Kenttävartio

Kenttävartio on tukikohta, josta käsin pyritään valvomaan sotatilanteessa hiljaisempia, yleensä erämaan rintamasuuntia varsinkin partioinnin avulla. Suomessa nimitystä on käytetty jo 1700-luvulla, tuolloin tarkoittamassa tievartiota, pientä tukikohtaa, etuvartiota. Itsenäisyyden alkuvuosina kenttävartio tarkoitti rajavartioasemaa. 

Jatkosodassa Suomen ja Neuvostoliiton välisestä rintamalinjasta oli pitkä osuus ainoastaan kenttävartioiden valvonnassa. Vartiot joutuivat usein vihollisen hyökkäyksen kohteiksi, mutta niistä käsin tehtiin myös vastahyökkäyksiä.
Suomalaisia kenttävartioita oli runsaasti esimerkiksi 14. divisioonan 200 kilometriä pitkällä puolustuslohkolla. Rukajärven lohkoa varmisti 45-50 kenttävartiota. Suomalaista kenttävartiota vastasi neuvostoliittolainen korpitukikohta. 

Suomalaiset kenttävartiot toimivat usein myös lähtöpisteinä kaukopartioretkille, jotka suuntautuivat vihollisen alueelle. Kenttävartion miehistö opasti partion tukikohtaa suojaavien miinakenttien läpi ja otti palaavan partion vastaan.
 Kaukopartion miehet tai vähintään reput voitiin kuljettaa kenttävartioon hevos- tai autokyydillä.

Kenttävartiopuolustusjärjestelmä
Kenttävartioihin perustuva puolustus käsittää seuraavia osia:
 varsinaiset kenttävartiot: miehitykseltään ja varustukseltaan usean tunnin puolustukseen kykeneviä ympärivarustettuja tukikohtia, miesvahvuus 20-50 miestä, tyypillisesti kiväärijoukkue, jota tuki konekivääriryhmä eli yksi konekivääri
 aliupseerivartiot: yhden ryhmän miehittämiä, aliupseerin johtamia, muuten vaikeasti valvottaviin paikkoihin sijoittuvia kenttävartiojärjestelmän pienempiä osia
 etuvartiokomppanian komentopaikka: komppanian miehittämä tukikohta muutaman kilometrin päässä kenttävartioiden takana, jolla on käytössään mm. vastaiskuihin tarvittavat vahvennukset, kuten reservijoukkue, sekä huoltoelimet.

Jatkosodan kenttävartion etumaastossa saattoi olla ei kenenkään maata joitakin kilometrejä, reunamilla jopa yli 20 kilometriä.

Lähteet

Viitteet

Sotatieteet