Benson-luokka

Benson-luokka oli Yhdysvaltain laivaston hävittäjäluokka, jonka 24 alusta valmistuivat 1939-1943. Luokka oli paranneltu versio edeltäneestä Sims-luokasta. Siinä oli kaksi savuhormia ja uudistettu konehuoneiden sijoittelu, jossa erilliset kattila- ja konehuoneet oli suunniteltu parantamaan aluksen selviytymismahdollisuuksia torpedon aiheuttamista vaurioista. Aluksen uppouma kasvoi muutosten seurauksena noin 60 tonnilla.

Alukset 
Kahdeksan hävittäjää sisällytettiin vuoden 1938 laivasto-ohjelmaan. Tilatut alukset olivat paranneltuja versioita edeltäneestä Sims-luokasta aseistuksen ollessa sama viisi viiden tuuman tykkiä ja kolme neljän torpedoputken sarjaa. Propulsiojärjestelmän suunnitelmien parannukset mahdollistivat Engineering Bureaun kapseloinnin, mikä paransi vauriokestävyyttä ja selviämistä taisteluiden aiheuttamista vahingoista. Kahden kattilahuoneen sijoittaminen kauas toisistaan pakotti myös asentamaan kaksi savuhormia.

Luokan alukset olivat ensimmäisiä, joille sijoitettiin hätätilanteita varten dieselgeneraattorit pääkannelle, missä ne olivat käytettävissä mahdollisen alakansilla tapahtuvan vuodon aikana. Tehtyjen muutosten seurauksena luokan alusten uppouma kasvoi noin 50 tonnia edeltäneeseen luokkaan verrattuna, kun niiden runkoa vahvistettiin ja asennettiin raskaammat koneet.

Alusten toimittamisesta tekivät tarjouksen sekä Gibbs & Cox että Bethlehem. Gibbs & Cox valmistivat suunnitelmat Bath Iron Worksin valmistamat USS Gleavesin ja USS Niblackin. Bethlehem suunnitteli ja valmisti USS Bensonin ja USS Mayon. Jako johti myöhemmin ongelmaan.

Engineering Bureau halusi asentaa kaikkiin uusiin aluksiin Mahan-luokan aluksissa käyttöönotetun uuden korkeapaineisen propulsiojärjestelmän, mutta allekirjoitettuaan sopimuksen Bethlehem pyysi lupaa asentaa valmistamilleen aluksille oman propulsiojärjestelmänsä. Tämä johti kahden erilaisen propulsiojärjestelmän asentamiseen luokan sisällä. Järjestelmät on mahdollista erottaa, kun Bathin pyöreistä hormeista ja muiden suorakaiteen muotoisista.

Aluksilla oli heikko ilmatorjunta-aseistus, joka koostui aluksi vain neljästä puolen tuuman konekivääristä. Vuoden 1939 laivasto-ohjelmaan sisällytettyihin kahdeksaan alukseen lisättiin kaksi konekivääriä ja lisäksi asennettiin keskilaivaan kaksi nelisarjaista torpedoputkea. Koska vuoden 1938 alusten valmistus viivästyi voitiin myös niihin asentaa jo valmistuksen yhteydessä kuusi konekivääriä ja samanlainen torpedoaseistus.

Kahdeksan aluksen lisähankinta hyväksyttiin 19. joulukuuta 1939 osana vuoden 1940 laivasto-ohjelmaa.

Lähteet

Viitteet