Bysantin kirjallisuus

Bysantin kirjallisuus on Bysantin eli Itä-Rooman keisarikunnan kreikankielistä kirjallisuutta, jossa antiikin helleeninen ja hellenistinen perinne säilyi uudessa, kristillisessä muodossa.

Uskonnollisen kirjallisuuden saralla kirjallisuuden huippusaavutuksia oli Uuden testamentin osuus Raamatusta. Tämä yhdistettynä suureen kunnioitukseen menneisyyden kirjallisuuden saavutuksiin teki Bysantin kirjallisuudesta erittäin konservatiivista. Kirjakielen piti myös säilyttää Uuden testamentin ja kirkkoisien puhetyylit. Ollen näin suuren kirjallisen tradition perillisenä se vähensi intoa ulkopuolisten ideoihin.

Tämä kohtuuton painotus vähensi omaperäisen ja kekseliäisyyden todennäköisyyttä. Ajan kirjallisuuden luomuksista on säilynyt vain vähän mieleenpainuvia teoksia nykyaikaan.

Bysanttilaisella kirjallisuudella oli kolme suurta kukoistuskautta. Ensimmäinen oli 300-luvulta 500-luvun loppuun, jolloin syntyi paljon uskonnollista ja historiallista kirjallisuutta. 800-luvulla alkoi toinen nousukausi ja 1100–1200-luvuilla.

Filosofian saralla merkittävä varhaisen bysanttilaisen ajan kirjailija on Proklos, joka oli merkittävä uusplatonismin ideoiden levittäjä Välimeren alueella. Runoudessa tunnetuin kirjailija oli Romanos Melodos, joka tunnettiin hymnografioistansa. Maallisessa runoudessa taas tunnetuin sankarirunoelma on Digenes Akritas, joka lienee syntynyt 900-luvulla. Filologian, retoriikan, grammatiikan ja ensyklopedian alalla Bysantin oppineet loivat runsaasti merkittäviä teoksia. Tietosanakirjoista tunnetuimpiin kuuluu Suda.

Lähteet

Aiheesta muualla