Young Americans

Young Americans on brittiläisen rockmuusikko David Bowien maaliskuussa 1975 julkaistu yhdeksäs studioalbumi, joka merkitsi suurta muutosta hänen musiikissaan. Bowie on myöhemmin kertonut albumin olleen kunnianosoitus ”soulin soundille”. Albumin päättävä kappale ”Fame” oli Bowien ensimmäinen listaykkönen Yhdysvaltain Billboard-listalla.

Bowie oli luopunut tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtynyt soul- ja funk-vivahteiseen ilmaisuun. Hän oli leikkauttanut hiuksensa lyhyiksi ja ryhtynyt käyttämään siistejä pukuja esiintymisasuinaan. Myös hänen lauluäänensä oli kehittynyt vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi.

Albumi sai kiitosta erityisesti yhdysvaltalaisilta kriitikoilta, mutta kaupallinen menestys oli kuitenkin hieman edellistä albumia Diamond Dogsia heikompaa. Esimerkiksi Britanniassa Young Americans sijoittui listalla toiseksi, kun Bowien kolme edellistä studioalbumia olivat nousseet listan kärkipaikalle.

Taustaa

Bowie oli huhtikuussa 1974 muuttanut New Yorkiin, Yhdysvaltoihin ja kiinnostunut paikallisesta musiikista, muun muassa soulista ja rhythm and bluesista. Samalla Bowie luopui tavaramerkikseen muodostuneesta glam rockista niin musiikillisesti kuin imagollisestikin ja siirtyi soul- ja funk-vivahteiseen ilmaisuun. Hän leikkautti hiuksensa lyhyiksi ja ryhtyi käyttämään siistejä pukuja esiintymisasuinaan. Myös hänen lauluäänensä kehittyi vahvaksi vibraton tukemaksi baritoniksi. Bowie myös kävi useiden tummaihoisten artistien, kuten Marvin Gayen, The Isley Brothersin sekä The Jackson 5:n konserteissa, ja tältä pohjalta syntyi albumin tyylilaji, jota Bowie itse kutsui nimellä ”plastic soul” (). 

Eräs tärkeä tekijä uuden tyylin synnyttämiselle oli Bowien taustayhtyeen uusi komppikitaristi Carlos Alomar, jolla oli vahva tausta rhythm and blues- ja funk-musiikin parissa. Bowie oli tavannut Alomarin loppuvuodesta 1973, ja hänestä muodostui Bowien musiikin kannalta tärkeä osa seuraavaksi 15 vuodeksi.

Äänitykset
Uuden albumin äänitykset alkoivat Philadelphian Sigma Sound -studioilla noin neljä kuukautta edellisen studioalbumin Diamond Dogsin julkaisun jälkeen ja kyseisen albumin promootiokiertueen oli tarkoitus vielä jatkua 2. syyskuuta.

Äänitysten kokoonpano oli sekoitus valkoisia ja mustia muusikkoja. Bowie on myöhemmin kertonut, kuinka ammattimuusikot saivat hänen soinnuiltaan eurooppalaisen ”muovisoulinsa” kuulostamaan aidon amerikkalaiselta. 

David Bowie tahtoi laulaa kappaleet samanaikaisesti yhtyeen kanssa, ja tuottaja Tony Viscontin mukaan näin tapahtuikin 80 prosentissa albumin lauluista. Visconti oli myös järjestänyt studiotilan niin, että kaikilla oli katsekontakti toisiinsa.

Alun perin albumin nimeksi oli tarkoitus tulla Shilling the Rubes (), joka viittasi Bowien tavoitteeseen tehdä Yhdysvalloissa hittialbumi omilla ”muovisoul”-kappaleillaan. Bowie luopui kuitenkin ideasta, kun hänelle vakuutettiin, etteivät amerikkalaiset välttämättä osaisi arvostaa vitsiä. Seuraavaksi albumi oli tarkoitus ristiä The Goasteriksi. Albumille olisivat sisältyneet kappaleet ”John I’m Only Dancing (Again)”, ”Somebody Up There Likes Me”, ”It’s Gonna Be Me”, ”Who Can I Be Now?”, ”Can You Hear Me?”, ”Young Americans” ja ”Right”. Kappalelista olisi eronnut paljon lopullisesta Young Americansista, ja The Goaster olisi ollut tyyliltään vieläkin soul-voittoisempi kuin lopullinen albumi. Äänitysten päätteeksi Bowie kutsui Sigma Sound -studion ulkopuolella päivystäneet nuoret faninsa sisään kuuntelemaan uutta albumia.

Kun The Goaster oli valmis, David Bowie aloitti 2. syyskuuta 1974 Diamond Dogs -kiertueen toisen osan Los Angelesin Universal Amphitheatressa. Diamond Dogs -albumi nousi näihin aikoihin korkeimmalle sijaluvulleen Yhdysvalloissa, viidenneksi. Tällä kiertueen toisella puoliskolla myös uusi komppikitaristi Carlos Alomar oli ensimmäistä kertaa mukana.

The Goasterin nauhoitukset kuitenkin käynnistyivät uudelleen New Yorkin Electric Lady -studioilla vuodenvaihteessa 1975, ja äänityksiin lyöttäytyi mukaan John Lennon. Bowie oli kuullut tämän olevan kaupungissa ja kutsui hänet studiolle. Lennonin ja Carlos Alomarin kanssa syntyi sattumalta ja hetken inspiraatiosta kappale ”Fame”, josta muodostui myöhemmin singlenä ilmestyessään menestys erityisesti Yhdysvalloissa. Jo valmiiksi luullun The Goasterin nimeksi muutettiin Young Americans, ja myös kappalelista meni uusiksi, mikä oli pettymys Tony Viscontille. Hän ei ollut mukana ”Famen” äänityssessiossa, ja lisäksi hänen miksaamiaan suosikkiraitoja, kuten ”It’s Gonna Be Me”, poistettiin albumilta. Tilalle olivat tulleet ”Win”, ”Fascination", ”Fame” sekä yhdessä Lennonin kanssa jammailtu The Beatles -cover ”Across the Universe”.

Kaikki kappaleet miksattiin New Yorkin Record Plant -studioilla, paitsi ”Young Americans”, jonka miksaus tapahtui Sound Housessa, Lontoossa.

Kappaleiden taustaa

Albumin aloittaa ensimmäisessä sessiossa 11. elokuuta 1974 äänitetty nimiraita ”Young Americans”, jonka elämäniloinen sävel sisältää soul- ja gospel-vaikutteita. Sanoitukset välittävät impressionistisia kuvia 1900-luvun Yhdysvalloista, ja ne sisältävät amerikkalaisia tavaramerkkejä, kuten ”Ford Mustangin”, ”Barbie Dollin”, ”Cadin” ja ”Chryslerin”. Lyriikoissa on myös viittauksia tuoreeseen Watergate-skandaaliin, ja laulussa mainittava Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon oli eronnut virastaan vain kaksi päivää ennen laulun nauhoittamista. ”Young Americans” julkaistiin singlenä helmikuussa 1975, noin kuukautta ennen itse albumia.

”Win” on täyteläinen ja raukea kappale, joka erottuu albumin muista lauluista. Lopussa kuullaan yhden sävelasteikon modulaatio. Vuonna 2007 Rolling Stone -lehden Rob Sheffield kehui kappaletta yhdeksi Bowien parhaista pop-balladeista.

”Fascination” on albumin selkein kunnianosoitus ”Philadelphia-soundille”. Bowie kirjoitti laulun yhdessä nuoren soul-laulaja Luther Vandrossin kanssa, ja se oli periaatteessa uusi versio Vandrossin kirjoittamasta kappaleesta ”Funky Music (Is a Part of Me)”.

Rolling Stonen kriitikko Jon Landau kuvasi arvostelussaan 22. toukokuuta 1975 ”Rightia” ”suoraksi James Brown -imitoinniksi”. ”Right” julkaistiin myös ”Fame”-hittisinglen b-puolella heinäkuussa 1975.

B-puolen avaavassa ja pitkät saksofoni-introt sisältävässä kappaleessa ”Somebody Up There Likes Me” Bowie pohdiskelee tähteyden sisältämää ihmisyyden puutetta.

”Can You Hear Me” on David Bowielle epätyypillinen, suora rakkauslaulu. Bowiella ei ollut tapana kirjoittaa rakkauslauluja, koska hän piti aihetta ”melko valheellisena” ja vähän kiehtovana. Inspiraationsa ”Can You Hear Me” lienee saanut Ava Cherryltä, jota Bowie tuolloin tapaili, vaikka olikin naimisissa. Cherry myös laulaa albumilla taustoja. 

The Beatles teki ”Across the Universen” tunnetuksi viimeisellä studioalbumillaan Let It Be vuonna 1970. David Bowie esittää kappaleen laulamalla huomattavasti matalammalta kuin John Lennon alkuperäisessä versiossa. Bowien versiossa Lennon soittaa kitaraa ja laulaa taustoja.

Fame

Levyn päättää funk-vivahteinen ”Fame”, josta muodostui Bowien ensimmäinen ykköshitti Yhdysvalloissa. Se syntyi innoituksesta ja joukosta onnekkaita sattumia. Kappaleen synnystä on tosin useita versioita; John Lennon kertoi vuonna 1980, että hän, Bowie ja Alomar olisivat ottaneet kertosäkeitä useista Stevie Wonderin kappaleista, soittaneet ne väärinpäin ja tehneet siitä kappaleen. ”Famen” on väitetty myös perustuvan Shirley & Companyn hittiin ”Shame Shame Shame”, mutta tämän rytmikitaristi Carlos Alomar on kiistänyt.

Laulun satiirinen sanoitus kertoo julkisuuden varjopuolista, ja se on sävyltään pessimistinen. Kappale sisältää kikkailua studiotekniikan kanssa; alussa on takaperin äänitetty osuus ja lopussa on nauhanopeuksien muokkailulla luotu kohta, jossa Bowie toistaa sanan ”Fame” useita kertoja aloittaen hyvin korkealta päätyen erittäin matalalle.

Bowie ei osannut aavistaa ”Famen” hittipotentiaalia, ja se oli hänen mielestään Young Americansin huonoin raita.

”Soulin kummisedäksi” kutsuttu James Brown julkaisi tammikuussa 1976 singlen ”Hot”. Bowien ja Alomarin mielestä kyseessä oli ”Famen” plagiaatti, ja he päättivät haastaa Brownin oikeuteen, mikäli kappale menestyisi. ”Hot” kuitenkin floppasi, eivätkä Bowie ja Alomar näin ollen ryhtyneet jatkotoimiin. Bowie oli kuitenkin myös samanaikaisesti otettu siitä, että hänen kappaleensa oli kelvannut James Brownille.

Julkaisu ja vastaanotto

Young Americans julkaistiin 7. maaliskuuta 1975. Albumin listasijoitus oli Britanniassa toinen, mikä tiesi Bowien kolmen ykkösalbumin putken katkeamista studiolevyjen saralla. Levy pysyi listalla 12 viikkoa, vähemmän kuin yksikään Bowie-albumi sitten vuoden 1971. Albumi myi kuitenkin siellä hopeaa. Yhdysvalloissa albumi oli korkeimmillaan sijalla 9, ja se pysyi listalla 50 viikkoa. Levy ylitti Yhdysvalloissa neljäntenä Bowie-albumina kultalevyyn oikeuttavan myyntimäärän 2. heinäkuuta 1975. Myös Kanadassa albumista myönnettiin kultalevy yli 50 000 kappaleen myynnin johdosta. Levyn kappaleista ei tehty promovideoita, eikä Bowie myöskään järjestänyt albumia promotoivaa kiertuetta.
Vaikka muun muassa edellinen studioalbumi Diamond Dogs, ja erityisesti sen kappale ”1984” olivat vihjanneet Bowien siirtymisestä soulimpaan musiikkiin, uusi levy oli silti joillekin faneille valtava šokki.

Albumi sai myönteistä palautetta erityisesti amerikkalaiskriitikoilta, jotka eivät koskaan olleet erityisen mielissään Bowien aiemmin esittämästä glam rock -musiikista.

Record World kuvaili albumia Bowien tuotannosta ”tähän mennessä mukaansa tempaavimmaksi”, ja Cash Boxin mielestä Bowie oli julkaisun myötä popmusiikin kirkkain tähti. Myös Circus-lehden Janis Schacht kehui levyä ”onnistuneeksi kokeiluksi”, mutta kutsui Bowien lauluääntä vääristyneeksi ja The Beatles -cover ”Across the Universea” ”yksinkertaisesti hirvittäväksi”. Myös ”Fame” vaikutti hänen mukaansa plagiaatilta Average White Bandin kappaleesta ”Pick Up the Pieces”.

David Bowien kotimaassa Britanniassa albumista ei oltu yleisesti yhtä vakuuttuneita kuin Yhdysvalloissa. Melody Makerin Michael Wattsin mielestä Young Americans oli ”luotu muokkaamaan sankarimme soul-supertähden rooliin.” Wattsin mukaan Bowielta myös puuttui tunteellinen omistautuminen materiaaliinsa. Suomessa juuri perustetun Soundi-lehden Pekka Markkula pohti, mikä tulee olemaan fanien reaktio Bowien radikaaliin tyylinmuutokseen.

Tuoreemmista arvosteluista Allmusicin Stephen Thomas Erlewine kuvasi albumin nimikappaletta mestariteokseksi, mutta kritisoi levyn muuten epätasaista sävellystasoa.

Arvostelut
Allmusic ()
Chicago Tribune ()
Christgau’s Record Guide (B-) (1981)
Kevchino.com ()
The Music Box ()
Pitchfork (8,7/10)
Rolling Stone () (2007)
Uncut ()

Listasijoitukset

Jälkivaikutus
Young Americansia pidetään sikäli merkittävänä albumina, että se pohjusti tietä valkoisten esittämälle soulille ja funkille. Bowieta pidettiin 1970-luvulla tärkeänä suunnannäyttäjänä brittiläiselle musiikille, ja monilla muilla artisteilla oli tapana seurata hänen jalanjälkiään, mikäli hän teki jotakin onnistuneesti. Hän näytti suuntaa muun muassa The Bee Geesille, joka hyvin pian siirtyi tyylissään soul-vivahteiseen diskomusiikkiin. Muutamaa kuukautta Young Americansin julkaisun jälkeen Elton John julkaisi soul-tyylisen kappaleen ”Philadelphia Freedom”. Funk- ja diskovaikutteita itselleen ottivat myös muun muassa Roxy Music ja Talking Heads. Myöhemmin 1980-luvulla Bowien kehittämän ”sinisilmäsoulin” perinnettä jatkoivat ABC:n, Spandau Balletin ja Simply Redin kaltaiset esittäjät.

Journalisti Robert Elms väitti myöhemmin The Faceen kirjoittamassa artikkelissaan, että Young Americans olisi määrittänyt brittiläisen populaarikulttuurin suunnan seuraavan vuosikymmenen ajaksi.

Young Americans sisältyy Robert Dimeryn vuonna 2006 julkaistuun 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään -kirjaan.

Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut David Bowie, ellei toisin mainita.
Jousisovitukset Tony Visconti.
Laulusovitukset David Bowie ja Luther Vandross.
Kappaleiden ja puoliskojen kestot alkuperäisen vinyylipainoksen sisäpussin tietojen mukaan.

A-puoli
  *
  **
  **
  **
Kesto: 19:50
B-puoli
  **
  ***
  ***
  ***
Kesto: 20:16

Tuottanut ja miksannut: * = Tony Visconti, ** = Tony Visconti & Harry Maslin, *** = David Bowie & Harry Maslin

Vuoden 1991 uusintapainoksen bonuskappaleet

Vuoden 2007 uusintapainoksen bonuskappaleet

Vuoden 2007 uusintapainoksen bonuslevy
CD 2 sisältää samat kappaleet kuin CD 1 5.1 -miksauksina. Mukana on myös videomateriaalia joulukuun 1974 Dick Cavett Show’sta.
DVD
1984 (Dick Cavett Show -live) 
Young Americans (Dick Cavett Show -live) 
Dick Cavett haastattelee David Bowieta

Singlet
{{single
 | single        = Young Americans
 | kansi         = Youngamericanssingle.jpg
 | leveys        = 120px
 | rajaus        = 1
 | m             = 
 | s             = 
 | julkaisuvuosi = helmikuu 1975
 | levy-yhtiö    = RCA Records
 | kappaleet     = 

UK-painos: 
USA-painos: 
 | kuvaus        = ”Young Americansin” singleversio oli lyhennetty alkuperäisestä yli viidestä minuutista hieman päälle kolmeen minuuttiin. Brittipainoksen b-puolella oli vuonna 1972 Ziggy Stardust -albumilla julkaistun ”Suffragette Cityn” liveversio. Yhdysvaltain-versio sisältää puolestaan toisen livekappaleen, ”Knock on Wood”.

”Young Americans” nousi Britanniassa sijalle 18 ja Yhdysvalloissa sijalle 28.
 | mallineleveys = 700px
}}

Kokoonpano

Muusikot
David Bowie – laulu, kitarat, piano
Carlos Alomar – kitara
Mike Garson – piano
David Sanborn – saksofoni
Willie Weeks – bassokitara
Andy Newmark – rummut
Larry Washington – congarummut
Pablo Rosario – lyömäsoittimet
Ava Cherry, Robin Clark, Diane Sumler, Luther Vandross, Anthony Hinton, Warren Peace – taustalaulu 

Kappaleissa ”Across the Universe” ja ”Fame”:
David Bowie – laulu, kitarat
John Lennon – laulu, kitarat
Earl Slick – kitara
Emir Kassan – bassokitara 
Carlos Alomar – kitara
Dennis Davis – rummut
Ralph McDonald – lyömäsoittimet
Pablo Rosario – lyömäsoittimet
Jean Fineberg, Jean Millington – taustalaulu

Tuotanto
Äänitetty Sigma Sound -studioilla Philadelphiassa, paitsi kappaleet ”Across the Universe” ja ”Fame” äänitetty Electric Lady -studioilla New Yorkissa.
Miksattu Record Plantissa, New Yorkissa, paitsi ”Young Americans” on miksattu Sound Housessa Lontoossa.
Carl Parulow – äänittäjä (Sigma Sound)
David Whitman – nauhaoperaattori (Sigma Sound)
Eddie Kramer – äänittäjä (Electric Lady)
David Whitman – nauhaoperaattori (Electric Lady)
Harry Maslin – äänittäjä (Record Plant)
Kevin Herron – nauhaoperaattori (Record Plant)
David Thoener – nauhaoperaattori (Record Plant)
Eric Stephen Jacobs – kannen valokuva

Painoksia
Lähteet:

Lähteet

Viitteet

David Bowien albumit
Vuoden 1975 albumit
Soulalbumit