Apollon Grigorjev

Apollon Aleksandrovitš Grigorjev (ven. Аполло́н Алекса́ндрович Григо́рьев); (20. heinäkuuta [J: 1. huhtikuuta] 1822 Moskova, Venäjän keisarikunta – 7. lokakuuta [J: 25. syyskuuta] 1864 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija, kääntäjä ja kirjallisuuskriitikko.

Suku ja koulutus, virka-ura 
Apollon Grigorjev syntyi Moskovassa Zamoskvoretšjen kauppiaskaupunginosassa yhdysupseeri ja nimineuvos Aleksandr Ivanovitš Grigorjevin (1788-1863) ja maaorja-ajurin maaorja-tyttären välisestä suhteesta. Vasta vanhempiensa naimisiinmenon jälkeen vuonna 1823 yksivuotias Apollon haettiin pois Moskovan keisarillisesta orpokodista. 

Apollon sai koulutuksensa kotona ja opiskeli vuodesta 1829 lähtien lääketieteen opiskelija S. I. Lebedevin johdolla uskontoa, katekismusta, latinaa ja matematiikkaa. Sen jälkeen hän opiskeli vuosina 1836-1838 Pogodinin sisäoppilaitoksessa. Vuonna 1838 hän tuli opiskelemaan keisarillisen Moskovan yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan. Hänellä oli loppututkinto vuodelta 1842 oikeustieteestä, mutta hän ei koskaan harjoittanut sitä ammatikseen.

Joulukuusta 1842 elokuuhun 1843 hän johti yliopiston kirjastoa ja elokuusta 1843 lähtien hän toimi yliopistoneuvoston sihteerinä. Kärsittyään onnettomasta rakkaudesta Antonina Fjodorovna Korshiin, Grigorjev lähti Pietariin, missä hän palveli rovastikunnan neuvostossa (ven. Управе благочиния) ja senaatissa. Kesästä 1845 lähtien hän omistautui kokonaan kirjallisille harrastuksille.

Grigorjevin vuodet Pietarissa olivat myrskyisiä. Vuonna 1847 Grigorjev palasi Moskovaan ja meni naimisiin Lydia Fjodorovna Korshin (aiemman onnettoman rakkautensa ja kirjailijoiden Jevgeni ja Valentin Korshin sisar) kanssa ja keskittyi lähinnä virka-uraansa. Hän oli aktiivisesti yhteistyössä Moskovan kaupunkilehden (ven. Московском городском листке) kanssa, toimi oikeustieteen opettajana Aleksanterin orpojen instituutissa vuonna 1848, siirtyi opettajaksi Moskovan orpokotiin vuosiksi 1850-1853 ja toimi oikeustieteen opettajana Moskovan 1. kymnaasissa maaliskuusta 1851 toukokuuhun 1857 saakka.

Kirjallinen ura 
Useita Grigorjevin runoja julkaistiin Otetšestvennije Zapiski-kirjallisuuslehdessä (ven. Отечественные записки, 'Kotimaan muistiinpanoja') vuonna 1845, ja sen jälkeen useita lyhyitä säkeitä, kriittisiä artikkeleita, teatterikatsauksia ja käännöksiä Repertuar (ven. Репертуар) ja Pantheon (ven. Пантеон) lehdissä. Grigorjev myös käänsi ranskan- ja saksankielistä runoutta venäjäksi. Vuonna 1846 Grigorjev julkaisi huonon vastaanoton saaneen runokirjan. Myöhemmin hän kirjoitti vähän omaa runoutta keskittyen sen sijaan Shakespearen (Kesäyön unelma, Venetsian kauppias, Romeo ja Julia), Byronin (Parisina ja katkelmia Childe Harold's Pilgrimagesta), Molièren ja Casimir Delavignen teosten kääntämiseen. Grigorjev käänsi myös Sofokleen, J. W. von Goethen ja Heinrich Heinen runoutta.

A. D. Galakhoviin tutustumisen ansiosta hän toimi Otetšestvennije Zapiski -lehdessä teatteri- ja kirjallisuuskriitikkona vuosina 1849-1850.

Vuonna 1850 Grigorjevista tuli Moskvitjaninin (ven. Москвитянин, 'Moskovilainen') toimittaja ja sen henkilöstön nuorten jäsenten johtaja. Huolimatta "vanhasta toimituksesta" (Mihail Pogodin, Stepan Shevyrev ja Aleksandr Veltman) Grigorjev kokosi "nuoren, rohkean, humalaisen, mutta rehellisen ja lahjakkaan" -piirin: Aleksandr Ostrovski, Aleksei Pisemski, Boris Almazov, Aleksei Potehin, Andrei Petšerski, Jevgeni Edelson, Lev Mei, Nikolai Berg ja Ivan Gorbunov. Vaikka he eivät olleet slavofiileja, Moskvitjanin houkutteli heitä, koska he pystyivät perustamaan sosiaalisen ja poliittisen ideologiansa Venäjän todellisuuteen. Grigorjev oli piirin pääteoreetikko, joka saavutti huippunsa 1860-luvun alussa.

Vuosina 1850-1856 Grigorjev toimi Moskvitjanin-lehden toimittajana, jossa hän hylkäsi aikaisemmat romanttiset utopistiset fantasiansa ja alkoi arvostaa Venäjän ruohonjuuritason hyveitä ja olemassa olevien instituutioiden vakautta. Pääkaupungin länsimieliset eivät ottaneet hänen nationalistisia tunteitaan hyvin vastaan, ja hän työskentelikin opettajana noin vuoteen 1861 saakka, jolloin hän pystyi jatkamaan journalismia Vremja (ven. Время, 'Aika') -aikakauslehdessä.

Grigorjev kirjoitti Moskvitjaniin, kunnes sen julkaisemisen lopetettiin vuonna 1856. Sitten hän työskenteli seuraavissa lehdissä: Jakor (ven. Якорь, '''Ankkuri'), Russkoi besed (ven. Русской беседе, 'Venäläinen keskustelu'), Biblioteka dlja tštenija (ven. Библиотека для чтения, 'Lukukirjasto'), alkuperäinen Russkom slove (ven. Русском слове, 'Venäläinen sana' ) yhtenä kolmesta toimittajasta, Russkom mire (ven. Русском мире, 'Venäläinen maailma'), Svetotše (ven. Светоче), Albert Startševskin Sin Otetšestva (ven. Сыне отечества, 'Isänmaan poika') ja Mihail Katkovin Russkij Vestnik (ven. Ру́сский ве́стник, 'Venäläinen sanansaattaja'). Kuten Moskvitjaninissa, hänen lähipiirinsä oli potšvennikov (ven. почвенников, uraa-uurtava), mutta hänen innostuksensa kuitenkin laantui. Vuonna 1861 hän lähti Orenburgiin kadettijoukkojen venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajaksi, mutta kyllästyi työhön ja palasi vuonna 1862 Pietariin.

Apollon Grigorjev kirjoitti myös Mihail Dostojevskin julkaisemaan Vremja (ven. Время, 'Aika') kirjallis-poliittisen aikakauslehteen vuodesta 1861 alkaen. Lehdessä julkaisivat monet aikakauden johtavat kirjailijat ja sen levikki oli huomattava, mutta vuonna 1863 sensuuri lakkautti julkaisun. Vuonna 1864 Vremja herätettiin uudelleen henkiin nimellä Epokhi (ven. Эпохи, 'Epookki') ja Grigorjevista tuli jälleen "ensimmäinen kriitikko", mutta ei enää pitkäksi aikaa. Hän kuoli samana syksynä.

Runoiljana Grigorjev oli ennen muuta rakkauslyyrikko. Hänen runojensa taustalla on usein omaelämäkerrallinen tilanne, kohteena älymystöpiireissä tunnettu nainen ja tarinan loppuna yleensä täyttymätön onni. Runosarja saattaa sisältää yhden rakkaustarinan, jossa lyyrisen minän tunnot ulottuvat alun ihastumisesta ja intohimosta lopun elegiseen haikeuteen. "Ole onnellinen. Unohda se mitä oli ..." Monet Grigorjevin runot tulivat tunnetuiksi romansseina, muun muassa Tsyganskaja vengerka (Mustalaistanssi). Hän kirjoitti muistelmateoksen Moi literaturnyje i nravsvennyje skitaltšestva (ven. Мои литературные и нравственные скитальчества, Kirjalliset ja moraaliset harharetkeni'', 1862-1864).

Grigorjev palasi Pietarissa boheemielämäänsä ja joutui velkoihin, ennen kuin alkoi kirjoittaa teatteriarvosteluja useisiin sanomalehtiin. Vaikka hänen arvostelunsa olivat suosittuja, alkoholismi oli vaatinut veronsa ja hän kuoli vuonna 1864.

Kirjallisuuskriitikko 
Apollon Grigorjev tunnettiin omana aikanaan ennen muuta kirjallisuuskriitikkona. Hänen "orgaanisen" käsityksensä mukaan kirjallisuuden tuli ilmentää omalle ajalleen ja kansalle tärkeitä aatteita. Tämä kritiikkinäkemys ammensi muun muassa Friedrich von Schellingin romantiikan taidekäsityksestä. Hänen kirjallisuuskritiikkinsä sisältää merkittäviä arvioita Aleksandr Puškinista, Nikolai Gogolista ja nuoresta Leo Tolstoista.

Grigorjev pyrki asettumaan Pavel Annenkovin, Vasili Botkinin ja Aleksandr Družinin edustaman esteettisen kirjallisuuskritiikin ja radikaalikriitikkojen Nikolai Tšernyševskin, Nikolai Dobruljovin ja Dmitri Pisarevin väliin "orgaaniseksi" kutsumallaan kritiikillä. Hänen näkemyksensä mukaan kirjallisuuden tuli ilmentää ideoita ja sen ilmentämät aatteet ja ideat tekivät siitä orgaanisen osan kansakunnan yhteiskunnallista ja historiallista kehitystä. Grigorjevin mukaan taide oli elämän intuitiivista ymmärtämistä, synteettistä ja välitöntä. Toisin kuin taide, taide ei ollut analyyttistä eikä empiirisin faktatiedoin todennettavaa. Tällainen taide- ja kirjallisuuskäsitys ei saanut kannatusta radikaalipiireissä, joiden maailmankatsomus nojasi positivismiin ja materialismiin.

Perintö 
Grigorjev kuului niihin runoiiljoihin, jotka symbolistit toivat uudelleen venäläisten lukijoiden tietoisuuteen. Aikalaiset pitivät Grigorjevia "viimeisenä romantikkona". Hänet tunnettin laajasta kielitaidostaan, musikaalisuudestaan ja filosofian tuntemuksestaan. Hänen värikäs ja traaginen elämänsä päättyi sairauskohtaukseen velkavankeudessa. Grigorjev haudattiin Mitrofanijevskin hautausmaalle runoilija Lev Mein viereen. Hänet on haudattu uudelleen Volkovskin hautausmaalle. Nikolai Strahov keräsi Grigorjevin monissa eri lehdissä julkaistut artikkelit yhteen ja ne julkaistiin vuonna 1876.

Grigorjev tunnettiin yhtä lailla epäsäännöllisestä ja itsetietoisen myrskyisestä elämäntavasta kuin proosastaan ja runoudestaan. Grigorjevin omaelämäkerrallinen, erittäin subjektiivinen runous on enimmäkseen unohdettua, mutta monet hänen venäläisiin mustalaislauluihin perustuvat sanoituksensa ja balladinsa ovat edelleen suosittuja Venäjällä.

Lähteet 

Venäläiset runoilijat
Venäläiset kääntäjät
Kirjallisuuskriitikot
Vuonna 1822 syntyneet
Vuonna 1864 kuolleet