Viimeinen käyttöpäivä

Viimeinen käyttöpäivä on elintarvikkeisiin merkittävä päivämäärä. 

Suomessa säännökset viimeinen käyttöpäivä- ja parasta ennen -merkintöjen suhteen tuli voimaan kesäkuun 1991 alussa, jonka pohjalla oli EY:n pakkausmerkintävaatimukset. Teollisuudelle ja kaupalla oli kaksi vuotta aikaa siirtyä uusien merkintöjen pakkauksiin. Aiheeseen tehty viimeisin vuonna 2004 tehty säädös Kauppa- ja teollisuusministeriön asetus elintarvikkeiden pakkausmerkinnöistä määrää, että viimeinen käyttöpäivä tulee merkitä mikrobiologisesti helposti pilaantuviin elintarvikkeisiin. Merkinnän tulee perustua säilyvyystutkimusten tuloksiin. Tälläisiin tuotteisiin tulee myös ilmoittaa säilytysohje. Säädöksen mukaan viimeisen käyttöpäivän ylittänyttä tuotetta ei saa myydä, käyttää, käyttää tarjottavan tai myytävän elintarvikkeen valmistuksessa. Kotitaloudessa kuitenkin jääkaapissa oikein säilytetyn viimeisen käyttöpäivän ylittänyttä elintarviketta voi käyttää oman harkinnan mukaan, mutta yleisesti tätä ei suositella. Lisäksi ruoan valmistaja ei ota vastuuta ruoan laadusta viimeisen käyttöpäivän jälkeen. Viimeinen käyttöpäivä merkitään muun muassa tuoreeseen lihaan ja kalaan. Viimeinen käyttöpäivä merkitään myös usein lämpökäsiteltyihin valmisruokiin, vaikka lain mukaan näin ei tarvitsisi tehdä.

Parasta ennen
Sellaisiin elintarvikkeisiin, jotka eivät ole mikrobiologisesti helposti pilaantuvia, merkitään parasta ennen -päiväys. Tällaisia tuotteita ovat esimerkiksi maito, leivät, keksit, jauhot, kahvit ja säilykkeet. Parasta ennen -merkintä eroaa viimeisestä käyttöpäivästä siinä suhteessa, että tuotetta voidaan myydä ja käyttää parasta ennen -päiväyksen jälkeenkin, jos sen laatu ei ole oleellisesti heikentynyt. Vaikka parasta ennen -päiväyksen ylittänyttä tuotetta saisikin edelleen myydä, niin useimmat kaupat muun muassa imagosyistä vetävät ne pois myynnistä parasta ennen -päiväyksen lähestyessä. Jotkut kaupat saattavat myös myydä alennusmyynnillä tällaisia tuotteita (kuten maito- ja leipätuotteet) PE-päiväyksen lähestyessä.

Alennustuotteet
Osa elintarvikeliikkeistä ja päivittäistavarakaupoista myy kuluttajille elintarvikkeita niiden viimeisen käyttöpäivän lähestyksessä alennusmyynnillä. Useimmat kaupat merkitsevät kyseiset tuotteet niin sanotulla alennustarralla. Hintamerkintäasetuksen kuudennen pykälän mukaan tuotteessa, jossa on alennustarra, pitäisi näkyä myös uusi alennettu hinta ja yksikköhinta eli kilo-, litra- tai kappalehinta. Useimmat kaupat eivät kuitenkaan kykene tähän resurssien vuoksi.

Esimerkiksi valtakunnallisesti kaikki S-ryhmän kaupat aloittivat vuonna 2017 niin sanotun ilta-ale-kampanjan, jossa alennustarroitetuista elintarvikkeista saa kello 20–22 alkaen myymälästä riippuen 60 prosentin alennuksen alkuperäisestä hinnasta. Alun perin ilta-ale-kampanja sai alkunsa Alepa-ketjun myymälöissä olevasta toimintamallista, jossa ilta-aikaan myytiin alennustarroitetut tuotteet korotetulla alennuksella. Esimerkiksi vuonna 2019 S-ryhmä kertoi, että hävikki oli ilta-ale-kampanjan aloitettua vähentynyt useissa S-ryhmän myymälöissä jopa 10 prosenttia.

Alennustarrallisten tuotteiden ostamista on nykypäivänä katsottu hyväksyttävämpänä, ja se on koettu muun muassa "arkipäiväiseksi ekoteoksi".

Historiaa
Monen historioitsijan mukaan maidon viimeisen käyttöpäivä -merkinnän keksi ensimmäisenä, ja ajoi Chicagossa läpi 1920- ja 1930-luvun vaihteen tunnettu gangsteripomo Al Capone, jonka perhe toimi myös meijerialalla muun muassa räjäyttelemällä kilpailijoiden meijereitä.

Lähteet

Kauppaoikeus
Elintarvikkeet