Kreikkalainen metriikka

Kreikkalainen metriikka (kreikkalainen runomittaoppi), usein myös prosodia (), on oppia antiikin kreikkalaisen runouden runomitoista ja runosäkeiden muodostamisesta runomittojen mukaisesti.

Kreikkalainen kirjallisuus oli alkuvaiheessaan käytännössä kokonaan runomittaista. Varhaisinta runoutta edusti eeppinen runous. Myöhemmin kehittyivät lyyrinen runous ja kuorolyriikka sekä näytelmärunous, jossa kreikkalainen tragedia ja komedia koostuivat runomittaisesta runoudesta muutamia yksittäisiä sanoja lukuun ottamatta. Kreikkalainen metriikka vaikutti myös latinankielisen runouden metrisiin käytäntöihin.

Perusteet 

Kreikkalaiset runomitat perustuivat musiikillisille periaatteille ja tavujen lausumisen kestoon siinä, missä useimmat nykyiset runomitat perustuvat sanojen ja tavujen painoihin. Tämän vuoksi kreikkalaisten runomittojen lähtökohtana on lyhyiden ja pitkien tavujen ero. Vaikka kreikan kielessä sanoilla oli myös painot, niillä ei ollut merkitystä sen kannalta, mikä tavu katsottiin lyhyeksi ja mikä pitkäksi.

Tavujen pituudet merkitään vakiintuneen tavan mukaan seuraavasti:

 Lyhyt tavu (brevis): 
 Pitkä tavu (longum): 
 Anceps eli tavu, joka voi olla sekä lyhyt että pitkä tarpeen mukaan: , joskus myös

Pitkät tavut 

Kreikkalaisessa metriikassa tavu on pitkä seuraavissa tapauksissa:

 Siinä on pitkä vokaali.
 Vokaalit  ja  ovat aina pitkiä.
 Vokaalit ,  ja  voivat olla joko lyhyitä tai pitkiä.
 Diftongit  jne. ovat aina pitkiä.
 Säkeen viimeinen tavu on aina pitkä, koska sen jälkeen on lyhyt tauko.
 Sen vokaalia seuraa kaksi tai useampia konsonantteja.
 Sanojen rajoilla ei ole merkitystä pituuden määrittämisessä. Esimerkiksi ensimmäinen tavu  ilmaisussa  (ho ptolemos) on pitkä, vaikka  muutoin on lyhyt, koska sitä seuraa kaksi konsonanttia  ja . Samoin ensimmäinen tavu  (ton) ilmaisussa  (ton Khrȳsēn) on pitkä, koska :ta seuraavat  ja .
 Konsonantit  [zd],  [ks] ja  [ps] ovat kaksoiskonsonantteja, eli niitä edeltävä tavu on aina pitkä.
 Aspiroidut konsonantit  [tʰ],  [pʰ] ja  [kʰ] eivät ole kaksoiskonsonantteja.
 Mykkä konsonantti eli muta (  ,   ,   ) ja likvidi konsonantti eli likvida (, , , ) eivät yhdessä yleensä tee edellisestä tavusta pitkää, lukuun ottamatta yhdistelmiä  ja . Esimerkiksi tavu  ilmaisussa  (gar rha Klytaimnēstrēs) on lyhyt, sillä  on muta + likvida.
 Sanan lopussa oleva lyhyeen vokaaliin päättyvä tavu voidaan tarvittaessa mitata pitkäksi, jos seuraava sana alkaa konsonantilla  tai digamma.

Lyhyet tavut 

Kreikkalaisessa metriikassa tavu on lyhyt seuraavissa tapauksissa:

 Sen vokaali on lyhyt
 eikä sitä seuraa konsonantti, tai
 sitä seuraa yksittäinen konsonantti, tai
 sitä seuraa mykkä konsonantti ja likvidi.
 Sanan lopussa oleva muutoin pitkäksi luettava tavu voidaan tarvittaessa mitata lyhyeksi, jos seuraava sana alkaa vokaalilla (nk. eeppinen korjaus). Esimerkiksi tavu  (kai) ilmaisussa  (ēde kai andrōn) voi olla lyhyt, koska sana  (andrōn) alkaa vokaalilla.

Runojalat 

Kreikkalaisessa metriikassa ajan perusyksikkö on mora (mon. morai, lat. morae). Lyhyt tavu  on kestoltaan yhden moran ja pitkä tavu  kaksi moraa. Yli kolmen moran pituisista tavuyhdistelmistä voi muodostaa runojalkoja. Kreikkalaisessa metriikassa runojalkoja ei kuitenkaan yleensä käytetä, vaan sen sijaan puhutaan metroneista. Metron vastaa yleensä runojalkaa, mutta muun muassa jambin, trokeen ja anapestin tapauksessa muodostuu kahdesta jalasta.

Metronit 

Kreikkalaisen runouden tavallisimmat metronit ovat (nousevassa järjestyksessä runojalkojen pituuksien mukaan):

 jambi  (kaksi jambijalkaa)
 trokee  (kaksi trokeejalkaa)
 tribrakhys 
 daktyyli 
 spondee 
 anapesti  (kaksi anapestijalkaa)
 amfibrakhys 
 bacchaeus 
 creticus 
 paion  tai  tai  tai 
 khoriambi 
 ionicus a minore 
 ionicus a maiore 
 molossus 
 epitriitti  tai  tai  tai 
 dokhmius

Runomitat

Puhemitat 

Puhemittoja käytetään muun muassa eeppisessä runoudessa, tragedioiden ja komedioiden puheosuuksissa, elegiarunoudessa, didaktisessa runoudessa ja pastoraalirunoudessa. Näitä mittoja luonnehtii pääsääntöisesti se, että jokainen säe (stikhos, lat. versus) on saman mittainen. Poikkeuksen muodostaa ennen kaikkea elegiarunous, jossa toistetaan määrämittaista säeparia, elegista distikonia.

Kreikkalaisen runouden puhemitat koostuvat metroneiden yhdistelmistä, ja siksi niistä käytetään nimitystä kata metron, ”mitan mukaan”. Runomitat saavat yleensä nimensä metroneiden lukumäärästä ja laadusta. Jos säkeen viimeisestä metronista puuttuu viimeinen tavu, kyseinen runomitta on katalektinen. Täydellinen säe on akatalektinen.

Kreikkalaisen runouden yleisimpiä puhemittoja metroneiden lukumäärän mukaan jaoteltuna ovat:

Dimetri – kaksi samanlaista metronia peräkkäin.

 anapestinen dimetri 
 paroimiakos (anapestinen katalektinen dimetri) 

Trimetri – kolme samanlaista metronia peräkkäin.

 jambinen trimetri 
 kholiambi (Hipponaksin trimetri) 

Tetrametri – neljä samanlaista metronia peräkkäin.

 jambinen katalektinen tetrametri 
 trokeinen katalektinen tetrametri 

Pentametri – viisi samanlaista metronia peräkkäin.

 daktyylinen pentametri  (poikkeus: oikeammin 2 x 2,5 metronia = 5 metronia)

Heksametri – kuusi samanlaista metronia peräkkäin.

 daktyylinen katalektinen heksametri

Lyyriset mitat 

Lyyriset mitat ovat saaneet nimensä siitä, että niitä käyttänyt lyyrinen runous laulettiin alun perin lyyran säestyksellä. Osaa lyyrisistä mitoista käytettiin monodisessa runoudessa, esimerkkinä Sapfon ja Alkaioksen runous; osaa puolestaan kuorolyriikassa, kuten tragedioiden kuorojen lauluosuuksissa tai Pindaroksen epinikioneissa.

Lyyriset mitat ovat vähemmän säännönmukaisia kuin puhemitat: kussakin runosäkeessä voi esiintyä useita erilaisia metroneita, ja säkeiden pituus saattaa vaihdella. Siksi niistä käytetään nimitystä ū kata metron, ”ei mitan mukaan”. Sen sijaan lyyriset mitat kuvataan metroneita laajempina yksiköinä, joista käytetään nimitystä kolon. Jokainen kolon voitaisiin pilkkoa metroneihin ja jalkoihin usealla eri tavalla. Eräs monia (mutta ei kaikkia) lyyrisiä koloneita yhdistävä piirre on se, että niiden yhtenä osana voidaan nähdä khoriambi .

Aiolialainen lyriikka

Aiolialaisen lyriikan koloneita eli niin kutsuttuja aiolialaisia säkeitä ovat muun muassa:

 adoneus 
 aristophaneus 
 asklepiadeus minor 
 asklepiadeus maior 
 ferekrateus  tai 
 glykoneus 
 hagesichoreus 
 hemiepes 
 hendecasyllabus alcaicus 
 hipponacteus 
 ithyphallicus 
 lekythion 
 sapphicus 
 telesilleus 

Koloneita käyttäviä säkeistöjä ovat muun muassa:

 Alkaioksen säkeistö
 Sapfon säkeistö

Joonialainen lyriikka

Joonialaisen lyriikan koloneita eli niin kutsuttuja joonialaisia säkeitä ovat muun muassa:

 joonialainen dimetri 
 anakreonteus  tai

Metriikan tutkimus 

Antiikin aikaisia metriikkaa koskevia huomioita on säilynyt muun muassa runotekstien skolioissa. Ainoa säilynyt varsinainen metriikkaa käsittelevä teos on Hefaistionin Enkheiridion (”Käsikirja”) 100-luvulta jaa. Se on lyhennelmä hänen laajasta teoksestaan Peri metrōn (”Runomitoista”). Teos on kuitenkin suhteellisen myöhäinen, eikä erityisen hyvä lähde varhaisemman metriikan ymmärtämisen kannalta.

Nykyaikainen metriikantutkimus on kehittynyt 1700-luvulta lähtien. Merkittäviin uraauurtajiin kuului muun muassa Gottfried Hermann, joka tutki ensimmäisenä koko saatavilla olevan kreikkalaisen ja roomalaisen materiaalin metriikan kannalta.

Metriikan tutkimus liittyy läheisesti tekstikritiikkin, koska runomitan avulla voidaan usein päätellä sanojen oikea muoto tai puuttuvat sanat, kun sanat sovitetaan tekstissä käytettyyn runomittaan, sekä stylometriikkaan, jonka avulla voidaan tehdä päätelmiä muun muassa tekstin todellisesta kirjoittajasta.

Lähteet

Kirjallisuutta