Maxim m/1910

Maxim m/1910 (, Pulemjot Maksima obraztsa 1910 goda) oli Venäjän keisarillisen armeijan parannettu versio Maxim m/1905 -konekivääristä. Sen kehitys alkoi Venäjän–Japanin sodan tappion jälkeen Venäjällä.

Historia 
Hiram Maxim kävi esittelemässä keksintöään Venäjällä vuonna 1887, mutta laihoin tuloksin, kun keisarilliselle laivastolle tilattiin ainoastaan 12 konekivääriä. Vasta vuosia myöhemmin (lähteestä riippuen 1895, 1899 tai 1901) Venäjän keisarillinen armeija tilasi ensimmäiset konekiväärit brittiläiseltä Maxim-Nordenfelt- ja saksalaiselta DWM-asetehtaalta (Deutsche Waffen- und Munitionsfabrik). Aseita käytettiin Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905. Tulan asetehdas aloitti tämän jälkeen Maximien valmistuksen Venäjällä vuonna 1905. 

Maxim m/1905 oli yleensä asennettu suuripyöräiselle, useimmiten suurella teräskilvellä varustetulle jalustalle. Osa aseen osista oli pronssisia, suurimpana ja painavimpana piipun jäähdytysvaippa. Suuripyöräinen jalusta osoittautui käytössä hankalaksi, ja itse konekivääri tarpeettoman painavaksi, mikä johti Maxim m/1910 -malliin. Maxim m/1910:ssä miltei kaikki m/1905:n pronssiosat vaihdettiin teräksisiin ja aseen massa keveni yli neljä kilogrammaa. Valmistuksessa siirtyminen vanhasta mallista uuteen tapahtui kuitenkin vähitellen – m/1910:n ratkaisevina tuntomerkkeinä pidetään uusittua lukkomekanismia ja piippuun lisättyä suujarrua. Maxim m/1910 on yleensä varustettu venäläisen eversti Aleksandr A. Sokolovin suunnittelemalla, Vickers-Maximin prototyyppiin perustuvalla pienipyöräisellä jalustalla. Vuonna 1915 käyttöön otettiin myös Sokolov-jalustaa muistuttava, kevyempi Koleshnikov-jalusta, mutta sitä valmistettiin vain pieni erä. Vuodesta 1931 käyttöön otettiin M/31 (Vladimirov) -yleisjalusta, jota voitiin käyttää myös ilmatorjuntajalustana, mutta sitäkin valmistettiin suhteellisen vähän.

Venäjän sisällissodan aikana vuosina 1917–1922 Maxim m/1910 -konekivääreitä asennettiin usein hevoskärryihin. Yhdistelmä tuli tunnetuksi nimellä tatšanka.

Käyttö Suomessa
Suomen sisällissodan seurauksena Suomen perustettavalle armeijalle oli jäänyt yhteensä noin 600 m/1905:tä ja m/1910:tä venäläisiltä joukoilta ja kansanvaltuuskunnalta. Suomen armeijan niille antama nimike oli m/09, myös Sokolov-jalustalle annettiin sama nimike, joten m/1905 tai m/1910 Sokolov-jalustalla oli nimikkeeltään konekivääri M/09-09. 

1920-luvulla m/1910:tä hankittiin vielä satoja lisää. Suurimmat erä olivat Puolasta vuonna 1924 ostetut 405 ja Italiasta vuonna 1926 ostetut 100 konekivääriä. Lisäksi talvisodan aikaan tuhat Maximia saatiin sotasaaliina puna-armeijalta.

Tekniset tiedot (m/1905) 
Kaliiperi: 7,62 mm × 54 R
Pituus: 1 110 mm
Piipun pituus: 72 cm
Paino: 28,25 kg
Syöttötapa: 250 patruunan kangasvyö
Tulinopeus: 500–600 l/min 
Jalusta: suuripyöräinen jalusta, noin 170 kg

Tekniset tiedot (m/1910) 
Kaliiperi: 7,62 mm × 54 R
Pituus: 1 110 mm
Piipun pituus: 72 cm
Paino: 24 kg
Ammuksen lähtönopeus 740 ms
Syöttötapa: 250 patruunan kangasvyö, myös 200 patruunan katkeamaton metallivyö
Tulinopeus: 520–580 l/min 
Jalusta: Sokolov-jalusta, noin 36 kg

Lähde 
7,62 mm Maxim M/1905 and M/1910

Aiheesta muualla

Winter war: 7.62 mm m/1910 Maxim-Sokolov
Suomalainen asekeräily: Maxim m/1905 ja m/1910

Ensimmäisen maailmansodan sotilaskalusto
Konekiväärit
Suomen puolustusvoimien kalusto