Sarıkamışin taistelu

Sarıkamışin taistelu oli Venäjän ja Osmanien valtakunta välinen taistelu, joka käytiin Kaukasuksen alueella ensimmäisen maailmansodan aikana vuodenvaihteessa 1914–1915. Se päättyi Venäjän ratkaisevaan voittoon. Taistelua kutsutaan joskus nimillä Sarıkamışh tai Sarıkamış, turkin kielillä Sarıkamış Faciası ("Sarıkamışin murhenäytelmä").

Tausta ja valmistelut 

Sarıkamış kuului Venäjän keisarikunnan Karsin alueeseen, jonka Venäjä oli vallannut Osmanien valtakunnalta Turkin sodassa 1877–1878. Osmanivaltakunnan sotaministeri Enver pašša uskoi, että Sarıkamışin kautta voisi edetä Venäjän Kaukasuksen hallinnolliseen keskukseen Tbilisiin asti ja siitä edelleen pohjoiseen muslimialueille.

Enver alkoi suunnitella hyökkäystä Sarıkamışiin, kun osmanit olivat Bergmannin offensiivissa onnistuneet 2. marraskuuta valtaamaan Köprüköyn kaupungin. Enver suunnitteli käyttävänsä kolmea armeijakuntaa, joita tukisi saksalaisen Christian August Stangen johtamat joukot. Osmanien armeijakunnat kuuluivat Hasan İzzetin johtamaan kolmanteen armeijaan, ja osmaneilla oli hyökkäyksessä arvioiden mukaa 75 000 – 95 000 miestä.

Saksalaisjoukkojen komentaja Otto Liman von Sanders piti Enverin suunnitelmaa haastavana, sillä joukot joutuisivat kulkemaan korkealla vuoristossa keskellä talvea. Hän piti operaationa ”vaikeana ellei jopa täysin mahdottomana”. Hasan İzzet puolestaan huomautti, että sotilaat eivät olleet harjoitelleet talvista vuoristosotaa eikä heillä ollut tarvittavia kylmän sään varusteita. Enver pakotti İzzetin eroamaan ja otti armeijan suoraan johtoonsa. Hän myös määräsi jättämään varusteista pois päällystakit ja teltat nopeuttaakseen joukkojen etenemistä.

Taistelu 
Sarıkamışin taistelut alkoivat 22. lokakuuta, jolloin Hafız Hakkın johtama kymmenes armeijakunta onnistui kiertämään venäläisten oikean sivuston. Joukot valtasivat seuraavana päivänä Oltun. Yhdeksäs armeijakunta puolestaan eteni kohti Sarıkamışia syvässä lumihangessa läpi vuoristosolien. Huonosti varustautuneista joukoista kuoli tuhansia kylmyyteen. Hakkın joukoistakin kuoli kolmannes heidän lähdettyään 25. joulukuuta Oltusta Allahuekbervuorten halki, jotta he voisivat yhdistyä yhdeksännen armeijakunnan kanssa. Samaan aikaan Stangen joukot valtasivat Ardahanin, mikä uhkasi venäläisten vetäytymisreittiä Karsiin.

Venäjän Kaukasuksen armeijan varakomentaja Aleksandr Myšlajevski saapui 24. joulukuuta Sarıkamışiin. Hän uskoi, että kaupunki olisi välittämössä vaarassa ja määräsi vetäytymisen. Esikuntapäällikkö Nikolai Judenitšin taivutti kuitenkin Myšlajevskin, sillä hän piti vetäytymistä mahdollisena katastrofina.

Yksi osmanien kymmenennen armeijakunnan divisioona hyökkäsi 29. joulukuuta Sarıkamışiin. Kaksi muuta divisioonaa alkoivat laskeutua kohti rautatietä, joka oli tarkoitus katkaista. Venäläiset tekivät vastahyökkäyksen, minkä seurauksena osmanit joutuivat vetäytymään. Turhautuneena Enver päätti yöllisestä yllätyshyökkäyksestä, joka myös epäonnistui.

Venäläisten toinen Turkestanin armeijakunta järjestäytyi 30. joulukuuta Bardızin kylän yläpuolelle ja pystyivät sieltä hyökkäämään tykein osmanien tukikohtaan. Osmanien yhdeksännen armeijakunnan reitti Bardızista katkaistiin tammikuun 1. ja 2. päivän aikana. Taisteluista eloonjääneet antautuivat.

Kasakat ajoivat 3. tammikuuta Stangen joukot Ardahanista, ja Judenitš määräsi kaksi päivää myöhemmin tuohoamaan osmanien joukot Bardızissa. Osmanit saarrettiin kylään, ja venäläiset valtasivat sen 11. tammikuuta. Venäläisten vastahyökkäys Sarıkamışista etelään puolestaan hajotti osmanien yhdennentoista armeijakunnan. Taistelut jatkuivat vielä 15.–17. tammikuuta, jolloin kymmenennen armeijakunnan osat yrittivät taistella Oltun lähellä kasakkoja vastaan.

Tappiot 

Arviot tappioista vaihtelevat huomattavasti. Virallisen turkkilaisen käsityksen mukaan taisteluissa kaatui 23 000 sekä lisäksi kaatui 10 000 sotilasta yhdennentoista armeijakunnan alueella. Paleltumiin ja sairauksiin kuoli puolestaan 20 000 sotilasta rintamalinjojen takana. 7 000 joutui sotavangiksi. Saksalaiskenraalin Otto Liman von Sandersin mukaan vain 12 000 alkuperäisetä 90 000 sotilaasta palasi, ja Venäjän Kaukasuksen armeijan päämajoitusmestarin mukaan pelkästään Sarıkamışissa haudattiin 28 000 osmania. Venäläislähteiden mukaan osmanien kolmas armeija menetti 70 000 ja ranskalaisten mukaan peräti 90 000 miestä.

Venäläisten tappiot ovat useimpien lähteiden mukaan noin 20 000 miestä, vaikka turkkilaisen historiakirjoituksen mukaan tappiot kasvoivat 32 000 mieheen.

Jälkipyykki 
Enver palasti 9. tammikuuta Konstantinopoliin, missä hän pyrki esittämään tappion lähinnä paikallisena takaiskuna. Osmanien tappio oli kuitenkin seurausta huonosti valmistellusta hyökkäyksestä sekä vaikeasta maastosta ja säästä. Enverillä ei ollut tarpeeksi reservejä, eikä joukkojen huolto ollut riittävää, jotta ne olisivat pärjänneet lumimyrskyissä melkein 3 000 metrin korkeudessa.

Enver syytti tappiosta myös osmanien armenialaisia sotilaita maanpetoksesta ja sotilaskarkuruudesta. Hän jätti samalla mainitsematta, että myös turkkilaisia sotilaita karkasi huomattavia määriä riveistä. Enver onnistui kuitenkin saamaan Osmanien valtakunnan hallintoon vainoharhaisuutta armenialaisia kohtaan, mikä johti lopulta armenialaisten kansanmurhaan.

Lähteet 

Ensimmäisen maailmansodan Lähi-idän taistelut
Osmanien valtakunnan taistelut
Venäjän taistelut
1914
1915