Kolmen kannaksen raja

Kolmen kannaksen raja on sotilaallinen käsite, joka liittyy myös Suur-Suomi- ja heimoaatteeseen. Kolmen kannaksen rajalla tarkoitetaan tilannetta, jossa Suomen itäraja kulkisi kolmea kannasta pitkin: Suomenlahdelta Karjalankannasta pitkin Laatokkaan, sieltä Aunuksenkannasta pitkin Äänisjärvelle ja sieltä edelleen Vienankannasta pitkin Vienanmerelle. 1910- ja 1920-lukujen taitteessa kolmen kannaksen raja oli Suomessa varsin yleisesti hyväksytty tavoite Suomen itärajaksi niin poliittisesti vasemmistolaisissa kuin oikeistolaisissakin piireissä.

Historiaa

Tarton rauhaan 
Jo runoilija Emil von Qvanten toi esille ajatuksen kolmen kannaksen rajasta. Hänen esittämiinsä rajamäärittelyihin sisältyi selvä sotilaspoliittinen tarkoitus. Hänen mukaansa kolmen kannaksen raja oli Suomelle strategisesti välttämätön.

Hiljattain itsenäistyneen Suomen poliittiseen keskusteluun kuului myös Itä-Karjalan kysymys. Helposti puolustettavaksi otaksuttu kolmen kannaksen raja veti voimakkaasti puoleensa Suo­men porvarillisia piirejä mutta myös vasemmistolaisia. Pääministeri J. K. Paasi­kiven ensisijaisena kannustimena Itä-Karjalan kysymyksessä olivat taloudelliset ja sotilaspoliitti­set.

Ennen lokakuussa vuonna 1920 käytyjä Tarton rauhan neuvotteluja oli jo saman vuoden huhtikuussa Rajajoella käyty heimosotiin liittyviä aseleponeuvotteluja. Suomalaisten neuvottelutavoitteisiin vaikutti tuolloin Suomessa vallinnut voimakas heimoaate. Suomalaiset vetosivat kansojen itsemääräämisoikeuteen ja vaativat, että Itä-Karjalan suomensukuisilla kansoilla oli oltava oikeus päättää itse asemastaan. Suomalaiset tahtoivat, että Itä-Karjalassa toimeenpantaisiin kansanäänestys Suomeen liittymisestä. Kaikkia heimoaatteen kannattajia tämä ei tyydyttänyt, vaan he kannattivat kolmen kannaksen rajaa. Esimerkiksi Suomen sosiaalidemokraattisen puolueen Väinö Voionmaa kannatti kolmen kannaksen rajaa. Hän osallistuikin Tarton pitkiin ja monimutkaisiin rauhanneuvotteluhin. Voionmaa osallistui neuvotteluihin tieteellisenä neuvonantajana mutta myös Väinö Tannerin ohella SDP:n edustajana.

Jatkosodan aikaan 
Jatkosodassa Suomen virallinen päämäärä oli aluksi talvisodassa menetettyjen alueiden takaisinvaltaaminen. Jatkosodassa kyse oli kuitenkin hyökkäyssodasta, jossa pyrittiin valloittamaan Itä-Karjala ja saavuttamaan strategisesti merkitykselliset rajat. Sodan alussa sodanjohdon hyökkäyssuunnitelmat tähtäsivät jopa kauemmaksi kuin kolmen kannaksen rajalle. Suomalaiselle oikeistolle sota näytti mahdollisuudelta myös bolsevišmin kukistamiseen. Jatkosodan aikaan kolmen kannaksen rajaa kannattavat ilmaisivat kannatustaan lausahduksella "Lyhyt raja, pitkä rauha".

Jatkosodassa Suomi ei saavuttanut varsinaista kolmen kannaksen rajaa, vaikka se etenikin hyökätessään kolmelle kannakselle. Karjalankannaksen ja Aunuksenkannaksen lisäksi Suomi ei saavuttanut Vienankannasta vaan Maanselän kannaksen. Vuoden 1941 itsenäisyyspäivään mennessä Suomi oli saavuttanut Poventsa–Äänisjärvi–Seesjärvi-linjan. Tuo kolmen kannaksen puolustuslinja pidettiin kahden ja puolen vuoden asemasotavaiheen ajan.

Kesken asemasodan kesäkuussa 1942 nimikerkillä Pekka Peitsi kirjoittanut Urho Kekkonen kirjoitti muun muassa:

Koko asemasodan ajan Suomen sodanjohto suunnitteli Itä-Karjalan pitämistä miehitettynä siihen saakka, kunnes yleinen rauhankonferenssi aikanaan ratkaisisi, kenelle alue kuuluisi. Ylipäällikkö Mannerheim alkoi kuitenkin vuonna 1943 epäillä kolmen kannaksen kautta ulottuvaa rajaa, mutta hän taipui kuitenkin sodanjohdon suositukseen Aunuksenkannaksen ja Maaselän kannaksen pitämisestä, koska sekä Äänisen että Laatokan rannikkopuolustukset olivat suhteellisen vahvoja ja niiden takana oli harvateinen, hyvin laaja erämaa-alue, missä tarpeen tullen voitiin käydä tehokkaita viivytystaisteluja. Asemasota päättyi kesällä 1944 ja Suomi joutui vetäytymään valtaamiltaan alueilta.

Lähteet