Sukeltajamyytti

Sukeltajamyytti on laajalle levinnyt luomiskertomus, jossa ylin olento lähettää yleensä eläimen alkumereen noutamaan hiekkaa tai mutaa asuinkelpoisen maan rakentamiseksi. Osa tutkijoista tulkitsee myyttiä psykologisesti, toiset kosmogonisesti; molemmissa tapauksissa maan katsotaan olevan peräisin meren pohjasta. Sukeltajamyytti on yleinen Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen kansanperinteessä, mutta sitä esiintyy myös tšuktšien, jukagiirien, tataarien, ainujen ja monien suomalais-ugrilaisten kansojen perinteissä. Levinneisyysalueensa perusteella myytti on peräisin Itä-Aasian rannikolta, mistä se on levinnyt kansojen muuttaessa länteen Siperiaan ja itään Pohjois-Amerikan mantereelle.

Monille Amerikan alkuperäiskansojen luomiskertomuksille on ominaista, että maailman luominen alkaa, kun olennot ovat nukuksissa tai horroksessa alkumaailmassa. Sukeltaja, usein kuikka, herää ensimmäisenä ja alkaa valmistella asuinkelpoisen maailman luomista tuleville olennoille. Monissa tapauksissa tarinat kuvaavat sarjaa epäonnistuneita yrityksiä luoda maa-alue ennen ratkaisun löytämistä.

Sukeltajamyytti muinaissuomalaisilla 
Sukeltajamyytin arvellaan olevan myös muinaissuomalaisten alkuperäinen luomiskertomus, jonka eteläisempi alkumuna on myöhemmin syrjäyttänyt. Yhteinen piirre kummassakin myytissä ovat alkumeri ja -lintu. Alkumunasta kertovat tarinat ovat tavallisesti kalevalamittaisia, kun taas sukeltajamyytti on suorasanainen. Suomesta tallennetut sukeltajamyytin versiot ovat hyvin pelkistettyjä. Niiden mukaan alussa oli meri, jossa seisoi kultapatsas. Patsaan päällä istui Jumala tai paholainen, joka käski jotakuta hakemaan maata meren pohjasta. Tästä maasta syntyi maailma. Maan hakija oli esimerkiksi paholainen tai kuikka.

Seuraavan kertomuksen on tallentanut Väinö Salminen suistamolaiselta runonlaulajalta Elessei Valokaiselta vuonna 1908:

Lähteet 

Luomistarut