Konstruktiokielioppi

Konstruktiokielioppi eli rakennelmakielioppi on  kognitiiviseen kielitieteeseen sekä evoluutiokielitieteeseen liittyvä kielen  sosiobiologinen kuvaustapa. Konstruktiokieliopissa kielen katsotaan muodostuvan muodosta ja merkityksestä. Muotoon lasketaan kuuluviksi lauseopilliset, muoto-opilliset ja prosodiset kuviot ja merkitykseen puolestaan merkitysoppi, pragmatiikka sekä diskurssirakenne. Kielioppia pidetään tässä näkökulmassa limittäisten ja toisiaan täydentävien kuvioiden mutkikkaina verkostoina. Konstruktiokielioppi ei katso perinteisen näkemyksen mukaista kielioppia sääntöineen olevan olemassakaan, vaan tarkastelun alla oleva ilmiö on konstruktioiden joukko tai populaatio. Yksittäiset konstruktiot ovat valikoitumisen yksiköitä, joiden kyky sopeutua kielijärjestelmään vaikuttaa niiden eloonjäämiseen pitkällä aikavälillä.

Konstruktiokieliopin kannattajien ajatuksena on, etteivät kieli ja kulttuuri ole ihmisten suunnittelemia vaan niin sanottuja emergenttejä eli itsestään rakentuvia ilmiöitä, jotka ovat rinnastettavissa lajien kehitykseen tai luonnossa esiintyviin rakennelmiin kuten yhdyskuntahyönteisten pesiin. Siihen liittyy olennaisesti kognitiivisen kielitieteen käsitteitä, jotka pyrkivät eri tavoin perustelemaan, miksi ihmisen järkiperäinen ja luova toiminta on automaattista eikä suunniteltua.

Käsitteitä

Konstruktio

Konstruktio tarkoittaa konstruktiokieliopissa muodon ja merkityksen yhteenliittymää kielen evoluution yksikkönä. Se on aluksi korvannut idiomin käsitteen ja sittemmin myös sanan, morfeemin sekä lausekkeen. Kieltä pidetään konstruktioiden joukkona tai populaationa. Tässä merkityksessään konstruktio vastaa  memetiikan ja muiden kulttuurievoluutiomallien meemiä eli  kopioitujaa, jota voidaan kutsua myös lingveemiksi.

Esimerkkejä konstruktiotyypeistä:
 Sana: omena. Merkitys: omena.
 Idiomi: X pitää Y:tä itsestäänselvyytenä. Merkitys: 'X ei arvosta Y:tä'.
 Vertailulauseke: Juha on isompi kuin Tapio. Merkitys: 'X on enemmän Adj kuin Y'. (Adj = adjektiivi.)
 Resultatiivilauseke: Hän tuudittaa vauvan uneen. Merkitys: 'X tekee Y:n Z:ksi V:mällä'. (V = verbi.)

Merkityskehys

Merkityskehys (eng. semantic frame) tarkoittaa sitä viitekehystä, johon kunkin konstruktion merkitys kuuluu. Kognitiivisen kielitieteen mukaan ihmisellä ei ole mitään erityistä kielitietoa, vaan sanojen merkitykset ovat järjestäytyneet samalla tavalla kuin muukin tieto: tietosanakirjamaisesti. Tässä suhteessa konstruktiokielioppi asettaa itsensä vastakkaiseen ääripäähän generatiivisesta kieliopista katsottuna, jossa kielellinen ja ei-kielellinen tieto sekä semantiikka ja pragmatiikka on rajattu tiukasti erilleen.  Strukturalistisen kielitieteen oppositioteoriasta eroten kehyssemantiikan mukaan käsitteet eivät ole toisiaan vastaan määriytyviä vaan taustaa vasten hahmottuvia. Merkityskehysteoriaa ovat kehittäneet John Haiman, Charles Fillmore ja Adele Goldberg.

Käsitteiden sulauma

Käsitteiden sulauma (eng. conceptual blending) on teoria siitä, kuinka luova ja järkiperäinen ajattelu, esimerkiksi matemaattisten tehtävien ratkaisu, voi toimia merkityskehysten tai käsitteellisten vertauskuvien varassa. Kognitiivisen kielitieteen mukaan ajattelu perustuu mielikuvaskeemoihin ollen pääosin alitajuista. Sulaumateorian mukaan eri  skenaarioiden osaset ja suhteet 'sulautuvat' alitajuisessa prosessissa. Käsitteiden sulautumisteorian ovat kehittäneet kielitieteilijät Gilles Fauconnier ja Mark Turner. Sen tavoitteena on memetiikan kaltaisesti selittää ideoiden siirtymää yksilöltä toiselle.

Konstruktiokielioppi Suomessa

Konstruktiokielioppia edistää Suomen kognitiivisen kielitieteen seura FiCLA, ja se kuuluu Helsingin yliopiston kielentutkimuksen ja tutkijakoulutuksen painopisteisiin. Suomalaisiin konstruktiokielitieteilijöihin lukeutuvat Ilona Herlin ja Jan-Ola Östman.

Arvostelua

Humanistista kielentutkimusta puolustava ja darvinismista kielitiedettä vastustava Esa Itkonen kyseenalaistaa Adele Goldbergin, Michael Tomasellon, Mark Turnerin, Gilles Fauconnierin, William Croftin ja George Lakoffin työn omaperäisyyden. Itkosen mukaan konstruktiokielitieteilijät ovat siirtäneet kielitieteen vanhoja ajatuksia omiin nimiinsä lisäten vain joitakin perättömiä väitteitä. Esimerkiksi konstruktiotyyppi ja käsitesulauma vastaavat William Dwight Whitneyn, Leonard Bloomfieldin, Charles Hockettin ja muiden edesmenneiden amerikkalaistutkijoiden käsitteitä analogia ja sulauma.

Toisaalta harhaanjohtavana on pidetty konstruktiokielitieteilijöiden antamaa käsitystä, jonka mukaan heidän lähestymistapansa olisi humanistitutkija Ferdinand de Saussuren työn jatkumoa. Saksan kielen tutkija Elisabeth Leiss pitää konstruktiokielioppia tieteen taantumana yhdistäen sen August Schleicherin 1800-luvun sosiaalidarvinismiin.

Lähteet

Aiheesta muualla
Helsingin yliopisto, Antti Leino, Konstruktiokielioppi
Esa Itkonen: Konstruktiokielioppi ja analogia.

Kielioppi