Hunt-luokka (hävittäjä)

Hunt-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston saattuehävittäjäluokka toisessa maailmansodassa. Luokan ensimmäiset alukset tilattiin vuoden 1939 alussa ja ne palvelivat erityisesti itärannikon ja Välimeren saattueiden suojana. Luokan alukset nimettiin tunnettujen ketun metsästysten mukaan.

Taustaa 
Laivastolla oli marraskuussa 1918 kaikkiaan palveluksessa yli 400 hävittäjäksi luokiteltua alusta. Lisäksi oli runsaasti S-, V- ja W-luokkien aluksia sekä Amiraliteetin suunnittelemia laivueenjohtajia vielä telakoilla valmistumassa, rakenteilla tai tilattuna. Kuitenkin useiden alusten tilaukset peruutettiin ensimmäisen maailmansodan päättyessä ja loput luokkien aluksista valmistuivat vuoteen 1924 mennessä. Sotien välillä kaikki sota-aikana valmistuneet M- ja R-luokkien alukset yhtä lukuun ottamatta sekä runsaasti S-, V- ja W- luokkien aluksia romutettiin, joten syyskuussa 1938 ainoastaan noin 70 ensimmäisen maailmansodan aikana tilattua alusta oli edelleen palveluksessa.

Hävittäjien valmistus aloitettiin uudelleen 1924, jolloin tilattiin uuden hävittäjämallin prototyypit HMS Amazon ja HMS Ambuscade. Alukset perustuivat V- ja W-luokista saatuihin kokemuksiin ja niistä saatujen kokemusten pohjalta tilattiin yli 70 alusta, mikä kulminoitui I-luokan alusten palvelukseen ottoon 1937. Näiden jälkeen palvelukseen saadut Tribal-luokan, J-, K- sekä uudelleen suunnitellut L-luokkien alukset olivat vastineina muiden maiden hävittäjätuotannolle. Tribal-luokka, joka oli kooltaan suurin Kuninkaallisessa laivastossa palvelukseen otettu hävittäjä, oli aseistettu kahdeksalla 4,7 tuuman tykillä, mutta alusten valmistuskustannukset olivat noin 700 000 puntaa kappale eli niiden massatuotanto ei ollut mahdollista. Seuranneet J- ja K-luokkien (valmistuivat 1938-1939) olivat kooltaan pienempiä ja niiden aseistuksena oli ainoastaan kuusi 4,7 tuuman tykkiä, joiden lisäksi aluksille asennettiin voimakas torpedoaseistus. Näiden alusten hinta oli noin 610 000 puntaa kappale. Lisäksi alukset eivät soveltuneet hyvin sukellusveneidentorjuntaan ja niiden valmistuminen viivästyi tykkien toimitusongelmien vuoksi. Täten laivastolla oli 1938 noin 180 hävittäjää käytettävissä laivasto- ja saattuepalvelukseen, mistä seitsemisenkymmentä oli yli-ikäisiä. Lisäksi hallitusten ajama aseistariisunta oli aiheuttanut laivueissa miehistövajausta.

Samanaikaisesti hävittäjien valmistuksen kanssa oli käytettävissä ainoastaan rajoitetusti varoja ensimmäisen maailmansodan aikaisten miinanraivaajien sekä Flower-, Racehorse- ja Hunt-luokkien sluuppien korvaamiseen. Ainoastaan pieni määrä Halcyon-luokan miinanraivaajia valmistui 1930-luvun lopulla.

Laivasto totesi kahdenlaisten hävittäjien tarpeen, joista toisessa olisi tykistö- ja torpedoaseistus laivastopalvelusta varten ja toisessa varustus saattueiden suojaamiseksi sukellusveneitä vastaan. Vaikka vanhentuneet laivastohävittäjät muutettiin saattuetehtäviin tarvittiin uusia aluksia korvaamaan puutteita. Laivastohävittäjät oli suunniteltu käyttämään nopeutta hyväkseen, jolloin alusten suunniteltu nopeus rajoitti saattuepalveluksessa tarvittavaa toimintamatkaa. Lisäksi alusten suunnittelussa ei oltu riittävästi otettu huomioon pitkiä merellä olo aikoja. Tarpeen tyydyttämiseksi tilattiin kaikkiaan 86 Hunt-luokan saattuehävittäjää, joista 72 valmistui Kuninkaalliselle laivastolle ja loput 14 siirrettiin liittolaismaiden laivastoihin.

Tyyppi I 

Tyypin aluksista kymmenen tilattiin 21. maaliskuuta 1939 ja toiset kymmenen 11. huhtikuuta. Lisäksi tilattiin 4. syyskuuta kolme alusta, joiden piti olla tyypin II aluksia, mutta jotka valmistuivat tyypin I mukaisina.

Alusten pikaisen tarpeen vuoksi  aiheutti sen, että niiden suunnitteluun varattiin ainoastaan kuusi kuukautta. Suunnitteluaika oli erittäin lyhyt ja se kostautui myöhemmin. Suunnittelutoimistonpäällikkö pyysi kahta suunnittelijaa tekemään esityksen uudesta alustyypistä.

Kiireen vuoksi osaan vakauslaskelmia jäi virheitä, jotka havaittiin vasta luokan ensimmäisen aluksen HMS Atherstonen varustelutöiden yhteydessä. Aluksille ei ollut turvallista asentaa kolmea kaksiputkista tykkitornia. Virheen vakavuutta korosti se, että kaikkiaan 23 alusta oli telakoilla jo rakenteilla. Atherstonen X-torni poistettiin ja kaikkien rakenteilla olevien alusten työt keskeytettiin koeajojen ajaksi. Koeajot onnistuivat, mutta alusten uppouma kasvoi 1 340 tonniin ja ne hidastuivat. Rakenteilla olleille 22 alukselle annettiin lupa töiden jatkamiselle.

Tyyppi II 

Tyypin aluksista kahdeksantoista tilattiin 4. syyskuuta 1939 ja kaksi lisää seuraavana päivänä. Aluksista kolme valmistui tyypin I mukaisina, mitkä on listattu tyypin 1 luetteloon. Lisäksi 20. joulukuuta 1939 tilattiin kuusitoista alusta.

Tyyppi III 

Tämä ryhmä, johon alun perin kuului 30 alusta, tilattiin osana vuoden 1940 laivasto-ohjelmaa ja sen alusten piti olla toisinto tyypin II aluksista. Kuitenkin torpedoiden puolestapuhujien vaikutuksesta 28:een tyypin aluksista asennettiin torpedoputket ja kaksi jäljelle jäänyttä muodostivat tyypin IV alaryhmän.

Alusten Y-tykkitorni poistettiin, jotta alusten painopiste ei siirtyisi liian korkealle asennettaessa torpedoputket. Tykkitornin paikalle asennettiin kolmas yksiputkinen Oerlikon ilmatorjuntatykki.

Tyyppi IV 

Tyypin kaksi alusta tilattiin 27. heinäkuuta John I. Thornycroft and Companyltä osana vuoden 1940 hätäohjelmaa. Alukset poikkesivat merkittävästi aiemmista luokan aluksista ja niiden suunnitteluhistoriakin oli poikkeava. Suunnitelmat pohjautuivat Southamptonilaisen John I. Thornycroftin telakan omiin piirustuksiin 1000 tonnin hävittäjästä, mitkä toimitettiin 24. lokakuuta 1938 kirjeitse laivaston rakennusvalvojalle () Sir Reginald Hendersonille. Suunnitelmassa esiteltiin kaksi erillistä alustyyppiä T1267 ja T1268, joiden aseistuksena oli neljä nelituumaista, kaksi raskasta konekivääriä sekä neljä torpedoputkea. Alukset poikkesivat suunniteltujen nopeuksien osalta toisistaan 35 ja 30 solmun nopeuksineen.

Suunnitteluvirasto hylkäsi suunnitelman perusteluinaan:
Kattiloiden toteuttamista ainoastaan hitsaamalla ei pidetty luotettavana menetelmänä HMS Grenvillestä saatujen kokemusten perusteella.
etukannen avaamista torpedoputkien asentamiseksi ei pidetty suotavana
aluksen pituussuuntaiset laipiot mahdollistivat laajat vuodot, ammusvarastojen rajallisuus, liian lyhyt toimintasäde, sukellusveneidentorjunta-aseistuksen puute, radiohuoneen pienuus, miehistötilojen vähäisyys sekä silhuetin liian suuri koko.
Suunnitelma otettiin uudelleen käsittelyyn maaliskuussa 1940, kun kolmas merilordi amiraali Bruce Fraser vieraili Thirnycroftin telakalla.

Lähteet

Viitteet