Kirkottaminen

Kirkottaminen tai kirkotus on uskonnollinen riitti, jossa synnyttänyt nainen ja lapsi rituaalisesti puhdistetaan, siunataan ja hänen puolestaan rukoillaan kirkossa. Ortodoksisen perinteen mukaan kirkotuksessa pappi esittelee lapsen seurakunnalle ja ottaa hänet seurakunnan täysivaltaiseksi jäseneksi.

Kirkotuksella on niin ei-kristillisiä kuin kristillisiäkin juuria. Se oli kristinuskossa yleinen käytäntö ainakin keskiajalta 1900-luvulle saakka. 1960-luvulla pidetyn Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen jälkeen katolinen kirkko on suurimmalta osin korvannut kirkotuksen kasteen yhteydessä pidettävällä siunauksella. Ortodoksinen kirkko harjoittaa kirkotusta edelleen.

Historia 
Keskiajan Länsi-Euroopassa kirkko piti synnyttänyttä naista epäpuhtaana. Synnytyksen jälkeen yleinen tapa olikin rituaalisesti puhdistaa nainen kirkottamalla tämä. Keskiaikaisesta lähdemateriaalista päätellen naiset pitivät kirkottamista positiivisena juhlatapahtumana, jossa he kiittivät Jumalaa lapsesta ja johon heidän oli hyväksyttyä pukeutua tavallista juhlavammin. 

Varhaisemmin keskiajalla nainen odotti kirkotuksen alkamista kirkon ulkopuolella. 1550-luvulta lähtien nainen sai odottaa rituaalin alkua myös kirkon sisäpuolella esimerkiksi alttarin läheisyydessä. Se saattoi kertoa siitä, että kirkko ei enää pitänyt hiljan synnyttänyttä naista epäpuhtaana.

Ortodoksisessa kirkossa 
Ortodoksisen perinteen mukaan sekä äiti että lapsi kirkotetaan 40 päivää synnytyksen jälkeen. Pappi tapaa äidin ja lapsen kirkon ovella ja rukoilee heidän puolestaan, jonka jälkeen hän vie lapsen kirkon sisäpuolelle ja rukoilee tämän puolesta. Kirkotus saattaa tapahtua juuri ennen lapsen kastamista, joskin ainakin Suomessa yleiseksi on tullut, että lapsi on kastettu jo ennen kirkotusta.

Lähteet 

Kirkolliset toimitukset
Ortodoksiset kirkolliset toimitukset