המנושל

המנושל (באנגלית: The Dispossessed) הוא ספר מדע בדיוני המתעסק בשאלת היתכנותה של אוטופיה שנכתב על ידי אורסולה ק. לה גווין בשנת 1974. הספר מתרחש באותו יקום (היקום האקומני) בו מתרחשים ספרים נוספים של הסופרת, בין השאר "מעבר לעלטה" ו"העולם כיער". הספר זכה הן בפרס הוגו והן בפרס נבולה בשנת 1975, וזכה להכרה ספרותית בלתי-רגילה יחסית ליצירות מז'אנר המדע בדיוני.

הספר תורגם לעברית על ידי תמר עמית ויצא לאור בהוצאת כתר בשנת 1980, ותורגם פעם נוספת בשם בידיים ריקות על ידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת "מובי דיק" ב-2015.

עלילה
הסיפור מתרחש בכוכב הלכת הבדיוני יוּראס (אוּראס בתרגום החדש) ובירחו, אַנארֵס. לאחר מהפכה אנרכיסטית אשר התרחשה כ-200 שנים לפני הזמן בו מתרחשת העלילה, המורדים עזבו מרצונם אל הירח הדליל במשאבים שם הקימו חברה אנרכיסטית שיתופית בשיטה אותה הם מכנים "אוׂדוׂניזם" על שם המהפכנית שפיתחה אותה, אוׂדוׂ. יושבי כוכב הלכת מניחים לפורשים לנפשם בגלל הסכם סחר לפיו הם מספקים מחצב נדיר שקיים על פני הכוכב לפלנטה, אך מלבד ספינות המסחר מעבר אנשים בין הכוכב לירח אסור בהחלט.

הגיבור הראשי, שֶבֵק, הוא פיזיקאי מבריק שגדל בירח האנרכיסטי המנסה לפתח תאוריה מדעית שתאפשר תקשורת המהירה ממהירות האור. בגלל שהוא העביר את מחקריו לכוכב הלכת על פני ספינות המשא, הוא יצר לעצמו שם שם בקהילה המדעית ואוניברסיטה נחשבת מכוכב הלכת מציעה לו להתארח אצלם.

בעקבות כך מחליט שבק לצאת למסע אל כוכב הלכת המקורי, יוראס, משתי סיבות- הראשונה היא למצוא מתמטיקאים ופיזיקאים אחרים אשר יעזרו לו להשלים את התאוריה, אך השנייה היא לגלות את שורשי המהפכה של החברה האנרכיסטית, שהוא חושש שקפאה על שמריה. זוהי הפעם הראשונה בה מבקר אדם מהירח האנרכיסטי בכוכב המקורי, הדומה במידת מה לכדור הארץ של המאה העשרים- קפיטליסטי ברובו ומורכב ממדינות לאום. שבק נתקל בקשיים רבים גם בתוך הקהילה האנרכיסטית, שמפחדת שפתיחת השערים לפלנטה תוביל לתפרקותה, וגם בפלנטה עצמה- שם הוא מגלה שהוא למעשה אסיר פוליטי בעל תנאי מחיה טובים ביותר, שחופש התנועה שלו מוגבל ושנמנעת ממנו החשיפה לחברת ההמון הקפיטליסטית, הבנה שמובילה אותו לברוח ולהצטרף להפגנה של איגודי עובדים המסתיימת בפיזור משטרתי אלים.

העלילה נפרשת בשני קוי זמן עוקבים- הפרקים האי זוגיים עוסקים מסעו לכוכב יוראס, כשהפרק הראשון עוסק ביציאתו למסע, בעוד הפרקים הזוגיים מתארים את התבגרותו וחייו בכוכב האנרכיסטי עד לנקודה בו הוא יוצא למסע (כל הפרקים הזוגיים), כמו גם אחר חוויותיו ומאבקיו במסעו ליוראס, החל מהרגע בו הוא יוצא למסע (כל הפרקים האי-זוגיים).

הספר חוקר גם את היפותזת ספיר-וורף: השפה והתרבות האנארסית לא מכירה במושג הבעלות. דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לשבק: "אתה יכול לחלוק איתי את הממחטה בה אני משתמשת", במקום להגיד "אתה יכול לשאול ממני את הממחטה שלי". השפה מבטאת את העיקרון שהממחטה, שיוצרה תחת השיטה האנרכיסטית-סוציאליסטית, אינה שייכת לאף אדם ספציפי, כי אם למין האנושי כולו. השפה המדוברת באנארס, פראבית, היא שפה מתוכננת אשר משקפת אספקטים רבים של היסודות הפילוסופיים של האנרכיזם האוטופי. הקונספט של כלא, שיטור, רכוש ועבודה שכירה קיימים אצלם רק כמושגים תאורטיים והם משתמשים עבורם במילים זרות, בשפת כוכב הלכת, ומשמשים רק כדי לתאר העולם ממנו פרשו.

"המנושל" מספק נקודות ביקורת רבות גם על החברה הקפיטליסטית וגם על זו האנרכיסטית. הרומן נחשב על ידי רבים מהאנרכיסטים להיות תיאור מהימן של המנגנון שיפותח על ידי חברה אנרכו-סינדיקליסטית, אך גם של הסכנות הטמונות בריכוזיות ובבירוקרטיה שבנקל יכולות להשתלט על חברה שכזו ללא ההמשכיות של אידאולוגיה מהפכנית. חלק מכוחו של הרומן הוא בכך שמתוארות בו מגוון רחב של דמויות מפותחות היטב, אשר מתארות טיפוסי אישיות שונים, שכולן חונכו בסביבה שמודדת את האדם לא על פי מעמדו החומרי, אלא על פי כישוריו המקצועיים והחברתיים. הדוגמה הטובה ביותר לכך היא ככל הנראה דמותה של טאקבר, שותפתו לחיים של הגיבור, אשר מבטאת מעלות רבות: נאמנות, אהבת החיים ואהבת-אדם, אידיאליזם נחוש ותשוקה לשותפות אמיתית עם אדם אחר. פסגת הביקורת על החברה האנרכיסטית מתבטאת בהתנגדות שלה לתקשורת עם העולם הקפיטליסטי, פחד אותו שבק מפרש כחולשה ואי אמון בהמשכיות המהפכה, ומסיבה זו הוא יוצא למסעו- כדי לחדש את רעיון המהפכה מתוך חקר שורשיה.

לעיתים נאמר כי היצירה מייצגת את החייאתו מחדש של הז'אנר האוטופי, אף על פי שאחד מהנושאים המרכזיים של היצירה הוא האמביוולנטיות של נקודות מבט שונות על האוטופיה.

היום שלפני המהפכה
ב-1974 פרסמה לה-גווין סיפור קצר בשם זה (The Day Before the Revolution) המהווה למעשה כעין הקדמה לעלילת המנושל. הסיפור מתרחש ביוראס בשנים שטרם ההתיישבות האודוניסטית באנארס, ועוקב אחר יום בחייה של לאיאה אודו, מייסדת תורת האודוניזם, מנקודת מבטה. הסיפור זכה בפרסי נבולה ולוקאס לסיפור קצר.

בהקדמה לו, כתבה לה גווין: "אודוניזם הוא אנרכיזם. לא העניין של נשיאת פצצות בכיסים, שזה טרור, לא משנה איך באיזה שם זה מכנה את עצמו. לא הדרוויזניזם-החברתי הכלכלי, 'ליברטריאניזם', של הימין הקיצוני; אלא אנרכיזם. כפי שנהגה בכתבים טאואיסטים מוקדמים ופותח על ידי שלי וקרופוטקין, גולדמן וגודמן. האנרכיזם תוקף את המדינה הסמכותנית (קפיטליסטית או סוציאליסטית). העיקרון המוסרי-מעשי שלו הוא שיתוף פעולה (סולידריות ועזרה הדדית). זו האידיאליסטית, והמעניינת ביותר בעיני מכל התאוריות הפוליטיות. על מנת לשלב אותה ברומן, דבר שלא נעשה קודם לכן, נדרשה עבודה ארוכה וקשה עבורי שחייבה השתקעות טוטלית משך חודשים ארוכים. כשסיימתי, חשתי אבודה בגלות – עקורה. לפיכך, הייתי מלאת תודה כשאודו עלתה מן הצללים ומשטף האפשרויות, ורצתה שיכתב סיפור, לא על העולם שייסדה, אלה עליה עצמה".

קישורים חיצוניים

ביקורת על הספר באתר "בלי פאניקה"
ביקורת על הספר באתר "יקום תרבות"
ביקורת על התרגום החדש של הספר משנת 2015, בשמו החדש "בידיים ריקות" באתר הארץ
 
 היום טרם המהפכה

הערות שוליים 

ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ספרי מדע בדיוני
יצירות זוכות פרס הוגו לרומן הטוב ביותר
יצירות זוכות פרס נבולה
ספרי 1974
אנרכיזם
ספרי הוצאת כתר
ספרי אורסולה לה גווין