Theodosius I:n asetukset

Theodosiuksen asetukset olivat Theodosius I:n vuosina 391 ja 392 julkaisema säädöskokoelma, jossa valtuutettiin pakanoiden vainot. Asetusten myötä Thessalonikalaisedikti pantiin täytäntöön, tähän käskykirjeeseen vetosivat myös Theodosius, Gratianus ja Valentinianus II, kun vuonna 380 kristinusko julistettiin Rooman valtakunnan uskonnoksi ilman erillistä direktiiviä.

24. helmikuuta 391 annettu asetus: Nemo se hostiis polluat 

Ensimmäinen asetus Nemo se hostiis polluat annettiin Mediolanumissa eli nykyisessä Milanossa 24. helmikuuta 391. Siinä kiellettiin pakanalliset uhrilahjat myös yksityisissä tilaisuuksissa, samoin temppeleihin ja pyhäkköihin pääsy kiellettiin sekä patsaiden ja muiden pyhien esineiden palvonta. Kieltojen rikkomisesta seurasi sakkorangaistus, jonka määrä oli viisitoista libraa kultaa. Asetus osoitettiin Rooman kaupungin Kaupunginprefekti (Praefectus urbi) Ceionius Rufius Albinukselle vuonna 391.

Asetus 11. toukokuuta 391 

Myönnettiin Concordiassa ja osoitettiin Virius Nicomachus Flavianukselle, Italian, Illyrian ja Afrikan pretoriaaniprefektille. Asetuksessa määriteltiin viralliset seuraamukset (lat. lapsi) niin sanotuille "kaatuneille", eli niille pakanoille, jotka oli kastettu kristinuskoon, mutta palanneet uudelleen oman uskontonsa pariin. (ks. myös kreikankielinen termi apostasia).

Asetus 16. kesäkuuta 391 

Aquileiassa 16. kesäkuuta 391 annetulla asetuksella jatketaan 24. helmikuuta 391 annettua asetusta, joka kieltää pakanakulttien palvonnan temppeleissä.

Pakanatemppelien sulkeminen 

Pakanat, jotka edelleenkin edustivat valtaosaa valtakunnan asukkaista, eivät helposti hyväksyneet temppeleihin määrättyä palvontakieltoa. Niinpä kristillinen, keisarillinen armeija miehitti temppelialueen ja kristityistä luostareista saapuneet fanaatikko munkit tuhosivat antiikin patsaita ja temppeleitä piispan johdolla.

Erityisen merkittävä oli Serapeionin temppelialueen tapaus Aleksandriassa, Egyptissä. Aleksandrian piispa Theofilos pyysi Theodosiukselta lupaa muuttaa Dionysoksen temppeli kirkoksi. Tämä keisarillinen päätös aiheutti pakanoiden kapinan ja taisteluja kristittyjä vastaan käytiin kaduilla sen jälkeen, kun kristityt olivat tappaneet Dionysoksen temppelin papit. Pakanat linnoittautuivat Serapeioniin eli Serapiksen temppeliin, jota piiritti keisarillinen joukko-osasto, roomalaisen komentajan johdolla sekä Theofiluksen johtamat fanaatikot. Kapinaa johti Olympios, joka kannusti pakanoita kuolemaan ennemmin kuin luopumaan esi-isiensä uskosta. Kun kristityt olivat tappaneet kaikki Serapeionin ei-kristityt, valitsivat he muutamia ruumiita (ilmeisesti myös vankiloista tuotuja), joiden sanoivat olevan kristittyjä marttyyrejä, joita pakanat olivat ottaneet panttivangeiksi ja lopulta surmanneet. Eunapios kirjoituksissaan kyseenalaisti väitteen, että pakanat olisivat ottaneet kristittyjä vangeiksi.

Efesoksen Artemiin temppeli oli yksi maailman seitsemästä ihmeestä. Se sai myös osansa tuhoamisesta. Arkkipiispa Johannes Khrysostomos järjesti fanaattisten askeettien avulla hävitysretken Antiokiaan. Retken tarkoitus oli temppelien purkaminen ja epäjumalankuvien palvojien tappaminen. Sen sijaan Gazan piispa Porfyrios hävitti kuuluisan Marnas-jumalan temppelin maantasalle.

8. marraskuuta 392 annettu asetus: Gentilicia constiterit superstitione 

Neljäs asetus julkaistiin 8. marraskuuta 392 Konstantinopolissa. Siinä kiellettiin erityisesti yksityiset pakanalliset kultit (kuten Laarit, Genius ja Penaatit). Asetuksessa Lex lulia maiestatis, säädettiin, että uhrirituaali rikoksista seuraa kansalaisoikeuksien menettäminen, myös kuolemantuomio oli mahdollinen. Ne asuintalot, joissa kyseisiä rituaaleja harjoitettiin, takavarikoitiin ja virkamiehet (decuriones), jotka eivät panneet täytäntöön asetuksessa säädettyä kieltoa, määrättiin suuriin sakkorangaistuksiin, joka oli 25–30 libraa kultaa.

Katso myös 

 Valtionuskonto
 Hypatia
 Uskonnonvapaus

Lähteet

Aiheesta muualla 
 

Antiikin kristillisyys
Kirkkohistoria
Kristilliset lait
Rooman valtakunta