Islamilainen teologia

Islamilainen teologia (arab. kalām) koskee islaminuskon dogmien sisältöä. Islam sisältää kaksi osaa: uskon (iman) ja velvollisuudet (din). Teologian kohteena on usko, ei niinkään velvollisuudet, jota varten on laintulkintaan (fiqh) kohdistunut islamilainen tiede. Islaminuskon perustana ovat Muhammedin saamat ilmestykset, jotka löytyvät Koraanista sekä Muhammedin antama esikuva (sunna) sellaisena kuin se esiintyy haditheissa, ja siten kuin molemmat on ymmärretty oppineitten yksimielisyyden (ijma') ja analogisen päättelyn (qiyas) avulla. Islamilainen teologia eli uskoa koskevat asiat (iman) ovat jääneet islamilaisen lain (šaria) varjoon, sillä pääasia islaminuskossa on  toimia oikealla tavalla (ortopraksia) vaikka myös oikeaa uskoa (ortodoksia) tarvitaan pelastumiseen.

Historia 
Islamissa on kehittynyt kolme teologista koulukuntaa (madhhab), joiden näkemykset ovat kaikki hyväksyttyjä. Niistä ensimmäinen, mu'taziliitit, syntyi 800-luvulla, mutta menetti asemansa 1100-luvulla. 900-luvulla syntyivät aš'ariitit ja maturidit, joista jälkimmäinen on suppea ja rajoittunut Kaakkois-Aasiaan. Sen sijaan aš'ariitit edustavat sunnalaisen islamin valtavirtaa. Koulukuntien keskeisiä erimielisyyksien aiheita ovat olleet Koraanin luonne luotuna tai luomattomana teoksena, Jumalan kaikkivaltiuden luonne ja rajat, ihmisen tahdonvapauden aste ja moraalisen vastuun luonne sekä rationaalisen järjen ja ilmestyksen välinen suhde.      

Islamin pääsuuntauksia ovat sunnalaisuus ja šiialaisuus. Ne eivät periaatteessa eroa toisistaan teologisten koulukuntien perusteella,  vaikka koulukuntien kannatuksessa onkin niiden välillä eroja.       

Islamilainen teologia sai osakseen paljon huomiota 800-luvun alussa, jolloin islam oli muovautumisvaiheessa. Tärkein väittely koski Koraanin luonnetta – oliko se luomaton vai luomisen tulosta, kuten mu'taziliitit väittivät. Kiistan taakse kätkeytyi valtataistelu kalifin ja uskonoppineiden välillä, minkä perinteiset uskonoppineet voittivat. Väittely muistutti kristikunnan piirissä käytyä kiistaa Kristuksen olemuksesta. Kun oppi Koraanin luomattomuudesta voitti, teologian merkitys islamissa väheni ja etusijalle nousi Jumalan lakia eli šariaa koskeva keskustelu.

Tieto Jumalasta 
Muhammedin kautta saatu tieto Jumalasta ja hänen tahdostaan jakautuu kahteen osaan.  

 Muhammedin ilmoitukset on koottu Koraaniin, joka on muuttumaton ja ikuisesti olemassa ollut kirja. Se on islamilaisen käsityksen mukaan kirjoitettu muistiin pian Muhammedin kuoleman jälkeen 640-luvulla kalifi Uthmanin määräyksestä.
 Muhammedin elämäntapa (sunna) kertoo tarkemmin islamilaisen lain eli šarian sisällön. Se on kirjattu  800-luvulla  koottuihin hadith -kokoelmiin. Sunnalaisuuden tärkeimmistä kokoelmista käytetään yhteisnimeä Kutub al-Sittah eli "kuusi kirjaa". Myös šiiat hyväksyvät nämä kirjat siinä määrin kuin ne eivät ole ristiriidassa  profeetan "puhdistetun" sunnan kanssa. Tämä löytyy kokoelmasta, josta käytetään nimeä Ali Ahl al-Bayt eli "Alin talonväki".

Šiialaiset lisäävät Muhammedin saamaan ilmoitustietoon (wahy) vielä imaamien inspiraation (ilham), joka auttaa heitä selittämään ja tulkitsemaan  šariaa.

Muslimeille Koraani ja hadithit ovat islaminuskon pyhä perusta ja auktoriteetti. Niistä ensisijainen on Koraani, kun taas hadithien arvovalta perustuu siihen, että Muhammed oli synnitön (ma'sum) ja erehtymätön Jumalan lähettiläs, joka pystyi oikein tulkitsemaan Koraania. Käytännössä hadithit menevät Koraanin edelle, sillä Koraania  ymmärretään juuri hadithien kautta.  

Koraani sisältää paljon aukkoja islamilaisen teologian kannalta. Se tuskin edes mainitsee Muhammedia nimeltä, ja islamin uskontunnustus löytyy vasta haditheista.

Šaria
Islamin varsinainen ydin on velvollisuksissa (din), joista kertoo Jumalan ikuinen laki, šaria. Islam on juutalaisuuden tapaan lakiuskonto. Muslimille ei pelastusta tuo niinkään oikea usko (ortodoksia) kuin šaria-lain seuraaminen eli oikein tekeminen (ortopraksia), vaikka molempia tarvitaan. Teon tekeminen ei yksi riitä, sillä juutalaisuuden tapaan vaaditaan myös oikea motiivi (niyyah). 

Tärkeimmät šariaan sisältyvät velvollisuudet ilmaistaan islamin "viitenä peruspilarina". Ne ovat uskonnollista veroa (zakat) lukuun ottamatta rituaalisia velvollisuuksia, jotka liittyvät uskonnollisiin toimituksiin. Veronmaksun siirtäminen uskonnolliseksi velvollisuudeksi kertoo verojen perimisen arkaluonteisuudesta paimentolaisyhteiskunnissa, joissa islam syntyi. Liikkuvan elämäntapansa ansiosta paimentolaiset pystyivät tehokkaasti välttämään maanviljelijöiden osaksi tulleen riiston, mutta yhteisö tarvitsi kuitenkin varoja joihinkin tarkoituksiin. 

Uskon viisi peruspilaria sisältyvät niin sanottuun Gabrielin hadithiin, joka löytyy sekä al-Bukharin että Muslimin hadith -kokoelmista. Muun muassa imaami al-Nawawi (k. 1277) vahvisti, että ne ovat suurimmat islamin kuuliaisuuden vaatimuksista. Nawawin ajatuksia aiheesta löytyy šarialain kokoelmasta Reliance of the Traveller.

Usko 
Teologiset eli uskoa koskevat asiat saavat islamissa vähemmän huomiota šariaan verrattuna. Islamin uskontunnustus, šahada, tiivistää sen sisällön kahteen asiaan, monoteismiin sekä siihen, että Muhammed on Jumalan lähettiläs. Jälkimmäinen tarkoittaa sitä, että kaikki tieto Jumalasta on saatu hänen kauttaan. Šiialaiset lisäävät kolmannen osan, jossa Ali (Ali ibn Abi Talib) vahvistetaan Jumalan ystäväksi. Lisäys vahvistaa, että  šiialainen imaamioppi kuuluu uskontoon.    

Uskontunnustuksen jälkeen islaminuskon sisältöä tarkentavat islamin "kuusi uskonkappaletta". Myös ne perustuvat Gabrielin hadithiin. Oikeaan uskoon kuuluivat seuraavat kuusi asiaa:  

 usko Jumalaan 
 usko enkeleihin 
 usko Jumalan lähettämiin pyhiin kirjoihin
 usko profeettoihin ja sanansaattajiin
 usko tuomionpäivään ja ylösnousemukseen  
 usko kohtaloon.

Tämä jaottelu muodostaa islamilaisen teologian perustan.

Käsitteen "kalam" historiaa 
Arabian kielessä teologiaan viitataan sanalla "kalām" ( kalām 'puhe' < علم الكلام‎ ʿilm al-kalām). Sitä tutkiva henkilö on mutakallimūn eli teologi. Käsite tarkoittaa ketä tahansa teologia, myös juutalaista tai kristittyä.  

Sana esiintyy Koraanissa kolme kertaa viittaamassa Jumalan puheeseen. 800-luvulla uskonoppineet alkoivat keskustella Jumalan puheen luonteesta ja siitä, oliko Koraani Jumalan puheena luotu vai ei. Tämän pohjalta syntyivät ensimmäiset teologiset koulukunnat, mu'taziliitit, jotka pitivät Koraania luotuna ja aš'ariitit, jotka pitivät Koraania luomattomana. Kalām alkoi vähitellen tarkoittaa spekulatiivista teologiaa yleensä. iIm al-kalām oli islamilaista teologiaa, joka erosi filosofiasta (falsafah) siten, että se keskittyi Jumalaan. Kalām muodostui tällöin osaksi uskonoppineiden koulutusta. 

Myöhemmin kalām alkoi tarkoittaa myös väittelymetodia. Kalāmin lähtökohtana on Jumalan ilmoitus, ja se käyttää loogista päättelyä ilmoituksen ymmärtämiseksi ja mahdollisten ristiriitojen selvittämiseksi, Väittelyä harjoitettiin myös kuviteltua vastustajaa vastaan. Esikuva saatiin Aristoteleen kirjoittamasta logiikkaa ja dialektiikkaa käsittelevästä teoksesta Topiikka. Abbasidikalifi al-Mahdi antoi 780-luvulla kääntää sen syyriasta arabiaksi. Sata vuotta myöhemmin Topiikka käännettiin suoraan kreikasta ja myöhemmin vielä uudelleen. Kirja sisälsi Aristoteleen opetuksia argumentaatiosta sellaisissa tilanteissa, joissa vastakkain oli kaksi erilaista näkemystä. Dimitri Gutas olettaa, että kalifin kiinnostus Aristoteleen väittelyoppaaseen liittyi valtionuskonnon asemaan. Kalifi halusi saada valtakuntansa enemmistönä olevat kristityt, manikealaiset ja zarathustralaiset ja monet muut siirtymään virallisen valtionuskonnon taakse; se vaati taivuttelua ja argumentointia kovempien keinojen ohella. Viitteitä on siitä, että kalifi sovelsi Topiikan oppeja itsekin.

Kalāmin vaikutus klassiseen islamiin muistuttaa keskiajan kristillisen skolastiikan merkitystä kristinuskolle.

Katso myös 
 Kalam
 Šaria
 Islamin uskonkappaleet
 Islamin viisi peruspilaria
 Islamilainen etiikka
Islamilainen verotus

Lähteet

Viitteet