Talvisodan diplomatia

Talvisodan diplomatia oli monitahoinen tapahtumasarja, jossa lähtökohtana oli se, että Suomi vetosi kansainväliseen oikeuteen Kansainliiton kautta, Neuvostoliitto kielsi Rytin hallituksen ja Suomen tasavallan olemassaolon, tunnustaen Terijoen hallituksena Suomen historiankirjoituksessa tunnetun Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan hallituksen, jota johti suomalainen emigranttikommunisti Otto Wille Kuusinen. Saksa noudatti puolueettomuutta Suomen suhteen, mikä esti aseiden ostamisen Saksasta, mutta myös Italian aseavun Saksan kautta kuljetettuna.

Saksa
Saksa oli muodollisen puolueeton Suomen talvisodassa, vaikka sen lehdistö tuki käytännössä Neuvostoliittoa ja jotkin sotaa tukevat toimet osoittivat Saksan lojaalisuuden Neuvostoliitolle. Saksan puolueettomuustoimiin kuului estää Italian Suomelle toimittamien sotatarvikkeiden pääsy Saksan rautateiden ja satamien kautta Suomeen.

Ruotsi

Ruotsi noudatti virallisesti puolueettomuutta, vaikka se aineellisesti auttoi Suomea. Ruotsi antoi järjestää vapaaehtoisen sotajoukon, joka talvisodan viimeisiin päiviin mennessä otti rintamavastuun Pohjois-Suomessa. Maasodankäynnistä vastasi Svenska Frivilligkåren ja ilmasodankäynnistä, lähinnä maavoimia tukevasta kevyestä pommittamisesta sekä hävittäjätorjunnasta vastasi Flygflottilj 19. Suomeen muista maista myytyjä Svenska Aero AB:n pohjalta perustettu Saab kokosi hävittäjälentokoneita Suomea varten.

Ruotsissa yleinen mielipide vaati toimenpiteitä Suomen puolesta Ruotsin puolueettomuutta vaarantaen, minkä tuloksena Suomen tukemista vaatinut Ruotsin ulkoasiainministeri Rickard Sandleria ei valittu enää Per Albin Hansson toista hallitusta seuranneeseen sota-ajan Hanssonin kolmanteen hallitukseen, joka nimitettiin 13. joulukuuta 1939, ja joka istui toisen maailmansodan Euroopassa käytyjen taisteluiden yli 31. heinäkuuta 1945 saakka. Hallitus oli luonteeltaan sodanajan yhteishallitus, jossa olivat edustettuina kaikki muut puolueet paitsi kommunistinen puolue. Per Albin Hanssonin toisen hallituksen Rickard Sandlerin jälkeen Ruotsin ulkoasiainministerinä toimi sitoutumattomana ministerinä Christian Günther. Lähinnä Saksan ja Neuvostoliiton liittolaisuutta muistuttavan puolueettomuussuhteen 1939–1941 vuoksi Ruotsin diplomatia pidättäytyi Neuvostoliiton selvästä tuomitsemisesta. Ruotsissa oli koko toisen maailmansodan ajan yllä Tanskan ja Norjan kaltaisen Saksan miehityksen uhka, minkä vuoksi Ruotsi pyrki vahvistamaan merkittävästi ilmavoimiaan ja ylläpiti kaupallisia suhteita Saksaan toimittaen sille rautamalmia ja lopuksi vielä sodan melko myöhäisessä vaiheessa kuulalaakereita.

Saksan lehdistö oli arvostellut Ruotsia Suomen yllyttämisestä sotaan Neuvostoliittoa vastaan. Vuonna 1938 Sandler oli ehdottanut demilitarisoidun Ahvenanmaan linnoittamista ja sitä, että Suomi ja Ruotsi puolustaisivat yhdessä Ahvenanmaata. Hanke ei ollut käynyt Neuvostoliitolle.

Hanssonin kolmannen hallituksen on jälkikäteen väitetty tehneen aluksi saksalaisystävällistä puolueettomuuspolitiikkaa sallimalla muun muassa saksalaisten joukkojen kauttakuljetukset Ruotsin kautta Pohjois-Norjaan.

Britannia

Yhdistynyt kuningaskunta suhtautui Suomeen periaatteessa myönteisesti.

Ranska

Ranskan Suomi-myönteinen politiikka oli periaatteessa sisällöltään samankaltainen kuin sen kanssa sotaa Saksaa vastaan käyvän Yhdistyneen kuningaskunnankin. Ranskan pääministeri Edouard Daladier ehdotti 19. joulukuuta 1939 liittoutuneiden ylimmässä sotaneuvostossa Pariisissa, että Suomelle lähetettäisiin sotatarvikkeiden lisäksi myös avustusretkikunta.

Latvia

Latvia oli ajautunut Neuvostoliiton vaikutuspiiriin. 6.–8. joulukuuta 1939 pidetty Latvian, Liettuan ja Viron tasavaltojen ulkoasiainministerikokous Tallinnassa päätti, että mikäli Kansainliitossa tulee äänestys Neuvostoliiton erottamisesta, maat osoittavat puolueettomuutta pidättäytymällä äänestämisestä.

Latvia oli Kansainliiton neuvoston jäsen sen 107. kokouksen aikana 14. joulukuuta 1939, mutta se ei osallistunut Neuvostoliiton erottamisen todenneeseen kokoukseen. Kokoukseen osallistunut Suomi pidättäytyi äänestämästä Neuvostoliiton erottamisesta.

Liettua

Liettua oli ajautunut Neuvostoliiton vaikutuspiiriin. 6.–8. joulukuuta 1939 pidetty Latvian, Liettuan ja Viron tasavaltojen ulkoasiainministerikokous Tallinnassa päätti, että mikäli Kansainliitossa tulee äänestys Neuvostoliiton erottamisesta, maat osoittavat puolueettomuutta pidättäytymällä äänestämisestä. Alkuvaiheen suhtautuminen Neuvostoliittoon ei ollut Liettuassa yhtä kielteinen kuin Latviassa ja Virossa, koska Neuvostoliitto auttoi Puolan valtion tuhoamisen yhteydessä Liettuaa saamaan lakkautetusta Puolan valtiosta pääkaupunkinsa Vilnan alueen takaisin.

Puola oli pakottanut juuri ennen toista maailmansotaa Liettuan nootilla tavanomaistamaan suhteensa Puolaan. Liettuassa oli ollut mielipiteitä, jonka mukaan Vilna pitää saada takaisin – vaikka Neuvostoliiton tuella – Puolalta.

Viro

Viro oli ajautunut Neuvostoliiton vaikutuspiiriin. 6.–8. joulukuuta 1939 pidetty Latvian, Liettuan ja Viron tasavaltojen ulkoasiainministerikokous Tallinnassa päätti, että mikäli Kansainliitossa tulee äänestys Neuvostoliiton erottamisesta, maat osoittavat puolueettomuutta pidättäytymällä äänestämisestä.

Viro oli solminut 28. syyskuuta 1939 tukikohtasopimuksen Neuvostoliiton kanssa ja 18. lokakuuta olivat ensimmäiset puna-armeijan joukot saapuneet Viron valtioalueelle tukikohtia perustamaan. Virallisesti Viro oli puolueeton, mutta se ei kyennyt estämään Neuvostoliiton ilmavoimien pommituksia Suomen alueelle. Epävirallisesti Viron hallitus olisi hyväksynyt sen, että suomalaiset olisivat pommittaneet neuvostoliittolaisten tukikohtia Viron valtioalueella Tallinnan seutua lukuun ottamatta. Viron puolustusvoimat toimittivat koko ajan tietoa Suomenlahden alitse vedettyä merikaapelia pitkin siitä, miten Neuvostoliiton pommikoneet nousivat ilmaan Suomea pommittamaan, jolloin virolaisten toiminnasta oli apua Suomen ilmavalvonnalle ja hävittäjätorjunnalle.

Viron lehdistöattaseana Tukholmassa toiminut Karl Ast välitti 6. helmikuuta 1940 TASS:n edustajilta saamansa tiedot Neuvostoliiton rauhanneuvotteluja koskeneista ehdoista lähettiläs Heinrich Lareteille. Laretei vuorostaan välitti tiedot edelleen Ruotsin ulkoministeri Christian Güntherille, joka saattoi ne Suomen lähettilään kautta ulkoministeri Väinö Tannerille. Kyse oli Neuvostoliiton vakuutuksesta, että se tekisi Suomen kanssa rauhan heti, jos se saisi vakuudet siitä, ettei rauha ollut väliaikainen rauha ja ettei Britannia tulisi häiritsemään Neuvostoliittoa Skandinavian ja Suomen kautta. Ruotsin tulisi antaa vakuudet siitä, että se pysyisi puolueettomana eikä antaisi Englannille mahdollisuutta hyökätä Neuvostoliittoa vastaan Skandinavian kautta.

Italia

Italia tuki Suomea merkittävästi myymällä muun muassa 25 Fiat G.50 -hävittäjää 23. lokakuuta 1939 tehdyllä hankintasopimuksella. Joulukuussa kaksi ensimmäistä konetta ehdittiin toimittaa maitse Sassnitzin kautta, mutta muut oli toimitettava Saksan antaman kiellon vuoksi meritse. Italia suostui 31. tammikuuta 1940 myymään kymmenen konetta lisää Ruotsiin Suomea varten koottavaksi. Italia toimitti myös lentokoneille mekaanikkoja ja vapaaehtoisia lentäjiä muun muassa lentokentälle.

Kansainliitto

Holstin tehtävä Kansainliitossa ja eteläamerikkalaisten valtioiden vastalause
Risto Rydin johtama hallitus päätti lauantaina 2. joulukuuta 1939, että Suomen ja Neuvostoliiton alkanut sota viedään Kansainliiton käsiteltäväksi. Seuraavana päivänä 3. joulukuuta Rudolf Holsti osoitti Kansainliiton pääsihteeri Joseph Louis Anne Avenolille kirjelmän, jossa pyydettiin kutsumaan koolle viipymättä Kansainliiton neuvosto ja Kansainliiton yleiskokous. 5. joulukuuta Chilen tasavalta, Bolivian tasavalta, Perun tasavalta ja Paraguayn tasavalta esittivät vastalauseensa Neuvostoliiton Suomeen hyökkäyksen johdosta. Holsti esitti 11. joulukuuta Kansainliiton yleiskokoukselle Suomen ja Neuvostoliiton käymien neuvottelujen asiakirjat.

Yleiskokouksen asettama toimikunta päätti 11. joulukuuta lähettää sähkeet Moskovaan ja Helsinkiin vihollisuuksien keskeyttämisestä ja aloittamaan yleiskokouksen välityksellä rauhanneuvottelut. Neuvostoliitto vastasi Kansainliitolle sähkeellä viitaten 4. joulukuuta 1939 tekemäänsä ilmoitukseen, jonka mukaan Neuvostoliitto ei ole sodassa Suomen kanssa eikä uhkaa Suomen kansaa sodalla., minkä vuoksi Suomen vetoaminen Kansainliiton peruskirjan 11. artiklan 1. pykälään on tehoton. Neuvostoliitto ilmoitti olevansa rauhallisissa suhteissa Suomen Kansanvaltaisen Tasavallan kanssa, jonka kanssa se oli solminut avunanto- ja ystävyyssopimuksen 2. joulukuuta 1939. Sopimuksella Neuvostoliiton hallitus ilmoitti ratkaisseensa kaikki ne kysymykset, joista oli neuvoteltu vallasta poistetun hallituksen valtuutettujen kesken (A. K. Cajanderin hallitus). Kansainliiton jäsenvaltiot kuitenkin pitivät Risto Rydin johtamaa hallitusta Suomen tasavallan laillisena hallituksena, minkä vuoksi asian käsittely Neuvostoliiton vastaväitteistä huolimatta Kansainliitossa jatkui.

13. joulukuuta Suomen tasavalta ja Etelä-Afrikan unioni ja Bolivian tasavalta uudelleen valittiin Kansainliiton neuvoston 15 jäsenvaltion joukkoon. Suomi vakuutti noudattavansa Kansainliiton kehotusta neuvottelemisesta Neuvostoliiton kanssa.

Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan ponnistukset Neuvostoliiton erottamiseksi
Tuloksena Rudolf Holstin johtamista Kansainliiton yhteyksistä oli se, että lähinnä Yhdistyneen kuningaskunnan vaikutuspiirissä olevien, Kansainliiton neuvoston pysyvinä, tilapäisinä tai ylimääräisinä jäseninä olevien jäsenvaltioiden tahdosta Neuvostoliitto erotettiin Kansainliiton yleiskokouksen päätöksellä 14. joulukuuta 1939 seitsemällä äänellä. 107. kokouksessa, joka jäi 1946 virallisesti lakkautettavan Kansainliiton neuvoston viimeiseksi, oli läsnä 11 jäsenvaltiota neuvoston kaikkiaan 15:stä.

Talvisodan alkaen Argentiina teki aloitteen Neuvostoliiton erottamisesta Kansainliitosta. Yhdistyneessä kuningaskunnassa käytiin alahuoneessa 5. joulukuuta 1939 myös Suomea koskeva keskustelu, jossa Neville Chamberlain ilmoitti Ellen Wilkinsonille, ettei Chamberlainin hallitus ole tehnyt vastalausetta hallituksille Berliinissä ja Moskovassa sodan johdosta. Vyvyan Adamsin kysymykseen siitä, aikoiko hallitus tukea Neuvostoliiton erottamista Kansainliitosta, Chamberlain jätti vastaamatta.

Kansainliiton neuvoston 107. kokous ja yleiskokouksen kokous
14. joulukuuta 1939 piti 107. kokouksensa ja käsitteli Neuvostoliiton erottamista Kansainliitosta Suomeen hyökkäämisen vuoksi. Kansanliiton neuvostossa jäseninä olivat läsnä Belgian, Bolivian, Brittiläisen imperiumi, Kiinan, Dominikaanisen tasavallan, Egyptin, Suomen, Ranskan, Kreikan, Etelä-Afrikan ja Jugoslavian edustajat. Kokouksessa oli läsnä toimihenkilönä Kansainliiton pääsihteeri Joseph Avenol.  Kansainliiton neuvostossa oli tuolloin 15 jäsenvaltiota. Näistä kokouksesta puuttuivat mm. Neuvostoliiton ja Latvian edustajat.

Kansainliiton neuvostossa oli viisitoista jäsenvaltiota edustettuina, joista seitsemän äänesti Neuvostoliiton erottamisen puolesta: Brittiläinen kansainyhteisö (Yhdistynyt kuningaskunta), Ranska, Belgia, Bolivia, Egypti, Etelä-Afrikka ja Dominikaaninen tasavalta. 

Kansainliitto erotti Neuvostoliiton jäsenyydestään samana päivänä Kansainliiton yleiskokouksen päätöksellä 16. luvun 4. pykälän perusteella.  

TASS:n välittämän Pravdassa 16. joulukuuta 1939 julkaistun artikkelin mukaan päätös oli skandaalimainen ja johtui pääasiassa Britannian ja Ranskan toimista, koska 15 jäsenvaltioista, jotka olivat osallistuneet kokoukseen kolmen edustus oli järjestetty erityismenettelyin: Etelä-Afrikan unionille, jota Neuvostoliitto piti lähinnä Englannin edustajana, oli annettu ei-pysyvän jäsenen asema yleiskokouksen päätöksellä, Bolivian tasavallan ei-pysyvä jäsenyys oli uusittu ja Egyptin kuningaskunnalle oli annettu tilapäinen paikka. 

Kansainliitto kehotti myös antamaan Suomelle apua. Ensimmäisenä avunpyyntöön vastaa Argentiina 22. joulukuuta 1939.

Neuvostoliiton Kansainliitto-politiikan loppu

Neuvostoliitto oli hyväksytty Kansainliiton jäseneksi 1934 lähinnä anglofiilin Maksim Litvinovin, Meir Henoch (Mojszewicz) Wallachin, politiikan ansiosta. Neuvostoliitto pyrki rakentamaan ympärilleen neutraalin vyöhykkeen hyökkäämättömyyssopimuksen, jollaisen se oli solminut myös Suomen kanssa 1932. Kansainliitossa Neuvostoliitto pyrki vastustamaan Saksan aseman vahvistumista Euroopassa. 3. toukokuuta 1939 Litvinov oli joutunut eroamaan ulkoasiainkansankomissaarin tehtävistä, koska Saksan radio oli arvostellut häntä juutalaisena nimittäen häntä halveksivasti Litvinov-Finkelsteiniksi.  Litvinov oli kirjoittanut artikkeleita nimimerkeillä M. G. Harrison ja David Mordecai Finkelstein.

Litvinovin seuraajaksi tuli Molotov, jonka juutalainen puoliso oli vangittu. Litvinov oli neuvostohallituksen anglofiilin suuntauksen edustaja ja hän oli koko aikaisemman diplomatiansa perustanut Saksan uhan vastustamiseen ententen ja Kansainliiton voimalla.

Neuvostoliiton erottamisen käsitellyt Kansainliiton neuvoston 107. kokous oli sen viimeinen. Toisen maailmansodan vuoksi järjestön toiminta lakkasi ja virallisesti se lakkautettiin 1946, koska sen seuraajaksi oli jo 1944 perustettu Yhdistyneet kansakunnat Atlantin julistuksen hyväksyneiden liittoutuneiden perustalle.

Lähteet

Kirjallisuutta

Kansainvälinen politiikka
Talvisota