Flying Tiger Line

Flying Tiger Line (IATA: FT, ICAO: FTL, kutsukoodi: Tiger, tunnetaan myös nimellä Flying Tigers) oli Yhdysvaltain ensimmäinen säännöllisiä lentoja lentänyt rahtilentoyhtiö. Se lensi paljon asevoimien tilauslentoja kylmän sodan aikana sekä omilla rahtikoneillaan että vuokratuilla matkustajakoneilla. Federal Express osti Flying Tiger Linen vuonna 1988, ja yhtiö lopetti toimintansa seuraavana vuonna.

Historia
Flying Tiger Linen perusti lentäjä Robert William Prescott. Yhtiön kotipaikka oli Kalifornian Westchesterissä Los Angelesin kansainvälisen lentoaseman alueella.

Flying Tiger Line sai nimensä Yhdysvaltain ilmavoimien Flying Tigers -vapaaehtoisjoukon mukaan, jossa yhtiön perustaja Prescott lensi toisessa maailmansodassa. Flying Tiger Line aloitti toimintansa vuonna 1945 kymmenen entisen Flying Tigers -vapaaehtoislentäjän voimin. Yhtiön nimi oli tuolloin National Skyways Freight. Yhtiön kalusto koostui aluksi seitsemästä Yhdysvaltain laivastolta hankitusta Budd Companyn valmistamasta C93 Conestoga -rahtikoneesta. Aloitukseen tarvitusta pääomasta puolet saatiin lentäjiltä ja toinen puoli kalifornialaiselta öljypohatalta Samuel B. Mosherilta. Seuraavien neljän vuoden ajan Flying Tiger Line kuljetti rahtia kaikkialle Yhdysvalloissa ja yhtiön laajentuessa myös tarvikkeita yhdysvaltalaisjoukoille Japanin miehityksen aikana.

Vuonna 1949 Civil Aeronautics Board antoi Flying Tiger Linelle luvan lentää Yhdysvaltain ensimmäistä säännöllistä rahtireittiä Los Angelesista San Franciscon kautta Bostoniin. Pian sen jälkeen yhtiö alkoi myös vuokrata matkustajakoneita ryhmille. Se oli Super Constellation-, DC-4- ja DC-6- koneillaan 1950-luvun suurin Atlantin ylittävien tilauslentojen liikennöitsijä.

Korean sodan aikana Flying Tiger Line lennätti joukkoja ja tarvikkeita Yhdysvalloista Aasiaan. Yhtiö sai myöhemmin palkinnoksi luvan avata rahtireitin Japaniin, Kiinaan ja Kaakkois-Aasiaan. Yhtiö oli merkittävä myös Distant Early Warning Line -varhaisvaroitusjärjestelmän rakentamisessa, sillä se lennätti välineistöä Pohjois-Kanadan ja Alaskan syrjäseuduille.

Flying Tiger Line otti vuonna 1961 käyttöön kääntyväpyrstöisen Canadair CL-44 -rahtikoneen. Siitä tuli yksi maailman ensimmäisistä rahtilavallisia kuljettavista lentoyhtiöistä. Sen laivastoon liittyi vuonna 1965 ensimmäinen suihkukone, ensimmäinen neljästä sen tilaamasta Boeing 707 -koneesta. Konetyyppi oli kuitenkin käytössä vain joitakin vuosia ennen kuin se korvattiin Douglas DC-8 -koneilla, joiden lentoonlähtöpaino oli suurempi. Yhtiön ensimmäinen Douglas DC-8-63F toimitettiin 26. kesäkuuta 1968, ja loput 18 vuoteen 1972 mennessä.

Flying Tiger Line sai vuonna 1974 ensimmäisen Boeing 747 -koneensa. Sen jälkeen yhtiö tilasi uusia Boeing 747-249F -rahtikoneita, jotka olivat 373 000 kilogramman painoisina aikansa raskaimpia kaupallisia lentokoneita. Näissä koneissa oli vahvat laskutelineet ja tehokkaammat moottorit, ja niihin mahtui yhtä aikaa yli 110 000 kg polttoainetta ja yhtä paljon rahtia, jota voitiin lastata samaan aikaan sekä nokan kautta että sivuovesta. Lastaajat olivat kieltäytyneet työskentelemästä lähes kymmenen metrin korkeudella maanpinnasta, mikä olisi ollut tarpeen lastattaessa rahtia koneen ylätasolle. Niinpä 747:n "kyttyrään" asennettiin 19 ensimmäisen luokan istuinta. Niillä matkusti muun muassa karjankäsittelijöitä ja mekaanikkoja sekä siirtolennolla olevia lentäjiä ja lentoemäntiä.

Flying Tiger Line kuljetti tilauslennoilla myös karjaa ja muita eläimiä. Yhtiö kuljetti lämminverisiä kilpahevosia ja näyttelyeläimiä Englannin Stanstedista Melbourne Cupiin ja siitoskarjaa esimerkiksi Japaniin ja Thaimaahan. Yhtiö sai mainetta kuljettamalla erikoisia lasteja, kuten SeaWorldin Shamu-miekkavalaan ja Vapaudenpatsaan soihdun.

1980-luvun puolivälissä Flying Tiger Line lensi säännöllisiä rahtilentoja 58 maahan kuudessa maanosassa. Se nousi Pan American World Airwaysin ohi maailman suurimmaksi lentorahdin kuljettajaksi vuonna 1980 hankittuaan omistukseensa kilpailevan Seabord World Airlinesin. Yhtiö lensi lentoja myös asevoimille, huomattavimpana esimerkkinä DC-8-lennot 1970-luvulla Travisin lentotukikohdasta Kaliforniasta Japaniin ja 1980-luvulla viikoittaiset 747-matkustajalennot Clarkin lentotukikohdasta Filippiineiltä St. Louisiin Japanin, Alaskan ja Los Angelesin kautta.

Flying Tiger Linen palveluksessa oli enimmillään noin 251 lentoemäntää ja 998 lentäjää. Suuria miehistötukikohtia olivat Los Angeles, New York ja Ohion  Lockbourne (Rickenbackerin kansainvälinen lentoasema). Los Angelesissa yhtiöllä oli omat tilat lentokoneiden ja suihkumoottorien huollolle. Flyin Tiger Line valmisti myös lentokoneisiin sopivia eläinkuljetuskontteja, joista jotkut olivat samankokoisia ja -muotoisia kuin FedExin lentotoiminnassaan käyttämät AMJ-kontit. Yhtiöllä oli vuosina 1969–1971 jopa oma levymerkki Happy Tiger Records.

Lentoliikenteen sääntelyn loputtua Yhdysvalloissa lisääntynyt kilpailu pienensi yhtiön tuloja. Emoyhtiö Tiger International yritti monipuolistaa Flying Tiger Linen toimintaa, mutta yhtiö teki tappiota vuonna 1981. Federal Express osti Flying Tiger Linen joulukuussa 1988. Yhtiö liitettiin FedEx Expressiin 7. elokuuta 1989.

Laivasto

Myyntinsä aikaan Flying Tiger Linella oli käytössä seuraavat lentokoneet:

 19 Boeing 727-100F
 8 Boeing 747-100F
 13 Boeing 747-200F
 6 Douglas DC-8-73

Onnettomuudet

Lähteet

Aiheesta muualla

Rahtilentoyhtiöt
Entiset yhdysvaltalaiset lentoyhtiöt