Ludvig I (Anjou)

Ludvig I (; 23. heinäkuuta 1339 Vincennes, Ranska – 20. syyskuuta 1384 Bisceglie, Napolin kuningaskunta) oli ranskalainen prinssi, Anjoun herttua sekä Provencen ja Mainen kreivi, joka julistautui vuonna 1382 Napolin kuningaskunnan kuninkaaksi saamatta sitä kuitenkaan haltuunsa. Hän oli myös Ranskan sijaishallitsija 1380-luvun alussa.

Elämänvaiheet
Ludvig oli Ranskan kuninkaan Juhana II Hyvän toiseksi vanhin poika. Hänen äitinsä oli Böömin prinsessa Bonne. Ludvigin veljiä olivat Ranskan kuningas Kaarle V, Burgundin herttua Filip Rohkea ja Berryn herttua Juhana.

Nuori Ludvig annettiin vuonna 1254 panttivangiksi Navarran kuningas Kaarle Pahalle. Ludvig osallistui vuonna 1356 tappiolliseen Poitiers’n taisteluun englantilaisia vastaan. Samana vuonna hän sai läänityksikseen Anjoun ja Mainen kreivikunnat. Vuonna 1360 hänen isänsä Juhana II korotti Anjoun perinnölliseksi herttuakunnaksi. Ludvig luovutettiin vuoden 1360 Brétignyn rauhansopimuksen nojalla Englantiin kuningas Edvard III:n panttivangiksi, mutta hän onnistui pakenemaan takaisin Ranskaan vuonna 1363. Tämän seurauksena kuningas Juhana II meni vapaaehtoisesti itse poikansa tilalle panttivangiksi Englantiin ja kuoli siellä vuonna 1364.

Veljensä Kaarle V:n hallitsijakaudella Ludvig toimi vuodesta 1364 Languedocin ja vuodesta 1369 myös vähitellen takaisinvallatun Guyennen maakunnan käskynhaltijana (lieutenant général). Ludvig taisteli englantilaisia vastaan ja alisti kovin ottein englantilaismieliset alueet, erityisesti Bretagnen. Kaarle V:n kuoltua vuonna 1380 Ludvig toimi alaikäisen veljenpoikansa Kaarle VI:n sijaishallitsijana.

Niin sanotun suuren skisman puhjettua Ludvig I asettui tukemaan vastapaavi Klemens VII:tä, joka lupasi luoda hänelle vastapalvelukseksi Keski-Italiaan oman ”Adrian kuningaskunnan”. Vuonna 1380 Ludvigin isän serkku, Napolin lapseton kuningatar Johanna I, joka oli myös Klemens VII:n tukija, adoptoi Ludvigin kruununperillisekseen. Napolin kruununperimyksestä syrjäytetty Johannan toinen sukulainen Kaarle Durazzolainen sai tukijakseen paavi Urbanus VI:n, joka kruunasi hänet Napolin kuninkaaksi Roomassa vuonna 1381 nimellä Kaarle III. Kaarle valtasi Napolin ja syrjäytti Johanna I:n ennen kuin Ludvig ehti tulla armeijoineen tämän apuun. Klemens VII kruunasi vuorostaan Ludvigin Sisilian (Napolin) ja Jerusalemin kuninkaaksi Avignonissa 30. toukokuuta 1382. Ludvig otti vuonna 1382 haltuunsa Johanna I:n valtakuntaan kuuluneen Provencen ja Forcalquier’n kreivikunnan. Hän lähti kesäkuussa 1382 Etelä-Italiaan sotaretkelle Kaarlea vastaan, mutta kuoli vuonna 1384 ehtimättä saada Napolia käsiinsä. Hänet haudattiin Angersin katedraaliin Ranskaan.

Ludvig I:stä polveutui niin sanottu nuorempi Anjou-suku. Hänen puolisonaan oli vuodesta 1360 Marie de Blois, jonka isä oli Blois’n kreivi Kaarle. Ludvigin läänitykset ja arvonimet peri hänen poikansa Ludvig II, joka jatkoi taistelua Napolin valtaistuimesta.

Lähteet

Aiheesta muualla

Ranskan kuninkaalliset
Prinssit
Sijaishallitsijat
Kruununperijät
Kruununtavoittelijat
Ranskalaiset herttuat
Vuonna 1339 syntyneet
Vuonna 1384 kuolleet