Puolan uhkavaatimus Liettualle 1938

Puola lähetti uhkavaatimuksen Liettualle 17. maaliskuuta 1938. Uhkavaatimus edellytti, että Liettua aloittaisi diplomaattiset suhteet Puolan kanssa kahden vuorokauden kuluessa. Uhkavaatimuksen mukaan Liettuan kieltäytyessä Puola aloittaisi sodan Liettuaa vastaan. Liettua oli kieltäytynyt solmimasta tavanomaisia diplomaattisuhteita, koska Puola oli 1920-luvun alusta lähtien miehittänyt Liettuan pääkaupunkinaan pitämää Vilnaa. Uhkavaatimuksen johdosta Liettua solmi diplomaattisuhteet Puolan kanssa.

Tausta
Ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa Liettua joutui taistelemaan itsenäisyyssotaa Saksan tukemaa ”Länsi-Venäjän vapautusarmeijaa”, Neuvosto-Venäjän puna-armeijaa sekä Puolan joukkoja vastaan. Liettua oli saanut Vilnan alueen haltuunsa ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta menetti sen Puolan–Liettuan sodan päätteeksi, kun Puolan kenraali Lucjan Żeligowski järjesti Keski-Liettuan kapinan marsalkka Józef Piłsudskin salaisesta käskystä. Żeligowskin "kapinan" uhmasi Kansainliiton järjestämää aselepoa, vannottamista rajakiistojen ratkaisemiseen neuvottelukeinoin ja Suwalki-sopimusta. Vaikka Vilnaa tai ympäröivää seutua ei mainittu suoraan Suwalki-sopimuksessa, useat historioitsijat ovat kuvanneet kyseisen sopimuksen juuri sellaisena, joka antoi Vilnan Liettualle.

Puola oli vaatinut Vilnaa itselleen jo vuonna 1918, kun Liettua oli Saksan miehittämä, joka oli aiemmin vuonna 1915 perustellut hyökkäyksensä itään Venäjän imperiumiin propagandalla alistettujen vapauttamisesta "barbaarisen idän" ikeen alta samalla kun oli kohdellut Liettuaa siirtomaana. Liettuan silloinen neuvosto oli vastannut Puolan aluevaatimukseen kirjelmässään, että Vilna oli jo perustamisestaan saakka 1300-luvulla ollut Liettuan pääkaupunki, sen valtiollisen ja henkisen elämän keskus, ja että puolalaisten osuus kaupungin väestöstä oli melko pieni. Samanlaisilla perusteilla on kritisoitu Puolan tekemää länsi-Ukrainan kaappausta. Neuvosto-Venäjä oli tehnyt Liettuan kanssa rauhansopimuksen, tunnustanut sen itsenäisyyden ja antanut sille Vilnan jo heinäkuussa 1920, mutta Puola oli uhmannut tätä vaatimalla Vilnaa edelleen itselleen.

Żeligowskin "kapinan" johdosta Liettua katkoi diplomatiasiteet Puolaan. Józef Piłsudski tunnusti 24. elokuuta 1923 Vilnan yliopistossa pitämässään puheessa, ettei Keski-Liettuan tasavallan perustanut kenraaliluutnantti Lucjan Żeligowski ollut vallannut kaupunkia uhmatakseen Piłsudskia, vaan nimenomaan hänen erityismääräyksestään. Tämän johdosta Puolan diplomatia joutui kyseenalaiseksi.

Vilna liitettiin Puolan tasavaltaan 24. maaliskuuta 1922.

Liettuan hallitus oli tajunnut, että puolalaiset yrittivät lisätä ekonomista vaikutusvaltaansa Klaipėdan alueella. Liettuan hallitus oli myös tajunnut, että Klaipėdan julistaminen vapaavaltioksi Danzigin/Gdanskin tapaan syksyllä 1922 Pariisissa lisäisi Puolan valtaa alueella ja uhkaisi koko Liettuan itsenäisyyttä. Omana ennakkotoimenpiteenään Liettua lähetti joukkoja Memeliin tammikuussa 1923. Nämä liettualaisjoukot järjestivät Memelissä oman kapinansa, ottivat sen haltuunsa ja nimesivät sen Klaipėdaksi. Liettua oli ajoittanut Klaipėda-operaation strategisesti suotuisaan ajankohtaan muutaman päivän päähän siitä, kun Ranska oli hyökännyt Saksan Ruhrin alueelle painostaakseen Saksaa maksamaan sotakorvauksia. Euroopan mediassa Ranskan invaasio Ruhrin alueelle jätti Liettuan Klaipėda-operaation varjoonsa. Liettuan poliitikkojen arvioissa Liettuan Klaipėda-operaatio oli ratkaiseva tekijä siinä pysyisikö Liettua itsenäisenä valtiona vai joutuisiko se Puolan määräysvaltaan. 

Jo helmikuussa, onnistuneen Klaipėda-operaation jälkeen, Liettua neuvotteli Kansainliiton kanssa. Kansainliiton neuvosto päätti 3. helmikuuta 1923, että alueelle perustetaan neutraali demarkaatiolinja. Päätös astui voimaan 15. helmikuuta 1923, minkä vuoksi puolalaiset pitivät alueella ainoastaan poliisia omalla puolellaan toivoen välttävänsä vastustusta, jota liettualaiset vapaaehtoisjoukot aiheuttivat. Puolalaiset vetosivat suurlähettiläiden konferenssiin, jotta itärajasta tehtäisiin päätös mahdollisimman nopeasti. Suurlähettiläiden konferenssi ilmoitti samalla, että se voisi myöntää Liettualle oikeuden Memelin alueeseen seuraavilla ehdoilla: alueelle on myönnettävä autonomia, on hyväksyttävä liittoutuneiden kustannukset alueen hallinnassa, hyväksyttävä Memel suoritukseksi Saksan valtakunnalle määrätyistä sotakorvauksista sekä hyväksyttävä Niemenjoen kansainvälistäminen Versailles’n rauhansopimuksen mukaisesti.

Liettuan Ernestas Galvanauskasin toinen hallitus valitti 18. helmikuuta 1923 Kansainliiton pääsihteerille puolalaisten aiheuttamasta aggressiosta Oranin alueella, mistä puolalaiset syyttivät liettualaisten vapaaehtoisjoukkoja.

Länsivallat hyväksyivät Vilnan Puolalle kuulumisen maaliskuussa 1923. Liettuan tasavallan hallitus kieltäytyi hyväksymästä päätöstä. Vilnan menettämisestä Puolalle tuli Liettuassa jatkuvasti esillä oleva sisäpoliittinen kysymys, eikä status quon hyväksyminen tullut kysymykseen ainoallekaan vallassa pysymään aikovalle hallitukselle. Koska Vilnan menetys oli länsivaltojen takaama, tuli liettualaisista kriittisiä Versailles’n rauhansopimuksen suhteen, mikä eristi maata diplomaattisesti voittajavalloista. Puolan tasavallan suosituksen mukaisesti Vilnan asemasta päätettiin, että sitä käsitellään 28. kesäkuuta 1919 solmitun vähemmistöjen sopimuksen perusteella eikä kysymyksenä alueesta, jolla vallitsi kiista itsenäisyydestä. Tosiasiassa Puola ei itse kunnioittanut vähemmistöjen sopimusta ja sorti etnisiä vähemmistöjä, mikä lisäsi monien mielessä separatististen kansallismielis-ryhmittymien vetovoimaa ja loi sellaisia vihamielisyyksiä puolalais- ja ukrainalais-väestöjen välille, joka alkaisi elämään omaa elämäänsä 1940-luvulla Puolan jouduttua valloitetuksi.<ref></em> "From the start of the 1920s, the Polish authorities embarked on policies of ‘Polishification’ that exacerbated national demands and stored up disputes for the future. Although constitutionally enjoying the same rights – in 1920, Poland ratified the Treaty on Minorities appended to the Versailles Treaty – the minority populations (Germans, Ukrainians, Belorussians, Jews, etc.) complained of numerous forms of discrimination. The treaty commitments were not complied with. Thus, the Ukrainians of eastern Galicia and Volhynia (annexed in 1923) met with policies of forced assimilation and colonization which, under the cover of ‘pacification’, turned into bloody confrontation with the nationalists (assassinations). Likewise, anti-Jewish feeling, stoked up by Polish nationalist groups and the Catholic Church, frequently translated into murderous acts: boycotts of Jewish firms and businesses, quotas and ‘seating ghettos’ at universities, pogroms and so on. Moreover, having broken with the Treaty on Minorities (adopted under the auspices of the LN in 1934), the government ended up having openly anti-semitic laws voted in 1938 (restriction of ritual slaughter) and ordered the army to destroy orthodox churches in Ukrainian areas during summer 1938." Lähdeviitteet: Pawel Korzec, "Juifs en Pologne" (1980): 248ff.; Daniel Beauvois, "Histoire de la Pologne" (1995): 318  "The incorporation of western Ukraine (Galicia and Volhynia) into the newly independent Poland, agreed by the Conference of the ambassadors to the LN (15 March 1923), was to be accompanied by measures of autonomy for Ruthenians (Uniate) and Ukrainians (Orthodox Christians), who formed the majority in the countryside. However, the Polish authorities did not comply with the commitments of the Treaty of Minorities. They multiplied measures of ‘Polishification’: predominance of Polish in Ukrainian schools, colonization by settling tens of thousands of Poles in the countryside (in particular, soldiers demobilized after the war against the Bolsheviks), refusal of autonomy for local communities, and so on. This forced assimilation inevitably provoked the opposite reaction from the one intended. Nationalist groups became more radical, multiplied terrorist attacks that caused dozens of victims (including, in June 1934, the Interior Minister Bronislaw Pieracki), and demanded an independent state, with real resonance in the Ukrainian population. The Polish authorities responded with vast campaigns of police repression and closed schools and universities. From 16 September to 30 November 1930, the army ‘pacified’ the Lwów region, ‘arrested 1,739 people and prosecuted 1,143 of them. The Ukrainian schools of Rohatyn, Drohobycz and Tarnopol were shut down’ [lähde: Daniel Beauvois, "Histoire de la Pologne" (1995): 318  This repression extended over the whole period up to 1938, which saw the closure by the army of 190 Orthodox churches. The nationalists – in particular, the OUN (the Organization of Ukrainian Nationalists) and its armed wing, the Ukrainian Military Organization (UVO) – exploited this, rejected any compromise, intensified their terrorist activity, and even turned to the German secret services, their members being trained in the school of the German Workers National Socialist Party (NSDAP) in Leipzig. The number of civilian victims of these ten years of conflict is unknown, but it generated hatred between Polish and Ukrainian populations whose consequences were to prove tragic in the 1940s." Lähdeviitteet: Daniel Beauvois, "Trojkat ukrainski" [The Ukrainian Triangle] (2005); Andrzej Paczkowski, "Pologne et Ukraine. Questions délicates, réponses difficiles" [Poland and Ukraine : Delicate questions, difficult answers], Georges Mink & Laure Neumayer (toim.) "L’Europe et ses passés douloureux" [Europe and its Painful Pasts] (2007), s. 143-155 </ref> Puolan hallinnon toimia Vilnan alueella on sanottu liettualaisten etnosidiksi<ref></em> </ref> ja tätä asiaa on tutkinut myös Liettuan Kansanmurhan ja vastarinnan tutkimuksen keskus.<ref></em> </ref>

Liettua ei tunnustanut historiallisen pääkaupunkinsa menetystä vaan vuonna 1928 Vilna kirjattiin perustuslakiin Liettuan pääkaupungiksi. Puolan ja Liettuan rajalla liikenne ja postinkin kulku oli kielletty. Vaikkei Liettuan ulkoasiainministeriö esittänyt Neuvostoliiton ottamista mukaan asian ratkaisuun, muodostui vaikutusvaltainen liettualainen liike, jonka mukaan Euroopan valtioiden ei pidä ratkaista Vilnan kysymystä ilman Venäjää. Antanas Smetona puhui jopa siitä, että Vilna pitäisi ottaa takaisin Puolalta Venäjän tuella.

Alueen valtaväestöä olivat puolalaiset, juutalaiset ja valkovenäläiset, mutta alueella oli myös suuri liettualainen vähemmistö. Vuonna 1937 Vilnan asukkaista oli 54 % puolalaisia ja 41 % juutalaisia.

Aikaisin vuonna 1933 Puolan ja Saksan diplomaattivälit muuttuivat suotuisiksi. Huhtikuussa 1933 Puolan ulkoministeri Józef Beck, johon muut hallitukset suhtautuivat epäluottavaisesti, teki elettä siihen suuntaan, jonka Saksan puolelta Hans-Adolf von Moltke tulkitsi "epäsuoraksi pyynnöksi päästä suoriin yhteyksiin Saksan kanssa". Hitler puolestaan kannusti samaa Puolan ja Saksan välille 2. toukokuuta 1933 sanomalla Puolan Saksan-lähettiläälle, Alfred Wysockille, ettei allekirjoittanut "näkemystä, joka kyseenalaistaisi Puolan oikeuden olemassaoloon". 17. toukokuuta Hitler sanoi Reichstag-puheessaan, että hän ei pitänyt puolalaisten muuttamista saksalaisiksi mahdollisena. Tätä seurasi jännitteiden löyhentyminen heinäkuussa 1933 Danzig-kysymyksen suhteen. Syyskuussa 1933 Genevan yleisessä maailman aseistariisunnan konferenssissa Puolaa edusti Józef Beck ja Saksaa edustivat Konstantin von Neurath ja Josef Göbbels. Koska Saksan sotilasmahti oli Hitlerin ideologian ja ulkopolitiikan määrittävä tekijä, aseistariisuminen ei tullut hänelle kysymykseenkään, joten Hitler veti Saksan pois Genevan neuvotteluista vedoten siihen tekosyyhyn, että muut maat eivät olleet halukkaita riisuutumaan aseista ja siksi Saksaa ei tulisi pakottaa samaan. Seuraavassa kuussa Puolan lähettiläs Berliiniin kysyi Hitleriltä voisko Saksan Geneva-neuvotteluista poistumisesta koituneita turvallisuushuolia Puolalle korvata "suorilla saksalais-puolalais-suhteilla". Hitler vastasi, että hän näki Puolan "etuvartioasemana Aasiaa vastaan", ja ehdotti julistusta, joka sulkisi ulos Saksan ja Puolan välisen sodan mahdollisuuden. Neuvottelut sopimuksesta saatiin nopeasti päätökseen tammikuussa 1934. Hitlerille Saksa-Puola-hyökkäämättömyysjulistus oli ensimmäinen astinkivi, jonka hän pystyisi esittämään Saksassa merkkinä diplomatiataidoistaan ja kansainvälisesti merkkinä mukamas rauhanomaisista aikeistaan. Se oli myös merkki Ranskan diplomaattisten allianssien heikkenemisestä Saksan ympärillä, etenkin koska se oli neuvoteltu salassa.

Tsekkoslovakiassa Saksa-Puola-hyökkäämättömyysjulistus sai poliittisen eliitin vihaiseksi. Tiedotus koko julistuksesta tuli vain neljä päivää sen jälkeen, kun Puolan ja Tsekkoslovakian ulkoministerit eli vastaavasti Jozef Beck ja Edvard Beneš olivat jutelleet. Beneš sanoi brittien Prahan-lähettiläälle, Joseph Addisonille, että sopimus oli "selkäänpuukotus", ja lisäsi tämän korostan miten Puola oli "hyödytön maa", joka ansaitsisi tulla hajotetuksi uudelleen. Näihin aikoihin Benešin saivat erityisen vihaiseksi Puolan hallituksen kontrolloiman ja oikeistolaisen lehdistön lausunnot, jotka syyttivät tsekkejä puolalaisten kaltoinkohtelusta Trans-Olzan alueella, ja käsitys, että Puola lietsoi slovakialais-kansallismielisiä. Ranskan puolella Saksa-Puola-sopimusta arvostelevien silmissä koko sopimus vaikutti viittaavan siihen, että Puola olisi epäluotettava liittolainen. Ranskalainen historioitsija Jean-Baptiste Duroselle näkee Piłsudskin ja Beckin toiminnan "1800-luvun tyylisenä ulkopolitiikkana täynnä salamyhkäisyyttä ja kyynisyyttä", Britti-historioitsija Hugh Seton-Watson on luonnehtinut "reviirillistä ahneutta" yhdeksi Puolan ulkopolitiikan kulmakivistä ja näkee vuoden 1934 Saksa-Puola-julistuksen "aktiivisen Saksa-Puolan yhteistyön" alkuna "itä-Euroopan hyökkääväksi muovaamiseksi". Saksalaiset historioitsijat Klaus Hildebrand ja Andreas Hillgruber ovat luonnehtineet Puolaa laajentumis-pyrkimyksellisenä maana, ilmeten Varsovan toimina Liettuaa, Tsekkoslovakiaa ja Neuvosto-Venäjää kohtaan. Stephen Kotkin kertoo, että jotkut Puolan hallitsevissa piireissä fantasioivat Puola-Saksan yhteishyökkäyksestä Neuvostoliittoon, mitä natsi-viranomaiset uskottelivat kylmästi.

Puolan etnisten vähemmistöjen pakko-polonisaatio kiihtyi entisestään vuonna 1936, kun voivodi Ludwik Bociański otti käyttöön liettualais-vastaisen salaisen asiakirjan, mistä tuloksena oli lähestulkoon kaikkien liettualais-koulujen, -lukusalien ja järjestöjen sulkeminen. Näiden jäsenet joko vangittiin tai pakkosiirrettiin.<ref></em> </ref>

Rajalla sattui useita ampumavälikohtauksia puolalaisten ja liettualaisten välillä. Puolan ja Liettuan vastaisella rajalla tapahtui 11. maaliskuuta 1938 ampumavälikohtaus, jonka seurauksena yksi puolalainen sotilas kuoli. Liettualaiset löysivät ruumiin omalta puoleltaan rajaa ja palauttivat sen puolalaisille 12. maaliskuuta. Puolalainen lehdistö julisti, että tapaus oli sattunut Liettuan provokaation takia. Puolassa järjestettiin Liettuan vastaisia mielenosoituksia.

Uhkavaatimus
Puolan Tallinnan-lähettiläs esitti 17. maaliskuuta 1938 Liettuan-lähettiläälle uhkavaatimuksen, jolla Liettuaa vaadittiin avamaan diplomaattisuhteet Puolan kanssa 48 tunnin kuluessa.

Liettuan kansainvälinen tuki jäi heikoksi. Neuvostoliitto uhkasi Puolaa Liettuan vastaisen sodan syttyessä hyökkäämättömyyssopimuksen irtisanomisella, mutta teki selväksi halunsa välttää aseellista konfliktia. Tämä aseellisen konfliktin välttämisen halu on liitetty Japanin imperiumin uhkaan idästä. Koska aseellinen apu Liettualle olisi vaatinut Neuvostoliittoa hyökkäämään joko Puolaan tai Latviaan, Neuvostoliitto olisi joutunut sotimaan kahdella rintamalla samaan aikaan. Neuvostoliitto kehotti Puolan kanssa liittoutunutta Ranskaa de-eskaloimaan jännitteitä ja tuottamaan uhkavaatimuksesta maltillisemman version.

Liettuan liittolainen Latvia yritti saada Viron kanssa aikaan julkilausuman, jolla Liettuaa painostettaisiin sopimusratkaisuun. Julkilausuma kaatui kuitenkin Viron vastustukseen. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta halusivat välttää sodan syttymisen Euroopan epävakaan tilanteen takia. Lisäksi Saksa oli uhkavaatimusta seuranneena päivänä keskittänyt joukkoja Liettuan vastaiselle rajalleen liittyäkseen mahdolliseen Puolan hyökkäykseen, mikäli Liettua ei hyväksyisi Puolan uhkavaatimusta. Saksalaisten tavoitteena oli saada käsiinsä kiistelty Klaipėdan eli Memelin alue, jonka lisäksi miehittäisivät merkittävän osan länsi-Liettuasta, mikäli Puolan ja Liettuan välillä puhkeaisi aseellisia selkkauksia. Saksalaisilla oli valmiudessa noin 1 000 SS- ja SA-joukkojen jäsentä Tilsitissä, sekä armeijan 1. divisioona. Puola oli keskittänyt rajalleen noin 50 000 miestä kahdesta divisioonasta, joiden lisäksi sillä oli useita divisioonia reservissä. Romanian Bukarestin media arvioi Liettuan rajalla olevan peräti 60 000 Puolan sotilasta toimintavalmiudessa. Mikäli Liettua ei tyydyttäisi Puolan vaatimuksia, näiden joukkojen tehtävänä olisi miehittää Kaunas ja poistua sieltä vasta, kun Puola katsoisi vaatimuksensa tulleen täytetyiksi. Liettua saattoi tarpeen vaatiessa koota 120 000–135 000 sotilasta 24–72 tunnin kuluessa, mikäli liikekannallepanoon ryhdyttäisiin.

Natsi-Saksa ehdotti, että Liettua myöntyisi Puolan vaatimuksiin.

Liettuassa hallitus kokoontui käsittelemään asiaa Kaunasissa. Liettuan armeijan komentaja Stasys Raštikis antoi hallitukselle lausunnon, jonka mukaan Liettuan armeija ei kykenisi puolustautumaan Puolan armeijan hyökkäystä vastaan. Lausunnolla oli ratkaiseva merkitys päätöksenteossa ja Liettua suostui lopulta Puolan vaatimuksiin.

Seuraukset
Liettuan tiukkaa Puolan vastaista politiikkaa ajanut pääministeri Juozas Tūbelis erosi ja hänen tilalleen virkaan astui Vladas Mironas. Kansan silmissä vastuun Liettuan nöyrtymisestä kantoi presidentti Antanas Smetona. Liettuan turvallisuuspalvelun tekemän mielialaraportin mukaan yleinen mielipide oli ollut taistelun kannalla. Uhkavaatimuksen hyväksymisen jälkeen jouduttiin lakkauttamaan Vilnan vapautuksen järjestö ja Vilna-rahasto, sekä Mūsu Vilinus eli ”Meidän Vilna” -lehti. Vilnaan avattiin Liettuan konsulaatti. Uhkavaatimuksen jälkeen myös Smetonasin autoritääristä hallintoa vastaan alkoi syntyä painetta. Aiemmin kielletyt poliittiset puolueet ja populistit aloittivat toimintansa uudelleen Ašis eli ”Akseli”-nimisenä liittoumana. Vaikka vähän ennen Puolan uhkavaatimusta Liettualle tapahtunut Itävallan liittäminen natsi-Saksaan vaikutti saamalla Euroopassa enemmän huomiota  ja näin tekemällä Hitlerin arvion mukaan Memelin alueen välittömästä tavoittelusta strategisesti epäsuotavaa ja status quo -tilan ylläpitämisestä toivottavaa kunnes Itävallan Anschlussista olisi kulunut riittävästi aikaa, Puolan uhkavaatimus Liettualle oli omiaan paitsi lisäämään Euroopassa yleistä jännitteen ja pelon ilmapiiriä myös lieventämään Itävallan Anschlussia seurannutta painetta Saksaa kohtaan ja koettelemaan Neuvostoliiton halukkuutta turvata omia etujaan Itä-Euroopassa. Jopa Puolaa kohtaa myötämielisempi historiankirjoitus on joutunut tunnustamaan Liettuan kiristämisen ja Tsekkoslovakian alueiden anneksoinnin noin räjähdysherkkänä ajanjaksona kansallismieliseksi holtittomuudeksi. <ref></em> "Faced with German pressure demanding Danzig’s incorporation into the Reich, the appeasement policy of the British and French (Munich Agreement, 1938) backed Poland’s rulers into a corner. Notwithstanding an economic recovery, this helped to fuel nationalist recklessness (ultimatum to Lithuania and annexation of Tesin, 1938) and led the country to disaster." </ref>

Jopa sen jälkeen, kun Liettuan uusi toukokuun 1938 konstituutio kaikui aiempaa konstituutiota siitä, että Vilna on lakiin perustuen Liettuan pysyvä pääkaupunki ja Kaunas vain väliaikainen pääkaupunki, Puola jatkoi liettualais-järjestöjen sortamista Vilnassa.

Läntiset diplomatiat, etenkin Britannia, varoittivat Puolaa, että tämän uhkavaatimus Liettualle antoi natsi-Saksalle liian helposti hyväksikäytettävän esimerkin, jolla levittää vaikutusvaltaansa Puolan haitaksi. Läntisten demokratioiden varoitus toteutuikin vuosi myöhemmin. Puolan kohtaloksi koitui se suuri ironia, että natsi-Saksa sai hallintaansa tärkeitä alueita Puolan rajoilla pohjoisessa ja etelässä, ja että Puola itse edisti tämän tilanteen syntymistä osallistumalla Tsekkoslovakian hajottamiseen ja heikentämällä Baltian maiden, etenkin Liettuan, asemaa. Sekä Liettuassa että Liettuan ulkopuolella pelättiin, että diplomaattisuhteisiin pakottaminen olisi vain ensiaskel kauaskantoisemmille uhkavaatimuksille, ja spekuloitiin, että Puola voisi yrittää herättää henkiin vanhan Puola-Liettuan Kansainyhteisön käyttämällä itse Itävallan sulauttamista natsi-Saksaan ennakkoesimerkkinä.

Natsi-Saksan hyökättyä Puolaan Liettua vangitsi noin 15 000 puolalais-sotilasta, mutta myös otti vastaan 35 000 puolalais-siviilipakolaista. Hyökättyään itä-Puolaan syyskuussa 1939 Neuvostoliitto palautti Vilnan Liettualle. Puolaan kuulunut Vilnan voivodikunta jaettiin kahtia. Osa siitä, muun muassa Vilnan kaupunki, palautettiin Liettualle, kun taas loppuosa liitettiin Valko-Venäjän sosialistiseen neuvostotasavaltaan Vileikan alueeksi.

Kesäkuussa 1941 Neuvostoliitto pakkokyyditti itään paljon juutalaisia ja puolalaisia, vaikkakin 116 000 puolalaista pakolaista, joukossaan puolanjuutalaisia, - sekä heitä, jotka oli pakkokyydittetty Neuvostoliittoon vuosina 1939-1940, että sinne vuonna 1941 paenneita- sai luvan lähteä Neuvostoliitosta vuonna 1942 ja pystyi kulkemaan turvallisesti Iranin läpi matkalla Palestiinaan tai Iso-Britanniaan, joissa monet kyseisistä pakolaisista, mukaan lukien juutalaisista, liittyivät Britannian sotilasyksiköihin taistelemaan natsi-Saksaa vastaan.

Neuvostoliiton jälkeinen aika

Kysymys Vilnan alueesta kärjistyi uudelleen Liettuan itsenäistyttyä vuonna 1990, mutta alue pysyi Liettuan hallussa. Kiistasta huolimatta Puola kannatti suuresti Liettuan itsenäistymistä ja oli yksi ensimmäisistä maan itsenäisyyden tunnustaneista valtioista. Näin oli huolimatta Puolassa syntyneistä peloista, jotka liittyivät liettuanpuolalaisten kohteluun Liettuan itsenäistymisen jälkeen.

Toinen konfliktin aihe on ollut toisen maailmansodan ajan muistot. Heti Liettuan itsenäistymisen jälkeen, entiset Puolan Kotiarmeijan (Armija Krajowa) veteraanit perustivat veteraanien kerhon, jota Liettuan oikeussysteemi kieltäytyi rekisteröimästä. Tämä onnistuisi vasta vuonna 1995 nimellä Puolalaisten Sotaveteraanien Kerho. Vasta vuonna 2004 Liettuan liityttyä Euroopan Unioniin, oikeussysteemi salli rekistöroinnin nimellä Kotiarmeijan Sotaveteraanien Kerho. Monet liettualaiset pitivät Kotiarmeijaa liettualais-vastaisena järjestönä, joka syyllistyi rikoksiin siviiliväestöä kohtaan ja oli taistellut liittääkseen Vilnan jälleen osaksi sodanjälkeistä Puolaa.

Lähteet

Viitteet 

92 Euroopan historia
Kansainväliset kriisit
Liettuan historia
Puolan historia
1938