Ut queant laxis

Ut queant laxis (Hymnus in Ioannem) on latinankielinen Johannes Kastajan kunniaksi kirjoitettu hymni. Hymni on kirjoitettu Horatiuksen käyttämässä Stropha Sapphica -runomitassa, ja sen tekijänä on pidetty 700-luvulla elänyttä lombardialaista historioitsijaa Paulus Diaconusta. Hymnillä on ollut merkittävä osuus nuotti­kirjoituksen historiassa, sillä sen säkeiden alkutavuista ovat peräisin laulunopetuksessa yhä käytetyt solmisaatiotavut, joita romaanisissa kielissä käytetään myös absoluuttisen sävel­korkeuden ilmaisevina sävelten niminä.

Alkuperä 

Hymnin säveltäjää ei tiedetä.  Guido sävelsi sen mahdollisesti itse, mutta toden­näköisemmin kyseessä on vanhempi sävelmä. Eräässä 1000-luvulta peräisin olevassa ranskalaisessa käsi­kirjoituksessa saman sävelmän eräs muunnelma on yhdistetty myös Horatiuksen runoon 'Oodi Phyllikselle.

Hymnissä käytetään klassista runomittaa: kolme 11-tavuista tropha sapphica -säettä sekä lopuksi yksi adonius, joka käsittää kaksi runojalkaa.

 Hymnin sanat 

Hymnin ensimmäinen säkeistö kuuluu: Ut queant laxisresonare fibris,Mira gestorumfamuli tuorum,Solve pollutilabii reatum,Sancte Iohannes.Tässä ovat lihavoituina puolisäkeiden alkutavut, joista solmisaatiossa käytetyt sävelten nimet ovat peräisin.

Käännös: Että palvelijasi voivat irti päästetyin äänin kaiuttaa tekojesi ihmeitä, puhdista syyllisyys tahraantuneilta huuliltamme, Pyhä Johannes. Hymni ja sävelten nimet  

Tämä gregoriaaninen hymni on käyttö­kelpoinen laulun opetuksessa sen säännön­mukaisen tavan vuoksi, jolla asteikon sävelet esiintyvät puoli­säkeiden alussa. Hymnin kuusi ensimmäistä puolisäettä alkavat kukin yhden sävel­askelen korkeammalta kuin edellinen, ja näin säkeiden ensimmäiset sävelet yhdessä muodostavat heksakordin. Nämä sävelet saivat jo keskiajalla hymnin puolisäkeiden alkutavujen mukaan nimet ut, re, mi, fa, sol ja la. Nimet ovat yhä käytössä solmisaatiossa duuriasteikon eri sävelten niminä sekä romaanisissa kielissä myös absoluuttisina sävelniminä useimmissa muissa kielissä käytettyjen aakkosten alkukirjainten sijasta. Tämän nimeämistavan keksijänä on yleensä pidetty Guido Arezzolaista, jota pidetään myös nykyisen nuotti­kirjoituksen isänä. Tällä säännön­mukaisella tavalla hymnistä ei kuitenkaan saatu nimeä asteikon seitsemännelle sävelelle, sillä muista poiketen hymnin viimeinen säe, Sancte Iohannes, alkaakin sävelaskelen verran alempaa kuin edellinen säe. 

Sävelnimen Do, joka toisin kuin alkuperäinen nimi ut on avotavu ja siten helpommin laulettavissa, ottivat vuonna 1640 käyttöön italialainen teoreetikko Giovanni Battista Doni ja Pietro d'Uranga. Ut on silti edelleen käytössä c-sävelen nimenä ranskan kielessä, mutta italiassa se on korvattu nimellä do.

Asteikon seitsemäs sävel ei kuulunut keski­aikaiseen heksakordiin eikä esiinny tässä melodiassa. Sille on annettu nimi si, joka on muodostettu hymnin viimeisen säkeen Sancte Iohannes sanojen alku­kirjaimista. Nimen antoi mahdollisesti Guido itse, toisten tietojen mukaan kuitenkin vasta Erich van der Putten 1500-luvulla tai Lemaire vuonna 1666. Englantilainen musiikin­­opettaja Sarah Glover muutti 1800-luvulla nimen muotoon ti, jolloin kukin solmisaatio­­tavu voitiin tarvittaessa merkitä pelkällä alku­­kirjaimellaan. Nimenä ti on käytetty myös suomalaisessa musiikin opetuksessa, mutta se ei ole tullut käyttöön niissä kielissä, joissa solmisaatio­tavuja käytetään kiinteän sävelkorkeuden niminä; niinpä romaanisissa kielissä h-sävelen nimi on yhä si.

Liturginen käyttö
Katolisessa kirkossa hymniä lauletaan jumalanpalveluksessa Johannes Kastajan päivänä eli juhannuspäivänä 24. kesäkuuta. Hymni kokonaisuudessaan jakautuu kolmeen osaan, joista Ut queant laxis lauletaan vesperissä, Antra deserti aamu­palveluksessa O nimis felix'' laudesissa. Kahden ensimmäisen osan jälkeen lisätään doksologia.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 

Keskiajan musiikki
Kirkkomusiikki