Naturalismi (filosofia)

Naturalismi filosofiassa ja tieteessä on näkemys, että todellista on vain fyysinen luonto ja että kaikki ilmiöt ovat tieteellisesti selitettävissä.; että kaikki maailmassa voidaan ymmärtää osaksi luontoa ja että tieteessä ainoat hyväksyttävät metodit ovat luonnontieteissä käytettävät metodit; että yliluonnollisten ilmiöiden olettaminen on joko väärinkäsitys tai virheellinen hypoteesi. Universumissa vaikuttaa vain luonnonlait.

Naturalismin historia 

Naturalismi on monistinen tieteenfilosofian suuntaus, jonka mukaan kaikki maailmassa voidaan ymmärtää osana luontoa ja kaikki selittää tieteen (joissakin versioissa) luonnontieteen menetelmillä. Samankaltaisia näkemyksiä on ollut myös eräillä menneillä filosofeilla kuten Aristoteleella (384-322 eaa.), Baruch Spinozalla (1632-1677) ja Auguste Comtella (1798-1857). Naturalismi siinä muodossa kuin se nykyfilosofiassa tunnetaan kehittyi kuitenkin lähinnä Yhdysvalloissa pragmatismin piirissä 1900-luvun alkupuolella. Ryhmä pragmatisteja, kuten John Dewey, Ernest Nagel, Sidney Hook ja Roy Wood Sellars halusivat filosofian lähemmäksi tiedettä ja väittivät todellisuuden koostuvan vain luonnollisesta ilman tarvetta postuloida mitään yliluonnollista. Näiden naturalistien mukaan tieteellistä metodia tulisi soveltaa kaikkiin todellisuuden eri aloihin, mukaanlukien inhimilliset "henkiset" asiat. 1900-luvun jälkipuoliskolla tunnetuin amerikkalainen naturalisti on ollut W. V. Quine (1908-2000).

Muinainen ja keskiaikainen filosofia 
Naturalismi on ennen kaikkea länsimainen ilmiö, mutta vastaava ajatus on ollut olemassa jo pitkään myös idässä (Eastern world). Naturalismi oli perusta kahdelle kuudesta ortodoksisesta koulukunnasta ja yhdelle hindulaisuuden heterodoksiselle koulukunnalle. Samkhya, yksi intialaisen filosofian vanhimmista koulukunnista, asettaa luonnon (Prakriti) maailmankaikkeuden ensisijaiseksi syyksi, olettamatta persoonallisen Jumalan tai Ishwaran olemassaoloa. Carvaka-, Nyaya- ja Vaisheshika-koulut syntyivät 7., 6. ja 2. vuosisadalla eaa. Naturalismin omaksui myös eräs, itsenäinen nimeämätön ja yhtenäiseksi järjestäytymätön kungfutselaisen filosofian perinne, joka juuret juontuu Wang Chongiin ensimmäiselle vuosisadalle tai ehkä sitäkin varhaisempaan aikaan, mutta sillä oli vain vähän vaikutusta modernin luonnontieteen, filosofian ja itäisen tai länsimaisen kulttuurin kehitykseen.

Länsimainen ontologinen naturalismi sai alkunsa antiikin kreikkalaisesta filosofiasta. Varhaisimmat esisokraattiset filosofit, erityisesti milesialaiset (Thales, Anaximander ja Anaximenes) ja atomistit (Leucippus ja Demokritos), saivat ikätoveriensa ja seuraajiensa kanssa leiman "physikoi" (kreikan sanasta φυσικός tai philosnaturalkos), mistä tulee sana φύσις tai Fysis, joka tarkoittaa "luontoa". He tutkivat vain luonnollisia syitä ja sulkivat siksi pois jumalien roolin maailman luomisessa tai toiminnassa. Tämä johti lopulta täysin kehittyneisiin järjestelmiin, kuten epikurolaisuuteen, joka selitti kaiken olemassa olevan atomeilla ja niiden liikkeellä tyhjiössä.

Aristoteles kritisoi edeltäjiensä ajatuksia ja käsitteli luontoa tavalla, joka karttoi heidän ylilyöntejä.

Kristinuskon nousun ja dominoinnin myötä lännessä ja myöhemmin islamin leviämisen myötä islamilaisilla alueilla intellektuellit hylkäsivät naturalismin, jotten sillä oli vain vähän vaikutusta keskiaikaisessa filosofiassa. Aristoteleen empiirisen epistemologian sekä kreikkalais-roomalaisten luonnonfilosofien aiemmin kadonneiden tutkielmien uudelleen käyttöönotto aloitti keskiaikaisen skolastiikan ilman, että se lisäsi merkittävästi naturalismiin sitoutumista.

Moderni filosofia 
Naturalismi nousi uudelleen esiin vasta 1600- ja 1700-luvuilla varhaismodernin filosofian (Early modern philosophy) ja valistuksen kaudella. Luonnontieteilijöiden, kuten Benedict Spinoza (joka esitti psykofyysisen rinnakkaisuuden teorian), David Hume ja ranskalaisen materialismin (French materialism) kannattajien (erityisesti Denis Diderot, Julien La Mettrie) ja Baron d'Holbach) töiden myötä materialismista tuli hallitseva ontologisen naturalismin kategoria, jota puolustettiin laajalti 1800-luvun loppuun asti. Immanuel Kant hylkäsi reduktionistisen materialismin metafysiikassa, mutta ei muuten torjunut naturalismia. Hänen idealistista transsendenttista filosofiaa pidetään eräänä liberaalin naturalismin (Liberal naturalism) muotona.

Myöhäismodernin filosofian (Late modern philosophy) luonnonfilosofian (Naturphilosophie) muodon kehittivät Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling ja Georg Wilhelm Friedrich Hegel pyrkimykseksi ymmärtää luontoa kokonaisuutena ja hahmotella sen yleistä teoreettista rakennetta.

Hegelin jälkeen syntynyt Ludwig Feuerbachin antropologinen materialismi (anthropological materialism) vaikutti Karl Marxin ja Friedrich Engelsin historialliseen materialismiin, Engelsin "materialistiseen dialektiseen" luonnonfilosofiaan , Luonnondialektiikka (Dialectics of Nature) ja heidän seuraajansa Georgi Plekhanovin dialektiseen materialismiin.

Toinen merkittävä myöhäismoderni naturalistinen filosofian koulukunta oli saksalainen materialismi (German materialism), jonka jäseniä olivat Ludwig Büchner, Jacob Moleschott ja Carl Vogt.

Termin naturalismi nykyinen käyttö vakiintui Amerikassa 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla käydyissä keskusteluissa. Tähän itseään "luonnontieteilijöiksi" kutsuvaan ryhmään tuolloin kuuluivat John Dewey, Ernest Nagel, Sidney Hook ja Roy Wood Sellars.

Nykyaikainen filosofia 
Nykyfilosofian politisoitu versio naturalismista on Ayn Randin objektivismi. Se on kapitalistisen eettisen idealismin ilmaus naturalistisessa kehyksessä. Sekulaari humanismi puolestaan edustaa edistyksellisempää naturalistista filosofiaa. 

Ontologinen naturalismi on nykyisin omaksuttu laajemmin kuin koskaan, erityisesti luonnontieteissä ja analyyttisessä filosofiassa, mutta entistä laajemmin myös muissa tieteissä. Nykyaikaisen naturalismin oppien puolustajia ovat muun muassa: Kai Nielsen, J. J. C. Smart, David Malet Armstrong, David Papineau, Paul Kurtz, Brian Leiter, Daniel Dennett, Michael Devitt, Fred Dretske, Paul ja Patricia Churchland, Mario Bunge, Jonathan Schaffer, Hilary Kornblith, Leonard Olson, Quentin Smith, Paul Draper ja Michael Martin, monien muiden akateemisten filosofien lisäksi. Termin naturalismi nykyinen käyttö on peräisin Amerikassa viime vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla käydyistä keskusteluista.

David Papineaun mukaan nykyaikainen naturalismi perustuu 1900-luvun tieteellisiin tutkimustuloksiin, fysikaalisen kausaalisen sulkeuman (causal closure) oppiin, jonka mukaan kaikki fyysiset vaikutukset voidaan selittää fyysisillä syillä.

Nykyaikaisessa mannermaisessa filosofiassa Quentin Meillassoux ehdotti spekulatiivista materialismia (speculative materialism), post-kantilaista paluuta David Humeen, mikä voi vahvistaa klassisia materialistisia ideoita.

Etymologia 
Termi "metodologinen naturalismi" on kuitenkin paljon uudempi. Ronald Numbersin mukaan sen loi vuonna 1983 Wheaton Collegen filosofi Paul de Vries. De Vries erotti sen, mitä hän kutsui "metodologiseksi naturalismiksi", kurinalaiseksi menetelmäksi, joka ei kerro mitään Jumalan olemassaolosta, ja omaksuu "metafyysisen naturalismin", joka "kieltää transsendenttisen Jumalan olemassaolon". Edgar S. Brightman käytti termiä "metodologinen naturalismi" vuonna 1937 The Philosophical Review -lehden artikkelissa vastakohtana "naturalismille" yleensä, mutta ideaa ei kehitetty tätä pidemmälle.

Naturalismin kuvaus 
Steven Schafersmanin mukaan naturalismi on filosofia, joka ylläpitää sitä, että:

1. "Luonto kattaa kaiken, mitä on olemassa kautta avaruuden ja ajan;

2. Luonto (universumi tai kosmos) koostuu vain luonnollisista elementeistä, toisin sanoen tila-ajallisesta fysikaalisesta materiasta – massasta ja energiasta. Ei-fyysinen tai näennäisfyysinen substanssi, kuten informaatio, ideat, arvot, logiikka, matematiikka, äly ja muut emergentit ilmiöt ovat joko materiaalisia prosesseja tai ne voidaan redusoida materiaalisiksi objekteiksi;

3. Luonto toimii fysiikan lakien mukaan ja voidaan ainakin periaatteessa selittää ja ymmärtää tieteen ja filosofian avulla;

4. Mitään yliluonnollista ei ole olemassa, eli vain luonto on todellinen. Naturalismi on metafyysinen filosofia, joka kieltää kaiken yliluonnollisen olemassaolon.

Tai kuten Carl Sagan ytimekkäästi ilmaisi: "Kosmos on kaikki mitä on tai oli tai koskaan tulee olemaan." 

Arthur C. Danto puolestaan toteaa, että naturalismi on viimekädessä filosofisen monismin laji, jonka mukaan kaikki olemassa oleva tai tapahtuva on luonnollista siinä mielessä, että luonnontieteiden pragmaattisia selitysmenetelmiä voidaan soveltaa kaikilla tieteenaloilla. Tästä syystä naturalismi määritelläänkin poleemisesti sen näkemyksen torjunnaksi, että on olemassa tai voisi olla olemassa kokonaisuuksia, jotka ovat periaatteessa tieteellisen selityksen ulkopuolella.

Arthur Newell Strahler taas toteaa: "Naturalistisen näkemyksen mukaan tämä tarkkailemamme maailmankaikkeus syntyi ja on kautta aikojen ja kaikissa osissaan toiminut ilman minkään yliluonnollisen toimijan vaikutusta tai ohjausta." "Nykyisten filosofien suuren enemmistön kannan mukaan todellisuus on vain luonnon objektien ja prosessien toimintaa, siihen ei liity mitään "yliluonnollista" ja tieteen menetelmiä tulee soveltaa kaikkien todellisuuden alueiden tutkimiseen "ihmismieli" mukaan lukien. Filosofit näkevät laajasti naturalismin "positiivisena" terminä, eivätkä enää mielellään ilmoita olevansa "ei-naturalistisia". Uskonnosta kiinnostuneet ovat yleensä vähemmän innostuneita "naturalismista" huolimatta vähäisemmästä suosiosta, jos sitä tulkitaan suppeammin (esimerkiksi John McDowellin, David Chalmersin ja Jennifer Hornsbyn harmiksi), jotka eivät tosin ole niin hyljeksittyjä, ovat kuitenkin tyytyväisiä naturalismin riman asettamisesta korkeammalle.

Alvin Plantinga totesi, että naturalismin oletetaan olevan uskonto. Yhdessä hyvin tärkeässä suhteessa se kuitenkin muistuttaa uskontoa suorittamalla uskonnon kognitiivista tehtävää. On joukko syviä inhimillisiä kysymyksiä, joihin uskonto tyypillisesti antaa vastauksen. Samalla tavalla naturalismi antaa joukon vastauksia näihin kysymyksiin."

Naturalismissa on toisinaan selitetty luonnonlaeilla myös yhteiskuntaa ja ihmisen toimintaa tai asetettu kulttuuri luonnolle alisteiseksi, mutta yleensä naturalismilla ihmistieteissä tarkoitetaan kantaa, jonka mukaan ihmistieteiden tulisi tarkastella tutkimuskohteitaan samalla tieteellisellä metodologialla kuin luonnontieteissä tarkastellaan luonnon objekteja. Naturalismi vastustaa myös kaikkea mystiikkaa.
Naturalismilla on eri muotoja filosofian eri osa-alueilla. Metafysiikassa naturalismi kieltää ei-luonnollisten teoreettisten entiteettien kuten kvarkkien olemassaolon ja ei-luonnolliset syyt kuten yliluonnolliset tekijät, jotka ovat tieteen saavuttamattomissa. Tietoteoriassa naturalismin mukaan tiedollinen oikeutus ja tieteelliset selitykset ovat jatkumossa luonnontieteiden kanssa. Metodologisen naturalismin mukaan luonnontieteiden metodit ovat ainoa tapa luotettavaan tietoon. Etiikassa naturalismi selittää eettiset käsitteet luonnollisten ominaisuuksien mukaisesti siitä huolimatta, että G. E. Moore (1873-1958) argumentoi tämänkaltaisen selittämisen johtavan naturalistiseen virhepäätelmään. Mielenfilosofiassa naturalismin mukaan mentaaliset ilmiöt ovat, tai niiden syynä ovat aivojen neuronaalisten prosessien toiminnalliset tilat.

Tieteen oletukset 
Robert Priddyn mukaan kaikki tieteellinen tutkimus perustuu väistämättä ainakin joihinkin olennaisiin oletuksiin, joita ei voida testata tieteellisillä prosesseilla eli että tiedemiesten on aloitettava joistakin olettamuksista. Lopullinen analyysi niistä tosiseikoista, joita se käsittelee. Nämä olettamukset olisivat sitten perusteltuja osittain niiden sitoutumisella tapahtumien tyyppeihin, joista olemme suoraan tietoisia, ja osittain niillä onnistuneesti esittämään havaitut tosiasiat tietyllä yleisellä tasolla, vailla ad hoc -oletuksia." Thomas Kuhn väittää myös. että kaikki tiede perustuu universumin luonteesta tehtyjen toteennäyttämättömien oletusten hyväksyttyyn agendaan, ei pelkästään empiirisiin tosiasioihin. Nämä oletukset – paradigma – käsittävät kokoelman uskomuksia, arvoja ja tekniikoita, jotka tietyllä tiedeyhteisöllä on, jotka legitimoivat järjestelmänsä ja asettavat rajoituksia heidän tutkimukselleen. Luonnontieteilijöille luonto on ainoa todellisuus, "oikea" paradigma, eikä ole olemassa sellaista asiaa kuin yliluonnollinen, ts. mitään luonnon yläpuolella, ulkopuolella tai ulkopuolella. Tieteellistä menetelmää tulee käyttää kaiken todellisuuden tutkimiseen, myös ihmishenkeen.

Naturalismi on työskentelevien tiedemiesten implisiittinen filosofia, jonka mukaan tieteellisen menetelmän perustelemiseksi tarvitaan seuraavat perusoletukset:

1. Että on olemassa objektiivinen todellisuus, jonka kaikki rationaaliset tarkkailijat jakavat.

2. "Rationaalisuuden perusta on ulkoisen objektiivisen todellisuuden hyväksyminen." "Objektiivisen todellisuuden olettaminen on olennainen asia, jos haluamme kehittää mielekästä perspektiiviä maailmasta." "Objektiivisen todellisuuden olemassaolon olettamus tarkoittaa, että ulkopuolellamme on olemassa todellinen maailma. Oletimme näin jo lapsina tiedostamatta ja teemme tämän merkityksellisyyttä aistimuksiimme ja tunteisiimme lisäävän oletuksen edelleenkin mieluummin, kuin elämme solipsismin kanssa." "Ilman tätä oletusta, olemassa olisi vain omassa mielessämme olevia ajatuksia ja kuvia (vain oma mieli) eikä tiedettä tai mitään muuta selitystä tarvittaisi." Tiede olettaa, että tätä objektiivista todellisuutta hallitsevat luonnonlait; " ja, että maailmankaikkeus noudattaa tunnettuja periaatteita, jotka eivät riipu ajasta tai paikasta eivätkä subjektiivisista parametreista, kuten siitä, mitä ajattelemme, tiedämme tai kuinka käyttäytymme." Hugh Gauch toteaa, että tiede olettaa "fyysisen maailman olevan järjestyksessä ja ymmärrettävä."

3. Tämä todellisuus voidaan havaita systemaattisen havainnoinnin ja kokeilun avulla. Stanley Sobottka sanoi: "Ulkoisen todellisuuden olettamus on välttämätöntä tieteen toimimiseksi ja kukoistamiseksi. Suurimmaksi osaksi tiede on ulkoisen maailman löytämistä ja selittämistä." "Tiede yrittää tuottaa tietoa, joka on yhtä universaalia. ja mahdollisimman objektiivinen ihmisen ymmärryksen puitteissa."

4. Että luonnolla on yhdenmukaiset lait ja useimmilla, ellei kaikella, luonnossa on oltava ainakin luonnollinen syy. Biologi Stephen Jay Gould viittasi näihin kahteen läheisesti toisiinsa liittyvään väitteeseen luonnonlakien pysyvyydestä ja tunnettujen prosessien toiminnasta. Simpson on samaa mieltä siitä, että lain yhtenäisyyden aksiooma, todistamaton postulaatti, on välttämätön, jotta tiedemiehet voivat ekstrapoloida induktiivisen päätelmän havaitsemattomaan menneisyyteen tutkiakseen sitä mielekkäästi. 

"Luonnonlakien paikka- ja ajallinen muuttumattomuus oletus ei ole mitenkään ainutlaatuinen geologialle, koska se on peruste induktiiviselle johtopäätökselle, joka, kuten Bacon osoitti lähes neljäsataa vuotta sitten, on empiirisen tieteen peruspäättelytapa. Olettamatta tätä spatiaalista ja ajallista invarianssia meillä ei ole perusteita ekstrapoloida tunnetusta tuntemattomaan, ja siksi meillä ei ole tapaa tehdä yleisiä johtopäätöksiä rajallisesta määrästä havaintoja. (Koska olettamus itse vahvistaa induktion, se ei voi mitenkään "todistaa" induktion pätevyyden – yritys, joka käytännössä hylättiin sen jälkeen, kun Hume osoitti turhuutensa kaksi vuosisataa sitten)." Gould huomauttaa myös, että luonnolliset prosessit, kuten Lyellin "prosessin yhtenäisyys" ovat olettamus: "Sellaisenaan se on toinen kaikkien tiedemiesten jakama a priori oletus, ei väite empiirisesta maailmasta." R. Hooykaasin mukaan "yhdenmukaisuuden periaate ei ole laki, ei comp:n jälkeen vahvistettu sääntö". tosiseikkojen syntyminen, vaan periaate, joka edeltää tosiasioiden havainnointia... Se on syiden vähävaraisuuden ja tieteellisten käsitteiden taloudellisuuden looginen periaate. Selittämällä menneitä muutoksia analogisesti nykyisten ilmiöiden kanssa, asetetaan raja oletuksille, sillä on vain yksi tapa, jolla kaksi asiaa ovat samanarvoisia, mutta on loputtomasti tapoja, joilla ne voidaan olettaa erilaisiksi."

5. Että kokeelliset menettelyt suoritetaan tyydyttävästi ilman tahallisia tai tahattomia virheitä, jotka vaikuttavat tuloksiin.

6. Että kokeilijoiden oletukset eivät ole merkittävästi puolueellisia.

7. Tämä satunnaisotos edustaa koko populaatiota. Yksinkertainen satunnaisotos (SRS) on yksinkertaisin todennäköisyyslaskentavaihtoehto, jota käytetään otoksen luomiseen populaatiosta. SRS:n etu on, että tutkija voi taatusti valita otoksen, joka edustaa populaatiota, joka varmistaa tilastollisesti pätevät johtopäätökset.

Naturalismin muotoja 
Naturalismi sen ensisijaisessa merkityksessä tunnetaan metafyysisenä naturalismina, ontologisena naturalismina, puhtaana naturalismina, filosofisena naturalismina ja antisupernaturalismina. Metafyysinen eli ontologinen naturalismi torjuu uskontoihin kuuluvat yliluonnolliset käsitteet ja selitykset. Filosofi Steven Lockwoodin mukaan naturalismi voidaan jakaa ontologiseen ja metodologiseen muotoon.

Ontologinen naturalismi 

Ontologisessa eli metafyysisessä naturalismissa kielletään kaikki ei-luonnolliset entiteetit tai syyt maailmassa. Tieteen on keskityttävä vain havaittaviin olioihin ja tapahtumaketjuihin. Samasta syystä ontologinen naturalismi suhtautuu skeptisesti metafysiikan perinteisiin ongelma-asetteluihin, kuten yliluonnollisten olioiden olemassaoloon.

Fysikalismi on eräs ontologisen tai metafyysisen naturalismin muoto. Sen alalajeja taas ovat reduktiivinen ja eliminatiivinen materialismi.

Ontologia on metafysiikan osa-alue, joka tutkii olemisen ja olemassaolon käsitteitä ja olevaisen perimmäistä laatua, Tällä tasolla filosofit pitävät naturalismia materialismina. Esimerkiksi filosofi Paul Kurtzin mukaan parhaiten luontoa selitetään aineellisiin periaatteisiin viittaamalla, joita ovat mm. massa, energia ja muut tiedeyhteisön hyväksymät fysikaaliset ominaisuudet (Physical property) ja kemialliset ominaisuudet (Chemical property). Tätä naturalismin vahvaa muotoa, jonka mukaan henget, jumalat (Deity) ja haamut (Ghost) eivät ole todellisia eikä luonnolla "tarkoitusta", kutsutaan ontologiseksi eli metafyysiseksi naturalismiksi.

Metodologinen naruralismi 

Naturalismin mltillisempaa näkemystä, metodologista eli tietoeoreetista muotoa, jonka mukaan naturalismi on vain tutkimusparadigma ja jättää pohtimatta onko naturalismi vahvassa metafyysisessä mielessä totta, kutsutaan metodologiseksi naturalismiksi. 

Metodologisen naturalismin mukaan tieteenteossa voidaan olettaa vain luonnollisia entiteettejä ja prosesseja ja on käytettävä vain luonnontieteiden metodeja.

Metodologinen naturalismi on kognitiivinen tietoteoreettinen lähestymistapa todellisuuteen, joka selittää ja testaa tieteellisiä teorioita, hypoteeseja ja empiirisiä koketuloksia vain luonnollisiin syihin ja tapahtumiin viitaten. Metodologista naturalismia ovat kannattaneet mm. Michael Ruse (1940–) ja Stephen Jay Gould (1941–2002).

Steven Schafersman toteaa, että metodologinen naturalismi on "filosofisen naturalismin omaksumista tai olettamista tieteellisessä menetelmässä joko hyväksymällä tai uskomatta sitä täysin tai ilman sitä... tiede ei ole metafyysistä eikä sen menestyminen riipu minkään metafysiikan lopullisesta totuudesta, mutta metodologinen naturalismi on omaksuttava strategiana tai työhypoteesina, jotta tiede menestyisi. Voimme siksi olla agnostisia naturalismin perimmäisen totuuden suhteen, mutta meidän on kuitenkin omaksuttava se ja tutkittava luontoa ikään kuin luonto olisi kaikki mitä on."

Sosiologi Elaine Ecklundin tutkimukset viittaavat siihen, että uskonnontutkijat soveltavat käytännössä metodologista naturalismia. He raportoivat, että heidän uskonnolliset vakaumuksensa vaikuttavat siihen, miten he ajattelevat työnsä – usein moraalisia – seurauksia, mutta eivät tapaan, jolla he harjoittavat tiedettä.

Robert T. Pennock kirjoitti artikkeli- ja kirjasarjassa vuodesta 1996 lähtien käyttämällä termiä "metodologinen naturalismi" selventääkseen, että tieteellinen menetelmä rajoittuu luonnollisiin selityksiin olettamatta yliluonnollisen olemassaoloa tai olemattomuutta, eikä se perustu dogmaattisesta metafyysisestä naturalismista. Tuomari lainasi Pennockin todistusta asiantuntijatodistajana Kitzmiller v. Dover Area School District -oikeudenkäynnissä muistiolausunnossaan, jossa hän päätteli, että "metodologinen naturalismi on tieteen perussääntö nykyään":

"Asiantuntijat todistavat, että 1500- ja 1600-luvun tieteellisen vallankumouksen jälkeen tiede on rajoittunut etsimään luonnollisia syitä selittääkseen luonnonilmiöitä... Vaikka yliluonnolliset selitykset voivat olla tärkeitä ja niillä voi olla ansioita, ne eivät ole osa tiedettä ." Se on "perussääntö", joka "vaatii tutkijoiden etsimään selityksiä ympärillämme olevasta maailmasta sen perusteella, mitä voimme tarkkailla, testata, kopioida ja todentaa."

Eugene Scott sanoi:

Schafersman kirjoittaa, että "vaikka tiede prosessina vaatii vain metodologista naturalismia, uskon, että tutkijoiden ja muiden oletus metodologisesta naturalismista loogisesti ja moraalisesti sisältää ontologisen naturalismin" ja "väittelen, että metodologisen naturalismin harjoittaminen tai omaksuminen edellyttää looginen ja moraalinen usko ontologiseen naturalismiin, joten niitä ei ole loogisesti irrotettu toisistaan." Strahler on samaa mieltä: "Naturalistinen [ontologinen] näkemys on, että tarkkailemamme tietty universumi syntyi ja on toiminut koko ajan ja kaikessa osia ilman minkään yliluonnollisen toimijan sysäystä tai ohjausta. Tiede pitää naturalistista näkemystä perustavanlaatuisena oletuksensa."

Näkemyksiä metodologisesta naturalismista

W. V. O. Quine 
Pääartikkeli: Naturalisoitu epistemologia

W. V. O. Quine kuvailee naturalismia kannaksi, jonka mukaan totuudelle ei ole korkeampaa tuomioistuinta kuin luonnontiede itse. Hänen mielestään ei ole olemassa parempaa menetelmää kuin tieteellinen menetelmä tieteen väitteiden arvioimiseksi, eikä ole mitään tarvetta niinsanotulle "ensimmäiselle filosofialle", kuten (abstraktille) metafysiikalle tai epistemologialle, joka takaa ja oikeuttaa tiedeteen tai tieteellisen menetelmän.

Siksi filosofian tulisi voida vapaasti hyödyntää tutkijoiden löydöksiä omissa pyrkimyksissään, samalla kun he voivat vapaasti esittää kritiikkiä, kun väitteet ovat perusteettomia, hämmentäviä tai ristiriitaisia. Quinen näkemyksen mukaan filosofia on "jatkumo" tieteen kanssa, ja molemmat ovat empiirisiä. Naturalismi ei ole dogmaattinen käsitys siitä, että moderni näkemys tieteestä on täysin oikea. Sen sijaan se yksinkertaisesti katsoo, että tiede on paras tapa tutkia maailmankaikkeuden prosesseja ja että nykyaikainen tiede pyrkii ymmärtämään näitä prosesseja.

Karl Popper 
Karl Popper rinnasti naturalismin induktiiviseen tieteen teoriaan. Hän hylkäsi sen perustuen yleiseen induktiokritiikkiinsä (katso induktion ongelma), mutta kuitenkin tunnusti sen hyödyllisyyden keinona keksiä olettamuksia.

Popper sen sijaan ehdotti, että tieteen tulisi ottaa käyttöön falsifioitavuuteen perustuva menetelmä rajaamiseen, koska mitkään kokeet eivät voi koskaan todistaa teoriaa, mutta yksittäinen koe voi olla ristiriidassa sen kanssa. Popper on sitä mieltä, että tieteellisille teorioille on ominaista falsifiointi.

Alvin Plantinga 
Alvin Plantinga, Notre Damen filosofian emeritusprofessori ja kristitty, on tullut tunnettu naturalismin kriitikko. Hän väittää naturalismin vastaisessa evoluutioargumentissaan, että todennäköisyys, että evoluutio on tuottanut ihmisille luotettavia tosia uskomuksia on alhainen tai tutkimaton.

Plantinga väittää, että naturalismi ja evoluutio yhdessä tarjoavat ylitsepääsemättömän "hävittäjän uskolle, että kognitiiviset kykymme ovat luotettavia", toisin sanoen skeptinen argumentti Descartesin pahan demonin tai aivot altaassa kanssa.

Robert T. Pennock 
Robert T. Pennock toteaa, että koska yliluonnolliset tekijät ja voimat "ovat luonnonmaailman ja sen tekijöiden ja voimien yläpuolella" ja "luonnonlait eivät rajoita niitä", vain loogiset mahdottomuudet rajoittavat sitä, mitä yliluonnollinen toimija ei voi tehdä. Hän sanoo:

Tämänkaltainen naturalismi ei kerro mitään yliluonnollisen olemassaolosta tai olemattomuudesta, mikä tämän määritelmän mukaan on luonnollisten kokeiden ulkopuolella. Käytännön näkökulmasta yliluonnollisten selitysten hylkääminen olisi vain pragmaattista, joten ontologisella yliluonnollisilla olisi kuitenkin mahdollista puolustaa ja harjoittaa metodologista naturalismia. Tiedemiehet voivat esimerkiksi uskoa Jumalaan harjoittaessaan metodologista naturalismia tieteellisessä työssään. Tämä asema ei sulje pois tietoa, joka liittyy jollain tavalla yliluonnolliseen. Yleensä mikään, mitä voidaan tutkia ja selittää tieteellisesti, ei kuitenkaan ole yliluonnollista, yksinkertaisesti määritelmän mukaan.

Tieteellinen naturalismi 
1900-luvun jälkipuoliskolla Willard Van Orman Quine, George Santayana ja monet muut filosofit vaativat, että tieteen tuloksia tuottavia naturalistisia menetelmiä tulisi käyttää myös filosofiassa; tiede ja filosofia eivät eroa toisistaan, vaan muodostavat jatkumon (Continuum). Jo 1900-luvun alkupuolella ryhmä pragmatisteja, kuten John Dewey, Ernest Nagel, Sidney Hook ja Roy Wood Sellars halusivat filosofian lähemmäksi tiedettä ja väittivät, että todellisuus koostuu luonnollisesta eikä siten mitään yliluonnollista tarvitse postuloida. Näiden naturalistien mukaan tieteellistä metodia tulisi soveltaa kaikkiin todellisuuden eri aloihin, mukaanlukien inhimilliset "henkiset" asiat. 1900-luvun jälkipuoliskolla tunnetuin amerikkalainen naturalisti on ollut W. V. Quine (1908-2000). Naturalismissa on toisinaan selitetty luonnonlaeilla myös yhteiskuntaa ja ihmisen toimintaa tai asetettu kulttuuri luonnolle alisteiseksi, mutta yleensä naturalismilla ihmistieteissä tarkoitetaan kantaa, jonka mukaan ihmistieteiden tulisi tarkastella tutkimuskohteitaan samalla tieteellisellä metodologialla kuin luonnontieteissä tarkastellaan luonnon objekteja. Naturalismi vastustaa myös kaikkea mystiikkaa.

Eettinen naturalismi 

Eettinen naturalismi on käsitys, jonka mukaan etiikka on kokemusperäinen (empiirinen) tiede ja sitä voidaan tutkia kuten mitä tahansa muutakin luonnollista ominaisuutta.

Panteistitinen naturalismi 
Uskonnolliset käsitykset maailmankaikkeudesta voidaan pelkistää kahteen vaihtoehtoon:

1) Teistisen käsityksen mukaan maailmankaikkeus on tuonpuoleisen Jumalan luomusta – maailmankaikkeus ei itsessään ole jumalallinen.

2) Panteistisen käsityksen mukaan maailmankaikkeus on itsessään jumalallinen ja sillä on kaikki jumaluuden ominaisuudet (ikuisuus, elämä, tietoisuus, älykkyys).

Lukuun ottamatta panteisteja – jotka uskovat, että luonto on identtinen jumaluuden kanssa, mutta eivät tunnista erillistä persoonallista antropomorfista jumalaa – teistit haastavat ajatuksen siitä, että luonto sisältää kaiken todellisuuden. Joidenkin teistien mukaan luonnonlakeja voidaan pitää Jumalan (jumalien) toissijaisina syinä (Secondary causation).

Muita Naturalismin muotoja 
 Humanistinen naturalismi korostaa tieteellistä päättelyä inhimillisen käyttäytymisen perustana
 Liberaali naturalismi , naturalismin heterodoksinen muoto tieteellisen naturalismin ja yliluonnollisuuden välisessä käsitteellisessä tilassa. Immanuel Kant hylkäsi reduktionistisen materialismin metafysiikassa mutta ei muuten torjunut naturalismia. Hänen transsendenttista filosofiaa pidetään eräänä liberaalin naturalismin (Liberal naturalism) muotona.
 Naturalistinen havainto on empiirinen tutkimusmenetelmä, jolla tutkija ei tuo esiin ulkopuolista ärsykettä, vaan hän havaitsee käyttäytymistä sellaisena kuin se luonnostaan esiintyy ympäristössä.
 Runollinen naturalismi , lähestymistapa naturalismiin, joka mahdollistaa monia hyödyllisiä tapoja puhua luonnosta riippuen kohteen viitekehyksestä.
 Poliittinen naturalismi on poliittinen ja oikeusjärjestelmä, joka perustuu uskoon oikeudenmukaisen luonnonlain olemassaoloon
 Uskonnollinen naturalismi , uskonnolliset instituutiot, rituaalit, opit ja yhteisöt, jotka eivät sisällä yliluonnollisia uskomuksia
 Sosiologinen naturalismi on näkemys, jonka mukaan luonto ja sosiaalinen maailma ovat suurin piirtein identtisiä ja että niitä hallitsevat samanlaiset periaatteet.
 Henkinen naturalismi , lähestymistapa henkisyyteen, joka on vailla yliluonnollisuutta

Kritiikki 
Kaikille näille naturalismin esiintymille filosofiassa on olemassa myös vastaava vastakkainen ei-naturalistinen kanta ja naturalismia on arvosteltu paljon sitoutumisesta skientismiin, jonka mukaan tiede on maailman mitta. Esimerkiksi Quinen kriitikot ovat esittäneet, että hän haluaa korvata filosofian luonnontieteellä, ontologian fysiikalla tai tietoteorian empiirisellä psykologialla. Quinen kanta asiaan on se, että hän näkee filosofian ja tieteen välillä vain aste-eron, ja arkijärki, tiede ja filosofia muodostavat jatkumon, jossa siirtymä toisesta toiseen on astettaista. Voidaan kuitenkin kysyä mikä rooli filosofialle jää tässä jatkumossa ja asiasta keskustellaan vilkkaasti edelleen.
Erityisen kielteisesti naturalismiin on suhtautunut Edmund Husserlin (1859-1938) fenomenologia. Hänen mukaansa se on tieteellisen metodin vääristynyt hedelmä. Husserlin mukana kaikki tieto, kaikki tiede ja kaikki rationaalisuus riippuu tietoisista akteista, joita voida ymmärtää lainkaan naturalismin näkökulmasta. Maailma konstituoituu tietoisuuden kautta, ei siitä riippumatta eikä maailma voi ymmärtää ilman tietoisuutta. Husserlin kritiikki naturalismia kohtaan liittyy hänen käsitteeseensä luonnollinen asenne, joka on sulkeistettava fenomenologisen asenteen saavuttamiseksi.

Matematiikka ja todellisuus 
Edesmennyt matematiikan filosofi Mark Steiner on kirjoittanut tästä aiheesta laajasti ja myöntää, että matematiikan sovellettavuus muodostaa "haasteen naturalismille."

Katso myös 
Ateismi  
Taolaisuus 
Deismi  
Empirismi 
Hylomorfismi
Digitaalinen fysiikka 
idealismi
supernaturalismi
realismi
positivismi

Lähteet 

 Audi, Robert (1996). "Naturalism". In Borchert, Donald M. (ed.). The Encyclopedia of Philosophy Supplement. Yhdysvallat: Macmillan Reference. pp. 372–374.
 Carrier, Richard (2005). Sense and Goodness without God: A defense of Metaphysical Naturalism. AuthorHouse. p. 444. ISBN 1-4208-0293-3.
 Chen, Christina S. (2009). Larson, Thomas (ed.). "Atheism and the Assumptions of Science and Religion". Lyceum (2): 1–10.
 Danto, Arthur C. (1967). "Naturalism". In Edwards, Paul (ed.). The Encyclopedia of Philosophy. New York: The Macmillan. pp. 448–450.
 Dubray, Charles Albert (1911). "Naturalism" . In Herbermann, Charles (ed.). Catholic Encyclopedia. Vol. 10. New York: Robert Appleton Company.
 Durak, Antoine Berke (6 June 2008). "The nature of reality and knowledge".
 Gauch, Hugh G. (2002). Scientific Method in Practice. Cambridge University Press.
 Gould, S. J. (1965). "Is uniformitarianism necessary?". American Journal of Science. 263 (3): 223–228. Bibcode:1965AmJS..263..223G. doi:10.2475/ajs.263.3.223.
 Gould, Stephen J. (1984). "Toward the vindication of punctuational change in catastrophes and earth history". In Bergren, W. A.; Van Couvering, J. A. (eds.). Catastrophes and Earth History. Princeton, New Jersey: Princeton University Press.
 Gould, Stephen J. (1987). Time's Arrow, Time's Cycle: Myth and Metaphor in the Discovery of Geological Time. Cambridge, MA: Harvard University Press. pp. 119.
 Heilbron, John L., ed. (2003). The Oxford Companion to the History of Modern Science. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0195112290.
 Hooykaas, R. (1963). The principle of uniformity in geology, biology, and theology (2nd ed.). London: E.J. Brill.
 Kurtz, Paul (1990). Philosophical Essays in Pragmatic Naturalism. Prometheus Books.
 Lacey, Alan R. (1995). "Naturalism". In Honderich, Ted (ed.). The Oxford Companion to Philosophy. Oxford University Press. pp. 604–606. ISBN 978-0-19-866132-0.
 Post, John F. (1995). "Naturalism". In Audi, Robert (ed.). The Cambridge Dictionary of Philosophy. Cambridge University Press. pp. 517–518.
 Rea, Michael (2002). World Without Design: The Ontological Consequences of Naturalism. Oxford University Press. ISBN 0-19-924760-9.
 Sagan, Carl (2002). Cosmos. Random House. ISBN 978-0-375-50832-5.
 Schafersman, Steven D. (1996). "Naturalism is Today An Essential Part of Science". Archived from the original on 5 July 2019. Retrieved 3 November 2010.
 Simpson, G. G. (1963). "Historical science". In Albritton Jr., C. C. (ed.). Fabric of geology. Stanford, California: Freeman, Cooper, and Company.
 Sobottka, Stanley (2005). "Consciousness" (PDF).
 Strahler, Arthur N. (1992). Understanding Science: An Introduction to Concepts and Issues. Buffalo: Prometheus Books. ISBN 9780879757243.
 Stone, J.A. (2008). Religious Naturalism Today: The Rebirth of a Forgotten Alternative. G – Reference, Information and Interdisciplinary Subjects Series. State University of New York Press. p. 2. ISBN 978-0-7914-7537-9. LCCN 2007048682.
 Whitehead, A. N. (1997) [1920]. Science and the Modern World. Lowell Lectures. Free Press. ISBN 978-0-684-83639-3. LCCN 67002244.

Viitteet 
Viitenimet v1-v62 wikitekstissä vastaavat tämän artikkelin pohjana käytetyn 13.8.2022 luetun englanninkielisen artikkelin viitenumerointia, vaikka viitenumerot tietysti ovat lisäysten ja muutosten vuoksi tässä artikkelissa muuttuneet.

Kirjallisuutta 
 Mario De Caro and David Macarthur (eds) Naturalism in Question. Cambridge, Mass: Harvard University Press, 2004.
 Mario De Caro and David Macarthur (eds) Naturalism and Normativity. New York: Columbia University Press, 2010.
 Friedrich Albert Lange, The History of Materialism, London: Kegan Paul, Trench, Trubner & Co Ltd, 1925, ISBN 0-415-22525-6
 David Macarthur, "Quinean Naturalism in Question," Philo. vol 11, no. 1 (2008).
 Sander Verhaeg, Working from Within: The Nature and Development of Quine's Naturalism. New York: Oxford University Press, 2018.

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit