Poliksena Solovjova

Poliksena Sergejevna Solovjova (), kirjailijanimi Allegro; (20. maaliskuuta (J: 1. huhtikuuta) 1867, Moskova, Venäjän keisarikunta – 16. elokuuta 1924, Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen runoilija, proosakirjailija ja kuvittaja.

Hänet luetaan kuuluvaksi symbolistisiin runoilijoihin venäläisen runouden ns. hopeakaudella. Hän voitti Puškinin mitalin vuonna 1908. Hän käänsi Liisa ihmemaassa -teoksen ensimmäisenä venäjän kielelle ja hänet tunnettiin Tropinka (, ’Polku’) -lehden ja kustantamon perustamisesta ja kuvittamisesta kumppaninsa lastenkirjailija Natalija Manaseinan kanssa (1869-1930).

Suku ja koulutus 
Poliksena Solovjovan vanhemmat olivat Poliksena Vladimirovna Romanova, puolalais-ukrainalaisesta suvusta, sukua filosofi Grigori Skovorodalle, ja Sergei Solovjov, joka oli tunnettu historioitsija ja Moskovan yliopiston rehtori. Poliksena oli nuorin 12 lapsesta. Hänen veljiään olivat historiallisten romaanien kirjailija Vsevolod Solovjov (1849-1903) ja filosofi ja runoilija Vladimir Solovjov. Hän opiskeli aluksi kotona ja luki ja kirjoitti jo viisivuotiaana. Luettuaan Afanasi Fetin runokokoelman hän alkoi itse kirjoittaa runoja. Myöhemmin hän opiskeli Moskovan maalaus-, kuvanveisto- ja arkkitehtuurikoulussa Vasili Polenovin ja Illarion Prjanišnikovin johdolla.

Kirjallinen ura 
Solovjova aloitti runouden julkaisemisen 16-vuotiaana vuonna 1883 Niva (, ’Niitty’) -lehdessä. Sen jälkeen hän keskittyi maalaamiseen, koska ei pitänyt itseään kyllin kirjallisesti lahjakkaansa. Hän muutti Pietariin vuonna 1895 ja liittyi kirjallisuuspiiriin, johon kuuluivat Konstantin Balmont, Aleksandr Blok, Zinaida Hippius, Vjatšeslav Ivanov ja Konstantin Slutševski (1837–1904), muiden symbolististen runoilijoiden joukossa. Hän heittäytyi pääkaupungin boheemipiireihin, käytti joskus ulkoillessaan miesten housuja ja hänellä oli naissuhteita. Häntä kyllästytti aina kuulla uusilta tuttavuuksiltaan kysymystä: Oletko sinä Vladimir Solovjovin sisar?

Vuonna 1898 Solovjova tapasi Keisarillisen sotilaslääketieteen akatemian professorin Mihail Petrovitš Manaseinin ja hänen vaimonsa Natalijan symbolististen runoilijoiden kokoontumisessa heidän kotonaan. Julkaistessaan vuonna 1899 ensimmäisen runokokoelmansa, jonka hän myös kuvitti, nimeltään Stihotvorenija (, runot), hän alkoi käyttää salanimeä ”Allegro”. Hän julkaisi runoutta myös aikakauslehdissä, kuten Vestnik Jevropy (, ’Euroopan sanansaattaja’), Mir Boži (, ’Jumalan Maailma’) ja Russkoje Bogatstvo (, ’Venäjän Rikkaus’). Noin vuonna 1901 Solovjova tapasi sisarukset Adelaida ja Jevgenija Gertsykin ja vuoden 1903 tienoilla myös runoilija Maksimilian Vološinin. Noin vuonna 1906 hän alkoi kesälomailla Koktebelissä Krimillä Gertsykin sisarten luona, jotka pitivät kirjallista salonkia, johon kuuluivat Vološin ja Manaseina.

Vuonna 1906 Solovjova perusti kustantamon ja lastenlehden Tropinka (, ’Polku’), jossa hän työskenteli toimittajana, kuvittajana ja kirjailijana Natalija Manaseinan kanssa. Sekä hänet että kustantamo palkittiin Puškinin kultamitalilla vuonna 1908.

Hän julkaisi henkilökohtaisesti yli kaksikymmentä kirjaa tehdessään Tropinkaa, mukaan lukien monia käännöksiä merkittävien lastenkirjailjoiden teoksista. Hän oli ensimmäinen, joka käänsi Liisa ihmemaassa -teoksen venäjäksi (, 1909). Myös muut symbolistirunoilijat käyttivät julkaisua laajasti luovien töidensä kanavana. Se oli aikansa merkittävä kustantamo, joka julkaisi noin 100 kirjaa vuoteen 1918 mennessä, joista yli puolet tehtiin Venäjän opetusministeriölle.

Kirjoittamisen ja kääntämisen lisäksi Solovjova julkaisi lehdessä monia piirustuksiaan. Hänen teoksensa edustavat monenlaisia tyylejä lasten piirustusten jäljitelmistä jugendgrafiikkaan. Hän myös tilasi piirroksia muilta taiteilijoilta parantaakseen lehden ulkoasua. Vaikka Solovjova seurasi usein symbolistista perinnettä, hän kirjoitti myös muissa genreissä, kuten kehtolauluja, uskonnollisia legendoja sekä arvoituksia ja runoja luonnosta ja eläimistä. Yksi näistä oli kevään kunniaksi vuonna 1907 kirjoitettu teatteridraama Svadba solntsa i vesny (, ’Auringon ja kevään häät’). Musiikin teokseen on säveltänyt Mihail Kuzmin.

Yksityiselämä ja uran loppupuoli 
Solovjova ja Manaseina aloittivat suhteen, ja vuodesta 1909 alkaen he asuivat Natalijan aviomiehen kanssa samassa talossa Pietarissa, osoitteessa Voznesenski 16. Vuonna 1917 he asuivat vapaaehtoisessa maanpaossa Krimillä välttääkseen Venäjän vallankumouksen väkivallan pääkaupungissa. Krimillä asuessaan Solovjova jatkoi kirjoittamista, mutta hänen teoksiaan julkaistiin vain satunnaisesti Simferopolin tai Feodosijan sanoma- ja aikakauslehdissä. Hän opetti Feodosijan kouluissa, toimi parantolan kirjastonhoitajana ja piti luentoja Koktebelissä kansanopistossa. Ansaitakseen elantonsa hän ja Manaseina tekivät ja myivät hattuja. Vuoden 1923 lopulla Solovjova ja Manaseina pystyivät palaamaan Moskovaan ystäviensä Kornei Tšukovskin ja Maksimilian Vološinin avulla. Solovjova sairastui ja joutui melkein välittömästi leikkaukseen, mutta hänen terveytensä heikkeni pian sen jälkeen. Solovjova kuoli 16. elokuuta 1924 Moskovassa, ja hänet on haudattu isänsä ja veljiensä viereen Novodevitšin hautausmaalle.

Perintö 
Monien vuosien ajan Solovjovan panos venäläiseen kirjallisuuteen oli unohdettuna, eikä häntä mainittu Neuvostoliiton aikana. Hänet esiteltiin uudelleen Venäjän hopeakauden kirjailijana vuonna 1999, kun Tatjana Nikititšna Žukovskaja ja Jelena Albertovna Kallo kokosivat Ellis Lakin kustantaman kirjan Sub Rosa vuonna 1999. Kirja sisältää Solovjovan sekä Tšerubina de Gabriakin (Jelizaveta Ivanovna Dmitrijeva, 1887–1928), Adelaida Kazimirovna Gertsykin (1874-1925) ja Sofija Jakovlevna Parnokin (1885-1933) teoksia. Hänen työnsä tutkimiseen on 2000-luvulla saatu uusia apurahoja.

Solovjova oli aikanaan suosittu kirjailija vaikka onkin jäänyt kirjallisuushistoriassa vähälle huomiolle. Hän kirjoitti melko perinteistä proosaa ja runoutta, josta huokuu symbolisteille ominainen metafyysinen maailmankatsomus. Solovjovan novelli Nebyvalaja (’olematon’, 1912) on parodinen kuvaus solovjovilaisuuden naisihanteesta: teoksen päähenkilö Sofija Kunde osoittautuu rakastajansa miespäähenkilö filosofi Granitsyninin mielikuvituksen tuotteeksi.

Valikoidut teokset

Runous 

 1899: Стихотворения ('Runot')
 1905: Иней ('Kuura')
 1909: Плакун-трава ('Pajuheinä')
 1912: Тайная правда ('Salainen totuus')
 1913: Перекресток ('Risteys')
 1914: Вечер ('Ilta')
 1923/1924: Последние стихи ('Viimeiset runot')

Lasten tarinat 

 1906: Jolka i osina ('Kuusi ja haapa')
 1907: Jolka ('Joulukuusi')
 1909: Prikljutšeniya Alisy v strane tšudes (Liisa ihmemaassa, käännös)
 1913: Krasnoje jaitško ('Punainen muna')

Asiasta muualla 

 Поликсена Сергеевна Соловьёва (Allegro) http://silverage.ru/allegro/
 Спендель, Д. Строительницы струн. Женщина, творчество, литература. «Петербург-XXI век» / Spendel, D.: Merkkijonojen rakentajat. Nainen, luovuus, kirjallisuus. "Pietari-XXI vuosisata", Pietari 2007. ss. 39-53.

Lähteet 

Vuonna 1867 syntyneet
Vuonna 1924 kuolleet
Venäläiset runoilijat
Lesbous
Symbolistiset taiteilijat
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Venäläiset kuvittajat
Venäläiset kuvataiteilijat