Tilaton väestö

Tilaton väestö, tilattomat eli maattomat on se Suomen osalta historiallinen osa maaseudun väestöä, jolla ei ollut omistuksessaan maata, vaan joka sai elantonsa muulla tavoin. Kausitöillä elantonsa hankkivista tilattomista käytettiin heidän marginaalista asemaansa kuvaavia suorasukaisia nimityksiä, kuten irtain työväki tai kylänloppulaiset. Jälkimmäinen nimitys kuvaa sitä, että heidät sijoitettiin kirkon ylläpitämissä dokumenteissa, kuten rippikirjoissa, kylän muun, taloittain luetellun väen jälkeen. 1800-luvun lopun Suomessa tilattomia oli noin neljännes maaseudun kotitalouksista.  

Tilattomiin luettiin maanvuokraajat eli arentimiehet, mäkitupalaiset, muonamiehet, itselliset ja loiset, lyhyesti kuvaillen seuraavanlaiset ryhmät:
 Lampuodit eli tilanvuokraajat, jotka viljelivät kokonaista tilaa, joka kuitenkin oli hallinnollisesti päätilan alainen. 1800-luvulla sai alkunsa uusi lampuotien ryhmä, virkatalojen vuokraajat eli arrendaattorit.
  Torpparit, jotka asuivat ja viljelivät tilanomistajilta vuokraamaansa tilan osaa eli torppaa.
 Mäkitupalaiset, jotka yleensä asuttivat pieniä mökkejä tilanomistajien mailla; toisin kuin torppiin, mäkitupiin ei kuulunut viljelysmaata. 
 Itselliset asuivat mäkitupalaisten tavoin omissa mökeissään, jotka usein sijaitsivat kylän laitamille yhteismaalle muodostuneessa mökkiryhmässä.
 Muonamiehinä eli muonatorppareina teki talvisin taloissa työtä "talon ruuassa"  mäkitupalaisia, jotka näin ansaitsivat rahapalkkaa muutamalla viikoittaisella työpäivällä.
 Loiset eli kestit olivat maaseudun alimman statuksen työväkeä, johon kuuluvat eivät omistaneet asuntoa vaan asuivat työnantajiensa tarjoamissa tiloissa.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta 
 
 
Suomen maatalouden historia 
Suomen asutus- ja yhteiskuntahistoria