Harry Järv

Harry Johannes Järv (27. maaliskuuta 1921 Mustasaari – 21. joulukuuta 2009 Tukholma) oli suomalainen (suomenruotsalainen) kirjailija, kääntäjä ja kirjastoneuvos, joka työskenteli pitkään Ruotsin kuninkaallisen kirjaston ylikirjastonhoitajana ja toimi myös sen virkaatekevänä johtajana. Poliittisilta näkemyksiltään hän oli syndikalisti ja anarkisti. Järv osallistui luutnanttina jatkosotaan ja julkaisi vuonna 2000 sotamuistelmansa, joihin osittain pohjautuen Åke Lindman ohjasi myöhemmin samannimisen elokuvan Etulinjan edessä.

Elämä

Nuoruus ja sotavuodet 
Harry Järv kasvoi maanviljelijäperheessä Mustasaaren Karperön kylässä. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Vasa Svenska Lyceumista 1939 ja lähti merille vielä samana vuonna, kunnes Talvisodan puhjettua ilmottautui vapaaehtoisena asepalvelukseen. Jatkosodassa Järv palveli suomenruotsalaisista kootussa Jalkaväkirykmentti 61:ssa ja johti yli kahta sataa vihollisen linjojen taakse tehtyä tiedustelupartiota. Järv otti retkiltä myös valokuvia, joita julkaistiin hänen muistelmateoksessaan. 4. syyskuuta 1943 Järv haavoittui vaikeasti astuttuaan tiedustelutehtävän aikana polkumiinaan. Järviä hoidettiin muun muassa St. Göranin sairaalassa Tukholmassa, eikä hän haavoittumisensa jälkeen ollut enää täysin palveluskelpoinen. Wera von Essen tarjosi Järville ja eräille muille haavoittuneille toipumispaikan kartanossaan. Järville myönnettiin ansioistaan kolme vapaudenristiä ja kaksi vapaudenmitalia. 

Järvin lähin esimies eversti Alpo Marttinen ja Aunuksen ryhmän komentaja kenraali Lennart Oesch ehdottivat hänelle 2. luokan Mannerheim-ristiä, jota myös puolustusministerinä toiminut kenraali Rudolf Walden puolsi. Ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim ei kuitenkaan jostain syystä hyväksynyt anomusta. Vuonna 1945 Järv auttoi asekätkentään osallistunutta Marttista pakenemaan Ruotsiin, vaikka on myöhemmin on kertonut, ettei pitänyt hänestä ihmisenä. Järv oli myös itse punaisen Valpon etsimien pakolaisten joukossa.

Ruotsissa 
Sodan jälkeen Järv sai stipendin Uppsalan yliopistoon, josta hän valmistui filosofian lisensiaatiksi vuonna 1954. Järville myönnettiin myönnettiin filosofian kunniatohtorin arvo vuonna 1973. Kirjallisuudentutkijana hänet tunnettiin erityisesti Franz Kafkan asiantuntijana. Hän julkaisi uransa aikana yli 50 teosta, kuten useita antiikkia ja poliittista historiaa käsitteleviä esseekokoelmia. Järv toimi myös suomenruotsalaisen Horisont- sekä ruotsalaisten Radix- ja Fenix-kulttuurilehtien päätoimittajana.

Järv tunnetaan erityisesti työstään kirjastojen vaalijana ja niiden merkityksen korostajana. Hänen kirjalliseksi testamentikseen luonnehditussa teoksessa Mänsklighetens minne Järv on kuvasi kirjastoja ”ihmiskunnan ainoaksi luotettavaksi ja pysyväksi muistoksi”.

Poliittiset näkemykset 
Ari Vakkilaisen vuonna 1997 tekemässä haastattelussa Järv kertoi kiinnostuneensa anarkismista jo teini-ikäisenä luettuaan Pjotr Kropotkinin teoksia, kuten  Taistelu leivästä. Merillä ollessaan hän otti vaikutteita Suomen Merimies-Unionin syndikalistisen johtajan Niilo Wällärin ajatuksista. Sodassa Järv kertoi toimineensa anarkistisen ideologian mukaisena johtajana. Hän ei noudattanut armeijan käytäntöjä, vaan oli ainoastaan muodollinen johtaja, joka ei milloinkaan komentanut ketään. Järv piti miehiään tasavertaisena ja päätökset toteutettiin demokraattisesti. Hän sai toimintatavoistaan moitteita ylemmiltä upseereilta ja Järviä luonnehdittiin arvioinneissa ”epäsotilaalliseksi”. Ruotsiin muutettuaan Järv liittyi vuonna 1952 ruotsalaiseen syndikalistiseen SAC-ammattijärjestöön ja toimi avustajana sen Arbetaren-lehdessä.

Teokset

Käännöksiä

Palkinnot ja tunnustukset 
 Lotten von Kraemerin palkinto (1986)
 Längmanin kulttuurirahaston palkinto (2001)

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 

Ruotsalaiset kirjastonhoitajat
Ruotsalaiset kielenkääntäjät
Ruotsalaiset kirjallisuustieteilijät
Suomenruotsalaiset kirjailijat
Suomalaiset anarkistit
Suomalaiset toisen maailmansodan sotilaat
Ruotsinsuomalaiset henkilöt
Vuonna 1921 syntyneet
Vuonna 2009 kuolleet