Kapteeni uppoaa laivansa mukana

Kapteeni uppoaa laivansa mukana on merenkulun periaate, jonka mukaan laivan upotessa aluksen päällikkö jää alukselle ja pelastautuu vasta kaikkein viimeisenä tai ei lainkaan. Periaate on tullut kuuluisaksi varsinkin vuoden 1912 RMS Titanicin uppoamisesta. Merenkulun turvallisuutta säätelevä kansainvälinen SOLAS-sopimus ei velvoita kapteenia jäämään viimeiseksi, mutta joidenkin maiden lainsäädäntö velvoittaa siihen. Suomen merilaki ei sisällä tällaista velvoitetta, mutta sen mukaan päällikkö ei saa merihädässä jättää alusta niin kauan kuin on kohtuullisia toiveita sen pelastamisesta, ellei hänen henkensä ole vakavassa vaarassa.

Ajatus kapteenin velvollisuudesta jäädä henkensä uhalla uppoavalle alukselle yleistyi ilmeisesti vasta 1800-luvun puolivälissä. Kuuluisin periaatetta noudattaneista oli Titanicin päällikkö Edward Smith, joka laivan upotessa ei yrittänyt pelastaa omaa henkeään. Hänen kuolintapaansa ei varmuudella tiedetä, mutta hänen ruumistaan ei koskaan löydetty, joten hän lienee pysynyt laivassa loppuun asti. Vuonna 1915 upotetun matkustaja-alus RMS Lusitanian päällikkö William Thomas Turner taas joutui arvostelun kohteeksi henkiinjäämisensä vuoksi, vaikka hän oli pysytellyt aluksella, kunnes se kirjaimellisesti upposi hänen jalkojensa alta.

Vielä nykyaikanakin päällikön pakeneminen uppoavalta laivalta matkustajien ollessa yhä kyydissä herättää usein paheksuntaa; esimerkiksi kreikkalaisen risteilyalus M/S Oceanoksen upotessa vuonna 1991 ja italialaisen Costa Concordian onnettomuudessa vuonna 2012. Costa Concordian päällikkö Francesco Schettino tuomittiin myöhemmin aluksen hylkäämisestä vankeuteen, ja myös Oceanoksen päällikkö Giánnis Avranás todettiin syylliseksi laiminlyöntiin.

Katso myös 
 Naiset ja lapset ensin

Lähteet 

Merenkulku
Periaatteet
Titanic