Esteettinen asenne

Esteettinen asenne on teoria, jonka mukaan kokijan erityinen suhtautumistapa kokemuksiin tai kohteisiin tuottaa esteettisen kokemuksen.

Esteettisen asenteen teoriat pyrkivät antamaan selityksen sille, miksi voimme pitää hyvin erilaisia kokemuksia, tapahtumia ja objekteja esteettisesti arvokkaina. Arthur Schopenhauer (1788-1860) esittää kenties ensimmäisen esteettisen asenneteorian teoksessaan Die Welt als Wille und Vorstellung (1819; "Maailma tahtona ja mielteenä"), jossa hän sivuuttaa kantilaisen esteettisen arvostelman kysymyksen painottaakseen esteettistä kontemplaatiota, joka puolestaan on pyyteetön asenne suhteessa tarkastelun kohteeseen. Esteettinen kokemus on mahdollista vain kun suhtaudumme siihen intresittömästi ja käytännön elämästä erkaantuneena. Tämä käsitys on helppo ymmärtää, jos ajattelemme yleisöä museoissa tai konserttisaleissa, mutta voimme ulottaa sen esim. luonnonilmiöiden tarkasteluun: tietty asennoituminen sallii meidän ihailla auringonlaskun värejä arvokkaina itsessään.

Asenneteoriaa kehittelivät monet angloamerikkalaiset filosofit, kuten Edward Bullough (1880-1934) ja Jerome Stolnitz (s. 1925), jotka myös painottivat jyrkkää eroa käytännön intressien ja esteettisen asenteen pyyteettömyyden välillä. Bullough'n terminologian mukaan tarvitsemme psyykkisen distanssin esteettiseen objektiin voidaksemme tarkastella sitä käytännöllisestä elämästämme irrotettuna eli objektiivisesti.
Angloamerikkalaisen estetiikan asenneteoriat ovat kuitenkin hiipuneet pois suosiosta, etenkin George Dickien (s. 1926) intressin ajatusta kohtaan esittämän kritiikin jälkeen. Dickie väittää, etteivät intressi ja intressittömyys muodosta todellista vastakohtaa, vaan voimme joko kohdistaa huomiomme esteettiseen objektiin tai sitten kohdistamme sen johonkin muualle, esim. objektin herättämiin assosiaatioihin - näillä vaihtoehdoilla ei ole todellista arvoeroa eivätkä ne voi toimia myöskään esteettisen arvon mittareina.

Lähteet 

Estetiikka