Sielun syntymisestä Timaioksessa

Sielun syntymisestä Timaioksessa (; ) on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja XIII, 70) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti Platonin Timaios-dialogin kuvausta sielun synnystä.

Historia 

Plutarkhos kirjoitti Moralian tutkielmat ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alkupuolella. Tutkielma Sielun syntymisestä Timaioksessa on Plutarkhoksen keskeisimpiä metafysiikan alan kirjoituksia. Se keskittyy suhteellisen lyhyeen Timaioksen tekstikohtaan, kohtaan 35a1–36b5, jossa kuvataan, kuinka demiurgi loi (maailman)sielun eri aineksista ja osista eri suhteiden mukaan. Plutarkhos oli aiheesta hyvin kiinnostunut, ja Timaios toimi yleisestikin koko hänen platonisminsa keskeisenä lähteenä. Tutkielmassa Plutarkhos osoittaa tuntevansa myös pythagoralaisuutta.

Moralia-kokoelmaan kuuluu myös tutkielman tiivistelmä nimeltä Tiivistelmä ”Sielun syntymisestä Timaioksessa” (, lat. Epitome/Compendium libri de animae procreatione in Timaeo) (kirja XIII, 71).

Sisältö 

Tutkielman alussa Plutarkhos lainaa Platonin tekstin, ja sen jälkeen esittää Vanhaa Akatemiaa edustaneitten Ksenokrateen ja Krantorin näkemykset, joissa Platonia tulkitaan allegorisesti. Hän käsittelee myös Eudoroksen näkemyksiä. Plutarkhos asettaa Ksenokrateen ja Krantorin näkemykset toisiaan vastaan ja esittää sen jälkeen oman näkemyksensä eräänlaisena kompromissina. Oman tulkintansa Plutarkhos sanoo olevan kirjaimellinen.

Plutarkhos ottaa lähtökohdakseen sen, että jumala on hyvä, eikä näin ollen voi luoda mitään pahaa. Siksi maailmassa olevan pahan täytyy tulla jostakin jumalan ulkopuolisesta. Tämä pahan alkuperä ei voi olla aine, koska se on määrittämätöntä ja vailla kaikkea kausaalisuutta. Siksi täytyy olla olemassa joku kolmas, jumalalle vastaan hangoitteleva tekijä. Tämä on jotakin epäjärjestyksessä olevaa ja irrationaalista, joka liikuttaa ainetta. Koska sielu on kaiken liikkeen perimmäinen syy, tämän kolmannen tekijän tulee olla sielu, joka on vailla järjestystä ja rationaalisuutta. Jumala siis loi maailman käyttäen valmiina ollutta järjestäytymätöntä ainetta sekä valmiina ollutta järjestäytymätöntä ja epärationaalista sielua. Aineen suhteen jumala erotti siitä neljä alkuainetta, kun taas sielun suhteen jumala sääteli sen epärationaaliset liikkeet ja muun toiminnan.

Maailman luomisessa oli näin kaksi vaihetta, kosmosta edeltänyt kaoottinen vaihe ja järjestäytyneen kaikkeuden eli kosmoksen vaihe. Kosmosta edeltänyt sielu toimi välittäjänä määräämättömän aineen ja Platonin liikkumattomien muotojen eli ideoiden välillä. Se kykeni siirtämään aineettoman maailman muodot aineelliseen maailmaan, mikä teki aineellisen maailman kohteista havaittavia. Tällaisen sielun järjelliset kyvyt olivat kuitenkin passiiviset, joten se ei voinut luoda maailmaa itsekseen; kykyjensä aktivoitumiseksi se tarvitsi jumalan väliintulon. Näin sielu kääntyi kohti jumalaa ja siitä tuli järjellinen maailmansielu, joka oli ikuisessa kiertoliikkeessä.

Lähteet

Kirjallisuutta

Käännöksiä ja tekstilaitoksia 

 Plutarch: On the Generation of the Soul in the Timaeus. Teoksessa  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
 Plutarch: Epitome of ”On the Generation of the Soul in the Timaeus”. Teoksessa  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.

Muuta kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Plutarch: De animae procreatione in Timaeo. Perseus. 
 Plutarch: De animae procreatione in Timaeo. Perseus. 

Plutarkhoksen teokset