Marija Žukova

Marija Semjonovna Žukova (), os. Zevakina; (19. joulukuuta 1804 tai [juliaanisen kalenterin mukaan] 1. tammikuuta 1805 Arzamas, Nižegorskin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 26. huhtikuuta 1855 Saratov Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija.

Suku ja koulutus 
Marija Zevakina syntyi köyhään aatelisperheeseen. Hänen isänsä oli piirisyyttäjä Semjon Semjonovitš Zevakin. Marija vietti lapsuutensa maaseudulla, sai aatelistytöllle sopivan hyvän kotikoulutuksen todennäköisesti vauraamman aatelisperheen tyttären seurana ja harrasti maalaustaidetta.

Vuonna 1838 hän matkusti terveyssyistä Ranskaan ja Etelä-Italian hoidettavaksi. Žukovan poika opiskeli lukiossa Pietarissa vuodesta 1840 lähtien. Ulkomaanmatkojensa jälkeen Žukova asui vuodesta 1843 lähtien Pietarissa ja isänsä luona Saratovissa ansaiten elantonsa kirjailijana ja kopiomaalarina.

Vuonna 1848 Žukovan yliopistosta valmistunut poika oli Saratovin maakunnan lehden toimittajana. Marija Žukova oli taiteellisesti lahjakas, joka huomattiin taidemaalari Aleksandr Vasilievitš Stupinin (1776-1861) perustamassa Venäjän ensimmäisessä maakunnallisessa maalauskoulussa, joka toimi vuosina 1802-1862 Arzamassa. Myöhemmin hän ansaitsi elantonsa tekemällä kopioita kuuluisien taiteilijoiden maalauksista Eremitaašiin. Saratovissa Žukova teki kuva-albumin paikallisesta kasvistosta, joka on päätynyt Marinskin maatalouskouluun.

Yksityiselämä 
Vuonna 1822 Marija Zevakina solmi avioliiton nižni novgorodilaisen varakkaan maanomistajan, piirituomari Razumnik Vasiljevitš Žukovin, kirjailijoiden Vasili Mihailovitšin Žukovin ja Anna Sergejevna Žukovan pojan kanssa. Aviomies vietti tuhlailevaa elämää ja menetti omaisuutensa mm. uhkapelissä. Marija Žukova erosi miehestään ja he muuttivat erilleen vuonna 1830. Hän lähetti poikansa isänsä luokse Saratoviin ja muutti Pietariin, jossa aloitti kirjallisen toimintansa.

Kirjallinen ura 
Ystävyys kirjailija ja taiteilija, vuosikirja "Molodikin" kustantajan ruhtinatar Sofia Aleksejevna Golitsinan (1808-1858) kanssa antoi Žukovalle mahdollisuuden tutustua yläluokan elämään ja opiskella nykykirjallisuutta. Vuosina 1830-1837 aikana hän vieraili usein Pietarissa, mutta hänen tutustumisestaan ​​Pietarin kirjalliseen maailmaan ei ole luotettavaa tietoa. Žukovan esikoisteos oli nimettömänä julkaistu kertomuskokoelma Vetšera na Karpovke (”Illat Karpovkalla”, 1837-1838), jota kirjallisuuskriitikko Vissarion Belinski kehui yhdeksi sen vuoden parhaimmista julkaisuista. Vuonna 1839 kirjallisuuslehti Otetšestvennyje zapiski (ven. Отечественных записках, 'Isänmaan muistiinpanoja') julkaisi tarinan 'Tähdenlento' (ven. Падающая звезда). Myöhemmin Myös hänen kootut teoksensa julkaisiitin kahdessa osassa. Vuonna 1844 ilmestyi kokoelma matkakuvauksia ”Esseitä Etelä-Ranskasta ja Nizzasta. Matkamuistiinpanoja" (ven. Очерки Южной Франции и Ниццы. Из дорожных заметок) , jotka oli kuvittanut hänen avopuolisonsa Philippe Berger.

Hän julkaisi kirjallisissa aikakauslehdissä Biblioteka dlja tštenija (ven. Библиотеке для чтения, "Lukukirjasto"), "Isänmaan poika" (ven. Сыне Отечества) ja Literaturnoj gazete (ven. Литературной газете). Hänen teoksensa ilmestyivät vuosikirjoissa "Molodik" (ven. Молодик), "Aamunkoitto" (ven. Утренняя заря) ja "Venäläinen keskustelu" (ven. Русская беседа). Marija Žukovan myöhemmät tarinat "Kaksi sisarta" (ven. Две сестры, 1843) "Huvila Peterhof-tien varrella" (ven. Дача на Петергофской дороге, 1845) ja "Episodi kyläläisen elämästä" (ven. Эпизод из жизни деревенской дамы, 1847) julkaisi kirjallisuuslehti "Isänmaan muistiinpanoja" (ven. Отечественных записках). Hänen viimeisen tarinansa "Nadienka" (ven. Наденька) julkaisi Sovremennik-kirjallisuuslehti.

Naisen asemasta tuli yksi Žukovan tuotannon tärkeistä aiheista. Tapainkritiikkiä voi nähdä hänen monissa avioliittotarinoissaan, joissa sopimusavioliitto esitetään naiselle huonona vaihtoehtona, esimerkiksi Pietarhovintien huvila (Дача на Петергофской дороге, Datša na petergofskoi doroge, 1845, suom. 1991). Hänen kertomuksiensa päähenkilöt eivät kuitenkaan ole sellaisia poliittisesti tiedostavia naisia kuten seuraavien vuosikymmenien emansipaatiotarinoiden päähenkilöt. Žukovan naisten vaihtoehto avioliiton solmimisen sijasta on lasten ja vanhusten hoivaaminen.

Kirjallinen perintö 
Žukovan kertomusten pääaiheena on rakkautensa vuoksi uhrautuvan naisen kohtalo. Hänen sankarinsa kärsivät ympäröivien ihmisten teennäisyydestä ja etsivät vastauksia kysymyksiinsä uskonnosta (kirjailija itse oli kiinnostunut katolilaisuudesta). Žukovan teokset edustavat 1830- ja 1840-lukujen muun ”naisproosan” tavoin siirtymää romantiikasta realismiin, mutta aikalaiskriitikkojen - varsinkin Vissarion Belinski, joka kuitenkin kehui hänen esikoisteostaan - mukaan ne jäävät taiteellisesti ajanvietekirjallisuuden tasolle.

Suomennettu teos
 Pietarhovintien huvila (Datša na Petergofskoi doroge). Suom. Päivi Paloposki. Teoksessa Mimotska ottaa myrkkyä: naisten kertomuksia 1800-luvun Venäjältä. Helsinki: SN-kirjat, 1990.

Aiheesta muualla 

 Marija Žukovan teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
 Marija Žukovan muotokuva värillisenä ja parempana versiona sekä biografia venäjäksi. Nižni Novgorodin biografinen tietosanakirja, 2020-2023 
 Žukova, Marija Semjonovna // Brockhausin ja Efronin Ensyklopedinen Sanakirja: 86 osassa (82 osaa ja 4 lisäosaa). Pietari, 1890-1907. Жукова, Мария Семёновна // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.) [kirjailijasta ei ole poikkeuksellisesti skannattu verkkoartikkelia]
 Venäläiset kirjailijat. Biobibliografinen sanakirja. Osa 1. Moskova, 1990. / Русские писатели. Биобиблиографический словарь. Том 1. М. : Просвещение, 1990. 
 Vengerov, Semjon. Жукова Мария Семеновна. Venäjänkielinen biografinen sanakirja. rulex.ru.

Lähteet

Venäläiset kirjailijat
Venäläiset aateliset
Kuvataiteilijat
Romantiikan kirjailijat
1800-vuosikymmenellä syntyneet
Vuonna 1855 kuolleet