Ignác Halász

Ignác Halász (26. toukokuuta 1855 Tés – 9. huhtikuuta 1901 Budapest) oli unkarilainen kielentutkija, kirjallisuuden historian tutkija, opettaja ja Unkarin tiedeakatemian jäsen (1888).

Elämä ja ura
Halászin isä oli ensin opettaja, myöhemmin kauppias. Hän suunnitteli pojalleen uraa tieteen parissa ja opetutti tätä. Ignác Halász kävi peruskoulun Várpalotassa, lukion taas Veszprémissä. Ylioppilastutkinnon hän sai Székesfehérvárissa, jossa hän myös toimi korrepetiittorina. Vuonna 1873 hän kirjoittautui Budapestin yliopiston humanistiseen tiedekuntaan. Jo silloin hän osasi unkarin ja saksan lisäksi sujuvasti ranskaa, englantia ja italiaa. Hänen opettajinaan olivat Ferenc Toldy, Ágost Greguss, Gusztáv Heinrich ja Josef Budenz. Erityisesti Budenzin työ vertailevan kielentutkimuksen parissa vaikutti Halásziin. Yliopisto-opintojensa aikana hän sai stipendin eräästä saamen morfologiasta, jonka hän kirjoitti yhdessä Móric Szilasin kanssa. Halász suoritti opettajantutkinnon vuonna 1877 ja opetti siitä lähtien Budapestissä ja Székesfehérvárissa. Vuonna 1881 hän valmistui humanististen tieteiden tohtoriksi.

Unkarin tiedeakatemia (MTA) valitsi Halászin jäseneksi vuonna 1888, ja sitä seuraavana vuonna hänestä tuli Helsingin Suomalais-Ugrilaisen Seuran jäsen. Vuonna 1892 hän opetti Budapestissä, 1893 hän oli unkarilaisen vertailevan kielentutkimuksen yksityisopettaja Budapestin yliopistossa ja saman vuoden lopusta hän opetti unkarin kieltä ja vertailevaa kielentutkimusta Clujin yliopistossa.

Unkarin tiedeakatemian avustuksella hän teki kolme tutkimusmatkaa Ruotsin ja Norjan saamelaisten pariin. Siellä hän keräsi kieleen ja kansantieteeseen liittyvää materiaalia. Ensimmäiselle matkalleen hän lähti kesäkuussa 1884 ja palasi siltä saman vuoden syyskuussa: hän meni Varsovan ja Pietarin kautta Suomeen ja sitä kautta saamelaisten luo. Hän asui saamelaisten kanssa, kävi heidän koulussaan, kirjoitti muistiin kaikkea sellaista, mikä liittyi heidän kieleensä, tapoihinsa ja kulttuuriinsa sekä keräsi talteen lähes kaiken uudemman saamelaiskirjallisuuden ja vei kokoamansa Unkariin. Toisen ja kolmannen kerran hän kävi Lapissa vuosina 1886 ja 1891 ja keräsi joka kerta mielenkiintoisia ja arvokkaita tietoja.

Artikkeleita
Magyarország és a Nagyvilág
1874. Finn népmesék; Suomalainen egy novellája
1877. Yrjö Koskinen egy elbeszélése

Vasárnapi Újság
1874. Finn népmese

A magyar nyelvőr
1874. Tudom, tom.; Az alom, elem képző; A mány, vány képző
1875. Az ít igeképző; Kazinczy ujításai
1876. Az ul, ül igeképző; Az és kötőszó
1878–81. Ritkább és homályosabb képzők, a magyar tudom. akadémiától a Sámuel-díjjal kitüntetve
1881–83. Visszahódított magyar szók; Kazinczy mint fordító
1888–89. Magyar elemek az északi szláv nyelvekben
1892–94. Szómagyarázatok

Teoksia
 Kármán József. Irodalomtörténeti tanulmány. ('József Kármán. Kirjallisuushistoriallinen tutkimus') Budapest, 1878) 
 Gyermekmesék. Grimm testvérek után. ('Lastensatuja. Grimmin veljesten mukaan.') Budapest, 1878
 Ritkább és homályosabb képzők ('Harvinaisempia ja epäselvempiä johtimia') 1880
 Svéd-lapp nyelvtan és olvasmányok ('Ruotsin lapin kielioppi') Budapest, 1881
 Visszahódított magyar szók ('Takaisin vallattuja unkarilaisia sanoja') Budapest, 1883
 Kazinczy mint fordító ('Kazinczy kääntäjänä') Budapest, 1883
 Svéd-lapp nyelv I–VI ('Ruotsin lapin kieli') Budapest, 1885–1896
 Magyar szók az északi szláv nyelvekben ('Unkarilaisia sanoja pohjoisslaavilaisissa kielissä') Budapest, 1888–1889
 Móka bácsi mesés könyve. ('"Leikki-sedän" satukirja') Budapest, 1893
 Andersen válogatott meséi. Fordította Móka bácsi. (Andersenin valikoituja satuja. Kääntänyt nimimerkillä "Leikki-setä".) Budapest, 1893

Unkarilaiset kielitieteilijät
Kirjallisuushistorioitsijat
Vuonna 1855 syntyneet
Vuonna 1901 kuolleet