Neoimpressionismi

Neoimpressionismi eli uusimpressionismi oli jälki-impressionistisiin liikkeisiin kuulunut taidesuuntaus, joka kehittyi vuosina 1884–1885 ja toimi 1900-luvun alkuun asti. Ranskassa perustettu liike sai jonkin verran kannatusta myös Belgiassa ja Hollannissa mutta ei juurikaan muualla.

Neoimpressionismin alkuun panevana voimana oli Georges Seurat ja hänen kiinnostuksensa erilaisiin väriteorioihin. Liikkeeseen vaikuttivat impressionistit sekä muun muassa Charles Blancin, Michel Eugène Chevreulin ja Ogden Roodin väriteoriat. Ensimmäinen neoimpressionistinen teos Kylpijöitä Asnièressa esiteltiin vuoden 1884 riippumattomien salongissa.

Neoimpressionistisen liikkeen syntyyn vaikutti tarve muuttaa impressionismia. Neoimpressionistit pyrkivät tieteellisesti edelleen kehittelemään impressionistien tekniikoita. He käyttivät tiukkarajaisia väriteorioita luodakseen mahdollisimman valovoimaisia, värikylläisiä ja harmonisia värivaikutelmia. Neoimpressionistien ilmaisu oli tarkkaa ja rakenteeltaan loogista, ei vapaata ja spontaania kuten impressionistien. Teknisenä menetelmänään he käyttivät divisionismia eli pointillistista maalaustekniikkaa ja siihen sitoutuvaa optista teoriaa.

Neoimpressionistien aiheet olivat pääasiallisesti kaupunkiaiheita, mutta he painottivat impressionisteja enemmän työväenluokkaisia näkökulmia. Moni ryhmän taiteilija oli Ranskan sosialistis-anarkistisen liikkeen aktiivinen kannattaja.

Neoimpressionismi toimi tienavaajana 1900-luvun abstraktille ja konstruktivistiselle taiteelle, ja liikkeen värinkäytön on nähty vaikuttaneen muun muassa fauvisteihin.

Liikkeen keskeisiä taiteilijoita olivat Georges Seurat, Paul Signac, Henri-Edmond Cross, Albert Dubois-Pillet, Maximilien Luce ja Théo van Rysselberghe. Myös impressionisti Camille Pissarro liittyi neoimpressionisteihin, ja tyyliä kokeilivat muun muassa Paul Gauguin, Vincent van Gogh ja Henri de Toulouse-Lautrec.

Lähteet

Aiheesta muualla

Taidesuuntaukset