Cleveland-luokka

Cleveland-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kevyt  risteilijäluokka, jonka aluksia valmistui ja otettiin käyttöön toisen maailmansodan aikana kaikkiaan 27 kappaletta. Niitä suunniteltiin alun perin rakennettavaksi 52. Yhdeksästä rungosta rakennettiinkin Independence-luokan lentotukialuksia.

Taustaa 
Kaksi 8 000 tonnin kahdeksalla tai yhdeksällä 6 tuuman DP -tykillä varustettua risteilijää oli suunnitteilla kesäkuussa 1938. Alukset piti sisällyttää vuoden 1940 budjettiin. Lisäksi parikymmentä vastaavaa alusta piti sisällyttää seuraavien kymmenen vuoden budjetteihin. Toukokuussa 1939 suunnitelma kehittyi kymmenellä 6 tuuman 47 pituuskaliiperin tykillä, jotka oli asennettu kaksoistorneihin, varustetuksi alukseksi. Alusten apuaseiksi oli suunniteltu viisi neliputkista 1,1 tuuman tykkiä. Aluksille piti asentaa yksi katapultti keskilaivan takaosaan ja kaksi kolmen putken torpedosarjaa. Ulkoisesti suunnitelma muistutti tulevaa Cleveland-luokkaa, mutta se ei mahtuisi laivastosopimuksen 8 000 tonnin rajaan.

Presidentin vaatimukset aseistuksen vahvistamisesta sekä muista esitetyistä vaatimuksista aluksen uppouma nousi yli 8 200 tonnin ja edelleen 8 400 tonniin. Ainoa mahdollisuus uppouman pitämiseksi asetetun rajan alapuolella oli lähes kaiken panssaroinnin poistaminen. Euroopassa käyty sota poisti kuitenkin rajoitukset ja Yhdysvaltain laivaston kiinnostuksen loppuminen 6"/47 -tykkeihin päätti suunnitelman.

Ajan kuluessa ja Yhdysvaltain laivaston risteilijä tarpeen kasvaessa tehtiin 2. lokakuuta 1939 päätös, jonka mukaan uusi risteilijä perustuisi USS Helenaan. Alukseen kuitenkin lisättäisiin kaksi kaksiputkista 5"/38 DP -tykkiä korvaamaan yksi kolmiputkinen 6" tykkitorni.

Suunnittelu 
Alus oli saman pituinen kuin Helena, mutta aluksen leveyttä kasvatettiin ä vakavuuden parantamiseksi. Euroopasta saatujen sotakokemusten mukaan miinasuojan merkitys ja yleensäkin vedenalaisten vaurioiden sieto korostui. Ilmahyökkäysten tuhoisuus sotalaivoille otettiin myös huomioon. Ratkaisut esitettyihin tarpeisiin kasvattivat aluksen uppoumaa ja erityisesti tämä koski ilmatorjunta-aseistuksen vahvistamista, mikä samalla nosti aluksen painopistettä. Kaikesta ennakoinnista huolimatta alusten vakavuus aiheutti ongelmia, mikä oli todennäköisesti myös tärkein syy alusten lyhyeen sodan jälkeiseen palvelukseen.

Suoja 
Alusten suojana oli vesirajaan asennettu maksimissaan viiden tuuman paksuinen panssarivyö, joka oli yhdeksän jalkaa konehuoneiden alle asti. Lisäksi etummaisen ammusvaraston suojana oli kahden tuuman panssarointi. Sisäiset laipiot olivat 3-4,7 tuumaa suojaten samalla taaempia ammusvarastoja. Panssarikansi oli kaksituumainen. Loppujen lopuksi panssarointi ei muistuttanut Helenan vastaavaa. Panssaroinnin kokonaismassa oli 1 468 tonnia (13,18 %). Aluksissa oli kolminkertainen pohjarakenne, mikä jatkui kaksinkertaisena aina panssarikanteen asti.

Propulsio 
Alusten propulsio koostui neljään akseliin kiinnitetyistä turbiinimoottoreista, jotka tuottivat 100 000 hevosvoimaa. Risteilymoottorit asennettiin vasta CL-57:stä alkaen, vaikka ne olivat jo alkuperäisessä suunnitelmassa. Alusten kattilat olivat korkeapainekattiloita, jolloin kattilahuoneiden pituus lyheni. Huoneiden koko oli kuitenkin suurempi kuin Brooklyn-luokan aluksilla, jotta ahtaus ei olisi niin suuri.

Aseistus 
Alusten pääaseina olivat 12 kappaletta 6"/47 Mk 16 -tykkejä, jotka oli asennettu neljään kolmiputkiseen torniin, kaksi etu- ja kaksi takakannelle. Tykkien maksimi korotuskulma oli 60 astetta. Niiden käyttöä ilmatorjuntaan esti lataamisvaatimus, joka vaati alle 20 asteen korotuskulmaa. Apuaseina oli 12 kappaletta 5"/38 DP -tykkejä kuutena Mk 32 asennuksena, joista kaksi oli keskilinjassa ampuen yli tornien No. 2 ja No. 3. Loput neljä viisituumaista tornia oli aluksen kyljillä. Sijoittelu mahdollisti raskaan ilmatorjunnan ampumisen lähes kaikkiin suuntiin.

Alkuperäisen suunnitelman mukaan kevyt ilmatorjuta-aseistus koostui ainoastaan .50" konekivääreistä, jotka kuitenkin Euroopasta saatujen tietojen mukaan olivat tehottomia lentokoneita vastaan. Alukselle ei voinut asentaa raskaita 1.1" ilmatorjuntatykkejä vähentämättä 5" tykkejä. Ennen alusten valmistumista 1,1" tykit osoittautuivat tehottomiksi, joten ne korvattiin Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntatykein.

Neliputkinen Boforsin 40 millimetrin tykki painoi kuitenkin noin 11 tonnia, kun taas neliputkinen 1,1" tykki vain 5-6 tonnia. Painon lisäystä ei voitu hyväksyä. Lopulta aluksille asennettiin kaksiputkiset 40 millimetrin tykit.

Aluksilla oli Yhdysvaltain standardin mukaisesti neljä Curtiss SO3C Seamew -kellukekonetta. Aluksilla oli koneiden käyttämiseksi kaksi katapulttia, jotka oli sijoitettu puolikannen takaosaan. Katapulttien alla oli lentokonesuoja.

Alukset 

Luokkaan tilatut alukset CL-106 - CL-118 siirrettiin parannusten jälkeen Fargo-luokkaan.

Kuudesta aluksesta muunnettiin Galveston-luokan ja Providence-luokan ohjusristelijöitä, joissa käytettiin RIM-8 Talos tai RIM-2 Terrier -ilmatorjuntaohjusjärjestelmää.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla