Lesogorskin vesivoimalaitos

Lesogorskin vesivoimalaitos ( tai Роухиала ГЭС, Rouhiala GES eli ГЭС-10, alkuperäinen nimi: Rouhialan vesivoimalaitos ) on Vuoksessa, Leningradin alueen Jääskessä Venäjällä, sijaitseva vesivoimalaitos. Voimalaitos on tyypillinen jokivoimalaitos, jossa sen läpivirtaavaa vesimäärää ei voi itsenäisesti säännöstellä sähköenergian kysynnän mukaan. Saimaalta tulevia vesimääriä säädellään Tainionkosken vesivoimalaitoksella, joka on Vuoksessa ylimmäinen siinä toimivasta neljästä voimalaitoksesta . Lesogorskin voimala on joen neljäs eli alin voimala.

Pato 
Voimalaitoksen pato sulkee Vuoksen uoman koko leveydeltä ja sen pituus on 146 metriä ja suurin korkeus 30 metriä. Pato on betonista valamalla valmistettu gravitaatiopato, johon voimalarakennus on integroitu kiinteästi. Padon harjalla kulkee joen ylittävä tie. Padossa on rakenteet ohijuoksutukselle ja tukkirännille, joka on poistettu käytöstä. Myös jäänmuodostus on huomioitu portilla, jota kautta voidaan poistaa jäätä. Ohijuoksutusportteja on kolme ja ne ovat 20 metriä leveät. Kaksi on varustettu sylinterimäisillä porteilla ja kolmas segmenttiportilla. Kolmen ohijuoksutuskanavan läpi mahtuu virtaamaan vettä 1 550 m³/s ja jääportin kautta 79 m³/s.

Voimala 
Voimalassa toimii neljä vesiturbiinia, joiden kapasiteetti on kullakin 29,5 megawattia. Vesiturbiinit ovat Kaplan-turbiineja, jotka on suunniteltu toimimaan 15,4 metrin pudotuksella. Voimalan tuottama sähkö siirretään kytkinkentälle, jossa sen jännite nostetaan 110 kilovolttiin kantaverkkoa varten. Voimalaitoksen keskimääräinen vuotuinen energiantuotanto on 661,6 gigawattituntia.

Historiaa

Vuoksen rakentamisen taustaa 
Vuoksi on vesirikas joki, joka alkaa Saimaasta ja laskee Laatokkaan. Vielä 1900-luvun alussa se virtasi vapaana lohijokena, jossa oli sen ensimmäisen 30 kilometrin matkalla 18 koskea, joiden yhteinen pudotus oli 64 metriä. Rouhialan koskessa vesi putosi 7,8 metriä. Koska Vuoksi sijaitsi Pietarin lähellä, tarvittiin kaupungin sähköistämiseen luotettavia ja halpoja sähköenergialähteitä. Pietarin ensimmäiset sähkölaitokset tuottivat sähkönsä höyrykoneiden voimalla polttamalla kivihiiltä. Hiili oli kallista kauppasaartojen ja ensimmäisen maailmansodan vuoksi. Siksi katseet kääntyivät jo 1800-luvulla Vuoksen koskiin. Vuoksen koskiosuuksia olivat ostamassa eurooppalaiset teollisuusyhtiöt ja pankit ja pian ulkomaiset yritykset tai pankit omistivat Vuoksen koskiosuuksista 98 %. Jokeen rakennettiin aluksi pieniä voimalaitoksia, joiden sähköenergia pyöritti vain joen varressa sijaitsevia teollisuuslaitoksia. Ensimmäisen maailmansodan, ja etenkin itsenäistymisen, jälkeen alkoivat koskiosuudet keskittyä kotimaisiin käsiin. Vasta valtion lunastettua tai takavarikoitua koskiosuuksia itselleen päästiin jokeen rakentamaan voimaloita. Ensimmäinen voimala oli Imatran vesivoimalaitos.

Voimalaitoksen rakentamisen vaiheita 
Tornatorin omistaja Eugen Wolff oli hankkinut Rouhialan kosken rantoja haltuunsa jo vuonna 1918 ostamalla ne pietarilaiselta yhtiöltä. Hänen ajatuksensa rakentaa voimala ja myydä energia Pietariin kariutui itsenäistyneessä Suomessa vuonna 1919 säädettyyn lakiin, jolla estettiin energian myynti ulkomaille eli Venäjälle. Koska sähköenergia haluttiin valtion kehittämiseksi, ei sähkötuotannon yksityistä omistusta katsottu suopeasti. Niinpä Wolf alkoi kaupata koskiosuuksiaan, ensin Imatran voimalle mutta neuvotteluiden pitkittyessä Kymenlaakson teollisuusyrityksille. Koskiosuudet yhtiöitettiin O.Y. Rouhiala A.B. -yhtiölle. Nyt voitiin Rouhialan kosken yläpuoliset kosket ottaa mukaan suuren voimalan rakentamiseen. Voimalarakentamisen hankevetäjäksi ilmoittautui Enso-Gutzeit, joka halusi osan tuotetusta energiasta itselleen.

Kun Imatran vesivoimala saatiin vuonna 1928 käyttökuntoon ja seuraavana vuonna vihittyä, alettiin kiirehtiä seuraavan voimalan rakentamista. Rouhialan voimalaa rakennettiin elokuusta 1934 vuoteen 1937. Ensimmäinen koneisto alkoi toimia maaliskuussa 1937 ja kaikki koneistot olivat toiminnassa 19. joulukuuta 1937. Siihen asennettiin neljä 25 megawatin koneistoa, jotka toimitti Tampella. Voimalaitoksen kapasiteetiksi tuli 92 megawattia, mikä teki siitä Vuoksen toiseksi suurimman voimalan.

Sotavuosien tapahtumia 
Neuvostoliiton hyökkäys aloitti lyhyen talvisodan, jonka seurauksena Karjalankannaksen alueluovutuksessa Suomi menetti sekä Enson että Rouhialan voimalat Neuvostoliitolle. Suomeen kulkeneet suurjännitelinjat korvattiin nopeasti syyskuussa 1940 Leningradiin ja Viipuriin johtavilla suurjännitelinjoilla. Kun suomalaiset hyökkäsivät natsi-Saksan kanssa kannakselle käynnistäen jatkosodan, vallattiin aluksi takaisin muun muassa talvisodassa menetetyt alueet. Rouhialan voimalasta purettiin kaksi vesiturbiinia, jotka kuljetettiin turvaan Gorkin ja Ust-Kamennogorskin voimalaitoksille. Kaksi muuta vesiturbiinia jätettiin hajotettuna paikalleen. Suomalaiset ottivat voimalan haltuunsa 22. elokuuta 1941. Kun Leningrad vapautettiin saksalaisilta, hyökkäsi Neuvostoliitto Suomea kohti ja alkoi valloittaa kannaksen alueita. Tämä Neuvostoliiton suurhyökkäys pakotti suomalaiset perääntymään ja molemmat voimalat menetettiin taas. Voimalan vauriot korjattiin ja voimala käynnistettiin 19. joulukuuta 1945.

Voimalan myöhempiä vaiheita 
Voimalan kaksi koneistoa liitettiin 19. joulukuuta 1945 kannaksen kantaverkkoon. Turvaan viedyt kaksi muuta koneistoa tuotiin takaisin ja asennettiin paikoilleen vuosina 1946–1947. Vuonna 1948 annettiin voimalaitokselle uusi nimi Lesogorskin voimalaitos. Lesogorskin ja Svetogorskin voimalaitokset liitettiin vuonna 1949 samaan yhtiöön () ja niitä on siitä alkaen ohjailtu samasta yhtiöstä käsin. Voimalan koneistoja päivitettiin myöhemmin 27 megawatin koneistoiksi, jolloin voimalaitoksen kapasiteetiksi tuli 108 megawattia.

Voimalassa oli vuonna 2006 kolme koneistoa toiminnassa, jolloin voimalan kapasiteetti oli 70,5 megawattia. Vuonna 2009 aloitettiin  laitoksen koneistojen modernisointi, jossa vanhat koneistot korvattiin uusilla 29,5 megawatin laitteilla. Koneistot vaihdettiin yksi kerrallaan. Niiden asennukset valmistuivat vuosina 2010, 2011 ja 2012, ja koko urakka valmistui 18. joulukuuta 2013. Laitoksen kapasiteetti kohosi 118 megawattiin. Voimalaitoksen sähkö toimitetaan 110 kilovoltin linjoja pitkin teollisuudelle, asutuskeskuksille ja Suomeen.

Katso myös 
 Tainionkosken vesivoimalaitos (Vuoksen ylin voimala)
 Imatran vesivoimalaitos (Vuoksen 2. voimala)
 Svetogorskin vesivoimalaitos (Vuoksen 3. voimala)

Lähteet 
 Lesogorskin vesivoimalaitos, GeoMixer-karttapalvelu, kosmosnimki.ru, viitattu 24.5.2021

Huomioita

Viitteet

Aiheesta muualla 

 Лесогорская ГЭС  (valokuvia), myenergy.ru 
 На Лесогорской ГЭС в Ленобласти запущен новый гидроагрегат, 2010 
 Rouhiala – uusi mahtava voima-asema, Kuva, 17.11.1937, nro 4, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Vuoksen alue
Suomen entiset rakennukset ja rakennelmat
Jääski
Venäjän padot
Venäjän vesivoimalaitokset