Glykatoitunut hemoglobiini

Glykatoitunut hemoglobiini (A1C, HbA1c, Hb1c, HGA1C) on punasoluissa esiintyvä hemoglobiinin (Hb) muoto, jonka pitoisuuden mittausta veressä käytetään arvioimaan kolmen viimeisimmän kuukauden aikaista keskimääräistä verensokeritasoa. Testin keskiarvo on rajoittunut kolmeen kuukauteen, sillä normaalia hemoglobiinia ja A1C:tä sisältävien punasolujen elinikä ihmisissä on noin 4 kuukautta.

A1C-koetta voidaan käyttää esimerkiksi diabeteksen totemiseen. A1C:tä muodostuu diabeteksessa ilmenevässä hyperglykemiassa normaalia enemmän hemoglobiinin reagoidessa hallitsemattomasti veren glukoosin kanssa ei-entsymaattisen glykaation kautta. Myös perusterveillä on veressä A1C:tä, mutta pienempiä määriä kuin esimerkiksi diabeetikoilla. A1C-testit mittaavat hemoglobiiniin sitoutuneen beta-N-1-deoksi fruktosyylin määrää.

Lyhenteen A1C nimi tulee hemoglobiini A:n (A) käytöstä kationinvaihtokromatografiassa (engl. cation exchange cromatography) testin suorituksessa. Historiallisesti kromatografiassa ensimmäiseksi erottuvalle puhdasta Hb A:ta sisältävälle jakeelle annettiin nimi A0, seuraavalle "epäpuhdasta" glykatoitunutta Hb:tä sisältävää jaetta kutsuttiin A1:ksi.

Historia
Glykatoituneen hemoglobiinin (A1C:n) erotti ensimmäisinä muista hemoglobiinin muodoista Huisman et al. 1958 kromatografisesti. Sen tunnisti glykoproteiiniksi ensimmäisen kerran Bookchin ja Gallop 1968. A1C:n määrän lisääntymisen veressä diabeteksen seurauksena havaitsi Rahbar et al. 1969. A1C:n muodostumiseen kehossa johtavat reaktiot kuvaili Bunn et al. 1975. Koenig et al. ehdottivat 1976 A1C:n sopivan verensokerin mittaamiseen diabeetikoilla.

A1C:n mittaaminen
A1C:n yksikkönä käytetään usein millimoolia beta-N-1-deoksi fruktosyyliä sitovaa hemoglobiini A:ta (A1C) per mooli normaalia hemoglobiini A:ta. Yksikkö on siis mmol/mol. A1C-arvon mittaus ei edellytä paastoamista.

Suomessa normaali A1C-arvo eli viitearvo on kaikille ihmisryhmille 20–42 mmol/mol. 42–48,2 mmol/mol voi merkitä sitä, että henkilö potee esidiabetesta. Arvo, joka on yli 48,2 mmol/mol, merkitsee sitä, että henkilöllä on ehkä tyypin 1 diabetes tai tyypin 2 diabetes. Diabetes voidaan tarvittaessa varmentaa esimerkiksi A1C-testistä erillisellä sokerirasituskokeella. Nieltyä diabeteslääkitystä käyttävien tulisi pyrkiä A1C-arvoon, joka on alle 53,2 mmol/mol ja insuliinia käyttävien arvoon, joka on 53–58,2 mmol/mol. 69–75,2 mmol/mol taas merkitsee taas sitä, että potilaan diabetes on huonosti hallinnassa.

Mikäli mitattava henkilö viimeisen 6 viikon sisällä muuttanut ruokavaliotaan tai hänen hoitoaan on muutettu, ei A1C:n mittaaminen ole sopiva testi. Myös hemoglobiinin epämuodostumat (kuten sirppisoluanemia), hiljattainen veren menetys (kuten verenluovutus) tai punasolujen vaurioituminen (kuten hemolyyttinen anemia) tekevät testistä epätarkan. Verensiirron saaminen, raudanpuuteanemia ja harvinaiset hemoglobiinin geenimuodot (variantit) vääristävät myös testiä.

Mittauslaitteet
A1C:n mittaamiseen käytetään
laboratorioissa
korkean erotuskyvyn nestekromatografiaa (HPLC)
vasta-ainemääritystä (eng. immunoassay)
entsymaattisia kokeita
kapillaarielektroforeesia
boronaatti affiniteetti kromatografiaa
terveydenhuollon nopeissa määrityksissä
vasta-ainemääritystä
boronaatti affiniteetti kromatografiaa

Katso myös
Glykaatio
Kehittyneet glykaation lopputuotteet
Insuliini
Insuliinihoito
Metabolinen oireyhtymä
Sydän- ja verisuonitauti

Lähteet

Diabetes
Lääketieteellinen diagnostiikka
Verikokeet