Roomalainen uskonto

Roomalaisella uskonnolla tarkoitetaan antiikin Rooman uskonnollisia käytäntöjä ja ilmiöitä, jotka ovat kehittyneet erilaisista kulteista, ja jotka liittyvät kiinteästi paitsi kaupunkiin ja sen asukkaisiin myös sen poliittiseen ja sosiaaliseen kehitykseen.

Kaupungin alkuperä, kuten myös Rooman uskontohistoria ovat kiistanalaisia kohteita. Viime aikoina italialainen arkeologi Andrea Carandini, joka on tunnettu antiikin Rooman alkuperän tutkimuksesta, on suorittanut kaivauksia Palatiumin alueella ja osoittanut, että Rooman kaupunki on syntynyt jo 800-luvulla eaa. Kyseinen ajanjakso on yhteneväinen myös kaupungin syntyperästä kertovien traditioiden kanssa.

Sen sijaan roomalaisen uskonnon alkuperä voidaan jäljittää Italiaan saapuneiden indoeurooppalaisten kansojen uskonnollisiin perinteisiin, jotka todennäköisesti saivat alkunsa joskus 1400-luvulla eaa. Nämä kansat aikoinaan muuttivat Italian niemimaalle etruskien ja kreikkalaisten sivilisaatioihin ja elivät Lähi-idän kulttuureiden vaikutuspiirissä useiden vuosisatojen ajan.

Roomalainen uskonto lakkasi olemasta Rooman valtakunnan "virallinen" uskonto vuonna 380, kun Thessalonikalaisedikti julkaistiin. Tuolloin kristinuskosta tuli valtion ainoa virallinen uskonto. Kristinuskoon kääntynyt Rooman keisari Theodosius I:n julistama käskykirje kielsi kaikki ei-kristilliset kultit, niin harhaoppiset kuin pakanallisetkin (ks. polyteismi), joita ediktin voimaantulon jälkeen vainottiin. Aiemmin vuosina 362–363 keisari Julianus oli pyrkinyt palauttamaan roomalaiset uskontotraditiot, siinä kuitenkaan onnistumatta.

Kansalaisuskonto 
"Roomalainen uskonto" on nykyaikainen ilmaus. Italiankielessä termillä religione "uskonto" on kuitenkin selkeä etymologinen johdanne latinankieliseen sanaan religio. Latinankielinen termi ilmaisee merkityksen, joka sisältää rituaalin harjoittamisen ja jumalien palvonnan. Perinteisesti seremoniat toistettiin useita kertoja, jolla varmistettiin, että riitti oli suoritettu oikein tiettyjen sääntöjen mukaan. Tässä mielessä roomalaiset liittivät käsitteeseen religio eräänlaisen uskontokokemuksen ja pelonsekaisen kunnioituksen pyhästä alueesta ja palvontamenoista.
Uskonto (religio) on se, mikä saa meidät palvomaan  luonnoltaan korkeampaa olentoa, jonka olemuksen miellämme jumalalliseksi.

(Cicero, De inventione. II, 161)"Rooman valtion keskeisin päämäärä niin monarkian, tasavallan kuin keisarivallankin aikana oli taata valtion koskemattomuus ja vauraus. Tästä syystä myös kansalaisten siviilioikeudet ja uskontoon liittyvät oikeudet ja velvollisuudet nähtiin yhtenä kokonaisuutena. Näin valtio piti itsellään oikeuden määritellä, mikä on pyhää. Tästä johtuen roomalainen uskonto oli kansalaisuskonto, jolla oli julkinen luonne, ja joka oli vahvasti läsnä myös Rooman institutionaalisessa organisaatiossa". Sen sijaan sana "uskonto" on nykyaikainen käsite, joka on paljon edellä mainittua järjestelmää monimutkaisempi ja ongelmallisempi, sillä se kattaa laajan kirjon monenlaisia merkitysyhteyksiä:Uskonnolliset käsitykset voidaan ilmaista ​​symbolisesti, myyttisinä kertomuksina, rituaalisuorituksina tai taiteellisina esityksinä, jotka yhdessä muodostavat uskonnollisen ajattelun perusteet, selityksen maailmasta ja perustan ihanteellisille tavoille ja arvoille. (Enrico Comba, Antropologia delle religioni. Un'introduzione. Bari, Laterza, 2008, p. 3)Latinalaisen termin religio ja nykyaikaisen uskonnon käsitteen merkityssisällön erojen määrittäminen, nostaa esiin myös roomalaisen uskonnon uniikit ominaisuudet ja sisällön roomalaisten elämässä.Roomalaiselle uskonnolle (tai yleisemmin kreikkalaisroomalaiselle) oli tunnusomaista kaksi piirrettä: sosiaalisuus ja palvontamenot. Sosiaalista uskontoa harjoitetiin yhdessä yhteisön jäsenten kanssa ei yksittäisenä yksilönä; kyse oli osallistumisesta eikä mistään muusta. Roomalaiset  harjoittivat uskonnollista elämäänsä oman sosiaalisen ryhmänsä joko perheen, ammatti- tai rituaaliyhteisön tai ennen kaikkea poliittisen yhteisönsä piirissä. (John Scheid, La religione a Roma. Bari, Laterza, 1983, p. 8)Tästä syystä, roomalaisten mielestä uskonnolla ei ollut mitään tekemistä sen kanssa, jota me kutsumme yksilön uskonnolliseksi vakaumukseksi, sillä valtio toimi välittäjänä yksilön ja jumaluuden välillä:

Roomalaisen uskonnollinen asenne on [...] erotettava uskontojärjestelmästä. Religio ei ole sama kuin uskontunnustus.

(Robert Schilling, Rites, Cultes, Dieux de Rome. Parigi, Klincksieck, 1979, p.74; cit. in John Scheid, Op.cit., p. 8)Rooman uskonnollisessa myötätunnossa (pietas) kyse oli vahvasta tahdosta taata respublican (valtio ja kansa) menestys noudattamalla tunnollisesti uskonnollisia tapoja, ja perinteisiä kultteja ja rituaaleja, joiden avulla jumalat saatiin takaamaan pax deum (rauha jumalien ja ihmisten välillä) (pax deorum). Roomalaisten mielestä Rooman menestys suhteessa muihin kaupunkeihin ja maailmaan oli todistus siitä, että harmonia jumalien kanssa ja uskonnon ja sen rituaalien tarkka noudattaminen oli hyödyllistä.
... mutta juuri uskonnollisessa myötätunnossa ja palvontamenojen noudattamisessa piilee poikkeuksellinen viisaus, joka on saanut meidät täysin ymmärtämään, että kaikki on oikein ja jumalallisen tahdon hallitsemaa, olemme ylittäneet kaikki kansat ja kaikki kansakunnat.

(Cicerone, De haruspicum responso, 9; traduzione di Giovanni Bellardi, in Cicerone, Le orazioni vol. III, Torino, UTET, 1975, pp. 302-305)

Ja jos haluamme verrata kulttuuriamme vieraisiin kansoihin, käy ilmi, että olemme kaikin tavoin joko samanlaisia tai jopa huonompia, mutta uskonnon, eli jumalien suhteen olemme ylivoimaisia. 

(Cicerone, De natura deorum. II, 8; traduzione di Cesare Marco Calcante. Milano, Rizzoli, 2007, pp. 156-7)

Katso myös 

 Roomalainen mytologia

Lähteet