Ray Brown

Raymond Matthews Brown (13. lokakuuta 1926 – 2. heinäkuuta 2002) oli yhdysvaltalainen jazzkontrabasisti. Häntä pidetään yhtenä soittimensa arvostetuimpana taitajana.

Elämä
Ray Brown syntyi Pittsburghissa Pennsylvaniassa, ja aloitti piano-opinnot kahdeksanvuotiaana. High school -aikanaan koulun jazzorkesterissa oli basistin paikka vapaana, ja Brown aloitti kontrabasson soiton 
.
Hän sai varhain vaikutteita Duke Ellingtonin yhtyeen basistin, Jimmy Blantonin soitosta. Nuori Ray Brown alettiin tuntea yhä paremmin Pittsburghin jazzpiireissä, ja hänen ensimmäiset kokemuksensa yhtyeissä olevat Jimmy Hinsley Sextet ja Snookum Russelin yhtye. Valmistuttuaan high schoolista ja kuultuaan tarinoita New Yorkin 52. kadun jazzympyröistä, hän osti menolipun kaupunkiin.

Saavuttuaan New Yorkiin kahdenkymmenen vuoden ikäisenä hän tapasi pianisti Hank Jonesin, jonka kanssa oli aikaisemminkin työskennellyt, ja hänet esiteltiin Dizzy Gillespielle, joka etsi basistia. Gillespie kiinnitti Brownin saman tien ja pian hän soittikin alan huippumuusikoiden, kuten Art Tatumin sekä Charlie Parkerin kanssa.

Vuodet 1946–1951 Brown soitti Gillespien yhtyeessä. Yhdessä vibrafonisti Milt Jacksonin, rumpali Kenny Clarken sekä pianisti John Lewisin kanssa he muodostivat Gillespien rytmisektion, ja heidän työskentelynsä yhdessä johtivat lopulta Modern Jazz Quartetin syntyyn. Brown tutustui Ella Fitzgeraldiin kun tämä liittyi Gillespien yhtyeeseen vetonaulaksi Yhdysvaltain eteläosien kiertueelle 1947. He menivät samana vuonna naimisiin, ja adoptoivat Fitzgeraldin siskopuolen Francesin lapsen, jonka he kastoivat Ray Brown Junioriksi. Fitzgerald ja Brown erosivat vuonna 1952.
Samoihin aikoihin Brown esiintyi myös Norman Granzin järjestämissä Jazz at the Philharmonic -konserttisarjoissa. Vuoden 1949 samaisessa konsertissa Brown työskenteli ensi kertaa pianisti Oscar Petersonin kanssa, jonka triossa Brown soitti vuodet 1951–1966. Tämän jälkeen hän toimi esiintyjän ohella myös managerina ja promoottorina. Vuosina 1957–1959 hän soitti Blossom Dearien viidellä ensimmäisellä albumilla (Verve Records).

Brown vakiintui Los Angelesiin 1966, jolloin hän soitti useissa televisioyhtyeissä. Hän säesti myös tämän ajan suurimpia tähtiä, kuten Frank Sinatraa, Billy Eckstineä, Tony Bennettiä, Sarah Vaughania ja Nancy Wilsonia. Hän toimi managerina entiselle yhtyeelleen Modern Jazz Quartetille kuten myös nuorelle Quincy Jonesille, tuotti näytöksiä Hollywood Bowliin, kirjoitti jazzkontrabassoon liittyviä oppikirjoja, ja kehitti jazzsellon.

Ollessaan Los Angelesissa hän sävelsi musiikkia elokuviin ja televisiosarjoihin. Hän sai ensimmäisen Grammy-palkintonsa sävellyksestään "Gravy Waltz", jota tultiin myöhemmin käyttämään The Steve Allen Shown tunnusmusiikkina. 

Vuosina 1974–1982 Brown esiintyi ja äänitti albumeja kitaristi Laurindo Almeidan, saksofonisti-huilisti Bud Shankin, ja rumpalin Shelly Mannen (jonka Jeff Hamilton korvasi vuodesta 1977) kanssa The L.A. Four -yhtyeen nimellä.

Hän teki vibrafonisti Milt Jacksonin kanssa jälleen levyn: albumilla Jackson, Johnson, Brown & Company (1983) soittivat lisäksi pasunisti J. J. Johnson, pianisti Tom Ranier, kitaristi John Collins ja rumpali Roy McCurdy.

Myöhäisemmät vuodet

1980- ja 1990-luvuilla hän johti omaa trioaan ja kehitti yhä soittoaan. Myöhäisinä vuosinaan hän levytti ja teki kiertueita pianisti Gene Harrisin kanssa. 1980-luvun alussa hän löysi uuden kyvyn, Diana Krallin, ravintolassa Nanaimossa, Brittiläisessä Kolumbiassa.

Hän jatkoi esiintymisiään elämänsä loppuun asti; Brown kuoli ottaessaan torkkuja ennen esiintymistään Indianapolisissa.

Vuonna 2003 Brown nimitettiin Down Beat -lehden Jazz Hall of Fameen.

Valikoitu diskografia
 New Sounds in Modern Music (1946), Savoy 
 Bass Hit! (1956), Norgran Record
 This is Ray Brown (1958), Polygram 
 Jazz Cello (1960), Verve 
 Ray Brown with the All Star Band (1962), Verve 
 Night Train (1962), Polygram 
 Ray Brown with Milt Jackson (1965), Verve 
 This One’s for Blanton (1972), Original Jazz 
 The Giants (1974), Original Jazz Classics 
 The Big 3 (1975), Pablo 
 Brown’s Bag (1975), Concord Jazz 
 Quadrant (1977),Original Jazz Classics
 Montreux ’77 (1977), Original Jazz Classics 
 Live at the Concord Jazz Festival (1979), Concord Jazz 
 Tasty! (1979), Concord Jazz
 Echoes from West (1981), Atlas 
 Milt Jackson - Ray Brown Jam (1982), Pablo 
 One O’Clock Jump (1984), Verve 
 Don’t Forget the Blues (1985), Concord Jazz 
 The Red Hot Ray Brown Trio (1985), Concord Jazz 
 Two Bass Hits (1988), Capri 
 After Hours: Jazz Standards (1989), Telarc 
 Summer Wind: Live at the Loa (1990), Concord Jazz 
 Live at the Blue Note (1990), Telarc 
 Old Friends (1991), Telarc 
 Bassface (1993), Telarc 
 Encore at the Blue Note (1993), Telarc 
 Black Orpheus (1994), Evidence 
 Don’t Get Sassy (1994), Telarc 
 Some of My Best Friends Are… The Piano Players (1995), Telarc 
 Some of My Best Friends Are… The Sax Players (1996), Telarc 
 SuperBass (1997), Telarc 
 Live at Scullers (1997), Telarc 
 Ultimate Oscar Peterson (1998), Polygram 
 The Very Tall Band Milt Jacksonin ja Oscar Petersonin kanssa (1998), Telarc
 Some of My Best Friends Are… Singers (1998), Telarc 
 Moonlight in Vermont (1998), Prevue 
 Summertime - Ray Brown Trio Ulf Wakeniuksen kanssa (1998), Telarc
 Some of My Best Friends Are… The Trumpet Players (2000), Telarc 
 Live at Starbucks (2001), Telarc 
 SuperBass 2 (2001), Telarc 
 Some of My Best Friends Are… Guitarists (2002), Telarc 
 Ray Brown, Monty Alexander, Russell Malone (2002), Telarc 
 Straight Ahead (2003), Concord Jazz 
 Walk On (2003), Telarc

Lähteet

Aiheesta muualla
Ray Brown  Hard Bop -sivustolla 
Ray Brownin elämäkerta Connexions.org -sivustolla 
Nekrologi New York Timeissa  July 4, 2002 
Ray Brownin soitosta tehtyjä transkriptioita 

Yhdysvaltalaiset jazzmuusikot
Yhdysvaltalaiset kontrabasistit
Jazzkontrabasistit
Vuonna 1926 syntyneet
Vuonna 2002 kuolleet