Aatu Laitinen

Adam ”Aatu” Laitinen (13. syyskuuta 1853 Suonenjoki – 31. joulukuuta 1923 Rovaniemi) oli lestadiolaisen liikkeen saarnaaja, Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi ja virsirunoilija. Laitinen syntyi herännäiskotiin, ja lestadiolainen hänestä tuli vuonna 1881. Laitinen vihittiin papiksi Kuopiossa vuonna 1877. Hän toimi ylimääräisenä pappina Kiihtelysvaarassa 1877–1879. Enossa hän toimi kappalaisena 1879–1881, Enontekiöllä 1881–1897 ja Rovaniemellä 1897–1911. Rovaniemen kirkkoherra hänestä tuli vuonna 1911, ja hän toimi virassa, kunnes kuoli vuonna 1923.

Laitinen toimitti Kristillistä Kuukausilehteä vuosina 1883–1887. Hän puolusti vahvasti naisten saarnausoikeutta seurakunnassa. Kuukausilehteen vuonna 1884 kirjoittamassaan artikkelissa Laitinen esitti, että Raamattu (so. Paavali) kielsi naisen saarnaamisoikeuden vain omaan aviomieheensä nähden.

Aatu Laitinen sanoitti myös virsiä. Hänen virsiään ovat muun muassa ”Sä taivaan matkamies”, ”Pois heitä pelko sydämen” ja ”Jo veri vuotaa kallehin”. Siionin laulut -kirjassa on kaksi hänen kirjoittamaansa laulua: laulu 7 ”Lapset pienet, laulakaa" ja 54 ”Kun kutsumuskellomme kerran vain soi”. Norjan kirkon virsikirjassa vuodelta 2013 on yksi hänen virtensä: virsi 405 (norjaksi ”Stig opp, nu ånd, til himmelen”, kveeniksi ”Siis nouse henkeni taivhaaseen”). Hän sai rovastin arvonimen 1916.

Hajaannusten jälkeen Laitinen loittoni vanhoillislestadiolaisuudesta, etenkin vuoden 1911 sovintokokouksen jälkeen. Etäännyttyään vanhoillisuudesta hän läheni uuttaheräystä. Suhdetta esikoislestadiolaisuuteen rasitti liikkeen johtavan saarnaajan Joonas Purnun kielteinen suhde kirkon papistoon. Myös Laitista kohtaan hän tunsi epäluottamusta.

Perhe
Laitinen oli naimisissa kirkkoherran tyttären Alma Maria Relanderin (1858 Kiihtelysvaara – 1939 Rovaniemi) kanssa. Heillä oli 11 lasta. Näistä Veli Eliel (Eeli) Laitinen toimi myös Rovaniemen kirkkoherrana, ja hänet on kuvattu Rovaniemen kirkon vuonna 1951 paljastetussa alttaritaulussa ”Elämän lähde”. Onni Laitinen oli lääkäri, joka tunnetaan vuonna 1918 tehdyn Petsamon retken toisena johtajana. Kolmas Laitisen pojista oli filosofian tohtori ja Sortavalan opettajaseminaarin lehtori Aatu Armas Attila Laitinen.

Julkaisuja 
 Kannel : virvotusta Herraa rakastaville. 1. Tekijä, 1881.
 Pieni rukouskirja. Barck, 1883.
 Saarna taivaanvaltakunnan avaimista. Barck, 1884.
 Saarna uudestisyntymisestä. Barck, 1884.
 Valituita kristittyin kirjeitä. 1 osa. Kokoili Aatu Laitinen. Barck, 1884.
 Valituita kristittyin kirjeitä. 2 osa. Kokoili Aatu Laitinen. Barck, 1886.
 Ahtisaarnoja. Tekijä, 1888.
 Ewankeliumisaarnoja : kolmen wuosikerran tekstien lyhyt selitys. Tekijä, 1891.
 Laulu-kokoelma Jumalan lasten virvoitukseksi matkalla isänmaalle. Esipuheella varustanut Aatu Laitinen. Barck, 1891.
 Kaksi saarnaa : ensimäisenä ja toisena joulupäivänä 1893. Oulun kirjapaino-osakeyhtiö, 1894.
 Hartauskirja : rukouksia ja 112 valittua virttä vanhasta virsikirjasta : esipuheella. Kokoajana Aatu Laitinen. Oulun kirjapaino-osakeyhtiö, 1895.
 Neljä saarnaa : pitkänäperjantaina, 1:nä ja 2:na pääsiäispäivänä ja marianpäivänä. Oulun kirjapaino-osakeyhtiö, 1895.
 Lasten rukouskirja. Oulun kirjapaino-osakeyhtiö, 1895.
 Ilmestyskirjan tarkoituksesta. Grönroos, 1897.
 Siionin kansan matka-laulut elämän tiellä. 1. osa. Kokoili Leonard Typpö ; esipuheella varustanut Aatu Laitinen. W. Toivonen, 1902.
 Muistosanoja Lapin kristillisyydestä. Alex. Hellman, 1918.
 Muistoja Lapin kristillisyydestä. Uusi painos. Laestadiolaisten lähetysyhdistysten keskusliitto, 1966.

Lähteet
 Pekka Raittila, Lestadiolaisuuden bibliografia ja matrikkeli, SKS, 1967
 Jouko Talonen, Esikoislestadiolaisuus ja Suomalainen yhteiskunta 1900–1944, SKS, 1993, ISBN 951-9021-93-0

Viitteet

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Vuonna 1853 syntyneet
Vuonna 1923 kuolleet
Lestadiolaiset saarnaajat
Suomalaiset virsirunoilijat