Vauvahieronta

Vauvahieronta on monissa itämaisissa kulttuureissa perinteinen ja luonnollinen osa vauvan päivittäistä hoitoa. Vauvahierontaa käytetään myös aasialaisissa kulttuureissa, kuten Intiassa, Pakistanissa ja Etelä-Amerikan ja Afrikan maissa. Vauvojen hierontatyyli ja aloittamisen ajankohta vaihtelee eri puolilla maailmaa.

Intiassa vauvahieronta opitaan perimätietona äidiltä tai anopilta. Intialaisessa kulttuurissa hieronta aloitetaan vasta napanuoran tyngän irrottua, mutta hieronta voidaan aloittaa jo ensimmäisenä päivänä syntymän jälkeen.

Afrikassa otteet ja liikkeet eroavat hieman intialaisesta hieronnasta. Afrikassa hieronta aloitetaan heti syntymän jälkeen, ja hierontaa jatketaan siihen asti, kun lapsi on 3–4-vuotias. Iän kertyessä hierontakertoja vähennetään. Afrikassa lapsia hierotaan usein kylvyn jälkeen.

Maailmalle vauvahieronta on tullut tunnetummaksi ranskalaisen synnytyslääkäri Frederick Leboyerin sekä vauvahieronnan ohjaajien liiton perustajan, amerikkalaisen Vilmala Schneider McCluren toimesta. Molemmat ovat hakeneet oppinsa Intiasta 1970-luvun alussa.

Suomeen vauvahieronta saapui vasta vuonna 1978, jolloin Ensi- ja turvakotien liitto sai luvan hyödyntää vauvahierontaa. Lupa koski filosofian tohtorin Ruth Ricen RISS-tekniikkaa (Rice Infant Sensimotor Stimulation Technique). RISS-tekniikka on kehitetty erityisesti keskoslapsille. Tekniikka todettiin olevan hyödyllinen myös muille lapsille, sillä sen on huomattu tuovan vauvoille mielihyvää, jolloin vauva joko virkistyy tai rauhoittuu.

Vauvahieronnan periaatteet 
Vauvahieronta on alle vuoden vanhalle tehtävää hierontaa, jossa huomioidaan monenlaisia tekijöitä. On tärkeä tietää, milloin ja millaisissa olosuhteissa vauvahieronta on hyvä suorittaa. On paljon asioita, jotka vaikuttavat hierontatapahtuman onnistumiseen. Hierontatilanteessa tulee ottaa huomioon sekä vauva, hieroja että ympäristö. Tärkeää on myös huomioida, milloin vauvaa ei saa hieroa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Vauvanhoito