Henrik Visnapuu

Henrik Visnapuu (2. tammikuuta 1890 Valgamaa, Viro – 3. huhtikuuta 1951 New York, Yhdysvallat) oli virolainen runoilija. Hän kuului  kirjailijaryhmä Siuruun, jonka myrsky ja kiihkokauden huomattavin edustaja hän oli Marie Underin ohella. 

Visnapuun esikoiskokoelma Amores (1917) herätti kohua. Siinä ja muissa varhaisissa kokoelmissaan Visnapuu esiintyy varsinkin rakkauslyyrikkona, mutta mukana niissä on myös luontoaiheita. Hän kirjoitti myös vallankumouksen tragiikasta ja uskonnollisista kokemuksista. 1920-luvulta lähtien hän kirjoitti erityisesti isänmaasta. Lyriikan lisäksi hän julkaisi muun muassa näytelmiä ja esseitä sekä vuonna 1951 muistelmateoksen Päike ja jõgi.

Visnapuu oli 1935–1937 propagandaministeriön neuvos, kuului vuosina 1937–1940 Uus-Eestin toimituskuntaan ja oli samaan aikaan kirjallisuusaikakauskirja Varamun toimittaja. Hän lähti 1944 maanpakoon Saksaan, mistä 1949 muutti Yhdysvaltoihin. Hänen pakolaisvuosinaan kirjoittamastaan lyriikasta ilmenee isänmaan kaiho ja rakkauden peruselämys.

Suomennettuja runoja
Antologiassa Eestin runotar: virolaisen lyriikan antologia, toim. Elsa Haavio, Helsinki: WSOY 1940
 Iäisesti, suom. Elina Vaara
 Jouluyö, suom. Elina Vaara
 Lunta lankes -, suom. Elina Vaara
 Luopumus, suom. Elina Vaara
 Metsätalo, suom. Elina Vaara
 Nyt on yö ja kuu, suom. P. Mustapää
 Oh, surullinen koira..., suom. P. Mustapää,
 Ole tervehditty: nuorten kaatuneitten muistoksi, suom. Elina Vaara
 On akkunani selkoselällään, suom. P. Mustapää,
 Suviyö, suom. P. Mustapää,
 Yli kotimäen, suom. Elina Vaara

Lähteet

Aiheesta muualla

Virolaiset runoilijat
Vuonna 1890 syntyneet
Amerikanvirolaiset henkilöt
Vuonna 1951 kuolleet