Talvijuurekkaat

Talvijuurekkaat (Flammulina) on Physalacriaceae-heimoon kuuluva sienisuku, joka sisältää useita ruokasienilajeja. Niiden suurin kaupallinen suosio on Itä-Aasiassa, jossa niitä viljellään laajalti. Myös Suomessa villinä kasvavat talvijuurekkaat ovat hyviä ruokasieniä. Jotkin lajit kasvavat pääasiassa talvikuukausina.

Ulkonäkö ja koko 
Talvijuurekkaat ovat helttasieniä, joilla on yleensä noin 1–5 senttimetriä leveä lakki ja noin 2–8 senttimetriä pitkä, enintään senttimetrin paksuinen jalka. Lakin muoto vaihtelee laakean kuperasta kuoppakeskustaiseen. Lakin väri on yleensä keltainen, oranssi tai ruskea, ja lakin pinta on usein tahmea. Heltat ovat valkeahkot, vanhemmiten kellertävät tai ruskehtavat. Jalka on tyvestä ruskea tai mustanruskea, ylempää kermanvärinen tai keltainen. Koko jalka on usein samettinukkainen. Itiölaskeuma on valkoinen tai kermanvalkoinen.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Talvijuurekkaiden suku on levinnyt maailmanlaajuisesti, mutta eniten lajeja on Aasiassa, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Puistotalvijuurekas (Flammulina velutipes) ja taigatalvijuurekas (Flammulina rossica) ovat laajalle levinneitä lajeja, mutta suvussa on myös rajatuilta alueilta tunnettuja lajeja, kuten Flammulina stratosa Uudesta-Seelannista.

Talvijuurekkaat ovat saprotrofeja, jotka kasvavat yleensä tuppaina lehtipuulla, harvemmin havupuulla. Ne voivat kasvaa sekä elävällä että kuolleella puulla. Kasvualustaksi kelpaavat puiden rungot, kannot, risut ja juuret. Talvijuurekkaat voivat näennäisesti kasvaa maassa, mutta silloin ne ovat sienirihmojen kautta yhteydessä puuainekseen, kuten maanalaisiin juuriin. Jotkin talvijuurekkaat kasvavat vain yhdellä isäntälajilla, esimerkiksi Flammulina cephalariae kasvaa vain Cephalaria leucantha -kasvin juurilla.

Jotkin talvijuurekkaat, kuten puistotalvijuurekas ja Flammulina elastica, kasvavat erityisesti talvikuukausina.

Taksonomia 
Puistotalvijuurekas (Flammulina velutipes) oli pitkään sukunsa ainoa laji ja vielä pidempään sukunsa ainoa eurooppalainen laji. Toiseksi vanhin laji on argentiinalainen Flammulina callistosporioides, joka kuvattiin vuonna 1964. Vuonna 1977 Euroopasta kuvattiin Flammulina ononidis, mutta vielä 1980-luvun lopussa eurooppalaisia lajeja tunnettiin vain neljä. 1990-luvulta lähtien lajien määrä on yhä kasvanut, ja vuonna 2020 talvijuurekkaita oli 16 hyväksyttyä lajia, joista kahdeksaa tavataan Euroopassa. Suomessakin on nykytiedon mukaan useampi laji, jotka erottaa toisistaan lähinnä mikroskooppisten piirteiden perusteella.

Vuonna 2020 talvijuurekkaita oli maailmanlaajuisesti 16 hyväksyttyä lajia:

 Flammulina callistosporioides
 Flammulina cephalariae
 Flammulina elastica
 Valjutalvijuurekas (Flammulina fennae)
 Flammulina ferrugineolutea
 Viljelytalvijuurekas (Flammulina filiformis)
 Viitatalvijuurekas (Flammulina finlandica)
 Flammulina lupinicola
 Flammulina mexicana
 Flammulina ononidis
 Poppelitalvijuurekas (Flammulina populicola)
 Taigatalvijuurekas (Flammulina rossica)
 Flammulina similis
 Flammulina stratosa
 Puistotalvijuurekas (Flammulina velutipes)
 Flammulina yunnanensis

Talvijuurekkaat ravintona 

Euroopassa talvijuurekkaita pidetään hyvänmakuisina ruokasieninä, joita voi poimia talvellakin. Suomalaiset talvijuurekkaat on luokiteltu joko hyviksi tai erinomaisiksi ruokasieniksi. Ruokasienestäjän kannalta tarkalla lajimäärityksellä ei ole merkitystä, sillä kaikkien suomalaisten talvijuurekkaiden käyttöarvoa pidetään samana.

Japanilaisessa keittiössä talvijuurekkaita edustaa enokitake-niminen viljelysieni, jota käytetään usein keitoissa. Vuoteen 2018 asti sitä pidettiin samana lajina puistotalvijuurekkaan kanssa, mutta nykyään sitä pidetään omana lajinaan nimeltä viljelytalvijuurekas (Flammulina filiformis). Laji on kaupallisesti merkittävä ruokasieni, jota viljellään varsinkin Kiinassa. Sillä on myös lääketieteellistä merkitystä, koska se sisältää muun muassa kasvaimia ja syöpää ehkäiseviä yhdisteitä.

Lähteet 

Physalacriaceae