Timo Montonen

Timo Montonen (s. 8. heinäkuuta 1957) on suomalainen kauno- ja tietokirjailija ja kirjoittajakouluttaja.

Elämä 

Montonen on käyttänyt virikkeinä lapsuuden ja nuoruuden ympäristöjään ja kasvuolosuhteitaan ja kuvannut niitä tuotannossaan. Hän on kertonut sukutautoistaan, että köyhyys pelasti isovanhemmat ja isän Karjalan menetyksen traumatisoitumiselta, vaikka Viipurin vuokra-asuntoon jäi Singer, jonka osamaksuerät piti maksaa. Sekä isä että äiti olivat sotalapsia, isä Tanskassa ja äiti Ruotsissa. Montonen syntyi kolmen pojan veljessarjan keskimmäisenä vaatimattomissa oloissa Helsingissä Kätilöopiston sairaalassa, jonka lähietäisyydellä Vallilassa Mäkelänkadulla sijaitsi ensimmäinen koti, vuokrayksiö, johon tuli vain kylmä vesi. Montosella on vuosi ja kymmenen kuukautta vanhempi isoveli sekä vuotta nuorempi pikkuveli. Montonen oli isoveljensä kanssa kahtena kesänä, 1961 ja 1962, viisi viikkoa Pelastusarmeijan kesäleirillä Nummelassa, jossa hän sairasti sikotaudin. Montosen tuotannossa on viittauksia leirin aiheuttamiin traumaattisiin kokemuksiin.

Toinen lapsuuden koti, valoisa uusi vuokrakaksio viidennessä kerroksessa kesästä 1962 alkaen, sijaitsi Herttoniemessä Mäenlaskijantiellä ja merkitsi tyhjästä aloittaneen perheen elämänlaadun paranemista. Pojat saivat oman yhteisen huoneen. Kolmanteen kotiinsa lapsuuden lopun ja nuoruuden alun rajamailla Montonen muutti syksyllä 1969. Neljän huoneen omistusasunto  sijaitsi Laajasalossa; yksi huoneista oli mummon käytössä, joten kolme murrosikäistä poikaa jakoivat edelleen yhteisen huoneen. Kesästä 1972 alkaen kolmen vuoden ajan tärkeä nuoruuden sosiaalistumisen näyttämö oli Renko, kesämökkipaikkakunta, jossa Montonen poikakoulun (Helsingin toinen lyseo eli Tossu) kasvattina pääsi tutustumaan myös tyttöihin, mitä ei ollut tapahtunut kotipiirissä. Montonen avioitui 22-vuotiaana neljän vuoden seurustelun jälkeen ja muutti Jollakseen vuonna 1979 appivanhempiensa paritalon kellariasuntoon. Hän kirjoitti ylioppilaaksi neljällä laudaturilla ja keskiarvolla 9,6 vuonna 1980. Siviilipalveluksen hän suoritti Helsingin keskusvankilan taloustoimistossa vuonna 1981. Hän aloitti opiskelun Helsingin yliopistossa seuraavana vuonna.

Kirjallinen ura 
Montonen on julkaissut kolmekymmentäkaksi teosta, niistä kaksikymmentäviisi omakustanteena. Tuotannon alkupään seitsemän kirjan kustantajina olivat Gaudeamus, BTJ, Otava, Palmenia-kustannus ja Parkinson-liitto. Vuodesta 2011 alkaen Montonen on pääosin kustantanut kirjansa itse saksalaisen  Books on Demand -yrityksen (BoD) kautta.

Montonen debytoi 26-vuotiaana toisen vuoden yliopisto-opiskelijana ja muutamaa kuukautta aiemmin isäksi tulleena seksuaalisuutta avoimesti kuvaavalla pienoisromaanilla Sinisilmä eli Oidipuksen harharetket eli seksiä ja väkivaltaa, jonka Gaudeamus kustansi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan (HYY) julkaisusarjassa keväällä 1984. Helsingin Sanomat kertoi kulttuurisivujen Huutoja ja kuiskauksia  -palstalla, ettei HYY:n  yritysjohtokunnan puheenjohtaja ollut pystynyt lukemaan julkaisemaansa kirjaa loppuun. Timo Harakka kirjoitti Sinisilmästä Ylioppilaslehteen. Hän kirjoitti, että ”Sinisilmässä on kylläkin puolensa. Nykyäänhän arvostetaan aitoa kuvausta, aitoa tunnetta”. Hän viittasi Anna-Leena Härkösen samoihin aikoihin ilmestyneeseen esikoisteokseen Häräntappoase ja sen kieleen ja jatkoi: ”Salingerille kieli on väline, ei sisältö.” Juha Seppälä analysoi Sinisilmän sisältöä ja kerrontaa kritiikissään. ”Lahjaton kirjoittaja hän ei ole”, Seppälä kirjoitti ja jatkoi: ”Sinisilmästä olisi pienellä kiinteyttämisellä saanut yhden kunnollisen novellin. HYY:n julkaisusarjassa ilmestyy joka tapauksessa paljon turhempiakin läpyköitä kuin tämä.”

Montosen kirjailijanuralle on leimaa-antavaa 20 vuoden kirjojen julkaisutauko esikoisteoksen jälkeen. Esseessään Kahdenkymmenen vuoden yö Montonen kuvailee, mitä kirjoitti ja julkaisi kahden vuosikymmenen aikana ja miten kirjojen pitkä ilmestymisväli vaikutti identiteettiin kirjailijana. Tuona aikana, vuosien 1984 ja 2004 välillä, hän ainejärjestö- ja kulttuuriharrastustensa ja toimittajan työn ohessa suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän korkeakoulututkinnon pääaineinaan yleinen kirjallisuustiede ja teoreettinen filosofia ja sai filosofian maisterin arvon vuonna 1990. Tutkinnon suorittamisen jälkeen Montonen perheineen asui Karjaalla vuosina 1990-1995, joista vuosina 1990-1993 Montosella oli kakkosasunto työpaikkakunnalla Kokemäellä. 

Montosen toinen romaani Kaksitoista aamua ilmestyi vuonna 2004 ja päätti 20-vuotisen hiljaisuuden romaanikirjailijana. Romaanin nykyhetken tapahtumien voi päätellä sijoittuvan Länsi-Uudellemaalle. Viiden vuoden ajanjakso Karjaalla näkyy romaanin miljöön kuvauksessa. Osittain omaelämäkerrallinen romaani on omakotitalossa omaa ja kolmen tyttären elämää järjestyksessä ylläpitävän päähenkilön 35 vuotta kestäneen, jo lapsuudesta alkaneen parisuhteen hajoamisen analyysi. Kirjaan sisältyy myös Kahdenkymmenen  vuoden yö -niminen essee kirjoittamisesta ja kirjoittajakoulutuksesta.

Toista romaania seurasivat aikaisempaan julkaisuhistoriaan verrattuna nopeassa tahdissa ilmestyneet kolumneihin ja pakinoihin perustuva Kirjoittajan kirja (2007,  2., laajennettu laitos 2010), verkkokurssiopiskelijoiden oheislukemistoksi kirjoitettu Verkko-opiskelijan opas (2008) ja Otavan tilaama omaelämäkerran kirjoittajan opas Kirjoita tarinasi (2008), joiden tiheän ilmestymisen ja Parkinsonin taudin diagnoosin tiimoilta Montosta haastateltiin Helsingin Sanomiin Nimiä tänään-palstalle.

Toinen Montosen kirjailijanuraan vaikuttanut tekijä on Parkinsonin tauti, jonka diagnoosin hän sai 48-vuotiaana vuonna 2005. Parkinsonin tautiin liittyvät hänen Orionin Wearing Off -sivuston blogista koottu kirjansa Minulla on Parkinson ja olen ylpeä siitä (2014) , sen  laajennettu versio Kuka pelkää Parkinsonia (2015, myös englanniksi),  Parkinson-kerhon historiikki Oivan kymppi ( 2018) ja 30 tekijää ja 70 kirjaa esittelevä katalogi Kirjallisuutta Parkinsonin taudin valossa ja varjossa (BoD, 2022).

Kolmas Montosen tuotantoa luonnehtiva piirre on kiinnostus kirjoittamisesta ja kirjoittajakoulutuksesta kirjoittamiseen, kaunokirjallisena esimerkkinä laaja romaani Sadie Q (2011), jossa Montosen alter ego esiintyy samana tai samankaltaisena hahmona neljässä eri yhteydessä, inhimillisiä ja yliluonnollisia piirteitä omaavassa kirjoittamisen oppikirjassa,  kansanopiston opettajana, yliopiston verkkokurssin kouluttajana sekä kustantamojen ulkopuolelle pudonneena kirjailijana, joka viimeisenä keinonaan etsii apua kaupallisesta kirja-agentista. Myös tietoteokset Kirjoittajan kirja (2007), Verkko-opiskelijan opas (2008) ja Kirjoita tarinasi (2008) käsittelevät kirjoittamista ja kirjoittamisen opiskelua.

Myöhemmin Montosen kiinnostus on kohdistunut kirjailijantyöstä kirjoittamiseen, kuten autofiktiivisessä romaanissa Eturivin kirjailija (2015), jossa päähenkilö Montonen lukee ja tulkitsee siihenastista tuotantoaan. Kirjailijan astalo (2018) on lukijoiden vaikeaksi luonnehtima kolmen aikaisemman teoksen ja kolmen uuden tekstin synteesi, joka kumpuaa omakohtaisista kokemuksista kirjallisuudeksi etäännytettynä. Montosen itsensä kauneimpana teoksenaan pitämä Julkaisemattomien kirjojen kirjasto (2020) sisältää muun muassa analyysin kirjailija Mika Terhon lauseesta Terhon teoksessa Syytetty (2016). Tietokirjana julkaistu Kirjailijan elkeitä (2022) yhdistää kaunokirjallista ilmaisua ja tietokirjoittamista. Kirjan ensimmäinen osa, nimiteksti "Kirjailijan elkeitä," on kirjoitettu päättymättömäksi tarinoiden luupiksi, silmukaksi, toistorakenteeksi. Kirjan II osassa "Kirjailijan töitä" Montonen analysoi tuotantoaan ja näkee siinä kolme vaihetta: 1. kirjailija fiktion suojaavassa illuusiossa, 2.  kirjailija faktan verhoamissa kulisseissa ja 3.kirjailija autofiktion tietoisessa simulaatiossa. Kirjan III osassa "Opus Magnum" Montonen lukee ja arvio kirjailija Arto Virtasen proosatuotannon, romaanit ja novellikokoelmat, joiden hän näkee sekoittuvan toisiinsa, virtaavan toisiinsa, muodostavan yhden suuren teoksen.

Montonen on Suomen kirjailijaliiton ja Suomen tietokirjailijoiden jäsen.

Taiteellinen  ura 
Montonen piti välillä taukoa kaikkiaan kahdeksaksi vuodeksi venyneistä yliopisto-opinnoista ja opiskeli Vapaan taidekoulun iltalinjalla 1987-1988 hiilipiirustusta ja materiaalioppia ja samaan aikaan Helsingin työväenopistossa öljyvärimaalausta. Hän aloitti opiskelun myös Helsingin yliopiston piirustuslaitoksella, mutta käynnit kipsipatsaita piirtämässä jäivät vähiin. Orastava ura kuvataitelijana koki kolauksen, kun hänen ensimmäisen näyttelynsä Kilo III Finalen järjestäjä Micke Renlund poisti Montosen teoksen vaarallisena kesällä 1988.  Uusi Suomi uutisoi: ”Näyttelyn yllä leijuu myös skandaalinkäryä: Timo Montosen kunnianhimoinen yritys, johon kuului Erik Ahlmanin syvähenkisyyteen kohdistunutta kritiikkiä rinnastettuna Auschwitzin kärsimykseen, oli tapaturmaisesti purettu pohjoismaisen taiteilijaryhmän teosten tieltä.” Artikkelissa näyttelyn järjestäjä kertoi teoksen poistamisen olleen vahinko, Montoselle hän sanoi, että teos oli liian vaarallinen lapsille.

Jo samana syksynä 1988 Montonen osallistui ensimmäisen kerran jurytettyyn kuvataidenäyttelyyn, Nuorten 41. näyttelyyn Helsingin taidehallissa taitelijanimellä Monde. Hän osallistui myös Nuorten 42. näyttelyyn, jolloin sanomalehti Uusi Suomi painoi Montosen Hermes-maalauksen värikuvana ja kertoi, että dukaattipalkinnon saisi sinä vuonna HKL. Montonen kirjoitti lehteen keskustelupuheenvuoron, jossa hän kertoi, mistä Hermes-maalauksessa oli kyse: Hermes ei esittänyt bussikuskia vaan postimiestä, Hermeksen, jumalten sanasaattajien perillistä. Hänen viimeisin osallistuminensa kuvataidenäyttelyihin oli Uudenmaan taidetoimikuntien järjestämä Kuulumattomat-näyttely Nokian kaapelitehtaalla Helsingissä vuonna 1991.

Taiteilijanimellä Monde Montonen myös esitti yhden miehen näytelmät Sisäministeri ja Sisäministerin kosto Moraalinen vähemmistö ry:n järjestämissä  Klub Klux Klan -klubi-illoissa ravintola Alibissa.

Montonen pyrki yhdistämään kirjalliset ja kuvataiteelliset kiinnostuksensa ja otti samalla ensi askeleitaan pari vuotta myöhemmin alkaneelle kirjoittajakouluttajan uralle vuonna 1988 kokoamalla ja toimittamalla poikkitaiteellisen antologian, johon osallistumisesta hän keskusteli tai kävi kirjeenvaihtoa useiden aloittelevien ja nousevien kirjailijoiden ja taiteilijoiden kanssa, kuten Rosa Liksom, Eija-Liisa Ahtila, Mox Mäkelä, Harri Larjosto, Arja Andersson, Anni Sumari, Mark Mallon ja Arno Kotro.  Antologia jäi käsikirjoitusvaiheeseen virheeksi osoittautuneen kustantamon vaihdoksen vuoksi. WSOY oli jo maksanut ennakkopalkkion antologian toimittamisesta, mutta Montonen vei käsikirjoituksen Tammeen, kun WSOY:n kustannuspäällikkö Eila Kostamo halusi pitää taukoa antologian toimittamisesta toimitettuaan juuri Sara Heinämaan ja Päivi Tapolan antologian Loputtomat hunnut: Kokoelma eroottisia tekstejä. (WSOY 1988). Tammessa käsikirjoitus makasi ensin vuoden kotimaisen kirjallisuuden toimituspäällikkö Matti Suurpään pöydällä, kunnes Suurpään siirryttyä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustannusjohtajaksi hänen seuraajansa putsasi pöydän ja  palautti käsikirjoituksen vuonna 1989. Käsikirjoituksen kohtalona oli joutua kaatopaikalle Montosen Karjaalta Helsinkiin muuton yhteydessä kesällä 1995.

Ura kirjoittajakouluttajana 
Syksystä 1990 lähtien Montonen toimi kolme lukuvuotta luovan kirjoittamisen ja kirjallisuuden opettajana viiden tunnin työmatkan päässä Räisälän kansanopiston Dante-akatemiassa Kokemäellä. Tuntiopettajana Helsingin yliopistossa Montonen veti salin täyteen opiskelijoita proosakirjoittamisen luento-praktikumiinsa keväällä1992. Hän opetti Helsingin seudun kesäyliopistossa luovaa kirjoittamista vuodesta 1991 alkaen, seuraavasta vuodesta lähtien myös pitkän proosan kirjoittamista ja myöhemmin lisäksi luovaa lehtikirjoittamista ja elämäntarinan kirjoittamista aina vuoteen 2000 saakka pitäen vain yhden välivuoden, 1995, jolloin ensimmäinen avioliitto päättyi eroon. Palattuaan Karjaalta Helsinkiin Montonen toimi Helsingin yliopistossa suorittamansa henkilökohtaisen täydennyskoulutusohjelman jälkeen vapaana toimittajana ja kouluttajana vuosina 1996-2000. Näinä vuosina Montonen erikoistui elämäntarinallisen kirjoittamisen opettamiseen useissa oppilaitoksissa, kuten Ikäihmisten yliopistossa, Helsingin aikuisopistossa, Vantaan aikuisopistossa, Helsingin työväenopistossa ja Espoon työväenopistossa. Hän kirjoitti pakinapalstaa Kallio ja ympäristö -lehteen, Töölöläiseen ja Vantaa Sanomiin.  Hän solmi toisen avioliiton vuonna 2007.

Vuosina 2000-2015 Montonen toimi Helsingin yliopistossa perustamansa Palmenian kirjoittajakoulutuksen suunnittelijana ja kouluttajana. Sen jälkeen hän vuosina 2016-2021 kirjailijantyönsä ohessa opetti eri lajityyppien kirjoittamista Helsingin seudun kesäyliopistossa, La Park -yhdistyksessä, Helsingin Invalidien yhdistyksessä sekä Uudenmaan Parkinson-yhdistyksessä.

Vuodesta 2020 Montonen on opettanut käsikirjoittamillaan Kriittisen korkeakoulun ja Opintokeskus Siviksen kanssa järjestämillä luovan kirjoittamisen ja elämäntarinan kirjoittamisen verkkokursseilla. Hän on toimittanut luovan kirjoittamisen verkkokurssien opiskelijoiden antologian Salaisuuksia, valheita ja pimeyttä (BoD,  2023).

Kaunokirjallinen tuotanto 

 Sinisilmä eli Oidipuksen harharetket eli seksiä ja väkivaltaa (Gaudeamus, 1984) ISBN 951-662-358-1
 Kaksitoista aamua - kahdenkymmenen vuoden yö (Palmenia- kustannus  2004) ISBN 951-570-710-2
 Sadie Q (BoD, 2011) ISBN 978-952-498-614-4
 Eturivin kirjailija (BoD, 2015) ISBN 978-952-318-573-9
 Tuuli tulee kaukaa (BoD, 2015) ISBN 978-952-318-820-4
 Aikeita ja tunteita (BoD, 2015) ISBN 978-952-318-876-1
 Alkukuva (BoD, 2016) ISBN 978-952-330-452-9
 Sillanpäässä Taataa katsomassa (BoD,  2016) ISBN 978-952-339-387-5
 Tiellä (BoD,  2016) ISBN 978-952-339-351-6
 Hermes ihmisten tiellä (BoD,  2017) ISBN 978-952-339-583-1
 Rakkautemme värinä (BoD,  2017) ISBN 978-952-339-072-0
 Kirjailijan astalo (BoD, 2018) ISBN 978-952-800-569-8
 Julkaisemattomien kirjojen kirjasto (BoD,  2020) ISBN 978-952-802-178-0
 Tuuli tulee kaukaa (3., täydennetty laitos, BoD,  2022) ISBN 978-952-806-945-4
 Salaisuuksia, valheita ja pimeyttä (toim., BoD,  2023) ISBN 978-952-33-0417-8

Tietokirjat 
 Kirjoittajan kirja (BTJ, 2007) ISBN 978-951-692-689-9
 Verkko-opiskelijan opas (Gaudeamus,  2008) ISBN 978-951-570-756-7
 Kirjoita tarinasi (Otava, 2008) ISBN 978-951-1-22342-9
 Kirjoittajan kirja (2., laitos, BTJ/Avain  2010) ISBN 978-951-692-862-6
 Parempaan elämään (BoD, 2011) ISBN 978-952-498-516-1
 Minulla on Parkinson ja olen ylpeä siitä (Parkinson-liitto, 2014) ISBN 978-952-67610-1-5
 Kirjoittajan kirja nro 3 (BoD, 2015) ISBN 978-952-318-852-5
 Kirjoita elämäntarinasi (BoD, 2015) ISBN 978-952-318-890-7
 Kuka pelkää Parkinsonia (BoD, 2015) ISBN 978-952-318-824-2
 Who's Afraid of Parkinson's? (BoD, 2015) ISBN 978-952-330-013-2
 Palmenian kirjoittajakoulutuksen tuho (BoD,  2016) ISBN 978-952-330-379-9
 Kirjailijan matkapäiväkirja (BoD,  2016) ISBN 978-952-339-246-5
 Oiva Goes USA (BoD,  2016) ISBN 978-952-339-347-9
 Muisti kirjaan (BoD, 2017) ISBN 978-952-339-058-4
 Oivan kymppi (BoD,  2018) ISBN 978-952-800-616-9
 Kirjailijan elkeitä (BoD,  2022) ISBN 978-952-806-099-4
 Kirjallisuutta Parkinsonin taudin valossa ja varjossa (BoD,  2022) ISBN 978-952-806-725-2

Lähteet 

Suomalaiset kirjailijat
Elävät henkilöt
Vuonna 1957 syntyneet