Taqiyya

Taqiyya () tarkoittaa uskovan erioikeutta salata islamia koskevia asioita, joiden uskoo aiheuttavan vihamielisyyttä muslimeja kohtaan. Taqiyya -periaatteen nojalla muslimi saa uhkaavassa tilanteessa myös teeskennellä, että kieltää oman uskonsa. 

Taqiyya tarkoittaa muslimin velvollisuutta valehdella islamia koskevista asioista, jos katsoo siitä olevan uskonnolle hyötyä. Esimerkiksi 1500-luvulla eläneen imaami ibn Haytamin mukaan on suuri synti (kabira) paljastaa vääräuskoisille islamin heikkouksia. Taqiyya-periaatteen hyväksyvät kaikki islamin suuntaukset.

Uskon kieltäminen 
Šarialaki toteaa, että jos muslimi on pakotettu kieltämään uskonsa, hän voi tehdä niin, jos usko hänen sydämessään säilyy ennallaan. Arabiankielinen sana taqiyya tarkoittaa "pään peittämistä". Kaikki islamin lakikoulukunnat hyväksyvät periaatteen. Menneisyydessä etenkin sunnien alaisuudessa eläneet šiialaiset ovat käyttäneet tätä oikeutta kieltää šiialaisuutensa silloin, kun heitä on uhattu.

Erivapausperiaate ruksha 
Taqiyya on osa islamiin kuuluvaa laajempaa erivapausperiaatetta (rukhsa). Sen mukaisesti šaria hyväksyy normaalisti kielletyt asiat, jos siihen on hyväksyttävä syy. Nälkäinen voi hengenpitimikseen rikkoa halal -säädöksiä, ja sairaat saavat helpotuksia rukousvaatimuksiin. Janoon nääntyvä saa juoda viiniä kaikkien muiden koulukuntien mielestä paitsi shafi'i - koulukunnan. Matkalla oleva tai sairas voi jättää paaston väliin, ja matkalla oleva voi rukoilla vain kaksi rakaa eli liikesarjaa, kun muulloin vaaditaan neljä. Erivapausperiaatteen sallima joustavuus koskee myös valehtelua.     

Ruksha -periaate sallii  poikkeamisen šarian määräyksistä myös siinä tapauksessa, että vallitsevat lait langettavat siitä rangaistuksia. Jos maalliset lait ovat ristiriidassa islamin kanssa, muslimin tulee noudattaa Jumalan lakia, paitsi jos hän voi sen takia joutua vaikeuksiin, kuten vankilaan tai kidutetuksi.

Pyhät kirjoitukset 
Luvan valehdella uskosta katsotaan löytyvän Koraanin seuraavista säkeistä: "Uskovat älkööt ottako uskottomia suojelijoikseen toisten uskovien sijasta. Joka näin tekee on sanoutunut irti Jumalasta, paitsi jos pelkäätte heitä." (Koraani 3:28) sekä:  "Joka luopuu uskostaan, paitsi jos hänet pakotetaan siihen... saa Jumalan vihan päälleen." (Koraani 16:106). Myös haditheista löytyy tukea valehtelulle joissakin tilanteissa. Jami at-Tirmidhi sisältää seuraavan hadithin:"Asma bint Yazid kertoi, että Jumalan lähettiläs sanoi: "Valehteleminen on laitonta paitsi kolmessa tapauksessa: kun mies sanoo jotain vaimolleen miellyttääkseen tätä, kun valehdellaan sodassa, ja kun valehdellaan tarkoituksella luoda sopua ihmisten välille."

Imaamien näkemyksiä valheesta 
Valehtelu on luvallista tai jopa pakollista islamissa tietyissä tilanteissa. Sääntönä on, että valehtelu on luvallista, jos se tuottaa parempia tuloksia kuin totuus.

Muslimiveljille valehtelu 
Imaami al-Dhahabi (1274–1348) toteaa kirjassaan Suuret synnit, että valehtelu kuuluu suuriin synteihin silloin, kun valehdellaan profeetta Muhammedista tai annetaan väärä todistus oikeudessa. Suurista synneistä seuraa kirous, maallinen rangaistus tai rangaistus tuonpuoleisessa. Imaami al-Nawawi (1233–1277) kirjoittaa, että Koraani ja sunna tuomitsevat valehtelun laittomaksi. Valehtelu on rumimpia syntejä ja vastenmielisimpiä vikoja.  Al-Nawawi toteaa kirjassa Puhdas sydän: "Kerro totuus, kun puhut. Yksi pahimmista petoksista on kertoa veljellesi jotain, kun veljesi luulee, että olet rehellinen, vaikka asia ei ole niin".

Ei-muslimeille valehtelu 
Islamissa ei ole universaaleja moraalisääntöjä, jotka koskisivat kaikkia. Šaria erottaa toisistaan muslimiveljille valehtelun ja muille valehtelun.  Klaaniyhteiskunnissa, missä islam syntyi ei samaten tunneta universaaleja normeja, kuten kultaista sääntöä. Niissä omaa perhettä, sukua tai klaania koskevat eri säännöt kuin ulkopuolisia. Laajimmillaan islamin luoma yhteisyyden piiri ulottuu "veljiin", joilla tarkoitetaan muita muslimeita. Ilmaisu esiintyy myös Muhammedin jäähyväissaarnassa. Islamilaisen fatwan mukaan "ei ole luvallista kutsua juutalaisia tai kristittyjä veljiksemme. Sen sijaan heitä on vihattava Jumalan asian takia".  Toinen fatwa kieltää muslimeita ystävystymästä ei-muslimin kanssa. 1200-luvulla eläneen imaami al-Nawawi kokoelmasta Riad as-Salihin ("Vanhurskaiden niityt") löytyy kuitenkin ajatelma, joka vastaa universaalin moraalin vaatimuksia. Siinä al-Nawawi katsoi, että vihollisellekin pitää antaa se, mitä ihmisen itsekkyys kieltäytyy antamasta.

Imaami al-Ghazali (1057–1111) tutki tilanteita, joissa valehtelu on luvallista. Hän kirjoitti:  "Puhumisen tarkoitus on saada aikaan tuloksia. Jos kiitettävä tulos saadaan aikaan joko valehtelemalla tai puhumalla totta, on laitonta valehdella, koska siihen ei ole tarvetta. Jos tavoite voidaan saada ainoastaan valehtelemalla, mutta ei puhumalla totta, on luvallista valehdella, jos tavoite on luvallinen. Valehtelu on pakollista, jos tavoite on pakollinen." Ghazali mainitsee esimerkkinä pakollisesta valehtelusta tilanteen, jossa muslimiveli autetaan piiloon tämän sortajilta. Ghazalin mainitsema "pakollinen teko" (fard, wajib) tarkoittaa šariassa tekoa, joka  tuo ansioita ja tekemättömyydestä on määrätty rangaistus. Imaami al-Nawawi ja hanafi -oppinut Khalil Nahlawi tiivistävät luvallisen valehtelun seuraavasti: "On verrattava valehtelemisesta koituvia pahoja seuraamuksia totuuden puhumisen seurauksiin. Jos totuudesta koituu pahempia seuraamuksia kuin valheesta, on oikeutettua valehdella. Jos valheesta on pahempia seuraamuksia tai ei tiedetä kummasta on pahempia seuraamuksia, on laitonta valehdella."  Poikkeustapauksia, joissa valehtelu on luvallista tai pakollista on siten runsaasti. Periaate antaa luvan valehdella uskontoa koskevista asioista, joiden voi odottaa aiheuttavan vihamielisyyttä muslimeja kohtaan. Jos jonkin tavoitteen edistäminen on luvallista tai pakollista, ja tavoite voidaan saavuttaa vain valehtelemalla, teko on luvallinen tai pakollinen. 

Vuonna 2012 annetussa fatwassa käsitellään kafiirille (uskottomalle) valehtelua. Ohjeen mukaan valehtelu vääräuskoiselle ei ole väärin itsessään, vaan sen seurausten takia. Valehtelua  tulee välttää, koska valheen paljastuessa annetaan kielteinen kuva islamista.

Raymond Ibrahimin mukaan ei-muslimien on usein vaikea ymmärtää muslimeja, koska nämä voivat esittää ristiriitaisia mielipiteitä esimerkiksi pyhästä sodasta, joka milloin kielletään, milloin hyväksytään. Ristiriitaisuus tulee ymmärrettäväksi, kun otetaan huomioon taqiyya-periaate.

Vertailu kristinuskoon 
Kristinuskon suhde valheeseen ei ole yksiselitteinen, sillä kristillinen etiikka ei sisällä suoria lakimääräyksiä vaan periaatteita. Sen ytimessä on rakkauden kaksoiskäsky, jonka tilannekohtaista soveltamista jokainen kristitty joutuu itse ratkomaan. Edvard Westermarck kirjoitti kristinuskon suhteesta valehteluun teoksessaan Kristinusko ja moraali. Hän totesi, että Uusi Testamentti tuomitsi useissa kohdissa valheen. Augustinus katsoi, että valhe oli aina synti. Tuomas Akvinolainen (1225–1274) pohti valehtelun oikeutusta kirjassa Summa Theologica. Myös hän päätyi käsitykseen, että valehtelu oli aina synti. Oli kuitenkin luvallista joissakin tilanteissa kätkeä totuus järkevällä tavalla. Westermarck totesi, että roomalais-katolinen kirkko omaksui välillä periaatteen oikeudesta valehdella, kun kyseessä oli Jumalan kunnian puolustaminen. Sen sijaan protestantit tuomitsivat valheen ja puritaanit ajautuivat jopa eräänlaiseen fanatismiin kieltäen jopa metaforien käytön harhaanjohtamisen muotona.

Katso myös 

 Islamilainen etiikka

Lähteet

Islamilaiset lähteet

Viitteet 

Islamiin liittyvät kiistat
Islamilaiset käsitteet
Etiikka
Valheet
Šaria