Sikamessias

Sikamessias on kuvataiteilija Harro Koskisen taideteos, joka esittää Jeesuksen tapaan ristiinnaulittua sikaa. Sikamessias oli alunperin esillä yhdessä usean muun Kosken sika-aiheisen teoksen kanssa 23. Nuorten näyttelyssä Helsingin taidehallissa vuonna 1969, ja tuli tunnetuksi aiheuttamastaan jumalanpilkkasyytteestä, joka lopulta johti sakkotuomioihin. Teos on vuodesta 1990 lähtien kuulunut Valtion taidemuseon eli nykyisen Suomen Kansallisgallerian omistukseen ja se on sijoitettu nykytaiteen museo Kiasman kokoelmiin Helsinkiin.

Teos 

Sikamessias koostuu 3,8 metriä korkeasta puusta tehdystä mustasta rististä, johon on kiinnitetty lastulevylle akryylivärein maalattu, sorkistaan ristillä roikkuva sika, jonka päätä ympäröi kultainen sädekehä. Alkuperäisessä näyttelyssä teos oli sijoitettu näkyvimmälle paikalle Taidehallin portaikon yläpäähän heti sisäänkäynnin jälkeen.

Sikamessias ei ole Koskisen ainoa sika-aiheinen teos. Koskinen piirsi ensimmäisiä sikakuviaan jo kouluaikoina ja myöhemmin 1960-luvun lopussa niitä ilmestyi turkulaisessa Aamurusko-underground-lehdessä. Sikamessias on isokokoisempi versio teoksesta Sikakrusifiksi, joka on osa hänen vuonna 1969 tekemäänsä Sikatuotanto-sarjaa. Sen muita töitä ovat muun muassa televisiota katselevaa sikaperhettä esittävä Sikaperhe-installaatio sekä Sikapoliisivaakuna ja Sikavaakuna, jotka ovat mukaelmia Suomen leijonavaakunasta ja poliisin tunnuksesta. Useat näistä Koskisen sikateoksista olivat esillä yhdessä Sikamessiaan kanssa Taidehallin näyttelyssä 

Koskisen sikateosten on katsottu saaneen innoituksensa yhteiskunnallisesta ja taiteellisesta underground-vastakulttuurista, pop-taiteesta sekä Sepe Sudesta ja kolmesta pienestä porsaasta kertovista sarjakuvista Aku Ankka -sarjakuvalehdessä. Näyttelyn teemana oli Taide välineenä, ja siinä pyrittiin selvittämään, missä määrin taide voi ottaa kantaa yhteiskunnallisiin ilmiöihin. Sikamessiaan oikeuskäsittelyssä Koskisen puolustus väitti, ettei teoksen tarkoituksena ollut tietoisesti pilkata Jumalaa vaan se tavoitteli Bertolt Brechtin kuvailemaa vieraantumisefektiä korvaamalla ihmiset sioilla, ja liitti teoksen eläinallegorioiden käyttöön taiteessa, kuten George Orwellin romaanissa Eläinten vallankumous. Koskinen on myös myöhemmin kertonut, ettei sikateosten tarkoitus ollut pilkata uskontoa vaan ainoastaan omasta hyvinvoinnistaan välittävää pikkuporvarillistoa.

Aikalaisarviot 
Taiteilijakentän reaktio Sikamessiaaseen jäi vaisuksi, ja teoksen puolustajat tulivat lähinnä taidekriitikoiden joukosta. Sen koommin modernistit kuin traditionalistit eivät ottaneet siihen kantaa, eikä se saanut vastakaikua myöskään ohjelmallisen taiteen piirissä, joka teki tuohon aikaan vasta tuloaan. Ennen itse näyttelyn avaamista neljä konkretismia edustanutta taiteilijaa – Tor Ane, Juhana Blomstedt, Carolus Enckell, Outi Ikkala ja Seppo Kärkkäinen – arvostelivat vastamanifestissaan teeman asettamista näyttelylle. Myös Helsingin Sanomien taidearvostelija Marjaleena Wegelius keskittyi näyttelystä kertovassa kirjoituksessaan näyttelyn teemaa koskevaan keskusteluun, kun taas Sikamessias sai yhden virkkeen mittaisen arvioinnin, jonka mukaan se oli ”siekailematon ja suorasukainen osoitus, joka osuu mihin osuu”.

Oikeuskäsittely 
Rikosilmoituksen Sikamessiaasta teki helsinkiläinen 35-vuotias maallikkosaarnaaja Kyösti Laari, joka ei itse ollut käynyt Taidehallin näyttelyssä vaan kuullut teoksesta radiosta ja myöhemmin nähnyt siitä kuvan sanomalehdessä. Rikosilmoituksessa Laari vertasi tilannetta ristiinnaulitun sian kantamiseen osana julkista juhlakulkuetta Martiniquen saarella vuonna 1902, jota oli seurannut Saint-Pierren kaupungin tuhoutuminen tulivuorenpurkauksessa, ja varoitti, että Helsinki saattaisi kokea saman kohtalon. Poliisi oli kuitenkin jo päivää ennen aloittanut tutkinnan asiassa oma-aloitteisesti. Koskinen ja näyttelyn arvostelulautakunta olivat odottaneet julkista paheksuntaa, mutta eivät olleet varautuneet oikeudenkäyntiin. Sikamessias aiheutti Suomen lisäksi kohua myös Sveitsissä, jossa maan kolme kansallista kirkkoa tuomitsivat teoksesta kuvan julkaisseen paikallisen sanomalehden.

Helsingin kaupunginviskaali päätti nostaa syytteen Koskista ja näyttelyn arvostelulautakunnan jäseniä Göran Augustsonia, Tapio Junnoa, Kari Jylhää ja Markku Valkosta vastaan jumalanpilkasta ja Suomen valtakunnanvaakunan julkisesta häpäisemisestä. Syytteet koskivat Sikamessiasta ja toista näyttelyssä esillä ollutta Koskisen sika-aiheista teosta Sikavaakunaa. Oikeudenkäynti alkoi raastuvanoikeudessa 2. syyskuuta 1970, ja syytettyjen avustajana toimi tuolloinen oikeustieteen ylioppilas Matti Wuori. Puolustus pyrki esittämään teoksen osana taiteellista kontekstiaan ja kiistämään, että sen tarkoitus olisi ollut pilkkaaminen tai häpäiseminen. Raastuvanoikeus siirsi jumalanpilkkaa koskevan syytteen hovioikeuden käsiteltäväksi ja hylkäsi syytteen valtakunnanvaakunan häpäisemisestä, joka kuitenkin myös eteni hovioikeuteen syyttäjän valituksesta. Hovioikeus kumosi raastuvanoikeuden päätöksen valtakunnanvaakunan häpäisemisestä koskevan syytteen hylkäämisestä ja tuomitsi Koskisen ja juryn molemmista syytteistä sakkorangaistuksiin. Sekä syytetyt että syyttäjä, joka vaati ankarampia rangaistuksia, valittivat korkeimpaan oikeuteen, joka katsoi 15. maaliskuuta 1974 antamassaan ratkaisuissa, ettei ollut syytä muuttaa hovioikeuden päätöstä. Korkeimman oikeuden päätös ei ollut yksimielinen, vaan siihen jätettiin neljä eriävää mielipidettä, joissa osassa vaadittiin syytteiden hylkäämistä ja osassa ankarampaa tuomiota. Wuori jätti vielä armonanomuksen presidentti Urho Kekkoselle, joka ei kuitenkaan myöntänyt armahdusta. Kekkonen väitetysti kommentoi päätöstään toteamalla, että "pojat ovat huvinsa saaneet, maksakoot siitä jotakin".

Oikeudenkäynnin seurauksena Koskinen tuomittiin 70:een kolmen markan päiväsakkoon eli yhteensä 210 markkaa, ja arvostelulautakunnan jäsenet tuomittiin kukin 50:een päiväsakkoon. Lisäksi yksi toimittaja sai maksettavakseen 300 markkaa sekä kolme taiteilijaa 250 markkaa sakkoja. Tuomittujen sakkojen määrä oli yhteensä 1 260 markkaa.

Oikeudenkäynnin jälkeen teos on ollut esillä muun muassa Turussa ja Reykjavikissa, mutta ei enää aiheuttanut pahennusta. Tapauksen johdosta Koskinen kuitenkin menetti apurahansa vuosiksi, mikä aiheutti hänelle taloudellisia ongelmia. Kohun jälkeen Koskinen muutti Turusta maaseudulle ja vaihtoi 1970-luvun aikana tyyliään realismiin. Vuonna 2009 teosta esiteltiin Koskisen muun sikatuotannon ohella Tallinnan Kumu-taidemuseossa.

Vuoden 2017 kohu 
Syksyllä 2017 Sikamessias oli esillä Kouvolan taidemuseon järjestämässä Sirpaleita suomalaisuudesta -näyttelyssä, joka on osa  Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa. Lokakuussa Kouvolan kaupunki vastaanotti 27 asukkaan allekirjoittaman addressin, jossa vaadittiin teoksen poistamista, koska se heidän mukaansa pilkkasi Jeesusta. Asiaa käsitellyt lautakunta kuitenkin totesi, ettei valitus aiheuta toimenpiteitä, ja teos pysyy näytteillä tammikuuhun 2018 saakka. Koskinen kommentoi uutta kohua sanomalla ainoastaan ”vähäjärkisten” kuvittelevan, että Jumalaa voisi pilkata. Hänen mukaansa uusi kohu oli ”yleisen kulttuuritaantuman ilmentymä”. 

Marraskuussa 2017 yhdeksän eri puolueiden kansanedustajaa teki perussuomalaisten Mika Niikon johdolla asiasta eduskunnassa kirjallisen kysymyksen. Heidän mukaansa ei ole suotavaa, että Jumalaa pilkkaavaa taideteosta ylläpidetään valtion varoista ja esitellään Suomen itsenäisyyden juhlavuoden näyttelyssä. Allekirjoittajien joukossa olivat muun muassa Sari Essayah (kd), Teuvo Hakkarainen (ps), Toimi Kankaanniemi (ps), Antero Laukkanen (kd), Lea Mäkipää (sin), Päivi Räsänen (kd), Harry Wallin (sd) ja Peter Östman (kd).

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Sikamaalari Harro Koskinen Ylen Elävä arkisto
 Sikamessias Kansallisgallerian verkkosivulla
Suomalaiset maalaukset
Oikeustapaukset