Loppusointu

Loppusointu eli riimi () tarkoittaa runoudessa säkeiden lopputavujen äänteellistä yhtäläisyyttä.

Suomen vanhassa kalevalamittaisessa runoudessa ei käytetty loppusointuja, vaan ne saapuivat suomalaisiin teksteihin virsisuomennosten mukana muista kielistä.

Sanojen loppuosan samankaltaisuutta voidaan kutsua puhekielessä rimmaamiseksi ja tällaisten säkeiden luomista riimittelyksi. Kahdesta keskenään rimmaavasta sanasta voidaan käyttää nimitystä riimipari. Riimipareja ovat esim. "luu" ja "suu" – näissä on lyhyt loppusointu. Pitkiä ovat esim. "taateli" ja "kaateli". Yksitavuista riimiä kutsutaan miespuoliseksi ja kaksitavuista naispuoliseksi.

Loppusointuja käytetään esimerkiksi seuraavassa runossa:

 ”Tarhapöllö se oksallansa
 laululintuja kuulee.
 Makumestari olevansa
 laulun maassa luulee.”
 (Eino Leino: Tarhapöllö.)

Riimiparin äänteellinen yhtäläisyys lasketaan viimeisen nousutavun (eli viimeisen painollisen tavun) ensimmäisestä vokaalista. Riimejä eivät siis ole ”koira” ja ”kissa” tai ”lakana” ja ”orpana”, sillä niissä loppusointua muistuttava samankaltainen osuus alkaa painottomasta tavusta.

Katso myös 
 Alkusointu

Lähteet 

Runous