Suomen elintarveministeriö

Elintarveministeriö oli Suomessa 1918–1921 toiminut väliaikainen ministeriö, jonka nimenä 1918 oli aluksi elintarvetoimituskunta.

Taustaa

Suomen elintarviketilanne vaikeutui keväällä ja kesällä 1917. Aiempi venäläiseen sotatilalainsäädäntöön perustunut elintarvikehallinto lakkautettiin Suomen itsenäistymisen yhteydessä ja vastuu elintarviketilanteesta siirtyi suomalaiselle hallinnolle. Kesäkuussa 1917 kamaritoimituskuntaan perustettiin elintarvikeosasto sen alan asioiden käsittelyä varten.

Syksyllä sosialistit lähtivät pois senaatista, jonka jälkeen elintarvikeasioiden hallintoa vahvistettiin nimittämällä Harald Åkerman alasta huolehtivaksi senaattoriksi. Hallintomalli jäi lyhytikäiseksi, sillä elintarvikeosasto lakkautettiin 1. joulukuuta 1917 ja sen tehtävät siirrettiin uudelle elintarvehallitukselle, joka toimi maataloustoimituskunnan alaisuudessa.

Elintarvetoimituskunnasta elintarveministeriöksi

Suomen senaatti lakkautti elintarvehallituksen 14. kesäkuuta 1918 ja asetti samana päivänä senaatin talousosastoon elintarveasioita hoitamaan väliaikaisen elintarvetoimituskunnan.

Ennen senaatin ja valtioneuvoston rakenteen pysyvämpää muotoutumista niissä jouduttiin turvautumaan useampaan väliaikaisratkaisuun. Yksi niistä oli elintarvetoimituskunta, joka erosi melkoisesti aiemmasta tiukan muodollisesta ja lakien vaatimuksia korostavasta senaatin perinteestä. Toimituskunta oli suuri ja jakautunut 14 osastoon. Sen toimivaltuudet olivat vapaammat kuin muiden toimituskuntien ja se sai itse nimittää virkamiehensä mukaan luettuna osastopäällikkönsä. Toimituskunnalla oli oikeus hankkia elintarvikkeita ulkomailta muuten itsenäisesti, mutta tappiolliset kaupat oli alistettava raha-asiainvaliokunnan päätettäviksi.

Senaatti antoi 1. marraskuuta 1918 asetuksen, jolla elintarvetoimituskunta sai syyteoikeuden koko maan alueelle ja elintarvetoimistot saivat syyteoikeuden kukin omalle alueelleen. Syyteoikeus koski niitä rikoksia, jotka kohdistuivat elintarveasiain järjestelystä ja kohtuuttomien hintojen ehkäisemisestä annettuja lakeja ja niiden nojalla annettuja määräyksiä vastaan. Elintarvetoimituskunta ja elintarvetoimistot määräsivät syytteitä tuomioistuimissa ajamaan erikoissyyttäjiä, jotka nostivat syytteet yksityisiä henkilöitä ja virkamiehiä vastaan.

Marraskuun 27. päivänä 1918 senaatti hyväksyi ja vahvisti asetuksen, jolla senaatin nimeksi määrättiin valtioneuvosto, ja toimituskunnat nimettiin ministeriöiksi. Näin väliaikaisesta elintarvetoimituskunnasta tuli väliaikainen elintarveministeriö.

Elintarveministeriön yhteyteen perustettiin 3. joulukuuta 1918 valtion viljakonttori, joka johti asiamiestensä avulla valtiolle luovutettavaksi määrätyn viljan perimistä elintarvelautakunnilta ja viljan siirtoa valtion varastoihin tai viljaa tarvitsevien kuntien ja kaupunkien elintarvelautakunnille. Viljakonttorin henkilökunnasta ja heidän tehtävistään sekä muista tarpeellisista seikoista antoi tarkemmat määräykset elintarveministeriö.

Toukokuussa 1920 valtioneuvosto antoi elintarveministeriölle oikeuden huolehtia viljan ja sokerin maahantuonnista, kaupasta ja jakelusta. Ministeriön tehtäväksi tuli myös määräysten antaminen työssä tarvittavista viranomaisista ja niiden toimivaltuuksista.

Lakkauttaminen

Pääministeri Rafael Erichin esittelystä tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg lakkautti väliaikaisen elintarveministeriön 1. maaliskuuta 1921 ja sen tehtävät ja valtuudet siirrettiin kauppa- ja teollisuusministeriölle, joka sai samalla oikeuden käyttää elintarveministeriön määrärahat.

Ministerit

Osastot

Elintarvetoimituskunnan osastot olivat
 sotilasosasto
 vilja-, siemen- ja tuontiosasto
 lihaosasto
 kalaosasto
 maitotuoteosasto
 väki- ja korsirehu- sekä juurikasviosasto
 tuotannonlisäämisosasto
 kansanravinto-osasto
 lääninkomiteain ja elintarvelautakuntain valvontaosasto
 painatus- ja lähetysosasto
 kassaosasto
 toimisto-osasto
 tilasto-osasto
 tiedonanto-osasto

Lähteet

E