L.A. Woman

L.A. Woman on yhdysvaltalaisen The Doors -yhtyeen 29. huhtikuuta 1971 julkaistu kuudes studioalbumi. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat singlenä julkaistut ”Riders on the Storm” ja ”Love Her Madly”, sekä ”The WASP (Texas Radio and the Big Beat)”. L.A. Woman on The Doorsin albumeista kaikkein blues-painotteisin.

L.A. Woman jäi The Doorsin viimeiseksi studioalbumiksi, jolla on mukana solisti Jim Morrison. Hän kuoli Pariisissa 3. heinäkuuta 1971.

Vuonna 2003 Rolling Stone -lehti valitsi L.A. Womanin 500 Greatest Albums of All Time -listallaan sijalle 364.

Äänitykset 
Albumin työstö alkoi joulukuussa 1970. Rupeamaan liittyi paljon ongelmia. Sessioita yritettiin aloittaa Los Angelesin Sunset Sound -studiossa, mutta siihen mennessä The Doorsin kaikki albumit tuottanut Paul A. Rothchild ei ollut tyytyväinen yhtyeen uuteen materiaaliin, vaan kutsui sitä ”hissimusiikiksi”. Lopulta hän ilmoitti yhtyeelle vetäytyvänsä tuottajan tehtävästä. Rothchild on myöhemmin kritisoinut erityisesti solisti Jim Morrisonia, jota ei tuntunut kiinnostavan mikään.

Uudeksi tuottajaksi ilmoittautui äänittäjä Bruce Botnick, jonka mielestä levytysprosessia tulisi yksinkertaistaa. Hänen ehdotuksestaan yhtye vuokrasi Wally Heider Studiosin siirrettävän äänityskaluston, joka siirrettiin yhtyeen harjoitustilaan Santa Monica Boulevardille. Levyn äänittämisellä harjoitteluolosuhteissa tavoiteltiin rentoa tunnelmaa. Miksauspöytä sijoitettiin yläkertaan manageri Bill Siddonsin toimistoon. The Doorsilla oli ollut tapana äänittää albumit 16-raitatekniikalla, mutta Botnickin ehdotuksesta L.A. Woman nauhoitettiin kannettavilla 8-raitalaitteilla.

Botnickin ideasta yhtyeen jäsenille annettiin äänityksissä enemmän vastuuta. Hän ei myöskään vaatinut heiltä kappaleissa paria ottoa enempää. Kappaleet äänitettiin pääosin samanaikaisesti – ”livenä”. Jim Morrison on kertonut L.A. Womanin työstämisestä:

Albumilla soittavat sessiomuusikkoina basisti Jerry Scheff ja rytmikitaristi Marc Benno, joiden vaikutuksen on sanottu tehneen The Doorsin soitosta täyteläisempää ja tiukempaa. Scheff oli Elvis Presleyn basisti, jonka soitto on L.A. Womanilla vahvasti esillä. Benno oli puolestaan texasilainen blueskitaristi, joka työskenteli myöhemmin Leon Russellin, Eric Claptonin ja Lightnin’ Hopkinsin kanssa. Bennon palkkaamisen ideana oli se, että Robby Krieger pystyisi keskittymään paremmin soolokitaraosuuksiin eikä rytmikitaroita tarvitsisi erikseen päällekkäisäänittää.

Musiikki 

L.A. Woman on The Doorsin albumeista blues-painotteisin, ja jotkin sen kappaleet edustavat kyseistä tyyliä. Jim Morrison kertoi, että yhtye halusi tällä levyllä palata musiikillisille juurilleen. L.A. Womanin blueskappaleet ”Been Down So Long”, ”Cars Hiss by My Window” ja ”Crawling King Snake” äänitettiin kaikki saman päivän aikana niin kutsutussa ”Blues Day” -sessiossa. Bluesin levyttäminen oli erityisesti Jim Morrisonin toive.

The Doorsin manageri Bill Siddons on kuvannut L.A. Womania hyvin vaistonvaraiseksi albumiksi, joka oli tarkoituksella edeltäjiään suorasukaisempi. Vuonna 1969 ilmestyneellä The Soft Parade -albumilla yhtye oli hänen mielestään mennyt hienosäädössä liian pitkälle, mutta L.A. Womanista tuli esikoislevy The Doorsin tyylinen: raaka ja yksinkertainen.

Tietoa kappaleista 

Ensimmäinen raita ”The Changeling” on rock-tyylinen kappale, joka äänitettiin albumin materiaalista ensimmäisenä. Jim Morrison oli kirjoittanut sanat jo vuonna 1968. Kappale viittaa Morrisonin jatkuviin muutostiloihin. Changeling () on myyttinen olento, joka uskomuksen mukaan on korvannut lapsen.Kitaristi Robby Kriegerin 12-kielisellä  kitaralla säveltämä ”Love Her Madly” on kunnianosoitus sokealle rakastumiselle. Laulun aiheeseen innoitti hänen tyttöystävänsä, joka uhkasi jättämisellä. Muusikot soittivat kappaleessa samanaikaisesti, eikä siihen tehty lainkaan päällekkäisäänityksiä. ”Been Down So Long” -kappaleen nimi otettiin Richard Fariñan vuonna 1966 julkaisemasta romaanista Been Down So Long It Looks Like Up to Me. ”Cars Hiss by My Window” on yksi albumin blues-kappaleista. Sen lopussa Jim Morrison imitoi äänellään kitaraa ja huuliharppua. Nimiraita ”L.A. Woman” pohjautuu Morrisonin runoon, jonka hän oli kirjoittanut viha-rakkaussuhteestaan Los Angelesiin. Kitaristi Robby Krieger on muistellut, että kappale syntyi studiossa soittelemalla yhdessä päivässä. Laulussa mainittava Mr. Mojo Risin’ on anagrammi Jim Morrisonista.

Albumin B-puolen aloittaa ”L’America”, jonka nimellä viitataan Latinalaiseen Amerikkaan. Sen oli tarkoitus sisältyä vuonna 1970 julkaistuun Zabriskie Point -nimiseen elokuvaan. ”Hyacinth House” syntyi Robby Kriegerin asunnossa. Sanoitukseen innoittivat talossa olleet hyasintit sekä kissat, jotka mainitaan kappaleessa leijonina. L.A. Womanin ainoa lainakappale on John Lee Hooker -cover ”Crawling King Snake”. ”The WASP (Texas Radio and the Big Beat)” perustuu Morrisonin vuonna 1968 kirjoittamaan runoon ”Texas Radio”, jota hän oli lausunut konserteissa. Laulu kertoo lapsena radiosta kuullusta musiikista, mutta myös pakenemisesta. Perinteistä, psykedeelistä Doorsia edustaa päätösraita ”Riders on the Storm”. Se syntyi, kun yhtye soitti studiossa kappaletta ”Ghost Riders in the Sky”, ja Morrison keksi laulaa sanat muodossa Ghost riders on the storm, ghost riders in the sky.

Julkaisu ja vastaanotto 

L.A. Woman ilmestyi 27. huhtikuuta 1971. Albumin julkaisi Elektra Records vinyyli- ja C-kasettiformaatissa. Yhdysvaltain ja Britannian vinyylipainoksissa oli alun perin pyöristetyt kulmat. Etukannessa oli asetaattikankainen ikkuna, johon oli kiinnitetty mustavalkoinen kuva yhtyeestä. Itse levy oli keltaisessa sisäpussissa, joka loi taustavärin yhtyekuvalle. Myöhemmät painokset on julkaistu yksinkertaisemmilla kansilla.

Albumi nousi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla yhdeksänneksi. Siitä myönnettiin kulta- ja platinalevyt huhtikuun 1971 aikana. Vuonna 1987 albumi ylitti tuplaplatinarajan. Alankomaissa L.A. Woman nousi listaykköseksi kahden viikon ajaksi. Top 10:een albumi ylsi Australiassa, ja top 20:een Kanadassa ja Norjassa.

L.A. Womanin ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1984. Maaliskuun 27. päivänä 2007 julkaistiin remasteroitu painos, joka sisälsi bonusraitoina ennenjulkaisemattomat kappaleet ”Orange County Suite” ja ”(You Need Meat) Don’t Go Further”, ja tammikuun 24. päivänä 2012 40-vuotisjuhlapainos, joka sisälsi bonuslevyn. Siinä oli kappaleiden vaihtoehtoisia versioita sekä ennenjulkaisemattomat kappaleet ”She Smells So Nice” ja ”Rock Me”. 40th Anniversary Edition nousi listalle Yhdysvalloissa, Belgiassa, Espanjassa, Italiassa ja Sveitsissä.

Listasijoitukset 

1971:

Myöhemmät ajankohdat:

Arvostelut
 Allmusic: 
 Music Box:

Kappalelista

Kokoonpano

Muusikot
Jim Morrison – laulu
Robby Krieger – kitara
Ray Manzarek – piano, urut
John Densmore – rummut

Jerry Scheff – basso
Marc Benno – rytmikitara

Muut
Bruce Botnick – tuottaja
The Doors – tuottaja
Wendell Hamick – valokuvaus, visuaaliset efektit
Carl Cossick – albumin konsepti, suunnittelu

Lähteet

Viitteet 

78.84 Pop, rock
The Doorsin albumit
Vuoden 1971 albumit
Yhdysvaltalaiset blues rock -albumit