Clarence ”Gatemouth” Brown

Clarence ”Gatemouth” Brown (18. huhtikuuta 1924 – 10. syyskuuta 2005) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hänet liitetään usein bluesmusiikkiin, mutta hän hallitsi myös lukuisia muita tyylejä kuten countryn ja jazzin. Hän oli multi-instrumentalisti, jonka soittimiin kuuluivat kitara, viulu, alttoviulu, mandoliini, huuliharppu ja rummut. Uransa aikana Brown levytti 30 levyä.

Elämä ja ura

Varhaiset vaiheet ja Peacock vuodet
Brown syntyi Vintonissa, Louisianassa ja varttui Orangessa, Texasissa. Hänen isänsä oli suosittu muusikko, joka soitti cajunia, bluegrassia ja countrya. Brown kuunteli isänsä soittamien musiikintyylien lisäksi Count Basie, Lionel Hamptonin ja Duke Ellingtonin big bandeja. Hän sai lempinimensä ”Gatemouth” () high school -opettajaltaan syvän äänensä takia.

Brownin ura ammattimuusikkona alkoi vuonna 1945, jolloin hän soitti rumpuja Texasin San Antoniossa. Suurempaa mainetta Brown alkoi saada vuonna 1947, kun hän oli T-Bone Walkerin keikalla Houstonissa Bronze Peacock -nimisellä yökerholla ja alkoi pääesiintyjän sairastuttua soittaa kitaralla omaa kappalettaan nimeltä ”Gatemouth Boogie”. Yleisön positiivisen reaktion nähtyään yökerhon pitäjä Don Robey päätti ryhtyä Brownin manageriksi. 

Kaksi Aladdin-merkille tehtyä singleä eivät menestyneet, jolloin Robey perusti oman Peacock-yhtiönsä. Tälle merkille tehdyt blueslevytykset ovat Brownin uran keskeisintä materiaalia, ja ne on nykyään saatavissa CD:llä nimeltä The Original Peacock Recordings. Brownin oli ensimmäisiä capoa käyttäviä sähkökitaristeja. Monet paikalliset kitaristit, kuten Albert Collins ja Johnny "Guitar" Watson, ottivat Brownin tyylistä merkittäviä vaikutteita omaan soittoonsa. Listamenestystä Brown ei merkittävyydestään huolimatta saanut. Hänen ainoa kotialueen ulkopuolella menestynyt singlensä oli ”Mary is Fine” (B-puolella ”My Time is Expensive”). Muita merkittäviä blueskappaleita olivat ”She Walked Right In”, ”Rock My Blues Away” ja ”Dirty Work at the Crossroads” sekä instrumentaalit ”Boogie Uproar” ja ”Gate Walks to Board”. Brownin yhteistyö Peacockin kanssa jatkui läpi 1950-luvun aina vuoteen 1960 asti.

Myöhemmät ajat
1960-luku oli Brownin pitkällä uralla hiljaisin vuosikymmen. Brown oli aiemmin elänyt Texasissa, mutta muutti 1960-luvulla Nashvilleen ottaakseen osaa R&B-musiikkia sisältäneeseen DJ Bill ”Hoss” Allenin juontamaan televisio-ohjelmaan nimeltä The!!!!Beat. Brown toimi ohjelman housebandin johtajana vuonna 1966. Nashvillessä Brown levytti myös muutamia country-singlejä, joista eniten huomiota sai pienelle Hermitage-yhtiölle levytetty Little Jimmy Dickens -cover ”May the Birds of Paradise Fly Up Your Nose” (1965). 1960-luvun lopulla Brown päätti jättää musiikkibisneksen taakseen ja muutti New Mexicoon työskentelemään apulaissheriffinä.

1970-luvun alussa bluesia arvostava yleisö kuitenkin veti Brownin Eurooppaan, jossa hän teki kiertueen yhteensä kaksitoista kertaa vuodesta 1971 alkaen. Brownin esittämä musiikki oli nyt monipuolistunut, ja hänen ohjelmistoonsa kuului bluesin lisäksi runsaasti countrya, jazzia ja jopa calypsoa. Merkittäväksi yhteistyökumppanikseen Brown löysi countrymuusikko Roy Clarkin, jonka kanssa hän levytti MCA:lle vuonna 1979 albumin Makin’ Music. Brownista tuli myös ulkoministeriön valtuuttama yhdysvaltalaisen musiikin lähettiläs, ja hän sai tässä roolissa tehtäväkseen kierrellä soittamassa myös Itä-Afrikassa. 1970-luvun lopussa Brown muutti New Orleansiin.

1980-luvulla Brown levytti useita levyjä Rounder Recordsille ja Alligator Recordsille, jotka elvyttivät hänen uraansa Yhdysvalloissa. Hän teki vuosikymmenen aikana useita kiertueita kotimaassaan sekä ulkomailla soittaen usein 250–300 keikkaa vuodessa. Vuonna 1982 Brown sai Grammy-palkinnon levystään Alright Again!. Ahkera keikkailu jatkui pitkin 1990-lukua aina Brownin viimeisiin elinvuosiin saakka. Esiintymisiä oli esimerkiksi Australiassa, Uudessa-Seelannissa, entisen Neuvostoliiton maissa sekä myös poliittisten konfliktien repimillä alueilla Keski-Amerikassa ja Afrikassa. ”Ihmiset eivät voi tulla luokseni, joten menen heidän luokseen”, Brown selitti.

Kuolema
Syyskuussa 2004 Brownilla diagnosoitiin keuhkosyöpä. Hänellä oli ennestään emfyseema ja sydänvaivoja, joten hän päätti lääkäreiden kanssa luopua sairauden hoidosta. Ennen kuolemaa Brownia kohtasi kuitenkin vielä tragedia: hänen kotinsa Louisianan Slidellissä joutui hurrikaani Katrinan tuhoamaksi vuonna 2005, ja hänet evakuoitiin Texasin Orangeen. Siellä hän kuoli veljensä talossa 81-vuotiaana 10. syyskuuta. Viimeiseksi levyksi jäi vuoden 2004 lopulla ilmestynyt Timeless.

Brownista oli tullut viimeisten vuosikymmeniensä aikaan erittäin arvostettu lukuisia tyylejä taitava muusikko. Kitaransoittoonsa Brownilta vaikutteita saaneita artisteja ovat esimerkiksi Albert Collins, Guitar Slim, J. J. Cale ja Johnny "Guitar" Watson. Frank Zappa piti Brownia jopa lempparikitaristinaan.

Diskografia 
 San Antonio Ballbuster (1948)
 The Blues Ain't Nothin' (1972)
 Just Got Lucky (1973)
 Cold Strange (1973)
 Sings Louis Jordan (1973)
 Black Jack (1975)
 Down South in Bayou County (1975)
 Gate's on the Heat (1975)
 Bogalusa Boogie Man (1976)
 Makin' Music (Roy Clarkin kanssa, 1979)
 Alright Again! (1981)
 One More Mile (1982)
 Atomic Energy (1984)
 Pressure Cooker (1985)
 More Stuff (1985)
 Real Life (Live) (1987)
 Texas Swing (1988)
 Standing My Ground (1989)
 The Original Peacock Recordings (1990)
 No Looking Back (1992)
 Live 1980 (1994)
 The Best of Clarence Gatemouth Brown, A Blues Legend (1995)
 Man (1995)
 A Long Way Home (1996)
 Gate Swings (1997)
 Okie Dokie Stomp (1999)
 American Music, Texas Style (1999)
 Guitar in My Hand (2000)
 Okie Dokie (2000)
 The Definitive Black & Blue Sessions: Sings Louis Jordan (2001)
 Back to Bogalusa (2001)
 His First Recordings: 1947–1951 (2002)
 1947–1951 (2002)
 Hot Club Drive (2003)
 Timeless (2004)
 1952–1954 (2005)

Aiheesta muualla

 Clarence ”Gatemouth” Brownin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot
Yhdysvaltalaiset jazzmuusikot
Yhdysvaltalaiset countrymuusikot
Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset huuliharpistit
Yhdysvaltalaiset viulistit
Yhdysvaltalaiset rumpalit
Grammy-palkinnon saajat
Vuonna 1924 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet