Aisja Hakimsanoff

Aisja Hakimžanov (, Suomessa käännettynä Hakimsanoff / Hakimsan, tai turkkilaisittain Aisa Hakimcan [hakim'd͡ʒan], ; 13. maaliskuuta 1896 – 5. marraskuuta 1972) oli Tampereen tataariyhteisön keskuudessa vaikuttanut taiteilija, johtaja ja julkaisija, kotoisin Nižni Novgorodin alueelta. Hakimdžan tunnettiin kansallismielisenä kulttuurihahmona, joka muun muassa ohjasi näytelmiä ja toimi kuoronjohtajana. Hakimdžan oli Tampereen islamilaisen seurakunnan perustajajäsen. Hänen poikansa Räshid oli jääkiekkoilija-erotuomari. 

__SISÄLLYSLUETTELO__

Elämäkerta 
Aisa Hakimcan (Hakimžanov) syntyi nykyisen Nižni Novgorodin alueen Krasnooktjabrskin piirissä, Aktukin kylässä. Hän tuli Suomeen vuonna 1917 ja sai kansalaisuuden vuonna 1929. Myös Hakimcanin äiti, Meryam Alautdin (Alautdinova) sekä hänen isoveljensä Ibrahim ja Siddik asettuivat maahan. 

Sukupolvensa tataarien tavoin Hakimcan toimi kauppiaana, mutta Tampereen tataariyhteisön keskuudessa hänet tunnettiin lähinnä vankkana johtajana ja monipuolisena taiteilijana.

1920-luvun taitteessa, aikana jolloin tataariyhteisöllä ei vielä ollut seurakuntaa Suomessa, Hakimcan oli yksi Tampereen muslimeista, joka allekirjoitti Helsingin imaamille lähetetyn kirjeen vedoten oman seurakunnan perustamiseen. Kirje alkoi sanoin: ”Me Suomessa asuvat Muslimit tarvitsemme virallisen yhdistyksen säilyttääksemme äidinkielemme, uskontomme ja yksimielisyytemme”. Muita allekirjoittaneita olivat S. Ismail, M. Ainetdin, H. Neuman, Z. I. Ahsen, H. Husnetdin, I. Hakimcan (veli), A. Bedretdin, B. Ainetdin, A. Badautdin ja S. Yusuf. Suomen Islam-seurakunta perustettiin lopulta vuonna 1925. 

Tampereelle oma seurakunta perustettiin vuonna 1943 ja Hakimcan oli sen perustajajäsen. Hän oli ollut 1930-luvulla myös lyhytikäisen Tampereen islamilaisen yhdistyksen puheenjohtaja. 1940-luvun lopulla Hakimcan oli Tampereen Turkkilaisen Yhdistyksen puheenjohtaja ja toimi myös pitkään sen varapuheenjohtajana.

Hakimcan oli hyvin musikaalinen. Hän lauloi, soitti viulua ja mandoliinia sekä toimi kuoronjohtajana. Hakimcan myös kirjoitti runoja ja toimi teatteriohjaajana. Hänet tunnettiin M. Faizin näytelmistä Aliyebanu sekä Asılyar. Hakimcan esiintyi lavalla myös itse esimerkiksi kun 1930-luvulla Ayaz İshakin vierailun kunniaksi järjestettiin näytös Tampereen Teatterissa, jolloin Hakimcan esitti yhtä Zöleyhan pääosista. Aisan tytär Aliye sekä veljenlapset Zinnetulla, Semiulla, Hamdurrahman ja Hafize olivat lopulta kaikki mukana hänen näytelmissään.

Sointuvalla äänellään Aisa Hakimcan lausui Ramadan-kuukauden Tarawih-rukouksia yhteisön keskuudessa vuosikymmenet.

Hakimcanin on sanottu kokeneen ainaista kaipuuta synnyinseuduillensa. Tämän hän toi esiin myös runoudessaan, joka oli tyyliltään kansallismielistä. Lyhykäisyydessään Hakimcan ilmaisi itseään muun muassa seuraavasti;
 
Kyseinen arabialaisella kirjaimistolla kirjoitettu teksti löytyi hänen julkaisemansa kolmiosaisen sarjan Kisäk millī ši`ïr vä ğïrlar (1956–1966, suom. 'Pieniä kansallisia runoja ja lauluja') avaussivulta.  

Aisa oli teologi-imaami Habibur-Rahman Shakirin hyvä ystävä. Yhdessä he istuskelivat puiston penkillä tuntikausia, "juttelivat ja suunnittelivat". Vieraillessaan usein Shakirien kotona, Aisa säesti viulullaan Habibur-Rahmanin tyttären Hamiden laulua herkistyneenä.Aisa ja Habibur-Rahman painattivat monia lauluja ja runoja. He julkaisivat vuonna 1966 kansallisrunoilija Abdulla Tukaylle omistetun lehtisen. Kauppias Semiulla Wafinin kanssa Hakimcan julkaisi uskonnosta kertovan teoksen Islām dīne ḥaqq dīnder (suom. 'Islamin usko on oikea usko').

Kun Varsovassa järjestettiin vuonna 1938 Idel-Uralin 20-vuotismuistojuhlat, siihen osallistui Suomesta seitsemän tataariyhteisön jäsentä, joista yksi oli Hakimcan. Siellä he kunnioittivat edesmenneitä muslimisotilaita puolalaisten hengenheimolaisten kanssa. He muun muassa marssivat kaupungin pääkatua pitkin kulkueena ja pitivät rukoustilaisuuden imaami Ali Woronoviczin johdolla Piłsudskin aukiolla sijaitsevalla "tuntemattoman sotilaan" haudalla. (Grób Nieznanego Żołnierza).
Myöhemmällä iällä Hakimcan pääsi lopulta vierailemaan Venäjän puolella kun vuoden 1970 kesäkuussa hänet kutsuttiin Tatarstanin pääkaupunkiin Kazaniin kulttuurityöntekijä Ymär Daherin yhdistyksen järjestämälle matkalle. Siellä heidät otettiin virallisissa merkeissä vastaan Tatarstanin tiedeakatemian G. Ibrahimovin kielen, kirjallisuuden ja taiteen instituutissa. Vieraana oli myös muun muassa Tampereella luennoinut tiedemies-folkloristi İlbaris Nadirov. Matkan aikana Hakimcan kävi samalla osoittamassa kunnioituksensa runoilija Tukain haudalla.

Ulkomailla vaikuttaneita tataarikirjailijoita tutkinut tieteilijä Xatıyp Miñnegulov Kazanista mainitsee myös suomentataareja vuoden 1993 julkaisussaan Çit illərdəge tatar ədəbiyətı həm matbugatı; Xəsən Xəmidulla, Sadri Xəmit, Gəwhər Tuğanay, sekä Ğaysə Xəkimcan.

Yksityiselämä 

Aisan vaimo oli nokialainen Sylvia ”Särvi” (1904–1965), joka kääntyi muslimiksi ja otti aktiivisesti osaa tataariyhteisön toimintaan miehensä kanssa. 

Tytär Aliye (1922–2013) tunnettiin kauniista lauluäänestään. Hän oli mukana isänsä ohjaamissa näytelmissä. Poika Räshid oli Ilveksessä 1950-luvulla pelannut jääkiekkoilija, jonka ura sittemmin jatkui erotuomarina.

Aisan isä oli maanviljelijä Hakimžan Muhametaminov (Xäkimcan Möxämmät-Ämin) ja äiti leskeksi jäänyt Marjam Aljautdinova; Suomessa ”Merjam Alautdinoff”. (Märyäm Ğaläwetdin, 1863–1947). Isoisä Muhamed-Amin oli sotilas.

Liikemies Ümär Sali oli Aisan eno.

Versioita nimestä 
Aisja Hakimsanoff / Hakimsan, Aisa Hakimcan.

Nižni Novgorodin mišääritataarit merkitsevät venäläisittäin "Hakimžanov". (Айся Хакимжанов).

Tataariksi Гайсә Хәкимҗанов; Ğaysä Xäkimcanov / Ğaysə Xəkimcanov (Xəkimcan ulı), arabialaisella kirjaimistolla:   عايسا حەكيمجان (İske imlâ; foneettinen versio).

Nimi juontaa juurensa arabian- ja persian kieleen. Aisa (عِيسَى = Jeesus), Hakim (حكيم / حاکم = viisas / tuomari, hallitsija), Džan (جان = sielu, persialainen sana). Sukunimipääte -ov merkitsee samalla patronyymiä.

Galleria

Lähteet 

 Baibulat, Muazzez: Tampereen Islamilainen Seurakunta: juuret ja historia. Tampereen islamilainen seurakunta, 2004. ISBN 952-91-6753-9.
 Bedretdin, Kadriye: Tugan tel: Kirjoituksia Suomen tataareista. Suomen Itämainen Seura, 2011. ISBN 978-951-9380-78-0.
 Leitzinger, Antero: Mishäärit – Suomen vanha islamilainen yhteisö. Kirja-Leitzinger, 1996. ISBN 952-9752-08-3.

Viitteet

Aiheesta muualla

 Hakimcanin äiti Meryam, Renat Bekkinin artikkelissa ”Connections between Tatars in Petrograd-Leningrad and Finland during the 1920s and 1930s”
 Habiburrahman Shakir: Abdulla Tukay, Tampere: Aisa Hakimcan. 1966 Kansalliskirjasto

Suomen tataarit
Tataarinkieliset kirjailijat
Suomalaiset kauppiaat
Vuonna 1896 syntyneet
Vuonna 1972 kuolleet
Teatteriohjaajat