Ranskan yhteisö

Ranskan yhteisö ( tai lyhemmin La Communauté) oli Ranskan ja sen entisten siirtomaiden vuonna 1958 muodostama yhteenliittymä, joka korvasi vuonna 1946 perustetun Ranskan unionin. Yhteisö hajosi, kun suurin osa Ranskan siirtomaista Afrikassa itsenäistyi vuoden 1960 aikana ja yhteisön elimet lakkasivat pian toimimasta. Virallisesti Ranskan yhteisö lakkasi kuitenkin olemasta vasta vuonna 1995, jolloin sitä koskevat maininnat poistettiin Ranskan perustuslaista.

Perustaminen 
Ranskan yhteisö perustettiin Ranskan viidennen tasa­vallan perustus­lailla, joka säädettiin Algerian sodan vuoksi. Algeriassa asuneet noin miljoona ranskalaista yrittivät päättä­väisesti vastustaa Algerian itsenäisty­mistä, ja ilmaistakseen kantansa he järjestivät Algerissa laajoja mielen­osoituksia 13. toukokuuta 1958. Mellakka, joka uhkasi kehittyä sisällis­sodaksi, sai myös Ranskassa aikaan poliittisen kriisin, joka johti neljännen tasa­vallan luhistumiseen. Kenraali Charles de Gaulle kutsuttiin jälleen valtaan, ja Ranskalle säädettiin uusi perustus­laki. Aluksi vaikutti siltä kuin de Gaulle olisi tukenut algerian­ranskalaisia heidän vaatimuksissaan; erään puheensakin hän päätti huutoon ”ranska­laisesta Algeriasta (Algérie Française), mutta yksityisesti hän ilmaisi, ettei hänen tarkoituksenaan ollut ylläpitää yhden miljoonan siirtolaisen vuoksi hallintoa, jonka alaisina oli 9 miljoonaa algerialaista. Tämä kanta sai ilmaisunsa uudessa perustus­laissa, joka antoi meren­takaisille terri­tori­oille oikeuden pyytää täydellistä itsenäisyyttä.

Syyskuun 28. päivänä 1958 kaikkialla Ranskan unionissa pidettiin yleiseen äänioikeuteen perustuva kansanäänestys uudesta perustuslaista. Se hyväksyttiin sekä Ranskassa että kaikissa territorioissa paitsi Ranskan Guineassa, joka sen sijaan valitsi täydellisen itsenäisyyden. Jäljellä olevien merentakaisten territorioiden edustuselimien oli perustuslain 76. ja 91. pykälien mukaan valittava helmikuun 4. päivään 1959 mennessä jokin seuraavista vaihtoehdoista:
 Alue pysyy entisessä asemassaan Ranskan merentakaisena territoriona,
 Alue muutetaan Ranskan yhteisön jäsenvaltioksi tai
 Alue muutetaan Ranskan merentakaiseksi departementiksi.

Yksikään merentakainen territorio ei valinnut alueensa muuttamista merentakaiseksi departementiksi. Komorit, Ranskan Polynesia, Ranskan Somalimaa, Uusi-Kaledonia ja St. Pierre ja Miquelon päättivät pysyä merentakaisina territoriona, kun taas Tšad, Dahomey, Ranskan Sudan (nykyinen Mali), Norsunluurannikko, Madagascar, Mauritania, Ranskan Kongo, Niger, Senegal, Ubangi-Shari (nykyinen Keski-Afrikan tasavalta) ja Ylä-Volta päättivät liittyä jäsenvaltiona Ranskan yhteisöön.

Jäsenet 
Vuoden 1959 alkupuolella Ranskan yhteisön jäseniä olivat:
 Ranskan tasavalta, joka oli ”yksi ja jakamaton”. Sen kaikki asukkaat olivat Ranskan kansalaisia, joilla oli äänioikeus tasavallan presidentin ja Ranskan parlamentin vaaleissa. Tasavaltaan kuuluivat:
 Ranskan emämaa (), mukaan luettuna Korsika
 Ranskan Algeria ja siihen liittyvä osa Saharaa. Nämä alueet, joita pidettiin Ranskan osina, jaettiin departementteihin, joista 13 oli Algeriassa ja 2 Saharassa. Kaikki asukkaat olivat Ranskan kansalaisia, mutta muslimeilla säilyi oikeudellinen erikoisasema. Myös Algeriasta valittiin edustajia Ranskan parlamenttiin, ja myös siellä toimivat yleisillä vaaleilla valitut kunnanvaltuustot.
 Merentakaiset departementit. Niiden hallinto ja lainsäädäntö oli periaatteessa sama kuin emämaassa, mutta niillä saattoi olla myös oma erityinen perustuslakinsa.
Ranskan Guyana
Guadeloupe siihen liittyvine alueineen
Martinique
Réunion
 Merentakaiset territoriot. Niillä oli oma hallintonsa ja oma yleisillä vaaleilla valittu edustuselimensä, joka valitsi hallitsevan neuvoston, jonka puheenjohtajana toimi keskusvallan nimittämä kuvernööri. Ranskan eteläisiä ja antarktisia territorioita, joissa ei ollut vakituista asutusta, hallittiin suoraan Ranskasta.
Komorit
Ranskan Polynesia
Ranskan Somalimaa
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Uusi-Kaledonia ja siihen liittyvät alueet
Saint Pierre ja Miquelon
Jäsenvaltiot, joita olivat alun perin
Keski-Afrikan tasavalta
Tšad
Kongon tasavalta
Dahomey
Gabon
Norsunluurannikko
Madagaskar
Mauritania
Niger
Senegal
Sudanin tasavalta
Ylä-Volta

Vaikka oli vain yksi yhteisön kansalaisuus, territoriot, joista tuli yhteisön jäsenvaltiota, eivät olleet Ranskan tasavallan osia, ja niille myönnettiin laaja autonomia. Ne laativat omat perustuslakinsa, ja ne olisivat voineet muodostaa liittovaltioita myös keskenään. Yhteisön yhteinen lainsäädäntävalta rajoittui koskemaan vain ulkopolitiikkaa, maanpuolustusta, valuuttaa, yhteistä talous- ja finanssipolitiikkaa ja strategisia asioita sekä, ellei toisin erikseen sovittu, oikeuslaitosta, korkeampaa opetusta, ulkomaan- ja julkista liikennettä sekä tietoliikennettä. Yhteisö saattoi myös tehdä sopimuksia muiden valtioiden kanssa.

Yhteisön liitännäisjäseninä olivat Ranskan hallinnassa olleet YK:n huoltohallintoalueet Ranskan Kamerun ja Ranskan Togomaa sekä englantilais-ranskalainen yhteishallintoalue Uudet-Hebridit.

Yhteisön toimielimet 
Perustuslain 91. artiklan mukaan yhteisön toimielinten oli aloitettava toimintansa 4. huhtikuuta 1959 mennessä. Niitä olivat:

Yhteisön presidentti, jona toimi Ranskan tasavallan presidentti. Presidentin vaaliin osallistuivat myös jäsenvaltiot, ja kussakin valtiossa häntä edusti suurkomissaari. Vuonna 1958 Charles de Gaulle valittiin presidentiksi ehdottomalla enemmistöllä kaikissa jäsenvaltioissa.

Yhteisön toimeenpaneva neuvosto kokoontui erinäisiä kertoja vuodessa jonkin jäsenvaltion pääkaupungissa presidentin kutsumana. Siihen kuuluivat kunkin valtion hallituksen päämies sekä eräät ministerit.

Yhteisön senaatin muodostivat paikallisten edustuselinten jäsenet jäsenvaltioiden väkilukujen mukaisessa suhteessa. Tällä elimellä ei käytännössä ollut mitään valtaa, ja kokoonnuttuaan kaksi kertaa se lakkautettiin maaliskuussa 1961.

Yhteisön välitystuomioistuin, johon kuului seitsemän presidentin nimittämää tuomaria. Se ratkaisi jäsenvaltioiden välisiä riitakysymyksiä.

Koska Ranska ei halunnut tulla ”siirtomaidensa siirtomaaksi”, afrikkalaisten ei annettu valita enemmistöä yhteisön elinten jäsenistä, ja sikäläisten oli käytännössä liityttävä johonkin ranskalaiseen puolueeseen voidakseen tulla valituiksi.

Toiminta 
Ranskan yhteisö yritti yhä ylläpitää läheistä yhteistyötä jäsenvaltioidensa ja Ranskan hallituksen välillä. Ranskan hallitus vastasi turvallisuudesta ja jossakin määrin kaikkien valtioiden politiikasta.

Hajoaminen ja lakkauttaminen 
Ranskan yhteisö toimi alun perin tarkoitetulla tavalla vain vuonna 1959, jonka aikana toimeenpaneva neuvosto kokoontui kuusi kertaa eri jäsenmaiden pääkaupungeissa. Välittömästi kuudennen, Dakarissa joulukuussa pidetyn kokouksen jälkeen presidentti de Gaulle myöntyi Malin vaatimukseen kansallisesta itsenäisyydestä, mikä aloitti tapahtumasarjan, joka johti yhteisön kaikkien jäsenmaiden itsenäistymiseen vuonna 1960. Kesäkuun 4. päivänä 1960 annetulla lailla nro 60-525 perustuslakiin lisättiin 85. ja 86. artiklat, jotka sallivat jäsenmaiden itsenäistyä, joko pysyen yhteisön jäseninä tai eroten siitä. Tämä lisäys salli myös jo itsenäistyneen valtion liittyä yhteisöön menettämättä itsenäisyyttään, mitä mahdollisuutta kuitenkaan yksikään maa ei koskaan käyttänyt.

Ranska yritti täten muodostaa entisistä siirtomaistaan Brittiläisen kansain­yhteisön kaltaisen yhteen­liittymän, mikä kuitenkin epä­onnistui. Vuonna 1961 enää vain Keski-Afrikan tasavalta, Tšad, Kongo, Gabon, Madagaskar ja Senegal kuuluivat Ranskan yhteisöön. Sen perustuslailliset elimet eivät enää toimineet eikä termiä yhteisön presidentti enää käytetty virallisissa asiakirjoissa. Näytti siltä, että ainoa ero yhteisöön kuuluvien ja siitä eronneiden valtioiden välillä oli siinä, että jäsenvaltioiden diplomaattisilla edustajilla Pariisissa oli suurkomissaarin (), muilla taas suurlähettilään () arvonimi. Jälkimmäistä nimitystä kuitenkin käytettiin yhä yleisemmin myös edellisistä.

Vaikka Ranskan yhteisö käytännössä lakkasi olemasta järjestönä jo 1960-luvun alkupuolella, sen jäljelle jääneet jäsenmaat eivät koskaan virallisesti eronneet siitä, eikä sitä koskevia artikloja poistettu Ranskan perustuslaista ennen kuin ne lopulta kumottiin 4. elokuuta 1995 annetulla perustuslaillisella lailla 95-880.

Aikajana 
 28. syyskuuta 1958 – Kansanäänestys Ranskan viidennen tasavallan perustuslaista pidettiin koko Ranskan unionin alueella. Se hyväksyttiin kaikkialla paitsi Ranskan Guineassa, joka sen sijaan päätti suurella ääntenenemmistöllä itsenäistyä.
 2. lokakuuta 1958 – Ranskan Guinea itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä, ja sen nimi muutettiin Guinean tasavallaksi.
 4. lokakuuta 1959 – Viidennen tasavallan perustuslaki astui voimaan.
 14. lokakuuta 1958 – Madagaskar tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi, ja sen nimi muutettiin Malagassin tasavallaksi.
 24. marraskuuta 1958 – Ranskan Sudan tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi, ja sen nimi muutettiin Sudanin tasavallaksi.
 25. marraskuuta 1958 – Senegal tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi.
 28. marraskuuta 1958 – Tšad tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi.
 28. marraskuuta 1958 – Keski-Kongo tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi, ja sen nimi muutettiin Kongon tasavallaksi
 28. marraskuuta 1958 – Gabon tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi.
 28. marraskuuta 1958 – Mauritania tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi ja otti nimen Mauritanian islamilainen tasavalta.
 1. joulukuuta 1958 – Ubangi-Shari tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi, ja sen nimi muutettiin Keski-Afrikan tasavallaksi.
 4. joulukuuta 1958 – Dahomey tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi.
 4. joulukuuta 1958 – Norsunluurannikko tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi.
 11. joulukuuta 1958 – Ylä-Volta tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi
 19. joulukuuta 1958 – Niger tuli Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi valtioksi.
 4. huhtikuuta 1959 – Senegal ja Sudanin tasavalta yhdistyivät Malin liittovaltioksi. Yhteiseksi pääkaupungiksi tuli Dakar.
 1. tammikuuta 1960 – Ranskan Kamerun saavutti täydellisen itsenäisyyden, ja sen nimi muutettiin Kamerunin tasavallaksi. Maa erosi Ranskan yhteisöstä.
 27. toukokuuta 1960 – Togo saavutti täydellisen itsenäisyyden ja erosi Ranskan yhteisöstä.
 4. kesäkuuta 1960 – Ranskan perustuslakiin lisättiin 85. ja 86. artiklat, jotka sallivat yhteisön jäsenvaltioiden tulla täysin itsenäisiksi, joko pysyen yhteisön jäseninä tai eroten siitä. Lisäys salli myös jo itsenäistyneen valtion liittyä yhteisöön menettämättä itsenäisyyttään, mitä mahdollisuutta tosin yksikään valtio ei koskaan käyttänyt.
 20. kesäkuuta 1960 – Malin liittovaltio itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 26. kesäkuuta 1960 – Madagaskar itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 1. elokuuta 1960 – Dahomey itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä
 3. elokuuta 1960 – Niger itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä.
 5. elokuuta 1960 – Ylä-Volta itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä.
 7. elokuuta 1960 – Norsunluurannikko itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä.
 11. elokuuta 1960 – Tšad itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 13. elokuuta 1960 – Keski-Afrikan tasavalta itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 15. elokuuta 1960 – Kongon tasavalta itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 17. elokuuta 1960 – Gabon itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 20. elokuuta 1960 – Senegal erosi Malin liittovaltiosta ja itsenäistyi, mutta pysyi Ranskan yhteisön jäsenenä.
 22. syyskuuta 1960 – Sudanin tasavallan (ent. Ranskan Sudanin) nimi muutettiin Malin tasavallaksi, ja se erosi Ranskan yhteistöstä.
 28. marraskuuta 1960 – Mauritania itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä.
 29. heinäkuuta 1961 – Wallis ja Futuna, jotka aikaisemmin olivat kuuluneet hallinnollisesti Uuteen-Kaledoniaan, muodostettiin erilliseksi merentakaiseksi territorioksi.
 22. joulukuuta 1961 – Komorit saivat täydellisen sisäisen autonomian..
 3. heinäkuuta 1962 – Algeria itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä
 5. heinäkuuta 1967 – Maaliskuussa pidetyn kansanäänestyksen jälkeen Ranskan Somalimaalle myönnettiin laajempi autonomia, ja sen nimi muutettiin Afar- ja Issamaaksi.
 6. heinäkuuta 1975 – Komorien presidentti Ahmed Abdallah julisti koko saariryhmän itsenäiseksi valtioksi, joka ei kuulunut Ranskan yhteisöön. Koska kuitenkin Mayotten väestö oli kansanäänestyksessä 1975 äänestänyt itsenäistymistä vastaan, Ranska ei tunnustanut Mayotten kuulumista uuteen valtioon.
 19. heinäkuuta 1976 – Saint Pierre ja Miquelon muutettiin Ranskan merentakaiseksi departementiksi..
 24. joulukuuta 1976 – Mayotte muutettiin Ranskan merentakaiseksi territorioksi..
 27. heinäkuuta 1977 – Afar- ja Issamaa itsenäistyi ja erosi Ranskan yhteisöstä, ja sen nimi muutettiin Djiboutiksi.
 11. kesäkuuta 1985 – Saint Pierre ja Miquelon muutettiin erikoisasemassa olevaksi alueeksi, jolla paikalliset viranomaiset huolehtivat verotuksesta, tulleista, kaupunkisuunnittelusta ja laivojen rekisteröinnistä.
 4. elokuuta 1995 – Perustuslain luontoinen laki 95-880 kumosi Ranskan perustuslain Ranskan yhteisöä koskevat säännökset, ja samalla yhteisö virallisesti lakkautettiin.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 De Lusignan, Guy: French-Speaking Africa Since Independence, New York: Praeger, 1969.
 “French Community.” Encyclopædia Britannica, Volume 9, Page 756B and 756C. William Benton. London, Chicago, Geneva, Sydney, Toronto. 1963.
 Encyclopædia Britannica World Atlas. William Benton. Chicago, London, Toronto, Geneva, Sydney. 1963 Plates 57-58.

Aiheesta muualla 
 Communauté française 
 Ranskan perustuslain teksti ranskaksi (perustuslakineuvosto) ja englanniksi (kansalliskokous).

Afrikan historia
Lakkautetut kansainväliset järjestöt
Ranskan historia