Lepra Suomessa

Leprasta Suomessa on ensimmäinen maininta vuodelta 1355, jolloin Turun Pyhän Yrjänän hospitaalille testamentattiin rahasumma. Lepra ei kuitenkaan ole koskaan ollut Suomessa kovin yleinen verrattuna Manner-Eurooppaan. Suomen tunnetuin leprasiirtola oli Seilin saari Turun saaristossa Rymättylän ja Nauvon välillä. Siirtola perustettiin saarelle 1600-luvulla. Potilaat joutuivat tuomaan mukanaan ruumisarkun tai puutavaraa arkun rakentamista varten, eikä sieltä ollut paluuta. Leprasairaala suljettiin vuonna 1785, mutta vuonna 1755 saarelle avattu mielisairaala jatkoi toimintaansa vuoteen 1962.

Suomen viimeinen ja pitkään ainoa leprasairaala toimi Orivedellä vuoteen 1953 saakka.

Lepra Suomessa keskiajalla
Suomessa lepra mainitaan ensimmäisen kerran Pyhän Yrjänän hospitaalille vuonna 1355 osoitetussa testamentissa. Samalla se on ensimmäinen sairaus, josta on Suomesta kirjallista lähdeaineistoa. Hospitaali toimi Maarian kunnan Aninkaistenkylässä, Puolalanmäen rinteellä. Turussa lepraparantola toimi vakituisesti, sillä Turun piispa Bero Balk mainitsee sen toiminnan kirjeessään vuonna 1396. Turun kaupunki pyrki tasaamaan Pyhän Yrjänän hospitaalin taloutta vuonna 1440.

Viipuriin perustettiin Suomen toinen leprasairaala vuonna 1475. Tästä on jäänyt todisteeksi Eerik Akselinpoika Tottin perustamiskirje.

1600-luku: lepran huippuaika Suomessa  
Kuningas Kustaa II Adolf määräsi vuonna 1619 tartuntavaaran vuoksi Turun spitaalisairaalan siirron Turun kaupungista Seilin saareen. Seilin "leprosorium" perustettiin 1620 Turun saaristoon Seilin saareen. Tällöin sinne siirrettiin sekä Pyhän Yrjänän hospitaalin että Turun Pyhän Henrikin Huoneen leprapotilaat. Spitaalisairaalan kappeli Puolalanmäeltä purettiin ja siirrettiin Seiliin vuonna 1624. Muut sairaalarakennukset poltettiin tartuntavaan pelossa.

Koska todettu leprasairaus vei sairastaneen yhteiskunnan ulkopuolelle, kaivattiin "sairaustuomioon" lisää varmuutta. Pappien apuna käytettiin seurakunnan niin sanottuja "valittuja miehiä". Vasta Turun Akatemian perustamisen jälkeen oli ajateltavissa että lääkäri diagnosoisi lepran. Turun piispa Gezelius antoi papistolle ohjeen: 
Vaikka lääkärit toki todennäköisesti ymmärsivät potilaan sairautta paremmin kuin "valitut miehet", oli lääkärien lukumäärä Suomessa tuohon aikaan mitätön. Käytännössä lepraepäilyä oli siis vaikea kumota ja elinikäinen eristäminen uhkasi jokaista epäiltyä.

1600-luvun leprahospitaalit Suomessa 

Seilin leprahospitaali on suomen leprahospitaaleista kuuluisin, mutta niitä perustettiin ympäri Suomea tarpeen mukaan. Leprahospitaaleja on Suomessa ollut Ahvenanmaalla, Helsingissä, Kokkolassa, Kruunupyyssä, Kuusamossa, Kärkölässä, Merikarvialla, Mustasaaressa, Orivedellä, Oulussa, Paltamossa, Porissa, Pudasjärvellä, Seilissä, Tammelassa, Tampereella, Turussa ja Viipurissa. Toisin kuin Pyhän Hengen talot, jotka saattoivat sijaita kaupunkiasutuksen keskellä, hospitaalit eristettiin muusta yhteiskunnasta, ja ne oli tarkoitettu nimenomaan spitaalisairaille. Muutenkin tuon ajan yhteiskunta rajoitti yhteydenpitoa leprapotilaisiin monin säädöksin ja määräyksin. Koska lepralle ei tuon ajan lääketiede voinut antaa edes lievitystä ja sairautta kammottiin, tiesi lepradiagnoosi sairastuneelle eristystä hospitaaliin loppuiäkseen. Hospitaalien toimialueet muotoutuivat sen spitaalipenninkien kantoalueelta, ja seurakunnat velvoitettiin kustantamaan oman seurakuntansa varattomien lepratautisten rahoitus hospitaaleissa. Toisin oli laita säätiömuotoisten Pyhän Hengen talojen: näiden tulot muodostuivat lahjoituksista, oman omaisuuden tuotosta ja sisäänpääsymaksuista Pyhän Hengen taloon.

Parkinniemen hospitaalin ylläpitovarat kerättiin paikallisesta kihlakunnasta jokaiselta asutulta talolta eli "savulta": kaksi äyriä hopeaa. Myöhemmin vero laajennettiin koskemaan jokaista vapaaherrakunnan savua yhden jyväkapan verran vuodessa. Parkinniemen asyylistä Juhana Cajanuksen isä rovasti Johan Cajanus mainitsee sairaalan olleen vuonna 1663 seiväsaidalla ympäröity talo, jossa oli kolme huonetta, eteinen ja aitta sekä sauna.

Seilin leprahospitaali 

Rahoitusta Seilin leprahospitaali sai muun muassa sakoista. Kuningas Kustaa II Adolf muutti esimerkiksi vuonna 1624 aatelisen Klaus Munckin hovioikeudelta saaman kuolemantuomion 400 taalarin sakoksi Seilin leprahospitaalille. Vouti Antti Haren kuolemantuomio muutettiin vuonna 1627 sakoiksi, joista 100 taalaria Seilin lepraparantolaan. Ahvenanmaalle perustettiin Kumlingen Gloskäriin vuonna 1653 oma leprahospitaali, joka pysyi toiminnassa vuoteen 1672 asti.

Lepran esiintymistiheydeksi Manner-Suomessa on arvioitu 1–3 leprasairasta 10 000:ta asukasta kohden. Ahvenanmaa erottui muusta Suomesta suuremmalla leprasairaiden määrällä: jopa 20 sairasta 10 000:ta asukasta kohden. Tämä perustuu 1600-luvun arvioituun noin 7 600 asukkaan väkilukuun, joista parisenkymmentä oli leprapotilaita.

Muun Euroopan leprasairastumisluvut 1200–1300-luvulla olivat noin 100 sairastunutta 10 000:ta asukasta kohden eli 1 % väestöstä.

Seilin lepraparantolassa kirjatut tilastot vuosilta 1675–1684 osoittavat, että leprasairaan elinikä tuolloin oli noin 2 vuotta sairauden toteamisen jälkeen, mutta joitakuita yli 10 vuoden potilaitakin on kirjattu.

Lepraa sairastaneiden naisten elinaika Seilin eristettynä vuosina 1675–1684
{|
|-
!
! 0–2
!
! 2–4
!
! 4–10
!
! 10–
!
! Yhteensä
|-
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
|-
| <center>22|| <center>41,5||<center>15|| <center>28,3|| <center>16||<center>30,2|| <center>0|| <center>0|| <center>53|| <center>100
|}
Lepraa sairastaneiden miesten elinaika Seilin eristettynä vuosina 1675–1684
{|
|-
!
! 0–2
!
! 2–4
!
! 4–10
!
! 10–
!
! Yhteensä
|-
! Lepratapauksia!! %!! Lepratapauksia!! %!! Lepratapauksia!! %!! Lepratapauksia!! %!! Lepratapauksia!! %
|-
| <center>26|| <center>48,1||<center>15|| <center>27,8|| <center>8||<center>14,8|| <center>5
| <center>9,3|| <center>54|| <center>100
|}
Lepraa sairastaneiden elinaika Seilin eristettynä vuosina 1675–1684
{|
|-
!
! 0–2
!
! 2–4
!
! 4–10
!
! 10–
!
! Yhteensä
|-
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
! Lepratapauksia
! %
|-
| <center>48|| <center>44,9||<center>30|| <center>28,0|| <center>24||<center>22,4|| <center>5
| <center>4,7|| <center>107|| <center>100
|}

Lepra 1700- ja 1800-luvun Suomessa 

Lepra oli yleinen Kuusamossa ja Pudasjärvellä 1700–1800-luvun taitteessa. Oulun piirilääkärin vuoden 1859 raporteista ilmenee kuitenkin, että lepra oli katoamassa ennen yleiseltä esiintymisalueelta. 1800-luvun puolivälissä yleisin lepran esiintymispaikka oli Lounais-Suomen rannikkoalue. Syytä miksi lepra Suomessa (ja myös muissa pohjoismaissa) esiintyi yleensä rannikkoseuduilla ja kalastajaväestössä ei tiedetä. Lepran erottamisessa vakavista kroonisista ihosairauksista oli vaikeuksia vielä 1800-luvulla, ja kansan ja jopa lääkäreiden käsityksissä kuppa ja lepra kietoutuivat toisiinsa. Kun kansan parissa puhuttiin spitalista eli pitalitaudista, on huomattava että maallikot eivät kyenneet tai edes nähneet tarvetta erottaa lepraa ja kuppaa eli ransuusia (ranskantautia) toisistaan.

Lepran katoaminen Suomesta 1900-luvulla 

Suomessa on todettu myös leprasta parantuminen. Kolmevuotiaana vuonna 1892 lepraan sairastunut pikkutyttö todettiin vuonna 1904 terveeksi. Leprasta hänelle jäi vain joitain vaaleita arpia kasvoihin ja käsiin. Lapsilla, joilla lepra esiintyy lievänä, spontaani parantuminen on mahdollista. Vuosisadan vaihteessa lepra todettiin sairastavissa keskimäärin 40 vuoden iässä ja siihen kuoltiin keskimäärin yli 50-vuotiaina. Tällöin lepra oli jo leimallisesti köyhälistön tauti.

<center>Lepraa sairastavat Suomessa vuodesta 1893
{|
|-
! Vuosi !! Lepratapausten määrä Suomessa !! Suomen asukasluku miljoona henkilöä !! Lepratapausten määrä/ 100000 asukasta Suomessa
|-
| 1893 || <center>52|| <center>2,436|| <center>2,13
|-
| 1897|| <center>67|| <center>2,567|| <center>2,61
|-
| 1904|| <center>95|| <center>2,752|| <center>3,45
|-
| 1924|| <center>57|| <center>3,286|| <center>1,73
|-
| 1950|| <center>7|| <center>4,030|| <center>0,17
|-
| 1956|| <center>4|| <center>4,305|| 0,09
|}
Vielä vuonna 1900 perustettiin Helsingin Sörnäisiin tilapäinen leprasairaala ja hospitaali Orivedelle 1904. Koska taudinaiheuttaja, mykobakteereihin kuuluva sauvabakteeri Mycobacterium leprae, löydettiin vuonna 1873, taudin hoidon järjestely uudistui. Lepraa sairastavat kartoitettiin ja leprasairaita ryhdyttiin hoitamaan myös yleisissä sairaaloissa.

Leprasairaan elinikä 1800–1900-luvun taitteessa oli noin 10 vuotta sairauden toteamisen jälkeen. 1900-luvun vaihteeseen tultaessa leprasta oli tullut pelkästään köyhän kansanosan tauti. Lepra oli tautina käytännössä kadonnut Itä-Suomesta. Myös Turun alueelta se oli huomattavasti harvinaistunut. Varmaa syytä tälle ilmiölle ei ole löydetty.

Vuonna 1935 Suomessa oli 27 lepraa sairastavaa. Useimmat lepratapaukset todettiin 1900-luvulla Lounais-Suomessa. Lepraa sairastavien keski-ikä kohosi niin että kun vuonna 1891 se oli 45,0 vuotta vuonna 1931 keski-ikä oli 59,4 vuotta. 

1950-luvun jälkeen lepratartunta on löydetty vain muutamilta Kaukoidästä tartunnan saaneilta. Oriveden leprahospitaali suljettiin vuonna 1953 ja jäljellä olevat leprapotilaat siirrettiin Kumpulaan Helsinkiin.

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Harri Uusitorppa : Suomen viimeinen leprasairaala suljettiin lokakuussa 1953 – kammottu tartuntatauti oli käynyt niin harvinaiseksi, ettei omaa hoitolaitosta enää tarvittu, Helsingin Sanomat Kulttuuri, Aikakone 19.10.2018
 Käynti Oriveden lepra- (spitaali-) sairaalassa, Aamulehti, 27.07.1922, nro 170, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Maila Talvio : Myrtti ikkunalla, Kansan kuvalehti, 29.03.1929, nro 13, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Sairaudet Suomessa
Bakteeritaudit
Suomen sosiaali- ja terveyshuollon historia
61.7 Kliininen lääketiede