The Hashish-Eater

The Hashish-Eater; or, The Apocalypse of Evil on kalifornialaisen kirjailijan Clark Ashton Smithin vuonna 1920 kirjoittama runo, joka kuvailee ”kosmista tietoisuutta” ja siitä seuraavia painajaismaisia ilmestyksiä. Runo ilmestyi ensimmäistä kertaa Smithin omakustanteena julkaisemassa runokokoelmassa Ebony and Crystal (1922). 1940-luvun lopulla Smith teki runoon joitakin korjauksia uusintapainoksia silmällä pitäen.

”The Hashish-Eater” sai tuoreeltaan ristiriitaisia arvosteluja, sillä sen vanhahtava tyyli ja yliluonnolliset aiheet olivat realismin aikakaudella epämuodikkaita. Yliluonnollisen kirjallisuuden harrastajat sen sijaan innostuivat runosta. Nykyään ”The Hashish-Eateria” pidetään Smithin parhaana runona. Sen tyyli luokitellaan joko romantiikaksi tai dekadenssiksi.

Kuvaus runosta 

”The Hashish-Eater” koostuu lähes 600:sta jambiseen pentametriin kirjoitetusta säkeestä. Säkeissä ei ole riimejä, eivätkä lauseiden rajat aina vastaa säejakoa. Runon alussa kertoja julistaa itsensä ”unien keisariksi”. Myöhemmin tekstissä kuvaillaan esimerkiksi muinaista arkkitehtuuria ja yliluonnollisia hirviöitä. Monet runon kohtauksista ja sanavalinnoista ovat vaikeaselkoisia ja epämääräisiä.

Smithin mukaan runo oli ”tutkielma kosmisesta tietoisuudesta” ja sen mahdollisuuksista. Sen kuvasto lainailee piirteitä mytologiasta ja saduista. Smithin mukaan ihminen ei todellisuudessa kestäisi kosmisten äärettömyyksien näkemistä, vaan hän lopulta luhistuisi niiden herättämän kauhun alle, kuten runon kertojalle käy. Nimestään huolimatta runo ei kerro huumeiden käytöstä, vaan hašis oli Smithin mukaan symboli tajunnan laajenemiselle ja korkeammalle tietoisuudelle.

Kirjoittaminen ja julkaisu 

Nuoren Smithin esikuva ja suojelija oli sanfranciscolainen runoilija George Sterling. Sterlingin runo ”A Wine of Wizardry” lienee ollut eräs ”The Hashish-Eaterin” esikuvista. Sterling itse tosin korosti runojen eroja. Smithin mukaan lähes yhtä tärkeä esikuva oli Gustave Flaubertin Pyhän Antoniuksen kiusaus. Vaikka ”The Hashish-Eater” viittaa hašikseen, ei Smith ainakaan runon kirjoittamisajankohtaan mennessä ollut kokeillut huumeita. Sterlingille Smith kertoi elämänsä olevan riittävän painajaismaista ilman huumeitakin.

Smith aloitti ”The Hashish-Eaterin” kirjoittamisen tammikuussa 1920 ja sai työnsä valmiiksi 20. helmikuuta. Tiukka runomitassa pitäytyminen teki työstä haastavaa. Smith oli tyytyväinen runonsa mielikuvitukseen mutta ei nauttinut sen kirjoittamisesta tai lopputuloksesta. ”The Hashish-Eater” ilmestyi ensimmäistä kertaa omakustanteena julkaistussa runokokoelmassa Ebony and Crystal (1922). 1940-luvun lopulla Smith teki runoon joitakin korjauksia uudelleenjulkaisuja varten.

Vuonna 2008 ”The Hashish-Eater” ilmestyi Hippocampus Pressin kirjana, joka sisältää molemmat versiot runosta sekä teoksen toimittajan Donald Sidney-Fryerin selitykset.

Vastaanotto 

Ebony and Crystal kävi huonosti kaupaksi, ja Smith joutui antamaan osan kappaleista pois, vaikka painosmäärä oli ollut 500. Myös vastaanotto oli hänen aiempia runojaan huonompi. Smithille ominainen, yliluonnollisia aiheita käsitellyt ja runomittoihin sitoutunut romantiikka oli mennyt muodista ja realismi hallitsi kaunokirjallisuuden valtavirtaa. Harriet Monroe kirjoitti aikalaisarviossa:

Smithin suojelija George Sterling sen sijaan piti ”The Hashish-Eaterista”. Hän kuvaili runoa ”hämmästyttäväksi” ja piti sitä ”mielikuvituksekkaimpana” koskaan lukemanaan runona. Sterlingin mukaan ”The Hashish-Eater” ”sortui estetiikan puolelle”, mikä ei ”tällaisessa” runossa kuitenkaan ole suuri puute. H. P. Lovecraft puolestaan ylisti ”The Hashish-Eateria” ”englanninkielisen kirjallisuuden parhaaksi mielikuvituksen orgiaksi”. 

Smith itse piti ”The Hashish-Eateria” väärinymmärrettynä tekstinä. Nykyään se on kuitenkin hänen arvostetuin runonsa. Brian Stablefordin mukaan Smithin ranskalaisesta dekadenssista ammentava tyyli näkyy voimakkaimmin juuri ”The Hashish-Eaterissa” sekä Zothique-sarjan novelleissa, jotka vievät ”laskelmoidun eksotiikan loogiseen päätepisteeseensä”. Erik Davisin mielestä Smithin teksti on niin koristeellista, että tapahtumien ja mielikuvien sijaan lukijan huomio kiinnittyy sanavalintoihin. ”Synkän ilmestyskokemuksen vieraannuttava toiseus muuttuu itseoppineen erakon kielellisten pakkomielteiden vieraannuttavaksi toiseudeksi. Tämä on runouden äärimmäinen dekadenssi, syvä antiromanttinen ironia.”

Lähteet 
 Joshi, S. T. (toim.).

Viitteet

Kirjallisuutta 
 
 
 
 
 

82 Runot
Clark Ashton Smith
Runot
Yhdysvaltalainen kirjallisuus