Yhdysvaltain perustuslain 14. lisäys

Yhdysvaltain perustuslain 14. lisäys on Yhdysvaltain perustuslain lisäys, joka hyväksyttiin Yhdysvaltain senaatissa 8. kesäkuuta 1866 ja ratifioitiin 9. heinäkuuta 1868.

Lisäys takaa Yhdysvaltain kansalaisuuden kaikille ihmisille, jotka ovat syntyneet Yhdysvalloissa tai kansalaistetut siellä, mukaan lukien entiset orjat. Lisäys takaa kaikille kansalaisille yhtäläisen suojan lain edessä ja laajentaa Bill of Rights -oikeudet koskemaan osavaltioita. Hallitus saa valtuudet rangaista osavaltioita, jotka kaventavat asukkaidensa äänestysoikeuksia rajoittamalla suhteellisesti heidän edustustaan kongressissa. Valtiota vastaan kapinoineiden oikeuksia toimia viroissa rajoitetaan, ja Yhdysvaltoja ja osavaltioita kielletään maksamasta kapinavelkoja tai korvauksia orjanomistajille.

Lisäys kuuluu niin kutsuttuihin Reconstruction Amendments -lisäyksiin, ja sen tarkoituksena oli kitkeä sisällissodan jälkeen vanhoissa Etelävaltioissa luotuja, mustien asemaa jälleen heikentäneitä Black Codes -lakeja. Samalla 14. lisäys mitätöi Yhdysvaltain korkeimman oikeuden ennakkotapauksen Dred Scott vastaan Sandford vuodelta 1857, jonka mukaan mustilla ei ole oikeutta Yhdysvaltain kansalaisuuteen.

Lisäyksen ratifioiminen oli ongelmallista, sillä Tennesseetä lukuun ottamatta kaikki Etelävaltioiden kongressit kieltäytyivät hyväksymästä lisäystä. Lopulta kongressi määräsi Reconstruction Acts -lakien nojalla etelään sotilashallitukset, jotka toimivat alueella kunnes orjuuden kieltäneet lisäykset oli hyväksytty ja osavaltioille oli tehty uudet perustuslait.

Kongressi asetti lisäyksen hyväksymisen ehdoksi sille, että entisten konfereraatiovaltioiden liittovaltioedustus palautetaan. 14. lisäykseen liittyviä myöhempiä lakeja ovat muun muassa vuoden 1964 kansalaisoikeuslaki ja vuoden 1965 äänestysoikeuslaki.

14. lisäys on yksi laveimmin tulkittuja perustuslain osia. Tapauksesta Allgeyer v. Louisiana vuonna 1897 lähtien on katsottu sen takaavan sopimusvapauden. Tämän perusteella oikeus on päätynyt kumoamaan 1905 tapauksessa Lochner v. New York työntekijöiden työaikojen rajoituksen (New Yorkin osavaltion säätämän 10 tunnin työpäivän ja vuonna 1923 tapauksessa Adkins v. Children's Hospital minimipalkkalain 1960-luvulta lähtien laaja sopimusvapauden tulkinta on joutunut epäsuosioon.

Tapaus Roe vastaan Wade (1973), jolla Yhdysvalloissa sallittiin abortti, perustui 1 §:n tulkintaan yksityisyyden suojan kannalta. Myös Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätös samaa sukupuolta olevien parien avioliitosta (tapaus Obergefell vastaan Hodges) perustuu yksityisyyden suojan tulkintaan.

Teksti 

Suomennettuna:

Lähteet 

Yhdysvaltain perustuslaki