Nadežda Teffi

Nadežda Aleksandrovna Teffi, o.s. Lohvitskaja, naim. Butšinskaja (ven. Наде́жда Алекса́ндровна Тэ́ффи); (21. toukokuuta [J: 9. toukokuuta] 1872, Pietari – 6. lokakuuta 1952, Pariisi) oli venäläinen kirjailija.

Suku ja koulutus 
Nadežda Lohvitskaja syntyi aatelisperheeseen. Hänen syntymävuotensa on ilmoitettu vaihtelevasti vuosien 1871–1876 välille. Hänen vanhempansa olivat lakimies ja tutkija Aleksandr Vladimirovitš Lohvitski (1830-1884), jolla oli merkittävä asema Pietarin seurapiireissä ja Varvara Aleksandrovna Goyer (Hoer), joka oli ranskalaista syntyperää, runoutta rakastava ja perehtynyt venäläiseen ja eurooppalaiseen kirjallisuuteen. Hänen sisarensa Mirra Lohvitskaja oli runoilija, joka oli amiraali, Venäjän armeijan ylipäällikkö Aleksandr Vasilijevitš Koltšakin (1874-1920) kumppani.

Nadežda tutustui kirjallisuuteen ensimmäisen kerran, kun hän nuorena tyttönä luki Leo Tolstoin "Lapsuus" ja "Poikaikä" -teoksia sekä Aleksandr Puškinin proosaa. Hän opiskeli Liteinin tyttölukiossa, josta hän valmistui vuonna 1890.

Yksityiselämä 
Nadežda Teffi meni naimisiin puolalaisen asianajajan ja tuomarin Vladislav Butšinskin kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä ja poika. Vuonna 1892, ensimmäisen tyttärensä Valerian syntymän jälkeen, hän asettui aviomiehensä kanssa hänen tilalleen lähellä Mogilevia. Vuonna 1900 toisen tyttärensä Jelenan ja poikansa Janekin syntymän jälkeen hän erosi aviomiehestään ja muutti Pietariin, jossa hän aloitti kirjallisen uransa.

1920-luvun puolivälistä lähtien hän oli naimisissa Pavel Andrejevitš Tikstonin (k. 1935) kanssa.

Kirjallinen ura 
Hänen ensimmäinen julkaistu runonsa ilmestyi Sever (ven. Север, 'Pohjoinen') -lehdessä vuonna 1901 hänen koko omalla nimellään. Vuonna 1905 hänen ensimmäinen tarinansa julkaistiin Niva (ven. Нива, 'Niitty') -lehden liitteenä, myös hänen koko nimellään. Se oli kirjoitettu vuonna 1904 ja  lähetetty ensimmäisen kerran God's World -lehteen, joka ei julkaissut sitä. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen ympärillä hän julkaisi tarinoita, joissa oli poliittista sävyä tsaarin hallitusta vastaan.

Vastauksessaan vuonna 1911 kirjailijoille annettuun kyselyyn Teffi sanoi varhaisesta kirjallisesta työstään seuraavaa:"Havainnoinnin elementti hallitsi fantasiaani. Pidin karikatyyrien piirtämisestä ja satiiristen säkeitten kirjoittamisesta. 

Ensimmäinen julkaistu työni kirjoitettiin Tšehovin vaikutuksen alaisena."

Teffi oli avustaja ensimmäisessä bolševikkilehdessä The New Life, jonka toimituskuntaan kuuluivat muun muassa Maksim Gorki ja Zinaida Gippius. Hänen parhaat työnsä julkaistiin Satiricon (ven. Сатирикон) -lehdessä ja suositussa Russkoje Slovo -lehdessä (ven. Русское слово, 'Venäjän sana'). Venäjällä hän julkaisi useita runo- ja novellikokoelmia sekä useita yksinäytöksisiä näytelmiä. Hän käytti salanimeä Teffi ensimmäisen kerran julkaistessaan vuonna 1907 yksinäytöksisen näytelmänsä Ženskij vopros (ven. Женский вопрос, 'Naiskysymys'). Hän antoi kaksi erillistä selitystä nimelle; sitä ehdotti hänelle ystävä, jonka palvelija kutsui häntä "Steffiksi", tai että se tuli englanninkielisestä lorusta: "Taffy oli walesilainen / Taffy oli varas".

Keisari Nikolai II oli kirjailijan ihailija ja makeislaji nimettiin Teffin mukaan.

Alun perin Lokakuun vallankumouksen kannattaja hän pettyi nopeasti bolševikkeihin ja meni niin pitkälle, että hän kutsui Leniniä "Venäjän vallankumouksen anopiksi".  Vuonna 1918 hän lähti Pietarista ja matkusti Arkadi Avertšenkon ja teatterikiertueen näyttelijöiden kanssa ensin Kiovaan, Odessaan jaKonstantinopoliin, ja vasta siellä tehtiin nopeasti päätös lähteä Venäjältä. Vuonna 1920 hän asettui Pariisiin ja alkoi julkaista teoksiaan sikäläisissä arvostetuissa venäjänkielisissä sanoma- ja aikakauslehdissä kuten Grijaduštšaja Rossija (ven. Грядущая Россия), Zveno (ven. Звено), Russkije zapiski (ven. Русские записки) ja Sovremennije zapiski (ven. Современные записки).

Vuosina 1922-1923 hän asui Saksassa. Maanpaossa hän kirjoitti elävän selvityksen pakenemisestaan ​​Neuvostoliitosta Venäjän sisällissodan kaaoksen kautta (ven. Воспоминания, Muistot, 1928–1930) ja julkaisi useita novelli- ja runokokoelmia sekä ainoan romaaninsa Avanturnij roman (ven. Авантюрный роман, 'Seikkailullinen romaani', 1931-1932). Kriitikko Anastasia Tšebotarevskaja on verrannut Teffin tarinoita, jotka hänen mukaansa olivat "erittäin hyväntahtoisia elegisissä sävyissään ja syvästi humanitaarisia asenteiltaan", Anton Tšehovin parhaisiin tarinoihin.

Nadežda Teffi on haudattu Sainte-Geneviève-des-Bois'n venäläiselle hautausmaalle Ranskaan. Vuonna 2018 julkaistiin Edythe Haberin elämäkerta Nadežda Teffistä, joka on ensimmäinen laatuaan.

Perintö 
Yhdessä Arkadi Avertšenkon kanssa hän oli yksi Novij Satirikon (ven. Новый Сатирикон) -lehden merkittävistä kirjoittajista.

Nadežda Teffi oli suosittu pakinoitsija jo ennen muuttoaan Pariisiin vuonna 1919. Huumorin ja satiirisen lyhyen proosan taitaja saavutti nopeasti vankan aseman myös emigranttipiireissä. Syynä tähän oli paljolti se, että hänen kuvaustensa kohteena oli emigrantit itse. Vieraassa maassa eläminen näyttäytyi hänelle usein tragikomediana. "Pelkäsimme bolševista kuolemaa, mutta kuolemalla kuolemme täällä [emigraatiossa]", hän kuvaa Pariisin venäläisten elämää. Vähitellen huumori alkoi muuttua sarkasmiksi.

Lähteet