Hollannin kielioppi

Hollannin kielioppi käsittää morfologian ja syntaksin. Fonologiaa käsitellään erikseen.

Substantiivit 

Hollannissa sanoilla on kaksi sukua: aiemmasta maskuliinista ja feminiinistä muodostunut yhteinen suku sekä neutri, eli samoin kuin esimerkiksi ruotsin kielessä. Epämääräinen artikkeli kaikilla suvuilla on een ja määräinen yhteisessä suvussa de ja neutreilla het. Monikossa on vain määräinen artikkeli ja se on kummallakin suvulla de.

Monikko muodostetaan yleensä päätteellä -en.

Sijamuodot 
Hollannin substantiiveilla on englannin ja ruotsin tapaan kaksi sijamuotoa: nominatiivi ja genetiivi. Akkusatiivimuoto erotetaan nominatiivista kuitenkin persoonapronomineissa. Datiivi on nykykielestä käytännössä kuollut.

Pronominit

Persoonapronominit 

Lähde:

Teititeltäessä käytetään u-pronominia

Verbit 

Hollannin kielessä on neljäntyyppisiä verbejä: kolmentyyppiset heikot verbit, jotka luokitellaan preteritin tunnuksen mukaan (-d-, -t-, -cht-), ja vahvat verbit. Verbit päättyvät yleensä -en perusmuodossa, mutta poikkeuksia on myös (esimerkiksi zijn). Hollannin kielen yleinen pitkien ja lyhyiden vokaalien vaihtelu esiintyy heikossa verbeissä seuraavasti: lyhyt vokaali esiintyy perusmuodossa, preesensin monikkomuodossa ja konjunktiivin preesensissä (eren, ere), pitkä esiintyy kaikissa muissa muodoissa (eert, eerde, geëerd). Samalla tavalla toimii myös pitkien ja lyhyiden konsonanttien vaihtelu (eggen, egt, geëgd). Samaa vaihtelua on f-v-vaihtelu (hoven, hoofden) ja s-z-vaihtelu (verhuizen, verhuisde).

Verbin taivutusmuodot 

Kuten saksassa, hollannissakin verbin liittotempukset (perfekti ja pluskvamperfekti) muodostetaan joko verbillä hebben tai zijn ja pääverbin partisiipin perfektillä (had gedood, was geweest).

Lähteet 

kielioppi
Kielioppi kielittäin