Pikakirjoituksen oppikirja

Pikakirjoituksen oppikirja on Lars Neoviuksen laatima suomenkielisen pikakirjoituksen oppikirja. Kirjan aikaisempia versioita julkaistiin nimillä Opastus suomalaiseen pikakirjoitukseen ja Oppikirja suomalaisessa pikakirjoituksessa.  Kirja oli useita vuosikymmeniä käytännössä ainoa pikakirjoituksen oppikirja, ja siitä otettiin painoksia 1940-luvulle asti, 15. painos vuonna 1946.

Historia

Neovius kehitti 1870-luvun alkupuolella ensimmäisen suomenkielisen pikakirjoitusjärjestelmän ja julkaisi siitä vuonna 1876 oppikirjan Opastus suomalaiseen pikakirjoitukseen. Kyseessä oli kuitenkin vain pieni sadan kappaleen painos, joka oli tarkoitettu lähinnä hänen omien pikakirjoituskurssiensa oppilaille. Vuonna 1883 hän julkaisi laajemman painoksen nimellä Oppikirja suomalaisessa pikakirjoituksessa. Se erosi ulkoasultaan ja esitystavaltaan merkittävästi edellisestä. Kolmas painos julkaistiin 1891, mutta sen Neovius joutui tekemään kiireessä, eikä ollut siihen itsekään tyytyväinen. Neljättä painosta vuodelta 1894 pidetään sisällöltään Neoviuksen oppikirjan pääpainoksena, ja se oli myös painoteknisesti edellisiä selkeämpi ja laadukkaampi. Kirjan myöhempiin painoksiin ei tehty enää suurempia muutoksia.

Viidennestä painoksesta (1903) lähtien kirjaa julkaistiin nimellä Pikakirjoituksen oppikirja. Neoviuksen kuoleman (1916) jälkeen kirjaa toimitti Kaarlo Kallioniemi. Hänen toimittamansa seitsemäs painos ilmestyi vuonna 1920, ja siitä lähtien kirjaa kustansi WSOY.

Sisältö ja rakenne

Kirja on jaettu kahteen osaan: varsinainen tekstiosa ja erillinen pikakirjoitusliite. Tekstiosassa esitetään pikakirjoitettuna yksittäiset merkit ja niiden yhdistäminen, mutta muu osa pikakirjoitetusta tekstistä on liitteessä. Tekstiosa on jaettu kahteen lukuun: Pikakirjaimet ja sanain kuvaaminen sekä Lyhennysoppi.

Lähteet

Historialliset oppikirjat
Pikakirjoitus