Eero A. Wuori

Eero Aarne Wuori (vuoteen 1942 Vuori; 11. elokuuta 1900 Helsinki – 12. syyskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen journalisti ja poliitikko. Hän oli ministerinä Suomen Sosialidemokraattisesta Puolueesta. Hänellä oli Paasikiven III hallituksessa neljä ministerinsalkkua: hän oli ministeri valtioneuvoston kansliassa 7. elokuuta 1945 – 29. syyskuuta 1945, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri 17. huhtikuuta 1945 – 29. syyskuuta 1945 ja ministeri kansanhuoltoministeriössä sekä ministeri sosiaaliministeriössä 27. huhtikuuta 1945 – 29. syyskuuta 1945.

Elämä ja ura

Lapsuus ja nuoruus 
Wuoren vanhemmat olivat puuseppä Oskar Wuori ja Josefiina Kuntonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1929 oli Kerttu Juliana o.s. And (1903–1987), ja heillä oli yksi tytär. Eero Wuori ehti käydä Helsingin normaalilyseota seitsemän luokkaa, kunnes joutui vuonna 1918 keskeyttämään koulunkäyntinsä.

Toiminta kommunistina 
Wuori osallistui koulupoikana Suomen sisällissotaan punaisten puolella huoltotehtävissä ja päätyi Pietariin, jossa oli perustamassa Suomen kommunistista puoluetta. Punaupseerikurssin suoritettuaan Wuori toimi puoluetehtävissä Suomessa ja Ruotsissa. Hän jäi kiinni komennuksellaan Suomessa 1. marraskuuta 1919 ja sai sodan aikaisista ja SKP-toimistaan yhteensä kymmenen vuoden kuritushuonerangaistuksen, jota hän suoritti Tammisaaren ja Turun vankiloissa. Hänet tuomittiin myös menettämään kansalaisluottamuksensa 8 vuodeksi rangaistusajan yli. Hänet armahdettiin vuonna 1925, jolloin hän oli jo etääntynyt kommunisteista. Vankeudesta vapauduttuaan Wuori työskenteli Kansan Työ -lehden toimittajana vuosina 1926–1930 ja päätoimittajana 1930–1938.

Wuoren kanssa läheisessä yhteistyössä 1950- ja 1960-luvuilla olleen Max Jakobsonin mukaan nuoruuden katkerat kokemukset heijastuivat Wuoren koko loppuelämään kausittaisena masennuksena ja alkoholismina. Vajavaiseksi jääneestä koulutaustastaan huolimatta Wuorella oli Jakobsonin mukaan laajat ja syvälliset tiedot historiasta ja politiikasta, minkä lisäksi hän puhui sujuvasti ruotsia, englantia ja venäjää. Toimiessaan suurlähettiläänä Lontoossa Wuori saattoi sanoa sikäläisille poliitikoille opiskelleensa kuusi vuotta ”Kakolan yliopistossa”.

Luottamustehtävissä Suomessa 
Kansalaisluottamus Wuorelle palautettiin 1.3.1937. Ennen ministeriksi tuloaan Wuori oli SAK:n puheenjohtaja 1938–1945. SAK:n valtuusto oli valinnut hänet yksimielisesti puheenjohtajaksi 19.12.1937. SAK:n puheenjohtajana Wuori vaikutti keskeisesti niin sanottuun tammikuun kihlaukseen. Kun Saksan johtaja Adolf Hitler vieraili marsalkka Gustaf Mannerheimin luona tämän 75-vuotispäivänä kesäkuussa 1942, Wuori oli kutsuvieraiden joukossa. 

Jatkosodan pitkittyessä Wuori liittyi rauhanoppositioon ja solmi läheiset suhteet Juho Kusti Paasikiveen. Wuori oli SDP:ssä Väinö Tannerin ja tannerilaisuuden merkittävimpiä kriitikkoja 1944–1945 ja ajoi jatkosodan loppuvaiheessa ammattiyhdistysliikettä erillisrauhan kannalle. SAK oli lähettänyt toukokuussa v. 1943 Valtioneuvostolle kirjelmän, jonka mukaan se oli ollut koko ajan rauhan linjalla, ei hyväksynyt Ryti–Ribbentrop-sopimusta ja neuvotteluja Neuvostoliiton kanssa olisi pitänyt jatkaa. Kun neuvostojoukkojen hyökkäys kesäkuussa v. 1944 Kannaksella oli alkanut, oli SAK halunnut uuden hallituksen, joka olisi alkanut neuvotella Neuvostoliiton edustajien kanssa. 

SKDL kannatti Wuorta pääministeriksi keväällä 1946 Paasikiven noustua presidentiksi, mutta sosialidemokraattien eduskuntaryhmän enemmistö vastusti.

Ura diplomaattina 
Ministerikausien jälkeen hän lähti diplomaattiuralle ja toimi edustajana Lontoossa 1945–1947 ja lähettiläänä vuosina 1947–1952 ja suurlähettiläänä Moskovassa 1955–1963 ja Tukholmassa 1964–1965 sekä väliajan ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkönä. Tukholmasta palattuaan Wuori ehti vielä toimia tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikkönä ennen tapaturmaista kuolemaansa.

Presidentti Juho Kusti Paasikivi nimitti Wuoren ulkoministeriön korkeimpaan, vuosikausien ajan täyttämättä olleeseen virkaan, poliittisen osaston päälliköksi 1. toukokuuta 1953 alkaen. Nimitys liittyi tilanteeseen, jolloin Paasikiven pitkäaikainen ystävä ja luottamusmies Carl Enckell oli siirtynyt eläkkeelle, ulkoministerin salkku oli joutunut hallitusneuvotteluissa puolueiden väliseksi kiistakapulaksi eikä ulkoministeriksi tahtonut löytyä ulkopolitiikan asiantuntijaa. Max Jakobsonin mukaan nimenomaan Wuori nosti ulkoministeriön poliittisen osaston päällikön tasavallan presidentin henkilökohtaiseksi luottamusmieheksi, johon presidentti piti yhteyttä ulkoministerin ohitse.

Neuvostoliiton ulkoministeri Andrei Gromyko jätti 30. lokakuuta 1961 silloin Moskovan-suurlähettiläänä toimineelle Wuorelle nootin, jossa esitettiin Suomelle YYA-sopimukseen perustuvia ”konsultaatioita”.

Neuvostoliiton tiedustelupalvelun asiamies 
Vuonna 2009 julkaistun professori Osmo Apusen ja tutkija Corinna Wolffin kirjan Pettureita ja patriootteja mukaan Wuori toimi jatkosodan ratkaisevissa vaiheissa helmi–lokakuussa 1944 Neuvostoliiton "poliittisena vaikuttaja-asiamiehenä". Hän antoi sisäpiirin tietoja hallituksen, eduskunnan ja päämajan keskusteluista Neuvostoliiton tiedustelupalvelulle NKGB:lle.

Julkaisuja
 Mitä SAK tahtoo (1943)

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

 
 

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Suomen ministerit
Suomalaiset ammattiyhdistysjohtajat
Tasavallan presidentin kanslian kansliapäälliköt
Suomen Neuvostoliiton suurlähettiläät
Suomen sisällissodan punaiset
Punaupseerit
Vuonna 1900 syntyneet
Vuonna 1966 kuolleet