Islamin profeetat

Islamin profeetat ovat Jumalan lähettämiä varoittajia ja Jumalan sanan välittäjiä ihmisille. Islaminuskon mukaan Jumala on aikojen alusta ilmoittanut tahtonsa heidän kauttaan. Tärkeimmille profeetoille annettiin kirja, jolloin heistä käytetään nimitystä "lähettiläs" (arab. رَسُول‎ rasūl).

Profeettakertomusten paradigma 

Islamin profeettanäkemys tulee katkelmittain ilmi Koraanissa. Profeettojen historian kirjoitti Ibn Ishaq (k. 767) laajassa, mutta kadonneessa kirjassaan. Sen osia on kuitenkin runsaasti säilynyt referaatteina muissa kirjoissa. Tärkein niistä on vuonna 834 kuolleen Ibn Hishamin teos "Profeetta Muhammedin elämäkerta" (Sirat rasul Allah).

Kun Ishaq laati teostaan, hänen esikuvanaan olivat Mooseksen kirjat ja Vanhan Testamentin profeetat. Ishaqin teos oli muodoltaan pelastushistoria, joka alkoi maailman luomisella ja Vanhan Testamentin tavoin jatkoi profeettojen ketjun esittelyllä. Profeetat oli vuorollaan lähetetty varoittamaan ihmisiä ja julistamaan pelastusta. Ibn Hishamin teos kattaa vain Ishaqin kirjan viimeisen osan, joka sisälsi Muhammedin elämäkerran. Se oli eräänlainen Uuden Testamentin vastine, joka Jeesuksen sijaan kertoi Muhammedista.

Profeettojen tarinat ovat rakenteeltaan samanlaisia. Tutkijat puhuvat "profeettaparadigmasta", missä profeettojen toiminta toistaa samaa kaavaa.     

 Jumala lähettää profeetan tuomaan varoitussanan kansalle.
 Valtaosa ihmisistä kieltää profetian, mutta pienempi osa uskoo siihen.
 Profeetta ja tosiuskovat pakenevat Jumalan ohjeiden mukaan.
 Tuhoisa rangaistus kohtaa uskottomia.
 Uusi kansa "perii maan".

Muhammed 
Koraanin mukaan "Jokaisen kansan luo on tullut varoittaja" (35: 24). Sellainen puuttui vain arabeilta, jotka Muhammedin myötä saivat lopulta oman profeettansa. Hän oli samalla viimeinen profeetta, jonka myötä Jumalan pelastussuunnitelma täydellistyi. Muhammedin asema vastaa tässä suhteessa Jeesuksen roolia kristinuskossa. Aikaisemmat profeetat myös ennakoivat Muhammedin tuloa aivan kuten kristityt näkivät Vanhan Testamentin ennakoivan Jeesusta. Näissä vastaavuuksissa voi nähdä ”mytomorfiaa” eli myyttien yhtäläisyyttä. Muhammed ei kuitenkaan muissa suhteissa ole Jeesuksen symmetrinen vastine. Kristillisessä teologiassa Jeesus edustaa Jumalan Sanaa (logos). Islamissa Jumalan sanaa vastaa Koraani, joka on lähes kaikkien muslimien uskon mukaan luomaton ja ollut ikuisesti olemassa. Jeesuksen vastineena islamissa on siten pidetty pikemminkin Koraania kuin Muhammedia.

"Profeettojen sinetti" 
Islamilaisen profeettakäsityksen mukaan profeetan poika on myös profeetta. Tämä käy ilmi myös šiiamuslimien imaamiketjuista, jotka päättyvät katkeamiseen eli imaamin kätkeytymiseen (seitsemännen tai kahdennentoista imaamin kohdalla) vasta, kun sukulinja sammuu. Säännöllä on ollut vaikutuksia Muhammedin elämäkertaan, sillä se tarkoitti, ettei viimeisellä profeetalla voinut olla aikuisikään ehtinyttä poikaa. Juuri näin kävikin, sillä kaikki profeetan miespuoliset jälkeläiset kuolivat ennen täysi-ikäisyyttä. 

Ongelmaksi muodostui kertomus Muhammedin ottopojasta Zaidista. Häntä koskeva tarina on ainoa, joka Muhammedista kerrotaan Koraanissa. Tarina kertoo, että hankalaksi tullut ottopoikasuhde purettiin siten, että Muhammed meni naimisiin Zaidin vaimon kanssa. Näin päästiin ryhmien suuran (33:40) julistamaan tilanteeseen: "Muhammed ei ole kenenkään miehenne isä, vaan Jumalan lähettiläs ja profeettojen sinetti.”  Kohta on Koraanin ainoa, jossa varmuudella puhutaan profeetasta nimeltä Muhammed. 

Metafora profeettojen "sinetistä" on islamissa tärkeä, koska sitä käytetään kuvaamaan, että Muhammed on viimeinen profeetta, jonka myötä Jumalan antamat ilmoitukset ovat myös lopullisessa ja täydellisessä muodossa. Toisin kuin muitten lähettiläitten kirjat, jotka ovat kaikki turmeltuneet, Muhammedin Koraani on turmeltumaton ja ikuisesti muuttumaton. 

Metafora sinetistä ei ole alkuperältään islamilainen. Israelilainen orientalisti G. Stroumsa on osoittanut, että islam sai oppinsa viimeisestä profeetasta manikealaisuudesta.  200-luvulla elänyt Mani piti itseään Aatamista alkaneen vanhatestamentillisten profeettojen sarjan jatkajana. Manikealaiset käyttivät hänestä kunnianimeä ”profeettojen sinetti”. Sillä ei kuitenkaan tarkoitettu, että Mani olisi ollut viimeinen, vaan että hän vahvisti eli sinetöi oikeaksi aikaisempien profeettojen sanoman. Islamilaisissa lähteissä kielikuva ymmärrettiin niin, että Mani olisi pitänyt itseään lopullisen tiedon ilmoittajana. Metafora ja sen uusi tulkinta siirrettiin koskemaan myös Muhammedia Koraanin jakeessa 33:40.

Muhammed ja Mooses  

Islamin profeetta -paradigman esikuva on Vanha Testamentti. Muhammed on monessa suhteessa uusi Mooses, ja hänen elämäkertansa seuraa esikuvan vaiheita. Yhtäläisyyksiin kuuluvat molempien profeettojen orpous sekä lapsuus korkeassa asemassa olleiden sijaisvanhempien luona. Molemmat profeetat pelastavat oman kansansa tuholta viemällä sen pakoon. Jumala ilmestyy heille vuorella ja antaa Pyhän kirjan. Sotaherroina he aloittavat Luvatun maan valloituksen, mutta eivät näe lopputulosta. Molemmat nimittävät 12 seuraajaa työlleen, ja valloituksen vievät päätökseen seuraajat, Mooseksella Joosua, Muhammedilla Umar. Profeettojen sanoihin ja tekoihin perustuva Jumalan laki (šaria tai halakha) annetaan heidän kansoilleen seurattavaksi.  

Yhtäläisyydet ovat niin ilmeisiä, että Muhammed vaikuttaa Mooseksen toisinnolta. Muslimeille yhtäläisyydet kertovat, että tällä tavoin Toora ennustaa Muhammedin tuloa.

Muhammed-elämäkerran rakenne 
Muhammedin elämäkerrasta löytyy satujen perusrakenne. Siinä sankari usein ensin ajetaan pois kotoaan. Ystävien ja joskus yliluonnollisten voimien avulla hän hankkii mainetta maailmalla kunnes palaa juhlittuna voittajana kotiin. Rakenne löytyy esimerkiksi Grimmin veljesten ja Andersenin saduista, Disney-elokuvista tai Coppolan Kummisetä-trilogiasta. Myös Muhammedin tarina sisältää paon kotikaupungista Mekasta, maineteot maailmalla ja voittoisan paluun kotiin. Paluun jälkeen profeetta kuolee, sillä tarina on valmis.

Profeettojen luokat
Islamin mukaan maan päällä on vaikuttanut kaikkiaan 124 000 profeettaa, joista 35 on ollut apostoleja. Profeetoista 25 mainitaan Koraanissa nimeltä. Yleisimmin mainittuja ovat Mooses (136 kertaa), Abraham (79), Nooa (33), Adam (25) ja Jeesus (23). Muhammed mainitaan 4 kertaa, mutta niistä vain yksi kiistattomasti tarkoittaa profeetta Muhammedia. 

Koraani määrittelee suhdetta profeettoihin jakeissa 2:137 ja 2:253. Jälkimmäisessä todetaan: "Näistä lähettiläistä olemme eräille antanut korkeamman aseman kuin toisille. Ylennettyjen joukossa oli niitä, joiden kanssa Jumala on puhunut, ja toisia, jotka Hän on korkealle korottanut."  Islamissa profeetat jaetaan kolmeen luokkaan.

Perääntymättömät
Ylimpään ryhmään kuuluvat Muhammedin lisäksi periksiantamattomiksi ja Jumalalle omistautuneiksi kutsutut profeetat (لل ﺯم). Tavallisesti tähän joukkoon ovat kuuluneet – lähteestä riippuen – Nooa, Abraham, Mooses, Jeesus ja joskus myös Adam.

Lähettiläät
Pyhän kirjan saaneet profeetat tunnetaan Lähettiläinä tai Sanansaattajina (رسول, rasūl). Kirjan saaneita lähettiläitä ovat olleet Mooses (kirjana Toora), Daavid (kirjana Psalmit) ja Jeesus (kirjana إنجيل, Injīl eli Evankeliumi). Lähettiläiden kirjat ovat vastanneet sanomaltaan islamia. Aikojen kuluessa ne ovat kuitenkin turmeltuneet ja vääristyneet niin, että Mooseksen kirjat, Psalmit ja Uuden Testamentin evankeliumit eivät enää vastaa islaminuskon opetuksia. Vielä Koraani kuitenkin useissa kohdissa kehottaa  luottamaan näihin kirjoihin. 

Orientalisti Hans Jansenin mukaan lähettilään käsite on peräisin psalmin 118 säkeestä "Siunattu hän, joka tulee Herran nimeen".

Muut profeetat
Vähemmän tärkeille profeetoille (نبي, nabī) ei annettu pyhää kirjaa, vaan he puhdistivat uskoa ja toimivat aiempien pyhien kirjojen mukaan.

Koraanissa mainitut profeetat 
Lukumäärät Koraanin maininnoista vaihtelevat käännöksen mukaan.

Katso myös

 Profeetta
 Muhammad
 Muhammedin historiallisuus
 Muhammed Koraanissa

Lähteet

Viitteet