Greggin järjestelmä

Greggin järjestelmä on irlantilaissyntyisen John Robert Greggin vuonna 1888 julkaisema englanninkielinen pikakirjoitusjärjestelmä, josta tuli suosittu erityisesti Yhdysvalloissa.

Gregg toimi pikakirjoituksen opettajana Liverpoolissa, mutta muutti vuonna 1893 Yhdysvaltoihin levittämään kehittämäänsä järjestelmää. Järjestelmä saavutti vahvan aseman erityisesti koulujen opetuksessa, ja siitä tuli 1900-luvun alussa Yhdysvaltojen merkittävin pikakirjoitusjärjestelmä. Myöhemmin pikakirjoituksen merkitys väheni, mutta järjestelmästä julkaistiin vielä 1980-luvullakin uusi versio.

Järjestelmän rakenne 
Gregg luonnehti järjestelmäänsä seitsemällä perusperiaatteella:
 merkkien muodot on haettu ellipsistä, ja merkit kirjoitetaan tavallisen kirjoituksen tapaan kallistettuna
 kaareva liike suorien linjojen sijaan
 tylpät kulmat on eliminoitu
 vokaaleille on erilliset merkit, jotka yhdistyvät konsonantteihin
 vahvennusta ei käytetä
 merkkien korotusta tai alennusta ei käytetä erotuskeinona
 kirjoitus etenee kirjoitusrivin suuntaisesti

Konsonantit 
Konsonanttien merkit muodostuvat ellipsin kaarista sekä suorista viivoista. Merkit on valittu siten, että tavallisimmille konsonanttiyhdistelmille saataisiin helposti kirjoitettavat merkkiyhdistelmät. Erityisesti r:n ja l:n merkit yhdistyvät helposti muiden konsonanttimerkkien jälkeen: pr, pl, br, bl, fr, fl, kr, kl, gr, gl jne.

Vokaalit 
Greggin järjestelmässä vokaalitkin merkitään sanoihin omilla merkeillään. Vokaaleille on neljä erilaista merkkiä: kaksi erikokoista ympyrää sekä ylös- ja alaspäin auki olevat pienet koukut. Kaksitoista eri vokaaliäännettä on jaoteltu näihin neljään ryhmään, ja samaa merkkiä käytetään useammalle äänteelle, mutta tarvittaessa ne voidaan erotella lisäämällä merkin alle piste tai pieni viiva. Diftongit merkitään yhdistämällä vokaalimerkkejä.

Lyhenteet 
Järjestelmässä käytetään myös lyhenteitä: yksittäisillä merkeillä voidaan esittää yleisiä alku- ja lopputavuja tai lyhyitä sanoja. Tavallisille sanoille ja fraaseille on lyhennettyjä muotoja, yhteensä näitä oli Greggin oppikirjassa useita satoja. Lisäksi ammattipikakirjoittajia varten oli erillisiä lyhenneluetteloita, joissa oli useita tuhansia lyhenteitä.

Järjestelmän kehittyminen

Syntyvaiheet 
Gregg perehtyi jo nuorena Samuel Taylorin ja Isaac Pitmanin järjestelmiin sekä John Matthew Sloanin englanninkieliseen muunnokseen ranskalaisesta Duployén järjestelmästä. Gregg kehittyi taitavaksi pikakirjoittajaksi, ja Sloanin järjestelmän edustajana toiminut T. S. Malone palkkasi hänet pikakirjoituksen opettajaksi. Opettaminen sai Greggin kriittiseksi järjestelmää kohtaan, ja hän alkoi yhdessä Malonen kanssa kehittää uutta järjestelmää. Malone rekisteröi järjestelmän vuonna 1885 nimellä Script, mutta merkitsi tekijäksi ainoastaan itsensä. Gregg työskenteli ahkerasti järjestelmän puolesta, muttei saanut Malonea taipumaan tekijänoikeuden suhteen, ja päätti laatia kokonaan oman järjestelmän. Toukokuussa 1888, 20-vuotiaana, hän julkaisi järjestelmänsä nimellä Light-Line Phonography.

Myöhemmät versiot 
Gregg julkaisi ensimmäisen varsinaisen oppikirjan vuonna 1898. Seuraavat versiot kirjasta ilmestyivät vuosina 1902 ja 1916. Vuoden 1916 kirjassa lyhenteiden määrää oli lisätty huomattavasti. Muihin järjestelmiin tottuneet pikakirjoituksen opettajat olivat toivoneet lyhyempiä muotoja, ja Gregg noudatti heidän toiveitaan, mutta katui sitä myöhemmin, ja järjestelmän myöhemmissä versioissa tarpeettomia lyhenteitä karsittiin.

Vuonna 1929 oppikirjasta julkaistiin uusi versio, joka sai nimen Anniversary Edition järjestelmän 40-vuotisjuhlien johdosta. Vuonna 1949 julkaistiin Gregg Shorthand Simplified, jossa järjestelmää oli yksinkertaistettu.

Vuonna 1948 McGraw-Hill-kustannusyhtiö osti Gregg Publishing Companyn, ja julkaisi järjestelmästä uusia versioita: vuonna 1963 Diamond Jubilee Series, vuonna 1978 Series 90 ja vuonna 1988 Centennial.

Järjestelmän suosio 

Gregg lähti vuonna 1893 Yhdysvaltoihin levittämään järjestelmäänsä. Tuolloin Yhdysvalloissa oli tarjolla useita pikakirjoitusjärjestelmiä, joista useimmat olivat Pitmanin järjestelmän muunnelmia. Aikaisemmin pikakirjoituksen opiskelijat olivat olleet enimmäkseen miehiä, joille pikakirjoitus oli vain harrastus, mutta 1880- ja 1890-luvuilla teollisuuden ja kaupankäynnin kasvun myötä pikakirjoituksen merkitys liike-elämässä kasvoi.

Aluksi Greggillä oli vastoinkäymisiä, ja menestys oli vaatimatonta, mutta vuosisadan vaihteen jälkeen suosio alkoi kasvaa. Gregg pyrki saamaan järjestelmäänsä koulujen opetusohjelmiin: vuonna 1900 Greggin järjestelmää opetettiin julkisissa kouluissa 28 kaupungissa, kaksitoista vuotta myöhemmin jo 533 kaupungissa. Greggin kuolemaan mennessä (1948) järjestelmää opetettiin yli 99 %:ssa kaupallisia aineita opettavista kouluista. The Gregg Writer -pikakirjoituslehden levikki oli vuonna 1906 10 500 kappaletta, kuusi vuotta myöhemmin 50 000, ja siitä se kasvoi vielä lähes kaksinkertaiseksi, kunnes vakiintui 1930-luvulla.

Myöhemmin sanelukoneiden, tekstinkäsittelyjärjestelmien ja kannettavien tietokoneiden myötä pikakirjoituksen merkitys kuitenkin väheni. Oikeusistuimien pikakirjoittajat siirtyivät käsipikakirjoituksesta pikakirjoituskoneiden käyttämiseen.

Sovitukset muille kielille 
Camilo E. Pani laati Greggin järjestelmästä espanjankielisen version 1900-luvun alussa. Espanjankielinen järjestelmä levisi käyttöön Keski- ja Etelä-Amerikkaan, samoin kuin espanjankielinen pikakirjoituslehti El Taquigrafo Gregg. Greggin järjestelmästä tehtiin sovituksia myös esperanton, ranskan, saksan, puolan, maltan, portugalin, italian ja iirin kielille.

Lähteet 

Daniels, Peter T.: Shorthand. Teoksessa 

 MacMahon, Michael K. C.: Shorthand. Teoksessa

Viitteet

Aiheesta muualla 
Gregg.Angelfishy.net  – Andrew Owenin sivusto Greggin järjestelmästä 

Pikakirjoitus
00 Kirja-ala, kirjoitus