Bolševikkien kansallisuuspolitiikka

Bolševikkien kansallisuuspolitiikka merkitsi vastausta kritiikkiin siitä, että Venäjän keisarikunta oli ”kansojen vankila”. Bolševikit sallivat kansallisuuksille itsemääräämisoikeuden toisin kuin monarkistit, jotka tahtoivat säilyttää keisarivallan avulla yhtenäisen ja jakamattoman '”Pyhän Venäjän”. Marxilais-leniniläisen teorian kannalta kansojen itsenäistyminen Venäjästä oli kuitenkin vain välivaihe siksi, kunnes ne yhdentyisivät taloudellisten seikkojen vuoksi jälleen Venäjään.

Venäjän keisarikunnan eli sittemmin Venäjän väliaikaisen hallituksen johtaman Venäjän tasavallan muuttamisesta yhtenäisvaltiosta liittovaltioksi olisi voitu ensimmäisen maailmansodan ajan lopun odotusten mukaisesti keskustella. Keskustelu olisi pitänyt käydä yleisvenäläisessä perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa. Kokous kutsuttiin koolle vuoden 1918 vaalien jälkeen, mutta bolševikit hajottivat sen, eikä keskustelua liittovaltioksi siirtymisestä käyty.

Aluksi Saksa ja Itävalta-Unkari painostivat bolševikkeja suostumaan joidenkin alueiden itsenäistymiseen. Myöhemmin painostus lisääntyi myös muilta tahoilta. Venäjän sisällissodan rajoittamiseksi bolševikit suostuivat joidenkin alueiden tosiasialliseen itsenäistymiseen, kun taas toisilla alueilla huolehdittiin siitä, että muodostui vastarintaliikkeitä, jotka aloittivat sisällissodan. Sodan alettua Neuvosto-Venäjä tuli avuksi.

Brest-Litovskin rauhassa Saksa pakotti Neuvosto-Venäjän tunnustamaan joukon itsenäisiä valtioita.

Bolševikkien kansallisuuspolitiikasta seurasi 1925–1931 muun muassa Karjalan työkansan kommuunissa suomalaistamispolitiikan vaihe. Suomalaistamispolitiikkaa oli käytetty perusteluna sille, miksi Suomen voisi liittää Karjalaan. Aikaisemmin politiikkaa käytettiin myös perusteluna sille, miksi Venäjän Karjalan karjalaisten ei tarvitse pyrkiä liittyä Repolan ja Porajärven tapaan valtiolliseen yhteyteen Suomen kanssa, vaan neuvostoliittolainen kulttuuriautonomia riittää.

Bolsevikkien kansallisuuspolitiikka