Viiru

Viiru (tarkemmin mineraalipölyn väri) on mineralogiassa mineraalien määrittämiseen ja tunnistamiseen käytettävä menetelmä. Viirulla tarkoitetaan jälkeä, joka jää lasittamattomaan posliiniin naarmutettaessa koetettavaa kiveä siihen. Lasittamaton posliini on riittävän kova ja karhea materiaali jauhamaan mineraalista ohuen kerroksen hienoa pölyä, joka tarttuu posliiniin ja jättää siihen jäljen. Viiru on verrattavissa esimerkiksi lyijykynään; lyijykynän musta grafiitti jauhautuu hyvin hienoksi pölyksi paperia vasten ja jättää siihen mustan jäljen.

Viirun värin määräytyminen 
Mineraalin viiru määräytyy kunkin mineraalin perusväristä, siitä, miten kunkin mineraalin väri muodostuu. Jos mineraali on itsessään läpinäkyvä tai kuultava, sen väri muodostuu yleensä mineraalissa olevista epäpuhtauksista: mm. metallioksideista (esimerkiksi kuparin, kromin tai raudan oksidit). Nämä epäpuhtaudet absorboivat läpinäkyvän mineraalin läpi kulkiessaan tietyt aallonpituudet pois, ja läpi pääsevät aallonpituudet muodostavat mineraalin näkyvän värin.

Läpinäkyvät mineraalit 
Tällaiset täysin puhtaasti kiteytyneiden, itsessään täysin värittömien mineraalien viirut ovat lähes poikkeuksetta valkoisia. Tätä voi verrata esimerkiksi lasiin; olipa lasi minkä väristä tahansa, sen viiru, perusväri ja näin ollen erittäin ohut pöly on täysin väritöntä.

Läpinäkymättömät mineraalit 
Sen sijaan läpinäkymättömien, valoa läpäisemättömien mineraalien viiru on yleensä värillinen. Tämä johtuu siitä että mineraali itsessään on periaatteessa täyttä, valoa läpäisemätöntä ja taittamatonta väripigmenttiä. Tällaiset mineraalit heijastavat, tai absorboivat valon tietyt aallonpituudet itseensä.

Esimerkkejä mineraalien viiruista 
Esimerkkeinä mineraalien viiruista ovat muun muassa musta turmaliini (schörl), musta granaatti (melaniitti) ja mustana, keltaisena, sinisenä tai ruskeana esiintyvä anataasi. Nämä mineraalit ovat anataasia lukuun ottamatta silminnähden täysin läpinäkymättömiä, mutta perusväreiltään ne ovat kuitenkin värittömiä, ne läpäisevät juuri sen verran valoa että vain muutamien mikrometrien paksuinen viiru läpäisee valon silminnähtävästi. Toisin sanoen esimerkiksi violetin ametistin viiru on valkoinen, mutta mitä paksumpi kide on, sitä suurempi määrä pigmenttiä on sen läpi kulkevan valon matkalla. Näin kiteen läpi kulkevasta valosta ehtivät absorboitua ne aallonpituudet joiden puuttuminen määrää jäljelle jäävän valon, ja mineraalin värin.

Värillisiä, läpinäkyviä tai -kuultavia mineraaleja taas on esimerkiksi auripigmentti, joka on yleensä heikosti läpikuultava, kuitenkin valoa jonkin verran, ja varsinkin kiteinä hyvin läpäisevä mineraali. Auripigmentti esiintyy joko keltaisena, tai yleensä oranssina, mutta sen viiru on kirkkaankeltainen. 

Hematiitin viiru taas on verenpunainen. Hematiitti onkin saanut nimensä tästä – kreikan kielen verta tarkoittavan sanan hemos mukaan.

Timantilla taas ei varsinaisesti ole viirua lainkaan, koska se on itsessään kovempi kuin posliini ja naarmuttaa sitä, mutta periaatteessa timantin viiru on valkoinen, koska sen ohueksi jauhettu pöly on väritöntä.

Eri mineraalien viiruja

Katso myös 
 Väri
 Valo
 Aallonpituus
 Absorptio
 Heijastuminen
 Taittuminen

Lähteet 
 Schumann, Walter, 1993: Kivet ja mineraalit. Otava, Keuruu. ISBN 951-1-10207-9
 Schumann, Walter, 1989: Jalokivet ja korukivet. Otava, Keuruu. ISBN 951-1-10837-9
 Brocardo, G., 1994: Minerals & Gemstones. ISBN 0-7153-0197-7

Aiheesta muualla 

Fysikaalinen mineralogia