Lääketieteellinen testi

Lääketieteellinen testi on lääketieteellinen toimenpide, joka suoritetaan sairauksien, tautiprosessien tai alttiuden havaitsemiseksi, diagnosoimiseksi tai seuraamiseksi tai hoitojakson määrittämiseksi. Lääketieteelliset testit, kuten fyysiset ja visuaaliset tutkimukset, diagnostinen kuvantaminen, geneettinen testaus, kliiniseen kemiaan ja molekyylidiagnostiikkaan liittyvät kemialliset ja soluanalyysit, suoritetaan tyypillisesti lääketieteellisessä ympäristössä.

Testityypit

Tarkoituksen mukaan 

Lääketieteelliset testit voidaan luokitella niiden tarkoitusten mukaan, joista yleisimmät ovat diagnoosi, seulonta ja arviointi.

Diagnostiikka 

Diagnostinen testi on toimenpide, joka suoritetaan sairauden vahvistamiseksi tai määrittämiseksi henkilöllä, jolla epäillään olevan sairaus, yleensä oireiden ilmoittamisen jälkeen tai muiden lääketieteellisten testitulosten perusteella. Tähän kuuluu myös kuolemanjälkeinen diagnoosi. Esimerkkejä tällaisista testeistä ovat:

 Ydinlääketieteen käyttö lymfoomaksi epäillyn potilaan tutkimiseen.
 Verensokerin mittaaminen henkilöltä, jonka epäillään sairastavan diabetes mellitusta sen jälkeen, kun virtsaaminen on lisääntynyt.
 Täydellisen verenkuvan ottaminen henkilöltä, jolla on korkea kuume, bakteeri-infektion toteamiseksi.
 Seuranta elektrokardiogrammi lukemat potilaan rintakipu diagnosoida tai määrittää mahdolliset sydämen epäsäännöllisyyksiä.

Seulonta 

Seulonnalla tarkoitetaan lääketieteellistä testiä tai testisarjaa, jota käytetään sairauden havaitsemiseen tai ennustamiseen riskiryhmään kuuluvilla henkilöillä tietyssä ryhmässä, kuten väestössä, perheessä tai työvoimassa. Seulontatutkimuksia voidaan tehdä taudin esiintyvyyden seuraamiseksi, epidemiologian hallitsemiseksi, ennaltaehkäisyn tukemiseksi tai puhtaasti tilastollisiin tarkoituksiin.

Esimerkkejä seulonnoista ovat TSH:n tason mittaaminen vastasyntyneen verestä osana vastasyntyneen synnynnäisen kilpirauhasen vajaatoiminnan seulontaa, keuhkosyövän varalta tehtävä tarkastus tupakoimattomilla henkilöillä, jotka altistuvat passiiviselle tupakansavulle sääntelemättömässä työympäristössä, ja papa-koepalan seulonta kohdunkaulan syövän ennaltaehkäisemiseksi tai varhaiseksi toteamiseksi.

Seuranta 

Joitakin lääketieteellisiä testejä käytetään lääketieteellisen hoidon etenemisen tai vasteen seuraamiseen.

Menetelmittäin 

Useimmat testimenetelmät voidaan luokitella johonkin seuraavista laajoista ryhmistä:

 Potilaan havainnot, jotka voidaan valokuvata tai tallentaa.
 Kysymykset, jotka esitetään henkilön sairaushistoriaa kartoitettaessa.
 Fyysisen tutkimuksen yhteydessä tehtävät testit
 Radiologiset testit, joissa esimerkiksi röntgensäteiden avulla muodostetaan kuva kehon kohteesta. Näihin testeihin liittyy usein kontrastiaineen antaminen.
 In vivo -diagnostiikka, jossa testataan kehossa, kuten esim:
 Manometria
 Diagnostisen aineen antaminen ja elimistön vasteen mittaaminen, kuten gluteenin haastetesti, supistumisstressitesti, keuhkoputkien haastetesti, suun kautta otettavan ruoan haastetesti tai ACTH-stimulaatiotesti.
 In vitro -diagnostiikka, jossa testataan kudosnäyte tai kehon nesteet, kuten:
 Nestebiopsia
 Mikrobiologinen viljely, jossa määritetään mikrobien esiintyminen tai puuttuminen elimistöstä otetussa näytteessä ja joka yleensä kohdistuu patogeenisten bakteerien havaitsemiseen.
 Geneettinen testaus
 Verensokeritaso
 Maksan toimintakokeet
 Kalsiumtestaus
 Veren elektrolyyttien, kuten natriumin, kaliumin, kreatiniinin ja urean, testaus.
 Näytteenottopaikan mukaan
In vitro -testit voidaan luokitella testattavan näytteen sijainnin mukaan, mukaan lukien:

Verikokeet

 Virtsatestit, mukaan lukien virtsan tutkiminen paljaalla silmällä.
 Ulostetestit, mukaan lukien ulosteen tutkiminen paljain silmin.
 Yskökset (lima), mukaan lukien yskösten tutkiminen paljain silmin.

Tarkkuus ja tarkkuus 

 Laboratoriotestin tarkkuus on sen vastaavuus todellisen arvon kanssa. Tarkkuus maksimoidaan kalibroimalla laboratoriolaitteet vertailumateriaalilla ja osallistumalla ulkoisiin laadunvalvontaohjelmiin.
 Testin tarkkuus on sen toistettavuus, kun se toistetaan samasta näytteestä. Epätarkka testi antaa hyvin vaihtelevia tuloksia toistetussa mittauksessa. Tarkkuutta seurataan laboratoriossa käyttämällä vertailumateriaalia.

Havaitseminen ja kvantifiointi 

Fyysisessä tutkimuksessa tehtävät testit tähtäävät yleensä oireen tai merkin havaitsemiseen, ja näissä tapauksissa testiä, joka havaitsee oireen tai merkin, kutsutaan positiiviseksi testiksi, ja testiä, joka osoittaa oireen tai merkin puuttumisen, kutsutaan negatiiviseksi testiksi, kuten jäljempänä erillisessä jaksossa tarkemmin selostetaan.Kohdeaineen, solutyypin tai muun tietyn kokonaisuuden kvantifiointi on esimerkiksi useimpien verikokeiden tavallinen tulos. Tämä ei ole ainoastaan vastaus siihen, onko kohdeyksikkö läsnä vai ei, vaan myös siihen, kuinka paljon sitä on. Verikokeissa kvantifiointi on suhteellisen tarkkaan määritelty, esimerkiksi massakonsentraationa, kun taas useimmissa muissa testeissä voi olla myös kvantifiointeja, vaikkakin vähemmän määriteltyjä, kuten esimerkiksi merkki "hyvin kalpea" eikä "hieman kalpea". Vastaavasti radiologiset kuvat ovat teknisesti kudosten röntgensäteilyn läpinäkymättömyyden kvantifiointeja.

Erityisesti sairaushistoriaa otettaessa ei ole selvää rajaa sen välillä, onko kyseessä havaitseva tai määrällinen testi vai pikemminkin yksilöä kuvaava tieto. Esimerkiksi kysymyksiä, jotka koskevat henkilön ammattia tai sosiaalista elämää, voidaan pitää testeinä, joita voidaan pitää positiivisina tai negatiivisina erilaisten riskitekijöiden esiintymisen suhteen, tai niitä voidaan pitää "vain" kuvailevina, vaikka jälkimmäinen voi olla kliinisesti vähintään yhtä tärkeää.

Positiivinen tai negatiivinen 

Jonkin entiteetin havaitsemiseen tähtäävän testin tulos voi olla positiivinen tai negatiivinen: tällä ei ole mitään tekemistä huonon ennusteen kanssa, vaan se tarkoittaa pikemminkin sitä, että testi toimi tai ei toiminut ja että tietty arvioitu parametri oli läsnä tai ei. Esimerkiksi negatiivinen rintasyövän seulontatesti tarkoittaa, että rintasyövän merkkejä ei löytynyt (mikä on itse asiassa erittäin myönteistä potilaan kannalta).

Testien luokittelu joko positiivisiin tai negatiivisiin antaa binäärisen luokittelun, minkä seurauksena voidaan suorittaa Bayesin todennäköisyys- ja suorituskykymittareita testeille, mukaan lukien herkkyyden ja spesifisyyden laskelmat.

Jatkuvat arvot 

Testit, joiden tulokset ovat jatkuvia arvoja, kuten useimmat veriarvot, voidaan tulkita sellaisenaan, tai ne voidaan muuntaa binäärisiksi määrittelemällä raja-arvo, jolloin testitulokset luokitellaan positiivisiksi tai negatiivisiksi riippuen siitä, onko tulosarvo suurempi vai pienempi kuin raja-arvo.

Tulkinta 

Jos löydetään patognomoninen merkki tai oire, on lähes varmaa, että kohdetila on olemassa, ja jos ei löydetä välttämätöntä merkkiä tai oiretta, on lähes varmaa, että kohdetila puuttuu. Todellisuudessa subjektiivinen todennäköisyys sairauden esiintymiselle ei kuitenkaan koskaan ole täsmälleen 100 % tai 0 %, joten testeillä pyritään pikemminkin arvioimaan testin jälkeinen todennäköisyys sairaudelle tai muulle kokonaisuudelle.

Useimmissa diagnostisissa testeissä käytetään pohjimmiltaan vertailuryhmää suorituskykytietojen, kuten ennustearvojen, todennäköisyyssuhteiden ja suhteellisten riskien, määrittämiseksi, minkä jälkeen niitä käytetään tulkitsemaan testin jälkeistä todennäköisyyttä yksittäisen henkilön osalta.

Yksilön seurantatesteissä voidaan käyttää yksilön aiempien testien tuloksia vertailukohtana seuraavien testien tulkinnassa.

Riskit 

Joihinkin lääketieteellisiin testitoimenpiteisiin liittyy terveysriskejä, ja ne edellyttävät jopa yleisanestesiaa, kuten mediastinoskooppi. Toisiin testeihin, kuten verikokeeseen tai papa-kokeeseen, liittyy vain vähän tai ei lainkaan suoria riskejä. Lääketieteellisiin testeihin voi liittyä myös epäsuoria riskejä, kuten testauksen aiheuttama stressi, ja (mahdollisesti) väärän positiivisen testituloksen seurannassa saatetaan tarvita riskialttiimpia testejä. Kysy lisätietoja minkä tahansa testin määräävältä terveydenhuollon tarjoajalta (mukaan lukien lääkärit, lääkäriavustajat ja sairaanhoitajat).

Indikaatiot 

Jokaisella testillä on omat indikaationsa ja vasta-aiheensa. Indikaatio on pätevä lääketieteellinen syy testin suorittamiseen. Vasta-aihe on pätevä lääketieteellinen syy olla tekemättä testiä. Esimerkiksi peruskolesterolitesti voi olla indikoitu (lääketieteellisesti tarkoituksenmukainen) keski-ikäiselle henkilölle. Jos sama testi on kuitenkin tehty kyseiselle henkilölle aivan hiljattain, edellisen testin olemassaolo on testin vasta-aihe (lääketieteellisesti pätevä syy olla tekemättä testiä).

Tietoharha on kognitiivinen harha, joka saa terveydenhuollon tarjoajat tilaamaan testejä, jotka tuottavat tietoa, jota he eivät realistisesti odota tai aio käyttää lääketieteellisen päätöksen tekemisessä. Lääketieteelliset testit on tarkoitettu silloin, kun niiden tuottamaa tietoa käytetään. Esimerkiksi seulontamammografia ei ole indikoitu (lääketieteellisesti tarkoituksenmukainen) kuolemaisillaan olevalle naiselle, koska vaikka rintasyöpä löydettäisiinkin, hän kuolee ennen kuin syöpähoito voidaan aloittaa.

Yksinkertaistettuna se, kuinka paljon testi on yksilölle indikoitu, riippuu suurelta osin sen nettohyödystä kyseiselle yksilölle. Testit valitaan silloin, kun odotettavissa oleva hyöty on suurempi kuin odotettavissa oleva haitta. Nettohyöty voidaan karkeasti arvioida seuraavasti:

, jossa:

 bn on testin suorittamisesta saatava nettohyöty.
 Λp on absoluuttinen ero ennen testiä ja testin jälkeen vallitsevien olosuhteiden (kuten sairauksien) todennäköisyyksien välillä, jotka testin odotetaan saavuttavan. Tärkeä tekijä tällaisen absoluuttisen eron kannalta on itse testin teho, jota voidaan kuvata esimerkiksi herkkyyden ja spesifisyyden tai todennäköisyyssuhteen avulla. Toinen tekijä on testiä edeltävä todennäköisyys, jolloin pienempi testiä edeltävä todennäköisyys johtaa pienempään absoluuttiseen eroon, minkä seurauksena jopa erittäin tehokkaat testit saavat aikaan pienen absoluuttisen eron yksilön hyvin epätodennäköisissä tiloissa (kuten harvinaisissa sairauksissa, joissa ei ole mitään muita viitteitä), mutta toisaalta jopa testit, joiden teho on pieni, voivat saada aikaan suuren eron erittäin epäillyissä tiloissa. Todennäköisyyksiä tässä mielessä voidaan joutua tarkastelemaan myös sellaisten tilojen yhteydessä, jotka eivät ole testin ensisijaisia kohteita, kuten profiiliin suhteutettuja todennäköisyyksiä erotusdiagnostisessa menettelyssä.
 ri on se, kuinka paljon todennäköisyyserojen odotetaan johtavan muutoksiin toimenpiteissä (esimerkiksi muutos "ei hoitoa" -vaihtoehdosta "pienen annoksen lääkehoidon antamiseen"). Jos esimerkiksi lääketieteellisen testin ainoa odotettu vaikutus on se, että se tekee yhden sairauden todennäköisemmäksi toiseen verrattuna, mutta molempien sairauksien hoito on sama (tai kumpaakaan ei voida hoitaa), tämä kerroin on hyvin pieni ja testi on todennäköisesti arvoton yksilölle tältä osin.
 bi on hyöty, joka yksilölle koituu toimenpiteiden muutoksista.
 hi on toimenpiteiden muutoksista yksilölle aiheutuva haitta, kuten lääkehoidon sivuvaikutukset.
 ht on itse testin aiheuttama haitta.

Joitakin muita tekijöitä, jotka vaikuttavat päätökseen siitä, pitäisikö lääketieteellinen testi tehdä vai ei, olivat muun muassa seuraavat: testin kustannukset, lisätutkimusten saatavuus, mahdolliset häiriöt myöhemmissä testeissä (kuten vatsan tunnustelu, joka mahdollisesti aiheuttaa suolen toimintaa ja jonka äänet häiritsevät myöhempää vatsan auskultaatiota), testiin kuluva aika tai muut käytännön tai hallinnolliset näkökohdat. Diagnostisen testin mahdollisia hyötyjä voidaan myös punnita tarpeettomien testien ja niistä aiheutuvien tarpeettomien jatkotoimenpiteiden ja mahdollisesti jopa satunnaislöydösten tarpeettoman hoidon kustannuksia vastaan.

Joissakin tapauksissa suoritettavista testeistä ei odoteta olevan mitään hyötyä testattavalle henkilölle. Sen sijaan tuloksista voi olla hyötyä tilastojen laatimisessa muiden henkilöiden terveydenhuollon parantamiseksi. Potilaat voivat antaa tietoon perustuvan suostumuksen lääketieteellisiin testeihin, jotka hyödyttävät muita ihmisiä.

Potilaan odotukset 

Edellä mainittujen lääketieteellisten testien luonteeseen liittyvien näkökohtien lisäksi potilaiden keskuudessa voi esiintyä myös muita tosiasioita, jotka voivat johtaa väärinkäsityksiin ja perusteettomiin odotuksiin. Näitä ovat mm: Eri laboratorioilla on erilaiset normaalit viitealueet; testin toistaminen johtaa hieman erilaisiin arvoihin; "normaali" määritellään väestön testauksen perusteella määritellyn kellokäyrän pituisena spektrinä, ei "rationaalisten, tieteeseen perustuvien, fysiologisten periaatteiden" perusteella; joskus testejä käytetään siinä toivossa, että niissä havaitaan jotakin, joka antaisi lääkärille vihjeen tietyn sairauden luonteesta; ja kuvantamistutkimukset ovat alttiita ihmisen virheelliselle tulkinnalle, ja ne voivat osoittaa "satunnaisia kasvaimia", joista suurin osa "on hyvänlaatuisia, eivät koskaan aiheuta oireita eivätkä vaadi lisäarviointia", vaikka lääkärit kehittävät parhaillaan ohjeita, joiden perusteella voidaan päättää, milloin satunnaisia kasvaimia on diagnosoitava.

Raportointia ja arviointia koskeva standardi 

QUADAS-2:n tarkistus on saatavilla.

Katso myös 
 Luettelo keskeisistä lääketieteen aiheista

Lähteet

Diagnostiset tutkimukset
Seulonnan keskeiset artikkelit