Perusaaltomagnitudi

Perusaaltomagnitudi eli runkoaaltomagnitudi () on maanjäristyksen voimakkuutta ilmaiseva mittaluku. Se perustuu seismisten runkoaaltojen (P ja S) aiheuttaman maan liikkeen mittaamiseen. Perusaaltomagnitudia käytetään kaukana mittausasemasta tapahtuneille järistyksille.

Historia 
Ensimmäisen perusaaltomagnitudin teleseismisille runkoaalloille (P, PP, S) esitti saksalais-amerikkalainen seismologi Beno Gutenberg vuonna 1945.

Vuonna 1956 Gutenberg ja Richter julkaisivat korjausfunktion runkoaaltojen vaimenemisesta niiden kulkiessa Maapallon sisällä. He kalibroivat asteikkonsa niin, että lukemat vastasivat Richterin asteikon ja pinta-aaltomagnitudiasteikon arvoja magnitudeilla 6–7. Gutenberg ja Richter kutsuivat magnitudiaan yhtenäistetyksi magnitudiksi (unified magnitude).

Perusaaltomagnitudia on aina käytetty erityisesti ydinkokeiden aiheuttamien seismisten signaalien mittaamiseen, sillä räjäytykset tuottavat voimakkaan P-aallon ja suhteellisen vähän pinta-aaltoja. Nykyinen tapa käyttää Gutenbergin ja Richterin korjausfunktioita juontaa juurensa Yhdysvaltain seismisten verkkojen käytännöistä 1960–1970-luvulta.

Määritelmä 
Perusaaltomagnitudi  määritellään seuraavan kaavan mukaan:missä  on P-aallon suurin amplitudi mikrometreinä seismogrammin pystykomponentilla,  värähtelyn periodi sekunneissa (T < 3 s),  episentrietäisyys asteissa ja  lähteen syvyys.  on Gutenbergin ja Richterin (1956) korjaustermi.

Katso myös 
 Momenttimagnitudi
 Pinta-aaltomagnitudi

Lähteet 

Seismologia