Rajageminaatio

Rajakahdennus eli rajageminaatio tai alku- tai loppukahdennus (joskus myös jäännöslopuke, aspiraatio  tai loppuhenkonen) on suomen kielelle tyypillinen sandhi-ilmiö eli sanarajan yli vaikuttava äänneilmiö. 

Rajakahdennus näkyy seuraavan sanan alkukonsonantin geminoitumisena: esimerkiksi mene pois äännetään "meneppois" [menepːois]. Jos seuraava sana alkaa vokaalilla, sanarajalla voi esiintyä pidentynyt glottaaliklusiili:  [meneʔ ʔulos]. Rajakahdennus vaikuttaa myös yhdyssanan osien rajalla ja liitepartikkelien edellä, kuten [sɑdekːatos] ja [rikkɑillekːin]. 

Historiallisesti rajakahdennuksen laukaisevat muodot ovat päättyneet konsonanttiin, joka on kuitenkin kadonnut nykykielestä. Kielitieteellisessä tekstissä rajakahdennuksen laukaisijaksi voidaan olettaa "x-morfeemi", joka merkitään rivinylisellä x-kirjaimella, esimerkiksi sadex. 

Rajakahdennuksen esiintyminen vaihtelee, mutta se on säännöllisintä seuraavissa sananmuototyypeissä: 
 sellaisten e-päätteisten nominien yksikön nominatiivi, jotka taipuvat kuin vene - veneen: sadex, puoluex
 nominien allatiivi: meillex, lapsillex
 muodot, joihin sisältyy yksikön tai monikon 3. persoonan possessiivisuffiksi nsa tai nsä: lapsensax, isänsäx
 kaikilla verbeillä seuraavat muodot:
 1. infinitiivi: ollax, tullax, antaax yksikön 2. persoonan imperatiivi: tulex, annax kieltomuodot, ei kuitenkaan konditionaalissa eikä aktiivin indikatiivin imperfektissä: en otax, en ottanex, älä otax, älkää ottakox sekä passiivimuodot ei otetax, ei otettux, ei otettanex, älköön otettakox adverbit, joiden lopussa on johdin -nne, -tse (prolatiivi),  tai sti, esim. tännex, meritsex, kauniistix.
 eräät yksittäiset sanat kuten itsex ja kiinnix.

Muita muotoja, joissa rajakahdennus saattaa esiintyä yleiskielisessäkin puheessa, joskaan ei kaikilla puhujilla, ovat:
 passiivin 2. partisiipin yksikön nominatiivi: tehtyx, sanottux adjektiivien komitatiivi: suurinex silmineen -lti -loppuiset adverbit: laajaltix yksittäisiä sanoja kuten irtix, kolmex.

Kirjoitustapoja
Jäännöslopuketta ei merkitä nykyään oikeinkirjoituksessa, mutta 1800-luvulla oli useita yrityksiä sen merkitsemiseksi. Merkiksi ehdotettiin heittomerkkiä sekä k- ja h-kirjaimia, esimerkiksi sormeta', sormetah, sormetak (sormetta). Usein merkittiin liitepartikkelin alkukonsonantin kahdentuminen kuten sanassa omillekkin''.

Lähteet

Viitteet 

Fonetiikka
Suomen kieli