EDTA

EDTA eli etyleenidiamiinitetraetikkahappo (C10H16N2O8) on aminohappo, jolla on useita käyttötarkoituksia teollisuudessa ja lääketieteessä. EDTA muodostaa kompleksiyhdisteen useiden metallien kuten kalsiumin, magnesiumin, alumiinin, raudan, lyijyn, kuparin, mangaanin, tinan ja sinkin ionien kanssa.

Synteesi 
F. Munz kehitti vuonna 1935 menetelmän EDTA:n valmistamiseksi. Siinä etyleenidiamiinia käsiteltiin kloorietikkahapolla ja natriumhydroksidilla. Menetelmän huono puoli oli, että EDTA:n sekaan jäi natriumkloridia. Nykyään ainetta valmistetaan teollisesti etyleenidiamiinista, formaldehydistä ja sinihaposta tai natriumsyanidista.

Käyttö 
Kelaatio-hoidossa käytetään EDTA:ta sitomaan metalli-ioneja hoidettaessa lyijymyrkytyksiä tai hyperkalsemiaa.
EDTA:ta käytetään muun muassa veden kovuuden määrittämiseen kompleksometrisellä titrauksella. EDTA muodostaa magnesium- ja kalsiumionien kanssa kompleksiyhdisteen ja indikaattorina käytettävän eriokromimusta T:n väri muuttuu. Hapon kulutuksen perusteella voidaan määrittää veden kovuus.

Lääketieteessä EDTA:ta käytetään muun muassa tutkittaessa munuaisten toimintaa. Potilaaseen ruiskutetaan EDTA:n ja radioaktiivisen kromi-51-isotoopin seosta.

Natriumedetaattia eli EDTA:ta on käytetty vesihuuhteluliuoksen apuaineena silmien kalkkivammoissa. EDTA:n vaikutus perustuu siihen, että se sitoo eli neutralisoi kalsiumin vaikutuksen.

EDTA:ta käytetään yleisesti verinäyteputkien lisäaineena estämässä veren hyytyminen. Näyte ei saa hyytyä kun tutkitaan ja lasketaan verisoluja.

Muita aineen ja sen natriumsuolan käyttökohteita ovat sovellukset metalliteollisuudessa ja erilaisten kemikaalien valmistuksessa.

Turvallisuus 
Hengitettynä EDTA aiheuttaa hengenahdistusta ja nieltynä huonoa oloa. Kuumentuessaan aine hajoaa, jolloin syntyy muun muassa typen oksideja. Kaloille ja muille vesieliöille EDTA on lievästi myrkyllistä.

Lähteet

Aiheesta muualla 

EDTA:n käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 28.1.2015.
 Klinga, M. & Näsäkkälä, M. (2006). Epäorgaanisen kemian perustyöt II. Helsinki: Epäorgaanisen kemian osasto, Kemian laitos, Helsingin yliopisto, Yliopistopaino, s. 9–12, 35–37.

Aminohapot