Maunu Eerikinpojan maanlaki

Maunu Eerikinpojan maanlaki syntyi Ruotsissa, kun kuningas Maunu Eerikinpoika määräsi kolmen laamannin tehtäväksi eri maakunnissa voimassa olleiden maakuntalakien yhtenäistämisen. Maanlaki perustui monessa kohdin Uplannin ja Itä-Götanmaan maakuntalakeihin. Kuningas esitti lain hyväksymistä Örebron herrainpäivillä 1347, mutta papiston vastustuksen vuoksi uusi laki jäi vaille kuninkaallista vahvistusta. Tästä huolimatta lakia käytettiin yleisesti koko valtakunnassa, vaikka tuomareilla oli edelleen lupa noudattaa paikallista oikeuskäytäntöä epäselvissä tilanteissa.

Maunu Eerikinpojan maanlaki koski vain maaseutua. Kaikkia Ruotsin kaupunkeja varten laadittu Maunu Eerikinpojan kaupunginlaki valmistui luultavasti 1349. Se oli voimassa vuoden 1734 lakiin saakka. 

Maunu Eerikinpojan maanlain korvasi vuonna 1442 kuningas Kristofferin maanlaki joka oli täydennetty ja paranneltu versio edeltäjästään. Uusi maanlaki syrjäytti vanhan maanlain lopullisesti vasta 1608 kun kuningas Kaarle IX painatti sen. Tämä maanlaki oli Ruotsin ja Suomen yleisenä lakikirjana vuoteen 1734 saakka, jolloin astui voimaan vuoden 1734 laki.

Suomessa käytössä ollutta vanhaa tapaoikeutta ei koskaan koottu maakuntalaiksi, mutta osassa Suomea oikeudenkäyttö pohjautui ruotsalaiseen Helsinglannin maakuntalakiin. Ruotsin laki otettiin Suomessa yleisesti käyttöön vasta Maunu Eerikinpojan maanlain myötä jota sovellettiin ensimmäisen kerran Suomessa tiettävästi 1370-luvulla. 

Maunu Eerikinpojan maanlaki on säilynyt noin 90 keskiaikaisena käsikirjoituksena, joista tunnetuin on Codex Aboensis ("Turun käsikirjoitus") -nimellä tunnettu käsikirjoitus 1430-luvulta.

Lähteet

Kirjallisuutta
 King Magnus Eriksson's law of the realm : a medieval Swedish code ; translated and edited by Ruth Donner ; with an introduction by Richard Tötterman. Acta Societatis Fennicae Iuris gentium. C 2. Finnish Academy of Science and Letter, Helsinki 2000

Ruotsin oikeushistoria
Suomen oikeushistoria