Albanian protektoraatti

Albanian protektoraatti, virallisesti Albanian kuningaskunta (, ; tunnettiin myös nimellä Suur-Albania) oli Italian kuningaskunnalle vuosina 1939–1943 kuulunut protektoraatti. Käytännössä kyseessä oli Italian ja Albanian personaaliunioni, jota johti Italian kuningas Viktor Emanuel III.

Historia

Taustaa 

Albania oli kuulunut lähes viisi vuosisataa Osmanien valtakuntaan. Se itsenäistyi vuonna 1913. Uusi valtio oli köyhä ja kehittymätön. Itsenäisyyden alkutaival oli vaikea; naapurit yrittivät kiistää sen oikeuden olemassaoloon, eivät tunnustaneet sen rajoja ja maan sisäpolitiikka oli sekavaa. Uskonto- ja heimorajat jakoivat maan. Tilanne oli epästabiili aina vuoteen 1924, jolloin Ahmed Zogu kaappasi vallan. 

Uutta valtiota lähdettiin kehittämään kun tilanne oli saatu vakaaksi. Rakennettiin tieverkko, uudistettiin pääkaupunki Tirana ja perustettiin kouluja. Yritettiin maareformia, joka epäonnistui. Ongelmana oli se, että Albaniasta puuttui pääomia ja mikään valtio ei uskaltanut investoida sinne. Edes Kansainliitto ei antanut lainaa. Italian valtio ja italialaiset yritykset investoivat maahan runsaasti ja tästä tuli uhka maan itsenäisyydelle. Kehitys jatkui kuningas Zogu I hallituskaudella. 

Kun Euroopan tilanne kiristyi vuoden 1939 alussa ryhdyttiin Italiassa suunnittelemaan Albanian valtausta. Maan pelättiin joutuvan Saksan vaikutuspiiriin. Lisäksi sitä katsottiin tarvittavan myöhemmässä Kreikan valtauksessa tukikohtana. Italia antoi Albanialle uhkavaatimuksen 25. maaliskuuta vuonna 1939 ja Albanian kuningas ei myöntynyt siihen aloitti Italia sotatoimet 7. huhtikuuta vuonna 1939.  

Albania ei kyennyt tehokkaaseen vastarintaan ja kun kuningas oli paennut maasta, vastarinta lakkasi. Italialaiset valtasivat Tiranan 8. huhtikuuta ja heti julistettiin, että vuoden 1928 perustuslaki oli kumottu. Albanian itsenäisyydestä jäivät jäljelle lippu, kieli, raha ja omat postimerkit.

Protektoraatin alkuvaiheet 
Tirana koristeltiin Italian lipuilla ja muodolliset protektoraatin julistamisjuhlallisuudet laitettiin käyntiin. Albaanit tosin pysyivät enimmäkseen kodeissaan. Hallituksen johtoon asetetettiin fasismia kannattanut suurmaanomistaja Shefqet Vërlaci. Parlamentti hyväksyi Italian ylivallan 12. huhtikuuta vuonna 1939. Albania kruunu tarjottiin Italian kuninkaalle Viktor Emanuel III:lle, joka suostui ottamaan sen vastaan. Julistettiin Italian ja Albanian personaaliunioni ja propagandassa puhuttiin kahden sisarvaltion vapaaehtoisesta unionista. Kuningasta edusti Tiranassa varakuningas.  

Italialaishallinto sai kansansuosiota kun muodostettiin Albanian ja Italian tulliliitto, jonka johdosta tuontitavaroiden hinnat laskivat. Albanialla ei ollut enää omaa ulkopolitiikkaa ja sen armeija sulautettiin Italian armeijaan. Maahan perustettiin oma fasistipuolue joka oli ainoa laillinen puolue ja italialainen veljespuolue valvoi sitä.Maan ylintä valtaa käytti fasistien suuri neuvosto yhdessä varakuninkaan kanssa. Kaikki ministerit olivat albaaneja, mutta heillä italialaiset "neuvonantajat". Paikallishallinnossa jatkoivat entiset johtajat. Jonkinlaista perustuslaillisuuden kulissia yritettiin pitää yllä.  

Kotiyleisölle Italian fasistihallinto puolusteli valtausta todeten, että Albania oli ollut keskeinen osa Rooman valtakuntaa. Lisäksi keskiajalla monet sen rannikkokaupungit olivat olleet italialaisten hallitsemia. Valtausta puolusteltiin myös täysin epätieteellisillä rotukysymyksillä: albaanit eivät olleet eteläslaaveja, vaan etnisesti italialaisia.Albaanit periytyivät itaalisista heimoista, illyrialaisista ja roomalaista.

Albania sodassa 
Albania oli strategisestikin tärkeä Italialle, koska sen kautta Italia pystyi hyökkäämään Jugoslaviaan ja Kreikkaan. 

Lokakuussa 1940 Italian–Kreikan sodan aikana Benito Mussolini hyökkäsi Kreikkaan Albanian kautta. Kreikka teki vastahyökkäyksen ja onnistui valtaamaan osan Albanian protektoraatista. Huhtikuussa 1941 Kreikka antautui Saksan tekemän hyökkäyksen jälkeen, ja koko Albania palasi Italian haltuun. Italian suunnitelma Chamerian liittämisestä Albaniaan hyllytettiin suuren vastustuksen ja albaanien ja kreikkalaisten välisten erimielisyyksien takia.

Jugoslavian ja Kreikan valtauksen jälkeen Italia aloitti neuvottelut Saksan, Bulgarian ja Itsenäisen Kroatian valtion kanssa rajoista. Huhtikuussa Mussolini halusi laajentaa Albanian rajoja muun muassa liittämällä Montenegron autonomisena alueena Albaniaan. Italian antautumisen jälkeen Albania siirtyi Saksan haltuun sodan loppuun asti.

Talous 
Albania ja Italia olivat tulliliitossa, joka poisti suurimman osan kaupankäynnin rajoituksista. Italian tullijärjestelmä otettiin käyttöön Albaniassa. Italia korvasi tullipolitikan muutoksesta aiheutuneet tappiot maksamalla Albanialle 15 miljoonaa lekiä joka vuosi. 

Vuonna 1944 Albaniassa oli 430 yritystä. Vuonna 1938 niitä oli ollut 244 ja vuonna 1922 vain 71.

Hallinnollinen jako 

Albaniassa oli 10 prefektuuria, joihin kuului yhteensä 30 ala-prefektuuria ja 23 kuntaa. Jokaista prefektuuria kontrolloi prefekti. Vuonna 1941 Albaniaan liitettiin kolme uutta prefektuurua Jugoslaviasta, jotka olivat Kossovo, Metohija ja Debar.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Albanian historia
Euroopan entiset monarkiat
Toinen maailmansota