לנקודה, הוא סיפר לעצמו, מסכת על סיפורו של ברנר "מסביב לנקודה", 2006.
 אשר ביילין, ברנר בלונדון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
להיות יהודי, י"ח ברנר כאקסיסטנציאליסט יהודי, מאת: אבי שגיא, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז רפפורט, אוניברסיטת בר-אילן, על העטיפה: איור מאת גד אולמן, 2007.
 אניטה שפירא, ברנר - סיפור חיים, תל אביב: עם עובד, 2008. לקריאת הספר ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים).
 בעז ערפלי, מהתחלה: קריאה חדשה ביצירות מרכזיות של י"ח ברנר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
 ש"י עגנון, "יוסף חיים ברנר בחייו ובמותו", מעצמי אל עצמי, הוצאת שוקן, עמ' 111–141.
 יהודה סלוצקי (עורך), באברויסק (כרכים א - ב), תרבות וחינוך, תשכ"ז-1967.
 אבנר הולצמן, גדעון כ"ץ, שלום רצבי, מסביב לנקודה: מחקרים חדשים על מ"י ברדיצ'בסקי, י"ח ברנר וא"ד גורדון (סדרת נושא: עיונים בתקומת ישראל), מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ח-2008.
 שמואל שניידר, הקיום והזיכרון ביצירת אהרן אפלפלד, יוסף חיים ברנר ובכתבים אחרים, הוצאת כרמל, תש"ע 2010.
 רפי צירקין-סדן, אותיות יהודיות בספריית פושקין: יצירתו של יוסף חיים ברנר וזיקתה לספרות ולמחשבה הרוסית, ירושלים: מוסד ביאליק, 2013.
רינה לפידוס, "דוסטויבסקי בלבוש יהדותי: ’החטא ועונשו’ בתרגומו של י"ח ברנר", על תרגומי ברנר לדוסטויבסקי, מחקרי ירושלים בספרות עברית י"ד, תשנ"ג 1993. 
 ליאור טל, "יהדות חילונית וצה"ל" (תת פרק - יוסף חיים ברנר), בתוך: "בין הכיפה לכומתה - דת, פוליטיקה וצבא בישראל", עורך: ראובן גל, מודן, 2012
 יעקב גולומב, מתק סתרים: ברנר כאקזיסטנציאליסט עברי, הוצאת כרמל, 2015
 מנחם פרי, שב עלי והתחמם - הדיאלוג ההומוארוטי בין ברנר לגנסין: מיקרו-ביוגרפיה, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
 שמואל שניידר, ברנר והיהדות, הוצאת כרמל.
 חיים פסח, "'החזיון שאני רואה מסביב לי ושאני בעצמי נתון בתוכו': ברנר באיסט אנד", מאזניים, אדר תשע"ז, מרץ 2017.
גרשון שופמן – ברנר איש הצחוק (תמלול הקלטה מ-1963), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018.
מנחם ברינקר - יוסף חיים ברנר, בתוך העלייה השנייה: אישים, עמ' 104–114 העורך: זאב צחור, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשנ"ח
גרשון שקד - ללא מוצא, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ג

קישורים חיצוניים

 
 
 אניטה שפירא, עד בא יום בו ישוב ישראל וגאל אדמתו השדודה - תל חי ורצח ברנר: שני מיתוסים ישראליים, הארץ, 25.12.2020

כתבים
 
 יהודה עצבה, 'זעיר שם', מאת: יוסף חיים ברנר, באתר "סיפור טוב - זה כל הסיפור" (האזנה לסיפור)

ביוגרפיה
אתר הסרט המעורר - י.ח ברנר
 בית אבי חי על ברנר
 
 
 
 
 
 
 

 
 
 
 
 
 נורית גוברין. "מחיר הנוכחות: יוסף חיים ברנר כגיבור תרבות". בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה/2015.
 נורית גוברין. "מדוע אי אפשר בלי ברנר: חיים גורי וברנר". בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה/2015.
 
 דן מירון, דימויו הציבורי של ברנר | חלק א' | חלק ב' | חלק ג' | חלק ד' | חלק ה' | חלק ו' | חלק ז' | חלק ח' | חלק ט' | חלק י' | באתר הארץ, אפריל-מאי 2023

ביבליוגרפיה

עיון ביצירתו

 מסביב לנקודה: ברנר ברדיצ'בסקי וגורדון, עיונים בתקומת ישראל, סדרת הנושא, 2008
 שי זרחי, נחוצה איזו דומייה, ארץ אחרת 2, דצמבר 2000 - ינואר 2001
 
 אריק גלסנר, ברנר והיהודים, ברנר ו"הזקן החכם", 29 באפריל 2008
 
 
 גדעון עפרת, ברנר והאמנות הישראלית, באתר "המחסן של גדעון עפרת", המאמר נכתב ב-1991, לרגל הופעת ספרה של נורית גוברין, "ברנר: 'אובד עצות' ומורה דרך". המאמר הוקרא ביום עיון שנערך באוניברסיטת תל אביב.
 קובי דנה, יוסף חיים ברנר: עיונים בכתביו, אתר אימגו, יולי 2013.
 
מרדכי מרמורשטיין, פתולוגיה של שנאה עצמית, י"ח ברנר ויחסו ליהודים וליהדות, פורסם במוסף 'שבת', מקור ראשון, 13.3.2015.

הערות שוליים

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
סופרים יהודים אוקראינים
סופרי תקופת התחייה
יהודים בצבא האימפריה הרוסית
אנשי העלייה השנייה
סופרים כותבי עברית
מתרגמים לעברית
אנשי חינוך שוחרי השפה העברית
סגל גימנסיה הרצליה
פובליציסטים כותבי עברית
אתאיסטים יהודים
מתיישבי עין גנים
סופרים יהודים הידועים בשם עט
אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור
יוצאים בשאלה
אישים שעל שמם יישובים בישראל
אישים שהונצחו על בולי ישראל
אישים שעל שמם פרס ספרותי
חללי מאורעות תרפ"א
מגורשי תל אביב
יוסף חיים
חברי הפועל הצעיר
בונדיסטים
סופרים ביישוב
ארץ-ישראלים שנולדו ב-1881
ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1921