Papinkappa

Papinkappa on pitkä, maahan saakka ulottuva musta viitta, jota papit ovat käyttäneet papintakin (kaftaanin) päällä. 

Ruotsissa ja Suomessa musta kappa oli osa papin arkiasua keskiajalta 1700-luvulle saakka, jolloin siitä tuli liturginen asu. Kappa kiinnitettiin yleensä kantajansa harteille nauhojen ja kaftaanin selkäpuolella olevien nappien avulla. Kustavilaisella ajalla, 1700-luvun lopulla papinkappa sai vaikutteita ranskalaisesta ”abbékapasta”, siitä tuli kapea, lähes laahusmainen vekitetty kangassuikale. Kappa oli osa papin virkapukua 1900-luvulle saakka, mutta sen jälkeen sen käyttö on vähentynyt ja lähes loppunut. Sitä ei enää mainita Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispainkokouksen hyväksymässä pappien virkapukua koskevissa ohjeissa.

Kappa oli alkuaan oppineen tunnusmerkki ja se palveli myös päällyskaapuna. Kappa oli yleensä villaa. 1700-luvun lopulta alkaen ylemmät papit ja teologian professorit saivat Ruotsi-Suomessa luvan kuninkaalta käyttää silkistä valmistettua kappaa. Kappaa pidettiin papinkauluksen (liperien) ohella osana papin säätypukua. Kun pappi tuomittiin menettämään pappisvirkansa, hänet tuomittiin "menettämään kappa ja kaulus". 1800-luvun alkupuolelle, jopa vuosisadan lopulle saakka papit omistivat kappansa ja vasta silloin alettiin kirkkoihin hankkia kappoja, jolloin siitä tuli eräänlainen liturginen vaate, jota käytettiin vain kirkossa.

Joskus seurakunnissa vietetään "perinnejumalanpalvelusta" esimerkiksi 1800-luvun käsikirjan mukaan, ja tällöin pappi voi olla jumalanpalveluksessa pukeutuneena kaftaaniin ja papinkappaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Liturginen_vaatetus
Papit
Viitat