Tafofobia

Tafofobia on pelko tulla elävänä haudatuksi. Se oli yleinen Euroopassa ja Yhdysvalloissa 1700-luvun lopulta noin ensimmäiseen maailmansotaan. Huomattavia tafofoobikkoja olivat ainakin Frédéric Chopin, joka pyysi sydämensä poistamista kuolemansa jälkeen, George Washington, Hans Christian Andersen ja Alfred Nobel, joista kaksi jälkimmäistä vaativat valtimon avaamista kuoleman jälkeen. Elävänä hautaamisen välttämiseksi perustettiin "kuolleiden sairaaloita", joissa valvottiin kuolleiden hajoamista ja joissa olleet ruumiit sai haudata vasta, kun ne olivat jo hyvin mädäntyneet. Joidenkin ruumiiden varpaaseen kiinnitettiin laite, joka hälytti, jos jalka selvästi liikkui. Lisäksi rakennettiin ja myytiin turva-arkkuja, ts. hauta-arkkuja, joissa olevalla laitteella olisi voitu ilmoittaa ulkomaailmalle, että he ovat edelleen elossa. Sitä ei kuitenkaan ilmeisesti koskaan tapahtunut. Joihinkin arkkuihin laitettiin ase tai riittävä määrä myrkkyä tapettavaksi, jotta haudassa elävät voisivat tehdä helpon, nopean itsemurhan. Joidenkin käsitysten mukaan tafofobian aalto laantui 1800-luvun kolmannella neljänneksellä, mutta myöhemmät lähteet päättelivät, että tämä ajatus oli väärä. Ranskan akatemia palkitsi tohtori Jostin, kun hän keksi nipistäviä pihtejä, joilla voitiin osoittaa, että ruumis ei enää tunne mitään ja on siksi kuollut.

Fobiat