Lokrinen

Lokrinen on eräs musikaalinen moodi ja sitä vastaava diatoninen asteikko. Pianon valkoisilla koskettimilla lokrinen asteikko voidaan soittaa aloittamalla H:sta ja jatkamalla seuraavaan, oktaavia korkeampaan h:hon saakka.

Historia

Nimi "lokrinen" on peräisin antiikin Kreikan aikaisesta musiikin teoriasta. Se sai nimensä Kreikan Lokriksen maakunnan mukaan. Nykyisessä merkityksessään termi tuli kuitenkin käyttöön vasta 1800-luvulla.

Nykyisin lokriseksi nimitetty moodi vastaa sitä, mitä kreikka­laiset nimittivät diatoniseksi mikso­lyydiseksi. Kreikka­laisilla "lokrinen" oli toinen nimi silloiselle "hypo­dooriselle" eli "tavalliselle" tonokselle, jonka asteikko ulottui mese-sävelestä nete hyperbolaion-säveleen ja jonka diatoninen luonne vastasi nykyistä aiolista moodia.  Tässä merkityksessä termi esiintyy joilla­kuilla antiikin aikaisilla musiikin teoreetikoilla kuten Kleonideella erään oktaavilajin ja Athenaeuksella erään silloin jo vanhentuneeksi katsotun harmonian nimenä. 

Keskiaikaisten kirkkosävellajien järjestelmään nykyinen lokrinen moodi ei kuulunut. Kun Heinrich Glarean vuonna 1547 teoksessaan Dodecachoron uudisti moodien teoriaa, hän antoi tälle oktaavin jako­tavalle nimen "hyper­aiolinen" ja esitti siitä joitakin esi­merkkejä aikansa musiikista (ystävänsä Sixtus Dietrichin suosituksesta erään kolmi­osaisen poly­fonisen esi­merkin sekä Christe -osan eräästä Pierre de La Rue, mutta hänkään ei hyväksynyt hyper­aiolista kahden­toista moodinsa joukkoon.

Ensimmäisen kerran termi lokrinen esiintyy musiikin teoriassa nykyisessä merkityksessään vasta 1800-luvun alussa, jolloin sitä käytettiin uuden, järjestys­numerolla 11 alkavan moodin nimenä, jonka päätössävel (finalis) on H ja jossa puoli­askelet ovat asteikon ensimmäisen ja toisen sekä neljännen ja viidennen sävelen välissä. Sen tenor -sävel on G, mediantti D, ja sillä on kaksi partisipanttia, E ja F.

Nykyinen lokrinen moodi 

Nykyisessä käytännössä lokrista voidaan pitää molliasteikkona, jonka toinen ja viides sävel ovat alennetut puoliaskelen verran. Se voidaan käsittää myös asteikoksi, joka alkaa joonisen eli duuriasteikon seitsemänneltä säveleltä. Lokrisella moodilla on kaava  1, 2, 3, 4, 5, 6, 7. Sen toonikasointu on vähennetty kolmisointu, esimerkiksi h:sta alkavalla lokrisella asteikolla H-d-f.

Esimerkkejä:
H-lokrinen alkaa H:sta ja sisältää samat sävelet kuin C-duuriasteikko. (H, C, D, E, F, G, A, H)
E-lokrinen alkaa E:stä ja sisältää samat sävelet kuin F-duuriasteikko. (E, F, G, A, B, C, D, E)
G-lokrinen alkaa G:stä ja sisältää samat sävelet kuin As-duuriasteikko. (G, As, B, C, Des, Es, F, G)
Fis-lokrinen alkaa Fisistä ja sisältää samat sävelet kuin G-duuriasteikko. (Fis, G, A, H, C, D, E, Fis)

Luonnehdinta
Lokrinen on ainoa diatoninen moodi, jonka toonikasointu on vähennetty kolmisointu, jota pidetään riitasointuna. Tämä seuraa siitä, että soinnun pohja­sävelen ja kvintin välinen intervalli on vähennetty kvintti. Esimerkiksi H-lokrisen kolmi­soinnun muodostavat sävelet H, D ja F, missä H on pohja­sävel ja F kvintti. Niiden välinen vähennetty kvintti tekee soinnusta riitasointisen. Toisinaan kvintti voidaan kuitenkin myös jättää pois soinnusta, jolloin riita­sointua ei muodostu.

Perus­muodossaan lokrisen asteikon päätös­sävel (finalis) on H, ja sen sävel­ala ulottuu tästä sävelestä oktaavin ylös­päin. Siinä puoli­askelet ovat ensimmäisen ja toisen sekä neljännen ja viidennen sävelen välissä.

Vaikkei lokrinen moodi kuulukaan keski­aikaisiin kirkko­­sävellajeihin, on sen eri sävelten luonnetta kuitenkin kuvattu keski­aikaisesta teoriasta peräisin olevilla termeillä. Niinpä tämän moodin päätös­sävel eli finalis on H, tenor -sävel on G, mediantti D, ja sillä on kaksi partisi­panttia, E ja F. Päätös­sävel eli finalis on nimensä mukaisesti sävel, johon melodia päättyy ja vastaa näin toonikaa tonaalisessa musiikissa. Tenor taas on sävel, jonka ympärillä sävelmä pää­asiassa liikkuu, mediantti on saanut nimensä sijainnistaan finalis- ja tenor-sävelten välissä ja partisi­pantti on apu­sävel, joka yleensä on sävel­askelen päässä mediantista autenttisissa moodeissa, plagaalisissa moodeissa taas sama kuin tenor.

Tunnettuja lokrisia sävelmiä 

Lokrista moodia eli H-moodia on pidetty lähinnä diatonisen asteikon rakenteesta ja moodien järjestelystä johtuvana teoreettisena konstruktiona, jolla ei ole sanottavaa käytännöllistä merkitystä. Ainakin seuraavissa sävellyksissä esiintyy kuitenkin lokrisessa moodissa kulkevia osuuksia :

 Debussyn Jeux, jossa on kaksi laajaa lokrista osuutta
 Hindemithin Symphonic Metamorphosis of Themes by Carl Maria von Weber (1943), jonka toisen osan teemassa ("Turandot Scherzo") miksolyydinen ja lokrinen moodi vuorottelevat ja joka päättyy lokriseen.
 englantilaisen kansanmuusikko John Kirkpatrickin laulu "Dust to Dust"  (englantilaisessa musiikissa ei lokrista asteikkoa ole perinteisesti käytetty, mutta tässä Kirkpatrick käyttää sitä musikaalisena innovaationa)
 islantilaisen laulaja-lauluntekijä Björkin basso-osuus laulussa Army of Me (1995)

Myös seuraavissa teoksissa on katkelmia, joissa sävelmän voidaan käsittää siirtyvän lyhyeksi ajaksi siirtyvän lokriseen moodiin:

 Rahmaninovin h-molli-preludi, Op. 32 (1910)
 Sibeliuksen sinfonia nro 4, a-molli, Op. 63 (1911)
 Hindemithin Ludus Tonalis (1942)

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 Locrian mode for guitar at GOSK.com

Sävelasteikot