Josef Kainz

Josef Gottfried Ignaz Kainz eli József Kainz (2. tammikuuta 1858 Wieselburg, Unkari – 20. syyskuuta 1910 Wien) oli itävaltalainen näyttelijä. Häntä on luonnehdittu erääksi saksankielisen teatterin suurista nimistä.

Kainz oli aikansa tunnetuimpia saksalaisia näyttelijöitä. Hän kävi Wienissä reaalikymnaasia ja esiintyi jo 1873 näyttämöllä. Hän harjoittautui etupäässä nuorekkaan sankarirakastajan ja luonnenäyttelijän tehtäviin ja esitti niitä osia 1875–1876 Marburgissa, 1876–1877 Leipzigissa, jonkin aikaa Meiningenin hoviteatterissa ja 1880–1883 Münchenissä, missä pääsi Ludvig II:n ystävyyteen. Hän julkaisi myöhemmin tästä elämäkerrallisia tietoja. Vuosina 1883–1899 Kainz esiintyi Berliinin näyttämöillä. Välikirjan rikkomisen vuoksi saksalaiset teatterinjohtajat eivät tahtoneet kiinnittää Kainzia teattereihinsa, ja Kainz esiintyi nyt lausujana muun muassa Yhdysvalloissa. Kainzin parhaita rooleja olivat Don Carlos, Romeo, Homburgin prinssi, Ferdinand (Kavaluus ja rakkaus), Fiesco, Demetrius, kuningas Ludwig Fuldan näytelmässä Talisman, Hamlet, Ihmisvihaaja, kuningas Franz Grillparzerin näytelmässä Jüdin von Toledo ja kellonvalaja Gerhart Hauptmannin näytelmässä Die versunkene Glocke. Kun Kainz ei ollut sopivassa mielentilassa, hänen esityksensä olivat keskinkertaisia; mutta tarvittaessa hän kiehtoi katsojan. Hänellä oli solakka, taipuisa vartalo, oivallinen, monivivahteinen ääni ja omintakeinen lausunta, jonka ominaisuuksia oli säästeliäs mutta sitä vaikuttavampi korostus.

Elämä ja ura

Kainz debytoi viisitoistavuotiaana Sulkowskitheaterissa Wienin Matzleinsdorfissa. Vuonna 1874 hän opiskeli näyttämötaiteita Caesarine Kupfer-Gomanskyn johdolla; tämän mielestä Kainzin murteellinen puhetyyli kaipasi korjausta. Vuonna 1875 Kainz näytteli lyhyen aikaa Kasselin kuninkaallisessa hoviteatterissa, mutta ei saanut kiinnitystä. Samana vuonna hän sai kutsun johtaja Dietziltä Marburg an der Drauhun, jossa hän pääsi näyttelemään ensirakastajan ja sankarin rooleja. Kesäkuussa 1876 Kainz liittyi Leipzigin Neues Stadttheateriin. Vaikka hän nautti menestystä leipzigilaisnäyttämöllä, hän ei kuitenkaan ollut tyytyväinen saamiinsa rooleihin, ja lopulta hänelle tuli välirikko teatterinjohtaja Johann August Försterin kanssa.

Kainz aloitti 27. elokuuta 1877 Meininger Hoftheaterissa ja näytteli seurueen kanssa suurilla lavoilla Berliinissä, Frankfurt am Mainissa, Wienissä ja Prahassa. Kolmen Meiningenin vuoden kuluttua Kainz halusi vaihtaa teatteria, sillä hän tunsi tarvetta kasvaa taiteilijana. Ernst von Possart kutsui hänet Hof- und Nationaltheater Müncheniin, missä hän näytteli Mortimeria Friedrich Schillerin näytelmässä Maria Stuart 4. syyskuuta 1880. Kainzin debyytti Münchenissä epäonnistui. Seuraava rooli, miespääosa William Shakespearen klassikossa Romeo ja Julia, oli menestyksekkäämpi. 30. huhtikuuta 1881 Kainz antoi erillisnäytöksen kuningas Ludvig II:lle. Roolityönä oli Didier Victor Hugon näytelmässä Marion de Lorme, ja kuningas oli suuresti vaikuttunut Kainzin tulkinnasta.

Vuodesta 1883 alkaen Kainz vaikutti Deutsches Theaterissa Berliinissä ja kasvoi erääksi saksalaisen kielialueen kuuluisimmista näyttelijöistä. Hänen roolitehtäviään olivat muun muassa näytelmissä Hamlet, Richard II, Don Carlos ja Franz Moorin osa Schillerin näytelmässä Rosvot. Vuonna 1889 Kainz siirtyi ohjaaja Ludwig Barnayn mukana Berliner Theateriin, mutta pesti päättyi eripuraan.

Kainz avioitui amerikansaksalaisen Sarah Hutzlerin kanssa ja teki 1891 menestyksekkään Yhdysvaltain-kiertueen. Hän näytteli New Yorkin, Milwaukeen ja Chicagon saksalaisissa teattereissa. Muilla kiertueillaan hän matkasi muun muassa Venäjälle. Vuonna 1892 Kainz palasi Berliiniin Deutsches Theateriin. Vuosikymmenen mittaan hänellä oli 98 roolitehtävää, joita hän näytteli kaikkiaan kaksi tuhatta kertaa.

Vuonna 1899 Kainz sai kiinnityksen Wienin Burgtheateriin, missä ohjaaja Max Burckhardt kutsui häntä Mitterwurzerin manttelinperijäksi. Jouluaattona 1899 Kainz nimitettiin hovinäyttelijäksi, ja hän sai tulkittavakseen yhä vaikeampia luonnetehtäviä. Tällä välin hän oli jäänyt leskeksi ja avioitunut uudelleen. Burgtheaterissa Kainz loi lukemattomia rooleja, kuten Shylockin osan Shakespearen Venetsian kauppiaassa ja nimiosan Molièren Tartuffessa. Kiinnitys kesti kymmenen vuotta. Vuonna 1910 Kainz sairastui vakavasti.

Josef Kainz kuoli wieniläisessä Loewin parantolassa paksusuolen syöpään viisi päivää sen jälkeen, kun hänet oli nimitetty hoviteatterinohjaajaksi. Hänet on haudattu Döblingin hautausmaalle Wieniin.

Josef-Kainz-Medaille
Wienin kaupunki perusti Josef-Kainz-mitalin 1958 Kainzin syntymän satavuotispäivänä. Tunnustusta jaettiin 1999 asti vuosittain näyttelijöille, ohjaajille ja lavastajille. Yhdessä Nestroy-Ring- ja Raimund-Ring-palkintojen kanssa siitä muodostettiin vuonna 2000 uusi, niin ikään vuosittain jaettava Nestroy-Theaterpreis-palkinto, johon kuuluu useita sarjoja.

Kirjallisuutta
Hutzler, Sarah: König Ludwig von Bayern an Josef Kainz. Sanomalehdessä Die Gartenlaube, 1886, nro 27, s. 475–479
Eisermann, Judith: Josef Kainz – Zwischen Tradition und Moderne. Der Weg eines epochalen Schauspielers., München: Utz, 2010, 428 sivua
Nöther, Matthias: Das pochende Herz. Das Publikum schwärmte, Berlin lag ihm zu Füßen: Wie der Schauspieler Josef Kainz, vor 150 Jahren geboren, das Theater revolutionierte, Der Tagesspiegel 31. joulukuuta 2007

Lähteet ja viitteet

Aiheesta muualla
 
 Hannes Jukonen : Muistelma Joseph Kainzista suuresta ihmiskohtaloiden tulkitsijasta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.04.1928, nro 15, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Itävaltalaiset näyttelijät
Saksalaiset näyttelijät
Vuonna 1858 syntyneet
Vuonna 1910 kuolleet