The Hoople

The Hoople on brittiläisen Mott the Hoople -yhtyeen vuonna 1974 julkaistu seitsemäs ja viimeinen studioalbumi. Levyllä ovat mukana singlemenestykset ”Roll Away the Stone” ja ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll”. Albumilla soittavat yhtyeen uusina muusikkoina soolokitaristi Luther Grosvenor (salanimellä Ariel Bender) ja kosketinsoittaja Morgan Fisher. The Hoople eroaa musiikillisesti yhtyeen aiemmista albumeista olemalla totuttua kosketinsoitinpainotteisempi kitaroiden ollessa enemmän taka-alalla.

Albumi nousi Britanniassa sijalle 11 ja myi kultaa. Yhdysvalloissa sijoitus oli 28. Toisin kuin kehuttu edellisalbumi Mott (1973), The Hoople sai ilmestyessään kaksijakoista palautetta kriitikoilta. Yhtyeen johtohahmo Ian Hunterin mukaan albumin tekemiseen liittyneet ongelmat merkitsivät yhtyeen lopun alkua. Mott the Hoople hajosi myöhemmin samana vuonna.

Tausta 

Mott the Hooplen kosketinsoittaja Verden Allen ja kitaristi Mick Ralphs olivat molemmat lähteneet yhtyeestä vuonna 1973. Ralphsin korvaajaksi harkittiin Joe Walshia, Tommy Bolinia ja Ronnie Montroseakin, mutta lopulta uudeksi kitaristiksi tuli Luther Grosvenor, joka käytti Mott the Hooplessa salanimeä Ariel Bender. Kitaristin vaihtuminen merkitsi yhtyeen sisällä suuria muutoksia. Perustajajäsen Ralphsin lähdön myötä laulaja-kitaristi Ian Hunterista tuli yhtyeen selkeä johtaja. Bender ei ollut myöskään Ralphsin veroinen musiikillinen avustaja, joten Hunter kirjoitti yhtä lukuun ottamatta albumin kaikki kappaleet. Uudeksi kosketinsoittajaksi tuli lopulta Morgan Fisher.

Työstö

Äänitysten aloittaminen 
Mott the Hooplen alkuperäinen idea oli äänittää albumi niin, että se olisi valmis julkaistavaksi helmikuuhun 1974 mennessä. Levyn tekeminen kuitenkin viivästyi. Yhtye halusi levyttää albumin AIR Studiosissa tammikuussa yhdessä äänittäjä Bill Pricen kanssa, mutta kumpikaan ei ollut vapaana. Rumpali Dale Griffin muisteli myöhemmin, että yhtye ja äänittäjä Keith Harwood nauhoittivat ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll” -kappaleen demon joulukuussa 1973 Olympic-studion kakkosstudiossa. Yhtye ei kuitenkaan ollut tyytyväinen studioon, joka sen mielestä kaipasi päivitystä, joten albumia ei äänitetty sielläkään.

Äänityspaikaksi valittiin lopulta Advision Studios ja äänittäjäksi Mike Dunn. Hän tosin jättäytyi äänityksistä kesken pois hermoromahduksen vuoksi, jolloin levyn nauhoitti yksin loppuun Alan Harris. Albumin tuottivat yhtyeen jäsenet Ian Hunter, Overend Watts ja Dale Griffin. Heistä eniten tuottamiseen osallistui Griffin, joka kuvasi äänityssessioita myöhemmin hirveiksi. Adivisionissa tehdyt ensimmäiset nauhoitukset olivat pääasiassa jammailua, juomista ja hauskanpitoa varsinaisen levynteon sijaan. Nauhoituksista on olemassa The Avision Jam -niminen äänite. Sessioissa soitettiin improvisoiden Jerry Lee Lewisin, Hank Williamsin ja Ray Charlesin standardeja, kuten ”Whole Lotta Shakin’ Goin’ On”, ”Your Cheatin’ Heart” ja ”What’d I Say”. Kappaleet lauloi tuotantotiimiin kuulunut Dan Loggins ja rumpuja soitti solisti Ian Hunter.

Morgan Fisherin mukaan uusi kitaristi Ariel Bender ei pystynyt keskittymään studiossa ja muut jäsenet joutuivat kannustamaan häntä. Hänellä oli myös luovuusongelmia, joista puhuttiin yhtyeen sisällä. Bender oli kuitenkin suosittu niin fanien kuin kriitikoidenkin keskuudessa ja yhtyeellä oli edessään suuri Yhdysvaltain-kiertue, joten tilanne hyväksyttiin. Ulospäin asioiden esitettiin olevan kunnossa, ja Bender jopa antoi yhtyeen jäsenistä eniten haastatteluja. Hän oli myös kirjoittanut jonkin verran materiaalia, mutta niitä ei käytetty albumilla. Benderin mielestä albumista tuli kuitenkin Mott the Hooplen todennäköisesti paras, kun taas Hunterin mukaan albumi ja sen tekemiseen liittyvät ongelmat merkitsivät yhtyeelle lopun alkua.

Dale Griffin kuvasi myöhemmin äänityksiä kaikin puolin ikäviksi:

Viimeistely 
Bill Price miksasi albumin uudelleen äänitetyt kappaleet 2. ja 3. helmikuuta 1974 Lontoon AIR Studiosissa. Samalla kitaroihin ja lauluihin tehtiin päällekkäisäänityksiä. Aiemmin äänitettyjä pohjaraitoja ei pidetty laadukkaan kuuloisina, ja kovasta yrityksestä huolimatta albumia ei saatu kuulostamaan toivotunlaiselta. Dale Griffin on sanonut, että mikä tahansa muu yhtye olisi siinä vaiheessa äänittänyt albumin kokonaan uudelleen AIR Studiosissa, mutta Mott the Hooplen hallinnolta ja levy-yhtiöltä tulleen painostuksen vuoksi albumi jouduttiin miksaamaan sellaisenaan.

Taustalaulajina albumilla toimivat Barry St. John, Sue Glover ja Sunny Leslie, jotka korvasivat Mott-albumilla esiintyneen Thunderthigs-lauluyhtyeen. Saksofoneja soittivat Howie Casey sekä Roxy Music -yhtyeen Andy Mackay salanimellä Jock McPherson. Caseyn mielestä Mackay oli surkea saksofonisti. Hän ei halunnut nimeään tekijätietoihin koska pelkäsi ihmisten luulevan, että ”Jock McPherson” on todellisuudessa Casey, joka soittaa huonosti. Yhtyeen aiempi kitaristi Mick Ralphs oli mukana osassa sessioita ja soitti kahdessa kappaleessa.

Mott the Hooplen edellisen albumin Mott nimi oli koettu tehokkaaksi, joten uuden levyn nimeksi päätettiin loogisesti antaa The Hoople. Overend Watts tosin vitsaili myöhemmin, että yhtyeen olisi pitänyt julkaista trilogia, jonka albumien nimet olisivat olleet Mott, The ja Hoople.

Musiikki

Tyyli 
The Hoople eroaa paljon yhtyeen edellisestä Mott-albumista. Kitarat ovat etusijalla kappaleissa ”Crash Street Kidds” ja ”Born Late ’58”, mutta yleisesti Ariel Benderin kitaransoitto on albumilla Mott the Hooplen perinteisellä hard rock -mittapuulla poikkeuksellisen hillittyä, ja monissa kappaleissa johtava soitin on kitaran sijaan piano tai saksofoni. Ian Hunterin mukaan albumin kosketinvoittoisuuden aiheutti Benderin luovuuden puute studiossa. Bender myös soittaa paljon voimasointuja ja riffejä, mikä erosi aiemman kitaristin Mick Ralphsin soittotavasta.

A-puoli 

Albumin aloittaa ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll”, joka ilmaisee Ian Hunterin suuttumusta mutta samalla myös iloa aikakauden kelluvalle ja glamour-tyyliselle musiikkibisnekselle. Kappaleessa on myös viittaus Leedsin kaupunginvaltuustoon (”You ninety-six-decibel freaks”), joka pyrki rajoittamaan paikallisten rock-konserttien melurajan 96 desibeliin. Andy Mackay soittaa kappaleessa saksofonia. ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll” -kappaleesta tuli yhtyeen konserttien avausnumero.

”Marionette” on viisiminuuttinen miniooppera ja albumin kulmakivi. Kappaleessa on viuluja, saksofoneja ja selloja, ja sen tarina kuvaa rockbisneksen järjestäytynyttä toimintaa ja sen vaikutusta artisteihin. Laulun kertojaminänä toimiva rocktähti muun muassa näkee unta, jossa häntä alistetaan. Sen yhteydessä kuultava maaninen nauru kuuluu Ariel Benderille. Ian Hunter kertoi albumin julkaisun aikoihin, että hän oli halunnut kirjoittaa sen tyylisen kappaleen jo pidemmän aikaa. Myöhemmin Hunter sanoi, että ”Marionette” oli paras kappale, jonka Mott the Hoople koskaan levytti, ja hän myös kehui Dale Griffinin tuotannollisia panostuksia.

”Alice” kertoo prostituoidusta Manhattanin 42nd Streetillä. Teemaltaan se muistuttaa edellisalbumin Mott kappaletta ”Whizz Kid”. Sanoituksessa on hyvin paljon säkeitä, minkä vuoksi kappaletta yritettiin soittaa konserteissa vain kerran. Kappaleessa ovat vahvasti esillä Morgan Fisherin urut, ja Overend Watts soittaa bassokitaraa Leslie-kaiuttimen kautta. Kappaleessa vierailee Lynsey de Paul. 

A-puolen päättää ”Crash Street Kidds”. Se käsittelee yhtyeen vanhempien kappaleiden ”One of the Boys” ja ”Violence” tapaan ikävystyneisyyttä ja väkivaltaa. ”Crash Street Kidds” kertoo katujengistä, jonka jäsenet pettyvät asioiden hoitamiseen maassa ja päättävät ottaa koko Britannian haltuunsa. Yritys kuitenkin epäonnistuu, kun ryhmän johtaja surmataan kappaleen lopussa konekiväärillä. Dale Griffin harmitteli myöhemmin, kuinka kappaleeseen saatu konekivääriefekti oli surkein mahdollinen, mikä sai hyvin karuksi kaavaillun loppuhuipennuksen räjähdyksineen kuulostamaan pikemminkin Mikki Hiireltä. 

Alun perin kappaleen nimi oli ”The Bash Street Kidds” ja sen oli tarkoitus olla albumin teemakappale.The Beano -nimisen sarjakuvan kustantajat eivät kuitenkaan hyväksyneet ajatusta, koska nimi oli otettu suoraan sarjakuvasta. Musiikillisesti ”Crash Street Kidds” on raskaiden kitaroiden hallitsema rock.

B-puoli 

B-puolen aloittaa ”Born Late ’58”, joka on rakenteeltaan yksinkertaisempi kuin A-puolen kappaleet. Se on myös ensimmäinen basisti Pete Overend Wattsin kirjoittama ja laulama kappale sekä samalla levyn ainoa raita, jota ei ole kirjoittanut Ian Hunter. ”Born Late ’58” oli myös toinen niistä kahdesta kappaleesta, jotka yhtye äänitti uransa aikana kokonaan ilman Hunteria, sillä tämä oli samanaikaisesti Yhdysvalloissa antamassa haastatteluja. Toinen ilman Hunteria tehty Mott the Hoople -kappale oli edellisellä Mott-albumilla julkaistu ”I’m a Cadillac”. ”Born Late ’58” -kappaleen sanoitus käsittelee pintapuolisesti autoilua, mutta todellisuudessa siinä lauletaan alle suojaikäisestä tytöstä. Samaa teemaa yhtye oli käsitellyt Mott-albumin kappaleissa ”Drivin’ Sister” ja ”I’m a Cadillac”. Vaikka Hunter ei osallistunut kappaleen tekemiseen millään tavalla, hän kehui siinä olevan potentiaalia jopa singleksi. Watts itse ei ollut aikaansaannoksestaan täysin vakuuttunut. Hänen mielestään riffi oli hyvä, mutta sanoitukset keskinkertaiset ja lisäksi kappaleesta puuttui kunnollinen koukku.

Mott the Hooplen jokaisella albumilla on yksi balladi. The Hoople -levyllä se on ”Trudi’s Song”, jonka Hunter nimensä mukaisesti omisti vaimolleen Trudi Hunterille. ”Trudi’s Song” erottuukin tyylillisesti levyn muista kappaleista. Se on hiljainen ja hellä rakkauslaulu, jossa on esillä Morgan Fisherin Leslie-kaiuttimen kautta soittama piano. Kappaleen laulutyyliin Hunter sai vaikutteet Bob Dylanin Nashville Skyline -albumilta. Dale Griffin sanoi myöhemmin, että henkilökohtaisuutensa vuoksi ”Trudi’s Song” olisi sopinut paremmin Hunterin soololevylle.

Hunter kommentoi syvällisemmin kotimaansa tilannetta kappaleessa ”Pearl ’n’ Roy (England)”, jonka alkuperäinen nimi oli ”J.C’s Alright”. Kappale kertoo poliitikoista ja ennen kaikkea Britannian poliittisesta tilanteesta ennen vuoden 1974 vaaleja. Teksti kuitenkin vanheni jo ennen albumin julkaisua, koska niissä viitattiin konservatiivipuolueen pääministeriin Edward Heathiin, jonka hallituksen valtakausi päättyi helmikuussa 1974 työväenpuolueelle kärsityn vaalitappion myötä. Sanoitus kumpusi Hunterin työväenluokkaisista juurista.

”Pearl ’n’ Roy (England)” -kappaleessa vierailee kosketinsoittaja Blue Weaver. Se oli hänen ainoa esiintymisensä Mott the Hooplen studioäänitteillä, ja vuoden 1974 tulevissa konserteissa hänet korvasi Mick Bolton. Kappaleen kertosäkeissä on mukana myös yhtyeen aiempi kitaristi Mick Ralphs.

”Through the Looking Glass” on Mott the Hooplelle poikkeuksellinen kappale orkesterisovituksineen. Kappaleen alkuperäinen nimi oli ”Why My Love Slipped Away”. Kappaleesta sävellettiin Mott-albumin kappaleen ”Hymn for the Dudes” kaltainen teos, ja orkesterisovitukset teki Graham Preskett. Morgan Fisher kehui myöhemmin Preskettin sovitusta ja kertoi, että hän oli tehnyt sen vasta matkalla äänityssessioon. Yhtye teki kappaleesta myös vaihtoehtoisen version, jonka lopussa kuultiin kiroilua ja loukkaavaa kieltä. Versio kauhistutti levy-yhtiö CBS:n, joka aluksi luuli sen olevan levylle tarkoitettu versio. Se ilmestyi vasta vuonna 1993, The Ballad of Mott: A Retrospective -nimisellä kokoelmalla. Julkaisu harmistutti Hunteria, koska todellisuudessa versiota ei ollut missään vaiheessa tarkoitettu julkaistavaksi, vaan ainoastaan kiusaamaan levy-yhtiötä.

Albumin päättää ”Roll Away the Stone”, joka ylsi Britanniassa kymmenen myydyimmän singlen joukkoon. Albumiversio on hieman erilainen kuin singleversio. Pohjaraita on sama, mutta Ariel Bender soitti siihen uuden kitaraharmonian ja uudelleen äänitetyn puheosuuden lausui Lynsey de Paul.

Kansitaide 

The Hoople -albumin kannen suunnitteli edellisen Mott-albumin tavoin Rosłav Szaybo. Hänellä oli yksinkertainen idea, jossa Mott-albumin miehen kasvot korvattiin naisen kasvoilla. Kuvassa on norjalainen malli Kari-Ann Moller, joka oli Chris Jaggerin entinen vaimo ja Bryan Ferryn aiempi seurustelukumppani. Hän oli esiintynyt aiemmin Roxy Musicin esikoisalbumin kannessa.

Mott-albumin kannessa oli ollut vaaleanpunaisesta valkoiseksi muuttuva liukuväri, ja The Hoople -albumin kannessa sama idea toistettiin korvaamalla vaaleanpunainen sinisellä. Valokuvan otti John Brown. Takakannen lause It’s Life and Life Only on peräisin Bob Dylanin kappaleesta ”It’s Alright, Ma (I’m Only Bleeding)”. 

Kannen mallin hiuksissa on kasvokuvia yhtyeen jäsenistä. Poissa on kuitenkin uusista jäsenistä Morgan Fisher. Hänellä oli edelleen voimassa oleva sopimus RCA Recordsin kanssa, minkä vuoksi hän halusi välttää mahdolliset sopimusongelmat. Fisher puuttuu myös monista tuon ajan yhtyekuvista.

Yhdysvaltain-painoksessa yhtyeen ja albumin tekstilogot ovat erilaiset kuin alkuperäisessä britannialaisessa painoksessa. Vuonna 2006 julkaistussa CD-versiossa ne ovat alkuperäisestä poiketen väriltään valkoiset.

Julkaisu ja vastaanotto

Myynti ja julkaisut 
CBS Records julkaisi The Hoople -albumin 29. maaliskuuta 1974. Se ylsi Britanniassa sijalle 11, mikä oli neljä pykälää heikompi kuin edellislevyn Mott sijoitus. The Hoople -albumista myönnettiin kuitenkin huhtikuussa 1974 kultalevy, kun Mott oli yltänyt ainoastaan hopealevyyn. Yhdysvalloissa ja Kanadassa albumin julkaisi Columbia Records. Albumi menestyi Yhdysvalloissa listasijoituksen osalta hieman Mott-levyä paremmin nousten sijalle 28. Norjassa albumi ylsi Britannian tavoin sijalle 11.

Albumi ilmestyi alun perin vinyylilevynä, C-kasettina ja 8-raitana. Yhdysvalloissa albumi julkaistiin tavanomaisen stereolevyn lisäksi nelikanavaisena, kvadrofonisena versiona. Myöhemmin The Hoople on julkaistu useita kertoja CD-levynä, ensimmäisen kerran Britanniassa vuonna 2000. Columbian julkaisemassa painoksessa olivat mukana bonuskappaleet ”Where Do You All Come From?”, ”Rest in Piece” ja ”Foxy, Foxy”. Ne olivat mukana myös Legacy Recordingsin vuonna 2006 julkaisemalla CD-versiolla, jonka muut bonuskappaleet olivat ”(Do You Remember) The Saturday Gigs”, ”The Saturday Kids” (demo), ”Lounge Lizard” sekä liveversio kappaleesta ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll”. Liitteenä oli tietoa sisältävä kirjanen, josta kuitenkin aiemmista vinyyli- ja CD-painoksista poiketen puuttuivat laulujen sanat.

Kriitikoiden arvioita

Aikalaisarviot 
 

Albumi sai ilmestyessään ristiriitaista palautetta. Rolling Stone -lehden Ken Emerson epäili kesäkuun 1974 arvostelussaan suosion sokaisseen Ian Hunterin ja piti The Hoople -levyä pettymyksenä yhtyeen edellisten albumien jälkeen. Hänen mielestään niin albumin sävellykset kuin sanoituksetkin ovat pääasiassa heikkotasoisempia kopioita yhtyeen vanhoista lauluista. Emersonin mukaan myös useissa kappaleissa kuultavat ääniefektit tuottavat vain sekamelskaa. Hän kuitenkin kehuu raitoja ”Trudi’s Song”, ”Alice” ja ”Pearl 'n' Roy (England)”. Loppuun hän kuitenkin sanoo, ettei The Hooplea voi edes verrata edellisiin Mott- ja All the Young Dudes -albumeihin.

Stereo Review -lehdessä heinäkuussa 1974 Steve Simels kirjoitti, että The Hoople on näppärämpi ja vakuuttavampi kuin Mott the Hooplen yksikään aiempi julkaisu. Ian Hunter on tosin hänen mielestään alkanut ottaa itsensä liian vakavasti ja muuten erinomainen ”Marionette” uhkaa mennä itseparodian puolelle. Hän myös harmittelee kitaristi Mick Ralphsin lähtöä ja kuvaa tilalle tulleen Ariel Benderin soittoa päteväksi mutta kasvottomaksi. Loppuun Simels kuitenkin kehuu The Hoople -albumin olevan kuluvan vuoden harvoja merkityksellisiä julkaisuja, vaikka siitä ei tullutkaan aivan sellaista mestariteosta kuin ilmeisesti oli tarkoitus.

Billboard puolestaan antoi levystä positiivista palautetta. Lehden mielestä yhtyeen tekemät musiikilliset muutokset toimivat levyllä hyvin, toisin kuin useilla muilla sellaisilla yhtyeillä, jotka yrittävät muuttaa äänimaailmaansa monimutkaisempaan suuntaan. Myös Ariel Benderin kitaransoitto sai kehuja. Billboardin mielestä The Hoople -albumilla yhtye on löytänyt itsensä. Parhaina kappaleina lehti piti raitoja ”Crash Street Kidds”, ”Born Late ’58”, ”Through the Looking Glass” ja ”Roll Away the Stone.”

Tom Hull kirjoitti albumista Overdose-lehden huhtikuun 1975 numerossa. Hänen mielestään The Hoople on mielenkiintoinen, hienostunut, ovela ja pahaenteinen. Sovituksia hän kuvaa lähes oopperamaisiksi. Sanoituksia hän kritisoi niiden tarkoituksellisesta hämmentämisestä (kuten ”detonator, jailbaiter, a radar radiator”). The Hoople on Hullin mielestä puutteistaan huolimatta hieno albumi ja yksi kuluvan vuoden harvoja levyjä, joka osoittaa vanhemmilta yhtyeiltä jonkinnäköistä yritystä kehittyä. Kappaletta ”Pearl ’n’ (England)” hän kehuu kenties parhaaksi, jonka hän on kuluvana vuotena kuullut.

Myöhempiä arvioita 
Robert Christgau arvosteli levyn vuonna 1981 ilmestyneessä kirjassaan Christgau’s Record Guide. Hänen mielestään kappaleet ”The Golden Age of Rock 'n' Roll” ja ”Roll Away the Stone” ovat klassikoita, mutta eivät kuitenkaan aikanaan tuoneet mukanaan mitään uutta. Hän uskoo myös, että Ian Hunterin ego oli levyn aikoihin kasvanut, mutta myöntää hänellä olleen varaa siihen. Christgaun antama arvosana levylle on B. 

Leland Rucker antoi levylle neljä tähteä viidestä vuonna 1996 julkaistussa teoksessa Musichound Rock: The Essential Album Guide.

AllMusic-sivuston Stephen Thomas Erlewine kirjoittaa, että Mott the Hooplen edellinen albumi Mott oli ollut niin hyvä, että The Hoople on siksi jäänyt sen varjoon. Suurempana ongelmana hän näkee kuitenkin kitaristi Mick Ralphsin lähdön, minkä myötä Hunterista oli tullut yhtyeen kiistaton johtaja, mikä muutti yhtyeen luonnetta hieman. Siksi The Hoople on Erlewinen mielestä laulunkirjoitukseltaan ja soundiltaan hieman epätasainen albumi. Levyllä on silti hetkensä, kuten ”Roll Away the Stone”, jota hän pitää ensiluokkaisena. ”Crash Street Kidds” rokkaa ilkeästi, ja ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll” edustaa hänen mielestään miellyttävää David Bowie -tyylistä nostalgiaa ”Drive-In Saturday” -kappaleen tyyliin. Samaa teemaa edustaa Overend Wattsin kirjoittama ”Born Late ’58”, jota Erlewine kuvaa täydellisen uskottavaksi rockiksi. Kaiken tämän ansiosta The Hoople on hänen mielestään viihdyttävää kuunneltavaa, vaikka se ei vedäkään vertoja Mott the Hooplen aiemmille mestariteoksille. Erlewinen arvosana albumille on lähes täydet 4,5 tähteä viidestä mahdollisesta.

William Pinfold kirjoitti Record Collector lehdessä vuonna 2009, että The Hoople on Mott the Hooplen aliarvostetuimpia töitä ja varmasti parempi kuin All the Young Dudes mutta ei kestä vertailua Mott-albumiin. Hänen arvosanansa albumille on kolme tähteä viidestä.

Listasijoitukset

Sertifiointi

Kappaleet 
Kaikki kappaleet on kirjoittanut Ian Hunter, ellei toisin mainita.
Alkuperäisen albumin kaikki kappaleet (1–9) on sovittanut Ian Hunter, paitsi kappaleen ”Born Late ’58” on sovittanut Pete Overend Watts.

 A-puoli 
  
  
  
 

 B-puoli

Bonuskappaleet vuoden 2000 painoksella

Bonuskappaleet vuoden 2006 painoksella

Singlet 
{{single
 | single        = Roll Away the Stone
 | leveys        = 120px
 | rajaus        = 1
 | m             = 
 | s             = 
 | julkaisuvuosi = 9. marraskuuta 1973
 | levy-yhtiö    = CBS Records
 | kappaleet     = #Roll Away the Stone
Where Do You All Come From?
 | kuvaus        = Levyn ensimmäinen single ”Roll Away the Stone” ilmestyi monta kuukautta ennen itse albumia, marraskuussa 1973. Kappale nousi Britanniassa listasijalle kahdeksan.

Singlen molemmilla puoliskoilla kitaraa soittaa ”Roll Away the Stone” -kappaleen albumiversiosta poiketen Mick Ralphs.
}}

{{single
 | single        = The Golden Age of Rock ’n’ Roll
 | leveys        = 120px
 | rajaus        = 1
 | m             = 
 | s             = 
 | julkaisuvuosi = 15. maaliskuuta 1974
 | levy-yhtiö    = CBS Records
 | kappaleet     = #The Golden Age of Rock ’n’ Roll
Rest in Piece
 | kuvaus        = ”The Golden Age of Rock ’n’ Roll” ilmestyi albumin tavoin maaliskuussa 1974. Kappaleen listasijoitus Britanniassa oli 16. Hunterin mielestä kappale oli keskinkertainen eikä hän olisi halunnut julkaista sitä singlenä. 

B-puoli ”Rest in Piece” on albumilta pois jätetty kappale, joka äänitettiin studiolivenä ilman päällekkäisäänityksiä. Kappale nauhoitettiin AIR-studioilla samalla kun albumia miksattiin.
}}

Tekijät

Muusikot 

 Mott the Hoople 
Ariel Bender – soolokitara, laulu
Dale Griffin – rummut
Ian Hunter – laulu, rytmikitara
Pete Overend Watts – bassokitara, laulu
Morgan Fisher – kosketinsoittimet, syntetisaattori

 Vierailijat 
 Howie Casey – tenorisaksofoni
 Andy Mackay (nimellä Jock McPherson) – tenori- ja baritonisaksofoni
 Graham Preskitt – viulu, orkestrointi 
 Barry St. John, Sue ja Sunny – taustalaulu

Muut 

 Mike Dunne ja Paul Hardiman – äänittäjät (Advision Studios)
 Bill Price, Sean Milligan, Gary Edwards ja Peter Swettenham – äänittäjät (AIR Studios)
 Alan Harris – äänittäjä
 Dan Loggins – tuotantopäällikkö
 Ritchie, Phil ja Eddie – laitteet
 Rosław Szaybo – kannen suunnittelu
 John Brown – kannen valokuva
 Kari-Ann Moller (”Kari-Ann”) – kannsikuvan malli

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
Albumin kappaleiden sanoitukset

Hoople
Hoople