Nuottikirjoitus

Nuottikirjoitus eli notaatio (latinan sanasta nota ’merkki’) on kirjallinen merkkijärjestelmä musiikin merkitsemiseksi. Merkitsemistä kutsutaan nuotinnukseksi.

Historia 
Muinaiskulttuureissa on esiintynyt nuottikirjoitusta monessa eri muodossa ja osa havainnoista viittaa että säveliä merkittiin ylös ensimmäisen kerran jo 2000 eaa. nuolenpääkirjoituksella.

Euroopassa vielä 600-luvulla musiikinteoreetikko Isidorus Sevillalainen väitti kirjoituksissaan, että on mahdotonta merkitä musiikkia ylös. Kuitenkin 800-luvulla ensimmäiset eurooppalaiset nuottimerkinnät, neumit, alkoivat jo kehittyä. Niihin merkityt sävelet olivat vain suuntaa antavia, eivätkä ne sisältäneet tarkkaa tietoa sävelten intervallisuhteista. Vuonna 995 syntynyt Guido Arezzolainen mullisti nuottikirjoituksen käyttämällä neliviivaista nuottiviivastoa. Mensuraalinotaatio otettiin käyttöön 1200-luvulla, mikä toi mukanaan nuottien vaihtelevan pituuden. Se oli käytössä aina 1600-luvulle asti, kunnes nykyinen notaatio korvasi sen.

Moderni nuottikirjoitus 
Nykyään käytettävä nuottikirjoitus on lähtöisin eurooppalaisesta taidemusiikista, ja sitä käytetään laajalti ympäri maailman.

Nuottiviivasto 
{| style="vertical-align: middle     ;"
| style="width:12.5%;"| 
|Viivasto
Nuottikirjoituksessa käytetään viisirivistä nuottiviivastoa, johon merkityt nuotit kertovat soitettavan sävelen korkeuden ja keston. Nuottiviivaston viivat numeroidaan alhaalta ylöspäin 1...5 samoin kuin nuottiviivojen välit alhaalta ylöspäin 1...4.  Viivat ja välit vastaavat diatonisen asteikon säveliä: mitä ylemmäksi nuotin pää on sijoitettu, sitä korkeampaa säveltä se tarkoittaa. 

Samakin viiva tai väli saattaa silti tarkoittaa eri säveltä riippuen siitä, mikä nuottiavain viivaston alussa on. Yleisin on oheisessa kuvassa näkyvä G-avain, jossa oleva silmukka kiertää viivaston toista viivaa. Se osoittaa, että tämä viiva tarkoittaa yksiviivaisen oktaavin g-säveltä (g1). Sen mukaisesti viivaston viivat tarkoittavat alhaalta ylös lukien säveliä e1, g1, h1, d2 ja f2, välit taas säveliä f1, a1, c2 ja e2. Sävel d1 merkitään tällöin nuotilla, jonka pää on välittömästi ensimmäisen viivan alapuolella, ja g2 nuotilla, jonka pää on välittömästi viidennen viivan yläpuolella. Näitä korkeammat ja matalammat sävelet merkitään käyttämällä apuviivoja.
|-
| style="width:12.5%;"|
|Apuviivat Merkittäessä säveliä, jotka ovat korkeampia tai matalampia kuin ne, joita jokin viivaston viivoista vastaa, käytetään yhtä tai useampaa apuviivaa. Ne ovat lyhyitä vaakasuoria viivoja, jotka merkitään viivaston ylä- tai alapuolelle ja joilla viivastoa ikään kuin laajennetaan. Nuotin pää on joko apuviivan kohdalla, niin että apuviiva leikkaa sen, tai välittömästi alimman apuviivan ala- tai ylimmän apuviivan yläpuolella. Esimerkiksi G-avainta käytettäessä ensimmäisellä viivaston alapuolisella apuviivalla oleva nuotin pää tarkoittaa säveltä c1 eli keski-C:tä.
|-
| style="width:12.5%;"|
|TahtiviivaTahtiviiva on viivaston poikki ulottuva pystysuora viiva, joka erottaa tahdit toisistaan. Jos viivastoja on useampia allekkain, kuten yleensä esimerkiksi pianomusiikin nuoteissa, tahtiviivat ulottuvat ylimmän viivaston viidenneltä viivalta alimman viivaston ensimmäiselle viivalle saakka.
|-
| width=12.5% | 
|KaksoistahtiviivaKaksoistahtiviiva erottaa toisistaan sävelmän eri osuudet, tai se merkitään kohtaan, jossa sävellaji ja sen mukaisesti etumerkintä vaihtuu.
|-
| width=12.5% |
|PäätösviivaKaksi pystyviivaa, joista oikeanpuolinen on selvästi paksumpi. Osoittaa, että sävellys tai sen osa päättyy.
|-
| style="width:12.5%;"|
|Katkonainen tavuviivaJakaa monimutkaisessa rytmissä tahdin lyhempiin osiin sen lukemisen helpottamiseksi yleensä kohdassa, jossa tahti rytminsä puolesta jakautuu selvästi eri osiin.
|-
| style="width:12.5%;"|
|Useampia viivastoja (Bracket)Yhdistää useita viivastoja, joilla olevat osuudet soitetaan tai lauletaan samanaikaisesti. Käytetään tyypillisesti esimerkiksi orkesterimusiikin tai kuorolaulujen partituureissa, jolloin eri viivastot tarkoittavat eri soitinten tai eri ääntä esittävien laulajien osuuksia.
|-
| style="width:12.5%;"|
|AkkoladiYhdistää kaksi tai useampia viivastoja, joilla olevat osuudet soitetaan samanaikaisesti samalla soittimella. Esimerkiksi pianomusiikin nuoteissa merkitään yleensä oikean käden osuus ylemmälle, vasemman käden osuus alemmalle viivastolle. 
|}

Nuottiavaimet 
Nuottiavain eli klaavi määrittää eri sävelten asemat nuottiviivastolla. Eri avaimia käytetään sen mukaan, mille sävelalueella viivastolle merkitty osuus sijoittuu.  Avain on yleensä vasemmanpuoleisin viivastolla oleva merkki. Viivaston keskellä voi olla toinenkin nuottiavain, jos sävelkulku siirtyy huomattavasti korkeammalle tai matalammalle kuin missä se on viivaston alussa. Aikoinaan mikä tahansa avain voitiin sijoittaa mihin tahansa kohtaan viivastolla, mutta myöhemmin niiden paikka on vakiintunut tietyille viivoille.

Eripituiset nuotit ja tauot 
Viivastolla nuotit asetetaan viivojen päälle, niiden väliin sekä viivaston ala- tai yläpuolelle joko apuviivojen kanssa tai ilman. Nuotin pään sijainti ilmaisee sävelkorkeuden, nuotin muoto sen keston. Mitä korkeammalla nuotti on, sitä korkeammalta soitetaan tai lauletaan. Sävelen keston osoittavat nuottien aika-arvot. Myös tauoilla on omat aika-arvonsa, jotka vastaavat tarkalleen nuottien aika-arvoja. Nuotin varsi voi osoittaa joko ylös- tai alaspäin. Yleensä se osoittaa ylöspäin, jos nuotin pää on kolmannen viivan alapuolella, ja alaspäin, jos se on kolmannen viivan yläpuolella. 

Erikestoisten nuottien nimissä olevat murtoluvut osoittavat, mikä on mitäkin nuottia vastaavan sävelen kestoaika suhteessa kokonuottiin: esimerkiksi neljäsosanuotin kesto on neljäsosa kokonuotin kestoajasta. Nämä nimittäjät ovat kahden potensseja. Eri nuoteilla ei kuitenkaan ole yleistä vakiopituista kestoaikaa, vaan niiden kesto riippuu myös kullekin sävellykselle merkitystä temposta.
Kokonuottia suuremmat nuottiarvot ovat käytännössä harvinaisia.

Myös kuudeskymmenesneljäsosanuottia lyhempiä nuotteja voidaan vastaavasti muodostaa lisäämällä väkäsiä tai palkkeja, mutta ne ovat käytännössä harvinaisia. Niinpä 1/128- ja jopa 1/256-nuotti esiintyvät useiden säveltäjien kuten Mozartin teoksissa. Äärimmäinen tapaus on yhdysvaltalaisen säveltäjä Anthony Philip Heinrichin 1800-luvulla säveltämä Toccata Grande Cromatica, jossa esiintyy jopa 2048:sosanuotteja, joskin yhteydestä käy selvästi ilmi, että nuoteissa on yksi palkki liikaa ja niiden pitäisi itse asiassa olla 1024:sosanuotteja.

Kun nuotissa on n väkää tai palkkia, kyseessä on

Tauot

Etumerkit 
Etumerkkien avulla osoitetaan sävelen korotus tai alennus kromaattisella asteikolla tai kumotaan aiemmin tehty korotus tai alennus. Etumerkki voi olla kiinteä tai tilapäinen.  

Kiinteät etumerkit sijoitetaan nuottiviivaston alkuun. Niitä on jokaisessa sävellajissa tietty määrä, paitsi C-duurissa ja a-mollissa, joissa niitä ei ole. Kiinteät etumerkit ovat voimassa koko sävellyksen ajan ja koskevat kaikkia saman nimisiä säveliä kaikissa oktaavialoissa, ellei niiden vaikutusta kumota tilapäisellä etumerkillä, esimerkiksi palautusmerkillä. Jos sävellaji vaihtuu kesken sävellyksen, voidaan kuitenkin vaihtumiskohtaan tahtiviivan eteen merkitä uuden sävellajin mukaiset etumerkit; tällöin samaan yhteyteen kirjoitetaan lisäksi palautusmerkit ennestään voimassa olevien pysyvien etumerkkien kumoamiseksi. 

Tilapäisiä etumerkkejä käytetään, kun sävellajissa poikkeavasti käytetään siihen varsinaisesti kuulumattomia säveliä, muunnesäveliä. Nuottikirjoituksen kannalta myös harmonisen mollin korotettu 7. sävel sekä melodisen mollin korotetut 6. ja 7. sävel käsitetään muunnesäveliksi, vaikka niitä ei yleisyytensä vuoksi pidetä muunnesävelinä sanan varsinaisessa merkityksessä. Tilapäinen etumerkki kirjoitetaan välittömästi nuotin eteen. Se on voimassa vain siinä oktaavialassa, johon se on merkitty ja vain saman tahdin ajan, ellei sen vaikutusta jo sitä ennen kumota palautusmerkillä.

Neljännesaskelet 
Mikrotonaalisessa musiikissa esiintyy myös puoliaskelta pienempiä intervalleja eli mikrointervalleja, joita kuitenkaan ei voida soittaa tavallisilla tasavireisillä soittimilla. Niille ei ole yleistä vakiintunutta merkintätapaa, vaan eri yhteyksissä niitä on merkitty useillakin eri tavoilla. Muuan melko yleinen tapa neljännesaskelen merkitsemiseksi on kirjoittaa murtoluku  ylös tai alas osoittavan nuolen päähän. Seuraavassa eräitä muita käytettyjä merkintätapoja:

19-tasavireisellä asteikolla, jossa kokoaskel jaetaan tavallisesta poiketen kolmeen pienempään askeleen, käytetään tavallisesti nuotinnusta, jossa korotetut ja alennetut nuotit eivät tarkoita samaa säveltä; esimerkiksi Cis, joka merkitään korotusmerkillä C:tä osoittavan nuotin edellä, on kolmanneksen sävelaskelta alempi kuin Des, joka merkitään alennusmerkillä D:tä osoittavan nuotin edellä. Tällöin ei tarvita tavallisista kokonaan poikkeavia erikoismerkkejä.

Oktaavimerkit 
Oktaavimerkkejä eli ottava -merkkejä käytetään merkittäessä kaikkein korkeimpia tai matalimpia säveliä. Niitä käytetään, jotta apuviivoja ei tarvittaisi kovin monta, jolloin ne herkästi tekevät nuotit vaikeasti luettaviksi.
{|
|
|style="padding-left:1em;"|OttavaMerkki 8va (ottava alta) sijoitetaan viivaston yläpuolelle, ja se tarkoittaa, että sen alla oleva osuus soitetaan oktaavia korkeammalta kuin nuotteihin on merkitty.
Merkki 8va, tai nykyaikaisessa musiikissa vaihtoehtoisesti 8vb (molemmat merkinnät luetaan ottava bassa) sijoitetaan viivaston alapuolelle, ja se tarkoittaa, että sen yllä oleva osuus soitetaan oktaavia matalammalta kuin nuotteihin on merkitty.<ref>{{kirjaviite | Tekijä = Anthony Donato | Nimeke = Preparing Music Manuscript | Sivut = 42–43 | Julkaisija = Prentice-Hall, Inc. | Julkaisupaikka = Englewood Cliffs, New Jersey}}</ref>
|
|-
|
|style="padding-left:1em;"|Quindicesima15ma -merkki sijoitetaan myös viivaston yläpuolelle, ja se tarkoittaa, että sen alla oleva osuus on soitettava kaksi oktaavia korkeammalta kuin nuotteihin on merkitty. Vastaava merkki viivaston alla tarkoittaa, että sen kohdalla oleva osuus on soitettava kaksi otaavia matalammalta kuin nuotteihin on merkitty.
|}8va ja 15ma lyhennetään toisinaan muotoon 8 ja 15. Kun ne ovat viivaston alapuolella, niihin lisätään joskus sana bassa.

 Sointumerkinnät 
Sointumerkintöjä käytetään yleisesti varsinkin populaarimusiikissa. Soinnut merkitään sävelen nimeä tarkoittavalla kirjaimella, joka sijoitetaan yleensä viivaston alapuolelle ja joka osoittaa soinnun pohjasävelen. Jos kyseessä on mollikolmisointu, lisätään sävelen nimen jälkeen m-kirjain, esimerkiksi Dm tarkoittaa d-mollikolmisointua.

 Tahtilaji 
Tahtilaji  ilmaisee tahtiosien lukumäärän yhdessä tahdissa.
Sävellyksen alkuun on yleensä merkitty tahtiosoitus murtolukuna, jonka ylempi numero (osoittaja) ilmoittaa tahtiosien määrän tahdissa ja alempi (nimittäjä) yhden tahtiosan pituuden. Eräille tavallisimmille tahtilajeille voidaan murtolukujen sijasta käyttää niitä tarkoittavia erikoismerkintöjä.

 Tempomerkinnät 
Tempo ilmaistaan tyypillisesti metronomimerkinnällä tai käyttämällä vakiintuneita italialaisperäisiä ilmaisuja.

 Dynamiikka 
Dynaamiset merkinnät tarkoittavat äänen voimakkuutta.  Käytössä ovat seuraavat italiankielisten sanojen lyhenteet:

Joskus edellä mainittujen merkintöjen edellä on s, joka on lyhenne italian sanasta subito ("äkkiä"). Se merkitsee, että äänen voimakkuus muuttuu yhtäkkiä. Tavallisimmin se esiintyy sforzandon yhteydessä, mutta se voi esiintyä minkä tahansa dynaamisen merkinnän edellä. Esimerkiksi sff (subito fortissimo) tarkoittaa, että ääni voimistuu yhtäkkiä hyvin voimakkaaksi, ja spp'' (subito pianissimo), että se hiljenee yhtäkkiä hyvin hiljaiseksi.

Nuotteja toisiinsa sitovat merkit

Artikulaatiomerkit 
Artikulaatiomerkit eli aksentit täsmentävät, miten sävelkulun yksittäiset sävelet on esitettävä. Ne saattavat esiintyä hienoviritettyinä, jolloin saman nuotin ylä- tai alapuolella on useampiakin tällaisia merkkejä. Toisaalta ne voivat myös esiintyä yhdessä edellä esitettyjen, nuotteja toisiinsa sitovien merkkien kanssa.

Ornamentit 
Ornamentit muuttavat yksittäisten nuottien sävelkorkeutta.

Toistomerkit ja koodat

Soitinkohtaisia merkintöjä

Jousisoittimet

Kitara 

Kitaralla käytetään sormitusta tarkoittavia merkintöjä, jotka johtuvat sormien espanjan- tai latinankielisistä nimistä. Ne merkitään nuotin ylä- tai alapuolella tai viereen.  Ne tarkoittavat seuraavia:

Piano

Pedaalimerkit 
Pedaalimerkkejä käytetään kaikupedaalilla varustetuille soittimille kuten pianolle, vibrafonille tai putkikelloille sävelletyn musiikin nuoteissa.

Muita pianon merkintöjä 
Onko jokin osuus soitettava vasemmalla vai oikealla kädellä, voidaan ilmaista seuraavilla englannin-, saksan-, ranskan- tai italiankielisiin sanoihin perustuvilla lyhenteillä:

Sormitus ilmaistaan numeroilla seuraavasti:

Ennen vuotta 1940 Britanniassa julkaistuissa nuoteissa saatetaan kuitenkin käyttää ns. englantilaista sormitusmerkintää, jolloin peukalolle käytetään merkintää +.  Tällöin 1 tarkoittaa etusormea, 2 keskisormea, 3 nimetöntä ja 4 pikkusormea.

Muut kielisoittimet 

Niillä kielisoittimilla, joiden kielen soivaa osuutta lyhennetään painamalla niitä sormilla, käytetään seuraavia merkintöjä osoittamaan, millä sormella tämä kulloinkin tehdään.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Sibelius-Akatemia, Musiikinteoria 1: Notaatio 

Seulonnan keskeiset artikkelit