Kato (kielitiede)

Kato on äänteenmuutos, jossa äänne katoaa kokonaan. Sitä voi pitää äänteen reduktion eli heikentymisen luonnollisena ääripäänä. Katoa merkitään tyhjän joukon (nolla) merkillä: , esimerkiksi kielihistoriallisesti *k >  (luetaan usein: ”historiallisen k:n vastineena on kato”) tai synkronisessa kielenkuvauksessa (jolloin kyse ei ole äänteenmuutoksesta vaan morfofonologisesta prosessista) ä →  / __[+MON] (luetaan usein: ”ä:n vastineena monikon tunnuksen edellä on kato”).

Esimerkiksi suomen varhaishistoriassa k:n astevaihtelu on johtanut heikentymisen kautta äänteen täyteen katoon: jalka : *jalkat > vanhan kirjasuomen (*)jalɣat (kirjoitettiin yleensä gh:lla tai g:llä: jalghat, jalgat) > nykysuomen jalat. Katoa osoittaa myös unkarin määräisen artikkelin az loppukonsonantin katoaminen konsonanttialkuisen sanan edellä: az ember ’ihminen’ mutta a ló ’hevonen’.

Koska merkintätapa on sama (tyhjän joukon merkki), joskus tapaa käyttöä, jossa kato merkitsee samaa kuin nollamorfi, esimerkiksi: ”Englannin sanassa sheep monikon merkkinä on kato ̇” = sanan sheep voi morfologisesti analysoida sheep+, missä monikon morfeemi edustuu nollamorfina eli ”katona”.

Kadolle läheinen käsite on elisio, jolla tarkoitetaan äänteen katoa juoksevassa puheessa puhetempon vuoksi, esim. englannissa boys and girls [boɪz ænd gɚːɫz] → [boɪzn̩ gɚːɫz], and-sanan alkuvokaali ja loppukonsonantti katoavat, ei niinkään historiallisesti sanasta tai ilmauksesta kokonaan vaan yksittäisessä puhunnoksessa.

Kadolle vastakkainen ilmiö taas on toisaalta äänteen säilyminen, toisaalta äänteiden väliin tuleva sekundaarinen tai intrusiivinen äänne. Sekundaariseksi äänteeksi nimitetään yleensä artikulaattorien liikkeestä syntyvää puolivokaalista äännettä, esim. suomessa hauen → [hauwwen] – huulten avautuessa pyöreästä u-vokaalista laveaksi e-vokaaliksi väliin ilmestyy uusi puolivokaali [w]. Intrusiivisesta äänteestä tunnettu esimerkki on brittienglannin intrusiivinen r (engl. intrusive r); esimerkiksi law and order > lawr and order [lɔːɹ æn ɔːdə]. Siinä äänne ei ole pelkästään artikulaattorien liikkeen aiheuttama vaan konventionaalinen, kielelle ominainen tapa rikkoa jokin äännejono.

Lähteet 

Kielitiede