Power ballad

Power ballad on rockmusiikin alalaji, jolle on tyypillistä balladeiksi kutsuttujen hitaiden kappaleiden esiintyminen. Mahtipontiset "power balladit" olivat yleisiä 1980-luvun glam metal -yhtyeiden tuotannossa. Sellaisten yhtyeiden kuin Bon Jovin, Def Leppardin, Poisonin, Scorpionsin ja Whitesnaken tuotannossa oli paljon power balladeja. Myös eräiden muiden tyylilajien edustajat ovat tunnettuja power balladeista, kuten esimerkiksi Bryan Adams, Cher, Celine Dion, Foreigner ja Styx.

Power balladin ja perinteisen balladin erona voitaneen pitää bändisovituksia. Power balladille on ominaista viimeistään kappaleen loppuun mentäessä särötettyjen ”voimasointujen” käyttö kitaroissa muuten pehmeän musiikillisen ilmaisun taustalla. Balladin perinteisessä ilmaisussa voimasoinnuille ei nähty tarvetta. Hyvänä esimerkkinä toimii Evanescence-yhtyeen My Immortal-single, josta on kaksi hyvin erilaista sovitusta. Alkuperäinen albumiversio sisältää vain solisti Amy Leen herkän tulkinnan pianon säestämänä, mutta musiikkivideota varten äänitettiin myös versio koko yhtyeen voimin.

Tunnettuja power balladien esittäjiä 

 Aerosmith
 Bon Jovi
 Bonnie Tyler
 Bruce Springsteen
 Bryan Adams
 Celine Dion
 Cher
 Def Leppard
 Foreigner
 Iron Maiden (Wasting Love)
 Linkin Park (What I've Done, One More Light)
 Lynyrd Skynyrd
 Guns N' Roses
 Metallica (Nothing Else Matters)
 Nightwish
 Pantera
 Poison
 REO Speedwagon
 Skid Row
 Scorpions
 Slipknot (Snuff)
 Soundgarden
 Stryper
 Styx
 Whitesnake

Lähteet

Metallimusiikkiin liittyvät käsitteet
Rockin tyylilajit

en:Ballad#Pop and rock ballads