Kiinalais-brittiläinen yhteisjulistus

Kiinalais-brittiläinen yhteisjulistus (, ) on Kiinan ja Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 1984 allekirjoittama sopimus liittyen Hongkongin luovuttamisesta Kiinalle. Sopimuksen nojalla Hongkongista tuli 1. heinäkuuta 1997 Kiinan kansantasavallan erityishallintoalue.

Hongkong oli ollut Britannian hallitsema kruununsiirtomaa vuodesta 1842 lähtien, jolloin Kiina luovutti sille Hongkongin saaren ensimmäisen oopumisodan jälkeen. Toisen oopiumisodan jälkeisen alueluovutuksen myötä siirtomaan alue laajeni käsittämään myös Kowloonin niemimaan. Vuonna 1898 Uudet territoriot vuokrattiin Britannialle 99 vuodeksi; 1997 oli vuokran umpeutumisvuosi.

Sopimuksen nojalla Hongkongista tuli ”yksi maa, kaksi järjestelmää”-periaatteen mukainen erityishallintoalue, jolla olisi itsehallinto muissa asioissa paitsi ulkoasioissa ja puolustuksessa. Hongkong säilytti lakinsa ja talousjärjestelmänsä, jotka pidettiin erillään Manner-Kiinasta. Hongkongin hallitusmuoto kodifioitiin Hongkongin peruslakiin, jonka nojalla Hongkongin asema erityishallintoalueena säilyisi ainakin 50 vuotta.

Kiinan mukaan sopimuksella ei Hongkongin luovutuksen tapahduttua enää ole oikeudellista voimaa, kun taas Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen mukaan se on edelleen voimassa ja sitova. Kiinan säätämän Hongkongin kansallisen turvallisuuden lain sekä vuoden 2021 lainsäädäntöneuvostovaalien ehdokasasettelun rajoitusten takia Britannian hallitus on katsonut, ettei Kiina noudata sopimusta.

Tausta 

Uusien territorioiden vuokran uudelleenneuvottelemista ehdotti ensimmäisenä Hongkongin silloinen kuvernööri Frederick Lugard vuonna 1909 vastineeksi Weihaiwein palauttamisesta Kiinalle. Tätä ei kuitenkaan koskaan varsinaisesti ehdotettu Kiinalle, ja Weihaiwei palautettiin Kiinan tasavallalle vuonna 1930. Toinen maailmansota ja Japanin miehitys Hongkongissa saivat aikaan lisää keskustelua Hongkongin brittihallinnan pysyvöittämisestä.

Kiinan sisällissodan voittaneet kommunistit eivät yrittäneet ottaa Hongkongia hallintaansa, ja alkuun siirtokunnan hallinnon ja kommunistien välit olivat ystävälliset. 1950-luvulta alkaen Hongkongin talous kasvoi nopeasti, ja se teollistui. Kulttuurivallankumouksen aikana vuonna 1967 hongkongilaiset kommunistit mellakoivat ja vaativat siirtomaavallan purkamista; vaatimuksilla ei kuitenkaan ollut tukea.

1970-luvun puolessavälissä paikalliset sijoittajat alkoivat huolestua pitkäaikaisten kiinteistösijoitusten kannattavuudesta. Hongkongin siirtomaahallitus ei voinut vuokrata maata Uusilla territorioilla vuotta 1997 pidemmälle. Kuvernööri Murray MacLehose keskusteli asiasta Kiinan johtajan Deng Xiaopingin kanssa, joka lupasi kunnioittaa Hongkongin ”erityisasemaa” vuoden 1997 jälkeenkin.  MacLehose julisti, että kiinteistösijoitukset olisivat turvallisia; markkinoiden reaktio oli positiivinen, ja sijoitusten kiihtyminen nosti Hongkongin kiinteistöjen arvoa.

Neuvottelut 

Varsinaiset neuvottelut sopimuksesta alkoivat syyskuussa 1982 Pekingissä. Neuvottelun osapuolina olivat Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcher ja Hongkongin kuvernööri Edward Youde sekä Kiinan pääministeri Zhao Ziyang ja johtaja Deng Xiaoping. Kiina teki neuvottelujen alussa selväksi, että se aikoo ottaa Hongkongin hallintaansa vuonna 1997 tarvittaessa voimaa käyttäen, mutta mieluiten siten, että kaupunki pysyisi sosioekonomisesti vakaana. Se ehdotti, että Hongkongista tehtäisiin paikallisten hallitsema erityishallintoalue, ja että sen olemassaolevat hallintorakenne ja talousjärjestelmä säilyisivät 50 vuotta. Kiinan puolella oli jo tehty valmisteluja tätä varten, eikä Kiina hyväksynyt muuta kuin koko Hongkongin luovuttamisen.

Ensimmäisellä vierailullaan Kiinassa Thatcher totesi, että sopimukset, joiden nojalla Hongkong oli Yhdistyneen kuningaskunnan hallinnassa, olivat edelleen voimassa ja päteviä. Brittien lähtökohta neuvotteluissa oli se, että Uusien territorioiden vuokraa voitaisiin jatkaa, ja muu Hongkong voitaisiin pitää Britannian hallinnassa. Hongkongin sotilaallinen puolustaminen oli kuitenkin käytännössä mahdotonta, ja Thatcher muistelee Dengin sanoneen hänelle, että tämä voisi kävellä Hongkongiin ja valloittaa sen yhden iltapäivän aikana. Kiinan mukaan 1800-luvulla allekirjoitetut epätasa-arvoiset sopimukset eivät olleet päteviä.

Neuvottelujen etenemättömyys johti sijoittajien luottamuksen laskuun, ja kiinteistöjen arvot laskivat. Hongkongin dollarin arvo romahti niin sanottuna mustana lauantaina 24. syyskuuta 1983.

Neuvotteluissa Hongkongin asukkaiden yleinen mielipide jätettiin pitkälti huomioimatta. Britit kuvailivat neuvotteluasetelmaa kolmijalkaisena jakkarana: Britannia, Hongkong ja Kiina olivat kaikki osapuolia neuvotteluissa. Kiina sivuutti tämän vertauksen ja väitti sen sijaan, että se edustaa jo hongkongilaisten tahtoa. Valtaosa Hongkongin asukkaista vastusti kaupungin luovuttamista Kiinalle: mielipidemittauksissa jopa 85 prosenttia asukkaista kannatti brittivallan jatkumista. Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministeriö torjui ehdotuksen kansanäänestyksestä, koska Kiina vastusti sellaista voimakkaasti, ja koska aiheen pelättiin olevan liian monimutkainen. Marraskuuhun 1983 mennessä britit olivat hyväksyneet sen, että koko Hongkong luovutettaisiin Kiinalle vuonna 1997.

Sopimusta luonnostelemaan asetettiin bilateraalinen työryhmä, joka sai luonnoksensa valmiiksi syyskuussa 1984.  Margaret Thatcher ja Zhao Ziyang allekirjoittivat sopimuksen Pekingin Kansankongressipalatsissa 19. joulukuuta 1984. Sopimus ratifioitiin 27. toukokuuta 1985, jolloin se myös astui voimaan, ja molemmat osapuolet rekisteröivät sen Yhdistyneiden kansakuntien sopimusrekisteriin 12. kesäkuuta 1985.

Sopimus 
Sopimuksen koko virallinen nimi on Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen ja Kiinan kansantasavallan hallituksen yhteisjuliskus Hongkongin kysymyksestä (, ).

Sopimus koostuu varsinaisesta sopimustekstistä, kolmesta liitteestä ja kahdesta muistiosta. 

Sopimuksessa Kiina julistaa ”päättäneensä jatkaa ylimmän vallan harjoittamista Hongkongissa” 1. heinäkuuta 1997 alkaen, ja Britannia julistaa ”palauttavansa Hongkongin Kiinalle”. Tämän jälkeen kuvaillaan Hongkongin tuleva hallitusmuoto itsehallinnollisena erityishallintoalueena, joka saisi säilyttää taloudellisen ja oikeudellisen järjestelmänsä.

Liite I kuvailee tarkemmin Kiinan politiikkaa Hongkongissa sekä Hongkongin itsehallintoa. Ainoastaan ulkopolitiikka ja maanpuolustus olisivat Kiinan vastuulla. Hongkong saisi säilyttää valuuttansa, passinsa, koulutusjärjestelmänsä sekä oleskeluoikeus- ja maahanmuuttopolitiikkansa. Liitteellä II perustettiin kummankin maan diplomaateista koostuva kiinalais-brittiläinen yhteistyöryhmä, joka kävisi vuoropuhelua ja valmistelisi sopimuksen toteutusta. Liitteen III nojalla erityishallintoalueen hallitus tunnustaisi Brittiläisen Hongkongin tekemät maanvuokrasopimukset. Kaikki maanvuokrasopimukset, jotka päättyisivät ennen Hongkongin luovutusta, olisi mahdollista uusia vuoteen 2047 asti. 

Sopimukseen liitetty muistio käsitteli kansalaisuuskysymystä. Sen nojalla Britannia loi British National (Overseas) -kansalaisuuskategorian. BN(O)-kansalaisuutta saattoivat hakea ennen heinäkuuta 1997 syntyneet hongkongilaiset. Hongkongin luovutuksen jälkeen kaikki hongkongilaiset menettivät British Dependent Territories - eli BDT-kansalaisuuden, mutta BN(O)-kansalaisuus säilyy. BN(O)-kansalaisilla ei ole automaattista oleskelulupaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Jälkivaiheet 
Hongkongin suvereniteetin siirto tapahtui sovitun mukaisesti 1. heinäkuuta 1997. 

Vuodesta 2014 lähtien Kiinan ja Hongkongin hallitukset ovat todenneet, että sopimus on jo toteutettu eikä se enää ole voimassa. Yhdistynyt kuningaskunta, Yhdysvallat ja G7 sitä vastoin ovat sitä mieltä, että sopimus on edelleen voimassa. Britannian ulkoministeriö on nimennyt sopimusrikkomuksiksi Causeway Bay Books -kirjakaupan työntekijöiden pidätykset manner-Kiinassa vuonna 2015, kansallisen turvallisuuden lain säätämisen vuonna 2020, vuodelle 2020 suunniteltujen (ja sittemmin seuraavalle vuodelle lykättyjen) lainsäädäntöneuvostovaalien 12 demokratiamyönteisen ehdokkaan ehdokkuuden hylkäämisen sekä ennen vuoden 2021 lainsäädäntöneuvostovaaleja säädetyt ehdokasasettelun rajoitukset. 

Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus on maaliskuusta 2021 lähtien todennut Kiinan olevan ”kiinalais-brittiläistä yhteisjulistusta rikkovassa tilassa”. Kiina on sivuuttanut syytökset ja syyttänyt Britanniaa uuskolonialismista ja pitää Hongkongin asioita omina sisäpoliittisina asioinaan. Kiinan ulkoministeriö on toistuvasti todennut, että sopimus on historiallinen asiakirja, jolla ei enää ole vaikutusvaltaa.

Kansallisen turvallisuuden lain säätämisen jälkeen Britannia laajensi BN(O)-kansalaisten asumisoikeuksia ja helpotti varsinaisen kansalaisuuden saantia. Kiina piti tätä ”törkeänä puuttumisena” sen asioihin ja lakkasi tunnustamasta BN(O)-passeja matkustusasiakirjoina.

Lähteet 

Hongkongin historia
1900-luvun kansainväliset sopimukset