Insolubilia

Insolubilia (lat., "ratkaisemattomat") viittasi keskiajan filosofiassa valehtelijan paradoksin eri muunnelmiin, jotka muodostivat vaikean ongelman loogiselle analyysille.

Vaikka valehtelijan paradoksi tunnettiin jo antiikin aikana, filosofien kiinnostus siihen vaikuttaa sammuneen, kunnes se keksittiin uudelleen 1100-luvulla. Keskiaikainen kiinnostus saattaa olla saanut alkunsa Aristoteleen teoksesta Sofistiset kumoamiset (180a27-b7), jota keskiajan insolubilia-kirjallisuudessa lainataan toistuvasti alusta saakka. Muita antiikin ajan lähteitä, jotka olisivat periaatteessa saattaneet toimia innoituksena ongelman tutkimiseen, ovat Augustinus, Cicero, sekä Kirjeessä Titukselle oleva lainaus Epimenideeltä. Ne eivät kuitenkaan esiinny keskiaikaisessa insolubilia-kirjallisuudessa. 

Adam Parvipontanus mainitsi ohimennen joitakin paradoksaalisia lausumia. Ne on ajoitettu vuodelle 1132. Hän ei kuitenkaan käsitellyt niistä seuraavia ongelmia tarkemmin. Alexander Neckam, joka kirjoitti myöhemmin 1100-luvulla, tunnisti selvästi insolubilia-lauseiden paradoksaalisen luonteen, mutta ei pyrkinyt ratkaisemaan niitä. Ensimmäisenä ratkaisua tarjosi tuntematon kirjoittaja, joka kirjoitti 1100-luvun lopussa tai 1200-luvun alussa. Aiheesta oli olemassa oma kirjallisuutensa vuonna 1320, kun Thomas Bradwardine liitti omaan insolubilia-käsittelyynsä yhdeksän tuolloin yleistä näkemystä aiheesta. Kiinnostus aiheeseen jatkui läpi 1300-luvun.

Keskiaikainen insolubilia-kirjallisuus vaikuttaa pitävän näitä paradokseja vaikeina, mutta ei todella ratkaisemattomissa olevina; ja vaikka niitä pidettiin mielenkiintoisina ja tutkimisen arvoisina, niitä ei kuitenkaan pidetty logiikan keskeisenä alueena. Näin tutkimus eroaa nykyaikaisesta itseensä viittaavien paradoksien, kuten Russellin paradoksi, tutkimuksesta, koska viimeksi mainitun tapauksessa ongelmia pidetään usein pohjimmiltaan ratkaisemattomina, mutta hyvin keskeisinä logiikan perusteille.

Aiheesta muualla 

 

Filosofian termit
Keskiajan filosofia
Logiikka