Trokari

Trokari on laittomasti tai ainakin paheksuttavasti toimiva epävirallinen kauppias, joka myy tai välittää vaikeasti saatavia tai kiellettyjä tuotteita tai myy tuotteita asiakkaille, joilta ne on kielletty. Keskeisen myyntiartikkelin mukaan voidaan puhua esimerkiksi pääsylippuja myyvistä lipputrokareista. 1900-luvun alun kieltolain aikaan puheena olivat erityisesti viina- tai pirtutrokarit. Tässä artikkelissa käsitellään erityisesti Suomea ja osin naapurimaita, koska lähtökohtana on nimenomaan trokari-nimitys. 

Trokari on Helsingin vanhaa slangia ja sanan juuret ovat kaupungin ruotsinkielisten koululaisten 1800-luvun slangissa, missä trokaa tarkoitti "myydä salaa". 

Salaa myymistä ja ostamista eli salakauppaa sekä salakuljetusta esiintyy, kun tavaroiden tuontia, vientiä tai läpikulkua rajoitetaan eivätkä kysyntä ja tarjonta ole tasapainossa. Salakuljetustavaralle on ominaista, että se on suhteellisen kevyttä ja hinta korkea eli arvo on tiiviissä muodossa. Tyypillisiä trokarien käsittelemiä salakuljetustavaroita ovat esimerkiksi kahvi, tee, tupakka, hajuvedet, alkoholi, huumeet ja lääkkeet sekä raha, arvometallit ja -esineet.

Varhaista vaihto- ja salakauppaa
Ruotsi-Suomessa vallitsi 1500-luvulta 1800-luvulle merkantilistinen kauppa- ja teollisuuspolitiikka, jossa korostuivat
ylijäämäisen kauppataseen tavoittelu, siitä johtuvat rajoitukset ja niitä kiertämään syntynyt salakauppa. Erityisesti maaseudulla käytävää kauppaa sekä ylellisyystavaroiden tuontia rajoitettiin. Ulkomaankauppaa saivat tehdä vain tapulikaupunkien porvarit.

Suomen alueelle tärkeän vientituotteen tervan, välttämättömän tuontitavaran suolan sekä nautintoaine tupakan 
virallinen kauppa keskittyi merkantilistisen ajan alussa Tukholman porvareille. Mm. Viipurin kauppiaat kävivät salakauppaa tupakalla. Tupakkakaupan monopolia 1600-luvulla hallinnut Eteläkomppania pyrki kitkemään salakauppaa määräämällä yksityisten kauppiaiden tupakkavarastot lunastettavaksi ja värväämällä urkkijoita seuraamaan salakaupan toimintaa.

Suomalaisten ja virolaisten kesken käytiin vaihtokauppaa ja ns. seprakauppaa 1200-1300-luvuilta lähtien. Seprakaupassa suomalaisten vaihtoartikkelina
oli suolasilakka ja virolaisilla ruis, myöhemmin peruna. Balttilainen lainasana sepra viittaa yhteisöllisyyteen, "seuraan" tai ammattikuntaan ja sen yhteiseen työhön. Seprakauppaan liittyi alusta lähtien muutakin talonpoikaispurjehdusta, jossa rahtina kulki mm. kalaa, suolaa ja viljaa, matkojen suuntautuessa sekä laillisiin että laittomiin rantautumispaikkoihin. Sepraperinne jatkui ajoittaisista rajoittamispyrkimyksistä huolimatta toiseen maailmansotaan asti. Seprakauppaan liittynyt merenkulku ja kauppasuhteet limittyvät siis ajallisesti vielä kieltolakiajan pirtuliikenteen kanssa.

Kieltolakiajan pirtutrokarit

Kieltolaki eli asetus alkoholipitoisten aineiden valmistuksesta, maahantuonnista, myynnistä, kuljetuksesta ja varastossapidosta (29/1917) astui voimaan 1. kesäkuuta 1919. Vuonna 1922 lakia vielä tiukennettiin. Sen ulkopuolelle tai erikseen säädellyiksi jäivät alkoholipitoisten aineiden myynti apteekeille, sairaaloille, tutkimus- ja opetuslaitoksille, teknisille laitoksille sekä valtioneuvoston luvalla yksityisille tieteenharjoittajille. Lääkärien kirjoittamat spriireseptit kuuluivat myös lain piiriin. Ehtoollisviinistä säädettiin erikseen valtioneuvoston määräyksillä.

Trokari on epävirallinen nimitys ja sen merkitys on väljä. Trokareilla voidaan kieltolakiajan (1919-1932) yhteydessä tarkoittaa 1. henkilöitä, jotka itse salakuljettivat pirtua tai muuta lain tarkoittamaa alkoholia Suomeen ulkomailta, erityisesti Virosta; 2. henkilöitä, jotka toivat pirtua Suomen puolella maihin aluevesirajan ulkopuolelle ankkuroituneista varastoaluksista, pirtulaivoista; 3. henkilöitä, jotka toimivat eri kohdissa toimitusketjua, jonka loppupäässä oli vähittäisostaja sekä 4. toimintaa rahoittaneita ja valvoneita ns. pirtuisäntiä, jotka eivät itse osallistuneet konkreettiseen salakuljetukseen tai myyntiin. Merkittävimpiä isäntiä kutsuttiin pirtukuninkaiksi tai -keisareiksi. 
 Mm. Algoth Niskasta on käytetty pirtukuningas-nimitystä.
 Trokari-nimitys voi kuvata erityisesti ammattirikollista. Toinen ammattimaista salakuljettajaa kuvaava nimitys on jobbari  (< ruots. 'jobba', tehdä työtä, myös: keinotella).

Sota-ajan trokarit

Suomen 1900-luvulla käymiin sotiin (Suomen sisällissotaan, talvisotaan, jatkosotaan ja Lapin sotaan) liittyi eri tavararyhmien säännöstelyä, 
johon liittyvien määräysten rikkominen johti säännöstelyrikoksiin ja osaltaan synnytti laittoman kaupan järjestelmän eli mustan pörssin. Esimerkiksi jatkosodan aikana toimineet viranomaiset pitivät säännöstelyrikollisuutta kieltolakiajan väkijuomien salakauppaan verrattavana ilmiönä. 

Säännöstelyn ja osittain säännöstelyrikosten valvonnasta vastanneen Kansanhuollon tiedotus- eli ajankohdan termillä propagandapäällikkönä toiminut Untamo Utrio on kuvannut kokemaansa ristiriitaa, kun vaikkapa elintarvikkeita omaan käyttöön maalta hankkivien kaupunkilaisten säännöstelyrikosten käsittely (esim. vuonna 1942 yli 10 000 säännöstelyrikoksista rangaistua) vei oikeuslaitoksen resursseja ammattimaisten trokarien toimiin puuttumiselta.

Urho Kukkamaa (1938 – 2001) on kuvannut osuuttaan ja toimintatapoja makeutusaine sakariinin salakaupassa: "Helmikuussa neljäneljä juoksin hakemassa sakariinia ympäri Rööperiä äidin toimeksiannosta. Sakariini oli silloin pimeässä kaupassa. Äiti oli siis sakariinidiileri ja täti maahantuojaporrasta. Serkkutyttö taas oli lähtenyt sotalapsena Ruotsiin ja sitä kautta järjestyi sakariinin tuonti Suomeen. En tiedä, mitä kautta sitä salakuljetettiin, mutta tätini piti varastoa hallussaan, eli hän oli jonkinlainen tukkumyyjä. - - - Siihen aikaan oli kaikenlaista trokausta." 

Kukkamaan kertomaa seuraavana vuonna (1945) tehtiin Pellon Orankin kylässä 81 kilon sakariinitakavarikko. Takavarikoidun erän arvo oli 100 758 markkaa.

Lestinheittäjät ja viinatrokarit sotien jälkeen
Lestinheittäjäksi kutsutaan alkoholin laitonta myyntiä katutasolla harjoittavaa henkilöä, joka yleensä toimii trokarin laskuun tämän renkinä.

 
Lestinheittäjien ja viinatrokarien toiminta perustuu alkoholin kysynnän tyydyttämiseen epätavallisina aikoina tai asiakkaille,
joiden on eri syistä vaikeaa tai mahdotonta asioida Alkon myymälöissä tai anniskeluravintoloissa.

Lestinheittäjät tai heidän trokarinsa hankkivat myytävän alkoholin Alkon myymälöistä tai ulkomaalaisista laivoista. Koska Alkossa ostosmäärää oli rajoitettu juomalajeittain, hakijat kävivät useissa myymälöissä. Myyntiä rajoitettiin vuosina 1944-1970 ns. Alkon henkilötodistuksen eli viinakortin avulla. Maalaiskortti mahdollisti ostamisen useista myymälöistä, mitä trokarit hyödynsivät kierrättämällä renkejään ostoksilla eri paikoissa. Tom Sjöberg ja nimimerkki Päppä kertovat esimerkkejä hinnoittelusta: Sjöbergin esimerkki on ajalta ennen vuonna 1963 toteutettua rahanuudistusta: "Vaakuna-viina maksoi kuusisataa vanhaa markkaa ja siitä sai kadulla tuhatkaksisataa." Päpän esimerkissä on käytössä uusi markka: "Siinä oli semmoinen suhde, että jos Koskenkorva tai Pöytäviina oli seitsemän markkaa, niin siitä sai pimeessä 20 markkaa."

Katumyynnissä myyntiartikkelina saattoi olla laivoilta ostetusta votkasta tai pirtusta laimennettu sekoitus: "Jos saatiin satamasta 75-prosenttista Troikka-votkaa, niin siitä pystyi tekemään kuusi pulloa kaupan viinaa." Laimentamisen nimitys Helsingin slangissa oli päähän lyöminen.

Trokari-sanan muita merkityksiä
Neuvostoliitossa toimi 1950-luvulta lähtien fartsovštšiki-nimellä kutsuttuja välittäjiä, jotka ostivat tai vaihtoivat länsituristeilta tavaroita, joita oli vaikea tai mahdoton hankkia Neuvostoliiton omilta markkinoilta. Shikalovin (2021) mukaan nimitys tarkoittaa samaa kuin suomen trokari tai jobbari. 

Pääsylippujen jälleenmyyntiä tapahtumajärjestäjien omien lippukauppojen ulkopuolella kutsutaan toisinaan trokaukseksi ja myyjiä trokareiksi.

Lähteet
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 Suomen historia 3: Suomi suurvalta-aikana, suurvallan loppu, kansanusko. Espoo: Weilin + Göös 1987. ISBN 951-35-2492-2

Viitteet

Salakauppa
Salakuljetus