Kalankasvatus

Kalankasvatus eli kalanviljely on kalojen kasvattamista altaissa tai verkkokasseissa, yleensä ruoaksi tai luonnonvesiin istutettaviksi, joskus myös akvaariokaloiksi. Kalankasvatus on vesiviljelyn yleisin muoto. Noin puolet maailmassa syödystä kalasta on tuotettu vesiviljelyssä.

Maailman mittakaavassa tärkeimpiä kasvatuslajeja ovat useat sisävesien karppilajit, niilintilapia sekä lohi, mutta alueellisesti tärkeitä lajeja on lukuisia. Suomessa tärkein viljelty kalalaji on kirjolohi jonka osuus ruokakalanviljelystä on 90 %. Suomen osuus maailman kalanviljelystä on noin 0,02 %.

Historia 
Kiinalaiset kasvattivat karppeja vesialtaissa jo tuhat vuotta ennen ajanlaskun alkua. Keskiajalla luostareissa opeteltiin kasvattamaan karppeja. Saksalainen Stephen Ludwig Jacobi kehitti 1700-luvulla mädinhaudontamenetelmän ja kasvatti lohenmädistä taimenenpoikasia. Jacobin menetelmää kehitettiin edelleen 1800-luvulla Ranskassa, Saksassa, Skotlannissa ja Irlannissa. Myös Pohjois-Amerikassa innostuttiin kalankasvatuksesta. Suomessa kalanviljelyä yritti edistää Henrik Holmberg, joka nimitettiin vuonna 1860 kalastuksentarkastajaksi. Orastava kalanviljelytoiminta kuitenkin kuihtui sen jälkeen, kun Holmberg oli kuollut kesken virkakautensa. Hänen seuraajansa suhtautui kalanviljelyyn kielteisesti. Norjasta tuli kalankasvatuksen suurvalta 1970-luvulla.

Kokonaistuotanto ja tärkeimmät viljelykalalajit 

Maailman kalanviljelytuotanto on kasvanut nopeasti 1980-luvulta alkaen, kun luonnonvesien kalansaalis on puolestaan pysynyt jokseenkin vakaana. Vuonna 2010 tilastoitu kalanviljelyn kokonaistuotanto oli noin 60 miljoonaa tonnia, ja lukuun sisältyvät myös viljellyt äyriäiset ja simpukat. Samana vuonna kalastussaalis oli noin 88 miljoonaa tonnia. Maailman vesiviljelystä 89 % tapahtui Aasiassa, 61 % yksin Kiinassa. Seuraavaksi eniten kalaa tuottavat Intia, Vietnam, Thaimaa, Indonesia ja Bangladesh.

Maailmanlaajuisesti eniten viljellään useita sisävesikalalajeja, erityisesti karppilajeja. FAO:n vuoden 2012 tilastoinnissa maailman eniten viljellyt kalalajit, niiden tuotantomäärät (miljoonia tonneja) ja viljelyn arvo miljardeissa dollareissa olivat:

 Ruohokarppi Ctenopharyngodon idellus, 5,0 miljoonaa tonnia, 6,5 miljardia dollaria
 Hopeakarppi (hopeapaksuotsa) Hypophthalmichthys molitrix, 4,2 miljoonaa tonnia,  5,5 miljardia dollaria
 Karppi Cyprinus carpio, 3,8 miljoonaa tonnia,  5,2 miljardia dollaria
 Niilintilapia, Oreochromis niloticus, 3,2 miljoonaa tonnia,  5,3 miljardia dollaria
 Marmorikarppi (marmoripaksuotsa) Hypophtalmichthys nobilis, 2,9 miljoonaa tonnia,  3,7 miljardia dollaria
 Katla Catla catla (intiankarppi), 2,8 miljoonaa tonnia,  5,5 miljardia dollaria
 Ruutana Carassius carassius, 2,5 miljoonaa tonnia,  2,7 miljardia dollaria
 Lohi Salmo salar, 2,1 miljoonaa tonnia,  10,1 miljardia dollaria
 Jättilabeo Labeo rohita, 1,6 miljoonaa tonnia,  2,9 miljardia dollaria
 Maitokala Chanos chanos, 0,9 miljoonaa tonnia,  1,7 miljardia dollaria
 Kirjolohi Oncorhynchus mykiss, 0,9 miljoonaa tonnia,  3,6 miljardia dollaria
 Jättilahna Megalobrama amblycephala, 0,7 miljoonaa tonnia,  1,2 miljardia dollaria

Kalalajien lisäksi vesiviljelyssä tuotetaan muun muassa simpukoita ja äyriäisiä, joista useiden tuotantomäärät yltäisivät viljellyimpien lajien listalle.

Suomen kalatuotanto 

Suomessa kasvatetaan vuosittain 13–15 miljoonaa kiloa ruokakalaa ihmisravonnoksi. Kokonaistuotantomäärät ovat olleet jokseenkin tasaisia vuodesta 2003. Vielä vuonna 1980 viljelytuotanto oli 5 miljoonaa kiloa, josta se kasvoi nopeasti 1990-luvun alun huippulukemiin noin 18 miljoonaan kiloon. Vuonna 2019 Suomessa kasvatettiin noin 15,3 miljoonaa kiloa kalaa.

Valtaosa kasvatuksesta on kirjolohta, jonka tuotanto vuonna 2019 oli 14,2 miljoonaa kiloa. Sen viljely tapahtuu pääasiassa verkkoaltaissa Itämeren alueella, ja puolet siitä Ahvenanmaalla. Toiseksi tärkein viljelykalalaji on siika, jonka viljely ruokakalaksi lähti vauhtiin vasta 2000-luvun alussa. Sen tuotanto nousi noin 1,2 miljoonaan kiloon kymmenessä vuodessa. Vuonna 2019 siikaa viljeltiin noin 0,8 miljoonaa kiloa. Väihäisempiä määriä ruokakalaksi viljeltyjä lajeja ovat taimen, nieriä, sampi ja kuha, mutta niiden tuotanto oli vuonna 2019 yhteensä vain noin 0,3 miljoonaa kiloa. Kirjolohen mätiä tuotettiin 0,4 miljoonaa kiloa. Kirjolohen tuotannon arvo vuonna 2019 oli noin 59,7 miljoonaa euroa ja siian 7,6 miljoonaa. Vuonna 2006 kalankasvatuksen osuus koko kalantuotannon arvosta oli 63 %.

Ruokakalan lisäksi kalaa viljellään myös istutettavaksi luonnonvesiin. Kalojen poikaskasvatuksen ansiosta monet Suomen luontaiset lohipitoiset vesistöt ovat pysyneet elinvoimaisina. Kalanpoikasten tuotanto on yleisintä Pohjois- ja Keski-Suomessa. Istutuksiin ja kasvatukseen tuotettujen kalan- ja ravunpoikasten kokonaismäärä 2019 oli noin 50 miljoonaa yksilöä.

Vuonna 2019 Suomessa oli 260 kalanviljely-yritystä.

Kalanviljelyn opetus ja käytännöt 
Kalankasvatusta opetetaan osana kalatalouden opetusta.

Kalankasvatukseen kuuluu esimerkiksi altaiden hygieniasta huolehtimista, kalojen hyvinvoinnista huolehtimista kuten rokottamista erilaisia tauteja vastaan, ruokintaa ja kalojen lajittelua eri kokoluokkiin. Etenkin pienisilmäisiä verkkokasseja täytyy pestä usein, sillä tiheän verkon reiät tukkeutuvat nopeasti, ja se heikentää veden virtausta kassissa, mistä kala voi kärsiä. Lajittelemalla erotetaan kalaparvesta nopeimmin kasvaneet kalat, jotka siirretään suurisilmäisempään ja vähemmän huoltoa vaativaan verkkokassiin. Tasakokoisille kaloille on myös helpompi määritellä sopiva rehun raekoko.

Kiertovesiviljely on kalankasvatusmenetelmä, jossa vettä kierrätetään pumppaamalla sitä kasvatusaltaan ja puhdistuslaitteiston välillä. Se vaikuttaa aiheuttavan kaloihin mudan makua. Mudan maku voi tarttua kalaan kuin kalaan tietyissä olosuhteissa, myös luonnossa. Mudan maku on kuitenkin ongelma, joka vaikuttaisi vaivaavan erityisesti kiertovesimenetelmällä kasvatettuja kaloja. Luonnonvarakeskuksen mukaan makuvirheet ovat kiertovesikasvatuksessa iso haaste. Tästä on pyritty pääsemään eroon laittamalla kalat uimaan huolellisesti puhdistettuun juoksevaan veteen ennen teurastusta siten, että kaloille ei ole annettu ruokaa. Menetelmä vaatii runsaasti vettä ja vie aikaa. Suomessa kiertovesikasvatuksen menetelmä on otettu käyttöön muun muassa ympäristölupajärjestelmän takia. Avovesiviljely kuormittaa vesistöjä, joten lupia tällaisen tuotantolaitosten perustamiselle on vaikea saada. Toisaalta kiertovesikasvatus kuluttaa paljon energiaa. Vuonna 2023 uutisoitiin, että kotimaisen kirjolohen kysyntä on kasvanut.

Kalanviljelyyn liittyy olennaisena osana emokalojen lypsäminen mädin saannin turvaamiseksi. Lypsetty mäti hedelmöitetään koiraskalan maidilla, hedelmöitynyt mäti kasvatetaan viljelylaitoksen erityisessä hautomo-osassa.

Kalanviljelyn ekologiset vaikutukset 
Vesiviljelyä pidetään yhtenä kestävimmistä keinoista tuottaa eläinproteiinia erityisesti siitä syystä, että kalat pystyvät hyödyntämään ravinnon maalla kasvatettavia eläimiä tehokkaammin. Samoin vesikasvien ja levien tuotantopotentiaalit ovat moninkertaiset maalla kasvatettaviin kasveihin verrattuna. Kalantuotannossa on tapahtunut murros – yli puolet ihmisten syömästä kalasta on alkuperältään viljeltyä ja viljellyn kalan osuus kulutuksessa lisääntyy nopeasti. Samalla kestävään vesiviljelyyn liittyvälle osaamiselle ja teknologialla on muodostunut nopeasti kasvavat markkinat.

Kalat pystyvät hyödyntämään ravinnon tehokkaasti – yhdellä rehukilolla on mahdollista tuottaa kilo kalaa.

Kalanviljelyssä yksilötiheydet altaissa ovat tiheämmät kuin luonnossa. Tämä edesauttaa erilaisten patogeenien aiheuttamien sairauksien leviämistä, eikä luonnossa tapahtuvaa sairaiden yksilöiden karsiutumista predaation eli saalistuksen vaikutuksesta pääse tapahtumaan. Tämä on aiheuttanut suuria ongelmia ja taloudellisia menetyksiä kalankasvattamoille ympäri maailmaa. Norjassa ja Chilessä sijaitsevilta avoimista verkkoaltaista leviävät patogeenit ja loiset ovat aiheuttaneet ongelmia useissa luonnonkalakannoissa, etenkin kun niitä on sijoitettu vaelluskalojen kutureiteille. Näillä alueilla on havaittu massiivisia kalakuolemia, sekä mittavia taantumia kyseisissä kalakannoissa.

Petokalojen ruokinta vesiviljelyssä voi kuormittaa luonnonkalakantoja myös niiden tarvitseman ravinnon osalta. Viljeltyjen petokalojen rehu valmistetaan pääosin villinä kalastetuista kalalajeista, mikä puolestaan lisää kalastuspainetta monissa jo ylikalastetuissa kalakannoissa.

Kalankasvattamoiden verkkoaltaista karanneiden sekä luonnonkalojen risteytymillä voi olla epäsuotoisia vaikutuksia luonnonkalakantoihin. Esimerkiksi villin ja kasvatetun lohen hybridien on todettu syrjäyttävän nopealla poikasiän kasvullaan luonnonkaloja, mutta selviytyvän heikommin luonnonympäristössä.

Kalanviljely voi kuormittaa vesistöjä ravinnepäästöillään. Kasvatus suljettuun kiertoon perustuvissa allasjärjestelmissä on yksi sovellus, jolla kalanviljelyä voidaan tehostaa ja päästöt lähes eliminoida avovesillä viljelyyn verrattuna. Verkkoallaskasvatuksessa päästöillä ei Itämeren kokonaispäästöjen tasolla ole suurta merkitystä, mutta paikallisesti typpi ja fosfori voivat kuormittaa vesistöjä.

2015 julkaistun tutkimuksen mukaan kasvatuslohien terveyttä voitiin parantaa tarjoamalle kaloille tavallista virikkeellisempiä olosuhteita. Virikekasvatuksessa altaisiin sijoitetaan kalojen luontaista ympäristöä emuloivia elementtejä kuten suojapaikkoja ja virtausmuutoksia. Kokeissa virikkeettömiin oloihin verrattuna virikkellisissä oloissa kasvatetuilla lohilla oli pienempi kuolleisuus useimpiin kalatauteihin ja parempi vastustuskyky loistauteihin. Vaikutukset eivät kuitenkaan olleet samanlaisia kaikkia taudinaiheuttajia vastaan.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Mobile fish farms could soon navigate the oceans NewScientist, 2008, arkistoituna Internet Archiven palvelimella
RKTL vesiviljelytilastot
Kalanviljely Suomen Kalankasvattajaliitto
Ruokakalan viljely Gokalastus

Seulonnan keskeiset artikkelit