Elättikäärme

Elättikäärmeet olivat kesyjä käärmeitä, joita pidettiin maalaistaloissa lemmikkeinä ja joilla uskottiin olevan myös yliluonnollisia kykyjä.

Kotikäärmeet Suomessa 

Suomalaisissa lähteissä on 1600-luvulta alkaen kertomuksia rantakäärmeiden (Natrix natrix) pitämisestä elättikäärmeinä. Niiden katsottiin suojelevan tai ylläpitävän talon menestystä niin kuin haltian tai suvun vainajien. Elättikäärmeen vastuualueena oli erityisesti karjan hyvinvointi, mutta se oli myös talon yliluonnollinen vartija. Muita nimiä olivat suojelus-, lyylitys-, aljo-, asuma-, juotto-, syöttö-, uhri-, piimä-, vaalima- ja haltiakäärme sekä maitomato ja maitotoukka. Asuinpaikan mukaan sitä kutsuttiin koti-, tontti-, läävä-, navetta-, kartano- ja tarhakäärmeeksi, joista jälkimmäinen nimitys on yhä yleisesti käytössä. Kesy rantakäärme asusti tuvassa uunin tai lattian alla, karjasuojassa, navetassa, hevostallissa tai saunassa. 

Jotta talo menestyisi ja karja voisi hyvin, uhrattiin elättikäärmeelle osa talon antimista, kuten vastalypsetyn lehmän maitoa, jota kaadettiin lypsyltä tultaessa käärmeen omaan kuppiin. Oli tärkeää, että maitoa annettiin ensimmäisenä juuri käärmeelle. Elättikäärmeillä uskottiin olevan kohtalonyhteys talon karjaan, erityisesti lehmiin. Kun käärmeitä kohdeltiin hyvin ja ruokittiin maidolla, karja menestyi ja antoi paljon maitoa. Jos käärme tapettiin tai sen ruokintaa laiminlyötiin, talosta meni maito- tai voionni, jokin kotieläimistä kuoli tai lehmät alkoivat lypsää verta. Usein elättikäärmeillä on kerrottu olleen voimakas yliluonnollinen side ruokkijaansa, emäntään tai isäntään. Jos käärme tuolloin tapettiin, talon emäntä tai isäntä sairastui vakavasti tai jopa kuoli. Käärme on edustanut karjasuojan tai talon haltiaa, tai talon maan yliluonnollista vartijaa. 

Elättikäärmeitä saattoi olla useita, ja joidenkin talojen elättikäärmeillä oli omat kutsumanimensä, kuten muillakin kotieläimillä, ja kutsumahuutonsa, joilla ne saatiin tulemaan esiin. Juvalla käärmeitä kutsuttiin rakennuksen alta maitokupille huutamalla: ”Kuoso, kuoso!” ja Hartolassa: ”Matoset, matoset, tulkoa syömää!” . Joutsenossa puolestaan käärmeitä kutsuttiin syömään huutaen ”Tittir litlit, tittir litlit!”, Räisälässä ”Listoo listoo!”, Suomenniemellä: ”Rissa, rissa, rissa!” ja Valkealassa: ”Miisu, Maisu maijolle!”.

Kertomuksia Lauri Simonsuurin kirjasta "Myytillisiä tarinoita":

Martti Haavion kirjassa "Suomalaiset kodinhaltijat" kerrotaan:

Suomalaisen aineiston mukaan elättikäärmeitä ovat pitäneet Länsi-Suomessa talonemännät ja -isännät tai yleensä talonväki (Satakunta, Uusimaa, Häme, Etelä-Savo), Itä-Suomessa ja Karjalassa (Etelä-Karjala, Pohjois-Savo, Keski-Suomi) tietäjät ja parantajat. 

Elättikäärmeiden pitämisellä oli myös käytännön syitä, sillä ne karkottivat pihapiiristä jyrsijät ja muut vahinkoeläimet. Rantakäärmeet hyötyivät ihmisestä munimalla navettojen lämpöä kehittäviin lantatunkioihin. Nykyään lantatunkiot ovat lähes hävinneet, mikä on aiheuttanut rantakäärmeen taantumisen sisämaassa. 

Kristillisen ajattelun, jossa käärmeellä on pahuuden symbolin rooli, saadessa alaa käärmeen elättäjiä alettiin yhä kasvavassa määrin pitää noituuteen taipuvaisina. Niinpä elättikäärmeet ovat eläneet jo pitkään vain tarinoissa.

Alkuperä 

Suomalaiselle traditiolle löytyy vastineita niin Skandinaviasta, Venäjältä kuin Baltian maistakin. Ruotsissa vanhimmat tiedot kotikäärmeistä ovat 1500-luvulta ja niihin liittyvä perinne on hyvin samantapaista kuin Suomessa. Vanhoja kuvauksia elättikäärmeistä on erityisesti Liettuasta, jossa rantakäärmettä on kunnioitettu tuhansia vuosia eräänlaisena auringon ilmenemismuotona maan päällä. Tämä on helppo käsittää, sillä rantakäärmeen elintavat ja ulkonäkö yhdistyvät tavalla, joka antaa aihetta ylimaalliseen alkuperään. Rantakäärme liikkuu yleensä veden läheisyydessä. Toisaalta se tarvitsee lämpöä, ja niskassa olevat keltaisen värin laikut on helppo tulkita auringon tunnuksiksi. Suuren pesueen muniva ja nahkansa luomaan kykenevä rantakäärme yhdistettiin luonnon ja elämän uusiutumiseen, jolloin se on talonpoikaisyhteisössä voitu liittää myös vuodenkiertoon ja kasvun uusiutumiseen.  

1200-luvun yhdistynyt Suur-Liettua joutui omaksumaan taistelujen jälkeen roomalaiskatolisen kirkon uskonopit. Katolisuus tavallaan sulautti rantakäärmeen kunnioituksen omiin näkemyksiinsä. Vielä nykyään voi näet liettualaisissa kirkkorakennuksissa nähdä ristejä, jotka rakentuvat tyylitellyistä rantakäärmeistä  ja käärmekoristeita vanhojen talojen ikkunanpielissä. Liettuan kielessä rantakäärmettä tarkoittava sana "žaltys" tarkoittaa myös kodin henkeä tai haltijaa. On esitetty, että myös suomen kielen haltija-sana olisi balttilainen laina ja pohjautuisi sanaan, joka on nykyliettuassa muodossa "žaltys", tarhakäärme. Mielenkiintoinen on liettualainen uskomus Uždeg žalčiui žvakę, o susirinks žalčiai, "Sytytä tarhakäärmeelle kynttilä, niin kokoontuvat tarhakäärmeet". Vanhan tarhakäärmeen kuoltua liettualaiset ottivat talteen sen rasvan ja valoivat siitä kynttilän. Jonkin vaaran uhatessa sytytettiin kynttilä ja uskottiin, että käärmeet, kuningas etunenässä, kiiruhtavat paikalle apuun. 

Liettualaisissa 1400-luvun lähteissä elättikäärmeiden pitämistä on kuvattu kultiksi, jossa käärmeet olisivat olleet todellisia kotijumalia, joita päivittäin palvottiin. Sellaisen käärmekultin historiallisia lähteitä on mahdollista seurata aina antiikin Kreikkaan ja Roomaan (esimerkkeinä pensaskäärmeet Asklepioksen temppeleissä), tai Aasiaan, jossa käärmeiden pitäminen yliluonnollisena olentona on tavallista useiden kansojen uskonnollisissa käsityksissä vielä nykyäänkin . Käärmeisiin on aina liitetty jotakin väkevää ja pelottavaa, mikä on tehnyt niistä tehokkaan vastavoiman pahan aikomuksille , ja ne on yleismaailmallisesti liitetty luonnon ja elämän uusiutumiseen . Suomalainen elättikäärmeperinne saattaa olla samaa alkuperää kuin sen vastine Liettuassa, joskin Suomessa käärmeuskomusten taustalla on Matti Sarmelan mukaan vaikuttanut šamanismi ja vainajakultti. Suojeluseläimenä käärme oli assosioitunut erityisesti uhripuihin ja maanhaltiaan.

Katso myös
 Haltija
 Käärmeenpalvonta
 Pensaskäärme

Lähteet 
Haavio, Martti. Suomalaiset kodinhaltiat. WSOY. 1942.
Lehikoinen, Heikki. Ole siviä sikanen – suomalaiset eläinuskomukset. Kustannusosakeyhtiö Teos. 2009.
Järvinen, Antero. Käärme – jumalattaresta paholaiseksi. Kirjayhtymä. 1997.
Sarmela, Matti. Suomen perinneatlas. Suomen kansankulttuurin kartasto. SKS. 1994.
Simonsuuri, Lauri (toim.). Myytillisiä tarinoita. SKS. 1999
Vento, Urpo (toim.). Dainojen henki: Latvian ja Liettuan kirjallisuudesta ja kulttuurista. SKS. 1990.
Suomen Vesipuutarhaseura ry – Vesihiisistä
Kotimaisten kielten tutkimuskeskus – Elättikäärmeet (Julkaistu Helsingin Sanomissa 28.1.2003)

Viitteet 

Kansanperinne
Käärmeet
Suomalainen mytologia