Volgan tataarit

Volgan tataarit, tai yksinkertaisesti tataarit (, ) on turkkilainen kansa, kotoisin nykyisen Venäjän federaation Volga-Uralin alueelta. Volgan tataarit ovat maan toiseksi suurin etninen ryhmä venäläisten jälkeen. Tataarien kulttuurikeskus on Tatarstanin tasavalta ja etenkin sen pääkaupunki, Kazan. Heitä asuu toiseksi eniten Baškortostanissa, mutta ovat myös paljolti levittäytyneet ympäri eri Venäjän- sekä Keski-Aasian alueita. Volgan tataarit puhuvat äidinkielenään kiptšak-turkkilaista tataaria, jota he kirjoittavat nykyään kyrillisesti. Enemmistön uskontona on sunnalainen islam.  

Volgan tataarien etnogeneesi on monivaiheinen, eikä siitä ei ole täyttä yksimielisyyttä. Heidän historiansa yhdistetään kuitenkin yleensä Kultaisen ordan- ja sen seuraajien, Kazanin- ja Kasimin kaanikuntien väestöön. Monet tataareista pitää Tšingis-kaania omanlaisena esi-isänä. Geneettisesti heistä löytyy viitteitä monista eri muinaisista heimoista.  

Volgan tataarien kaksi suurinta alaryhmää ovat kazanilaiset ja misäärit, joista jälkimmäinen on samalla Suomen tataarien esivanhempien heimo. 1800-luvulla alkaneiden muuttoaaltojen seurauksesta myös esimerkiksi Kiinaan muodostui pääsääntöisesti Volgan tataareista koostuva tataariyhteisö. 

Tataarit ovat kuuluneet Venäjän eri valtiomuotoihin aina 1500-luvulta. Sittemmin heidän keskuudesta löytyy yksinkertaisesti jaettuna niin sitä vastustavia kuin sen puolustajia, eli itsenäisyyttä tavoittelevia separatisteja, sekä eurasianismin kannattajia, jotka uskovat heidän olevan etnisten venäläisten tavoin tärkeä osa federaatiota. Iso osa tataarinuorisosta on todettu venäläistyneen etenkin kielellisesti.

Historia 
Volgan tataarien kulttuurikeskus on Venäjän federaatioon kuuluva Tatarstanin tasavalta. Tätä ennen tataarit olivat osa vuonna 1920 perustettua Tataarien autonomista sosialistista neuvostotasavaltaa.

Neuvostoliiton aikakauden jälkeen historijoitsijat alkoivat taas kiinnostua "kielletystä aiheesta" eli tataarien etnogeneettisestä taustasta. Huomion keskiössä oli Kultainen orda ja sen jälkeen muodostuneet kaanikunnat, etenkin Kazan ja Kasim. D. M. Ishakovin vuoden 1998 julkaisu "Keskiaikaisista tataareista nykyaikaisiin" (От средневековых татар к татарам Нового времени) on nimetty merkittäväksi suunnannäyttäjäksi. 

Aiheeseen perehtyneet ovat sittemmin vahvistaneet näkemystä, että tataarit polveutuisivat juurikin Kultaisen ordan väestöstä. Tästä huolimatta kansan keskuudessa on ollut kaksijakoisuutta heidän identiteetin määrittelyssä. Vaikka iso osa kokee olevansa Ordan kiptšak-tataarien jälkeläisiä (eli niin sanotut "tataristit"; myös nimellä "tšingistit", çıñğızlıq), toiset, joskin pieni vähemmistö, korostavat sen edeltäjän eli Volgan bulgarian osuutta. Tämä tunnetaan "bulgarismin" nimellä. Venäjän keisarikunnan aikaan ja Neuvostoliiton alkuvuosiin saakka "Volgan turkkilais-tataarit" tunnistautuivat joko yleisesti muslimeina tai omilla ryhmänimityksillään (kazanilaiset, misäärit, teptjaarit, jne.). Tataari -nimeä vieroksuttiin, koska sille oli muodostunut negatiivinen konnotaatio Venäjällä sen liittäen heidät 1200-luvun mongolitataareihin. Sama ilmiö oli Suomen tataariyhteisön keskuudessa, joka pitkään myöskin piti termiä omanlaisena haukkumanimenä.

Tataaritaustainen historijoitsija G. R. Jenikejev uskoo, että nykyiset tataarit kuitenkin olisivat juuri "muinaisen Tatarian" jälkeläisiä, joiden alkuperä on "yhdestä tai toisesta mongolitataarien heimosta, eli Tšingis-kaanin alkuperäiskansoista." Jenikejevin mukaan tataarit etääntyivät termistä, koska "Romanovin länsimieliset hallitsijat, apunaan bulgaristi-mullahit" loivat negatiivisen ja vääristellyn kuvan muinaisista tataareista. Tämä oli hänen mukaansa osa kyseisen hallituksen "hajoita ja hallitse" -politiikkaa, joka pyrki asettamaan venäläiset ja Euraasian muut kansat toisiaan vastaan. "Nykyiset tataarit ovat keskiaikaisten tataarien suoria jälkeläisiä", hän toteaa. Suomalainen tutkija Antero Leitzinger on kritisoinut bolgaariteorian puoltajia: "Aiheeseen liittyvä tutkimus on virheitä täynnä. He painottavat bolgaarien osuutta lähinnä venäläisten iskoistamasta alemmuuden tunteesta, joka liitetään Kultaisen ordan väestöön".

Tunnettuihin bolgaristeihin puolestaan kuuluu esimerkiksi historijoitsija-arkeologi Alfred Halikov, sekä Gusman Halilov, "Bolgaarien kansalliskongressin" puheenjohtaja, joka vetosi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen tataarien nimeämisestä bolgaareiksi, mutta vuonna 2010 hävisi oikeudessa. Rašid Kadyrov on ajanut bolgaariteoriaa aina 1980-luvulta ja hänen mukaansa nykyinen Tatarstan yritettiin aikanaan nimetä vastaamaan näitä juuria.

Azade-Ayshe Rorlich kiteyttää: "Tataarien etnogeneettinen kysymys ei ole läheskään ratkaistu. Kiptšak-bolgaari -teoria näyttää kuitenkin osoittautuvan kestäväksi, ja monet tutkijat ovat todenneet, että näiden kahden teorian suhde pitäisi olla symbioottinen eikä vastakkainen".

Asema Venäjällä

Kieli 

Tataari on turkkilainen kieli ja kuuluu kiptšakkilaisten kielten kiptšak-bolgaarilaiseen alaryhmään. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan tataarin puhujia oli Venäjällä 5,3 miljoonaa, ja vuonna 2010 4,3 miljoonaa. (Tataarin kieltä ei tule sekoittaa krimintataariin, joka on oma erillinen kielensä).

Tataari jaetaan yleensä kahteen päämurteeseen:  (joidenkin mukaan siperiantataari on kolmas) 

 Keskimurre (kazanintataari; puhutuin murre sekä kirjakieli)
 Länsimurre (misääri) 

Tatarstanin kaksi virallista kieltä ovat venäjä ja tataari. Vuonna 2017 tataarin kielen opetuksen määrää vähennettiin ja muutettiin sen vaativan erillisen oppilaan vanhemman kirjallisen suostumuksen, eli toisin sanoen siitä tuli vapaaehtoinen aine. Presidentti Vladimir Putinin mukaan "lapsia ei pitäisi pakottaa opiskelemaan alkuperäiskansojen kieliä Venäjään kuuluvissa kansallisissa tasavalloissa". Tätä ennen venäläisten oppilaiden vanhemmat olivat tehneet valituksia siitä, että myös heidän lasten oli kasvavissa määrin opeteltava tataaria, mikä puolestaan "vei aikaa venäläisen kielen- ja kirjallisuuden opiskelusta". (Vuonna 2021 Tatarstanissa oli noin 53% tataareja ja 40% venäläisiä). Tutkija Alex Krouglovin mukaan Putinin päätös vahvisti entisestään venäjän funktiota "eri etnisten ryhmien välisen kommunikoinnin kielenä, jota ei voisi korvata millään muulla". Tataarin kielen puhujamäärän vähenemiseen on myös kuitenkin vaikuttanut englannin kielen suosio. Vuonna 2015 tehdyn kyselyn mukaan vahva enemmistö nuorista Tatarstanissa koki englannin kielen houkuttelevan eniten; toisena oli venäjä, ja tataari puolestaan nähtiin vähemmän hyödyllisenä, koska "siitä ei olisi apua työelämässä".

Vuonna 2018 vastasyntyneiden suosituimmat henkilönimet Tatarstanissa olivat miehillä Amir, Timur, Artem, Karim, Matvei, Kirill, Mark, Aleksandr, Kamil, Jegor - naisilla Jasmina, Sofija, Amina, Alisa, Arina, Eva, Milana, Viktorija, Amelija, Azalija.

Tataarit ja venäläiset 

 

Volgan tataarit ovat venäläisten jälkeen maan toiseksi suurin etninen ryhmä. Tataarien ja venäläisten välinen pitkä ja monivaiheinen historia voidaan yhdistää aina Volgan bulgarian- ja Kultaisen ordan aikakausille. Osa Venäjää tataarit ovat olleet 1500-luvulta. Kansan joukosta löytyy yksinkertaisesti jaettuna niin Venäjää vastustavia kuin sen puolustajia.

Puhuttaessa etenkin tataarien kielellisestä venäläistymisestä tuodaan Tatarstanin itsenäisyyden tärkeys usein esiin, mutta on myös todettu, että se ei välttämättä ratkaisisi kyseistä ongelmaa. "Vähemmistökansat päättävät kasvavissa määrin myös itse opettaa lapsillensa ensisijaisesti venäjän kieltä etenkin taloudellisen integraation varmistamiseksi". (K. Zubatševa, 2019). Bremenin yliopiston tutkija Daria Dergatševa toteaa, että tataarit ovat lopulta vain noin 53% Tatarstanin väestöstä ja etninen nationalismi saattaisi tuoda jännitteitä heidän ja tasavallan muiden väestöjen välille. Myös Tatarstanin vahvat yhteydet Venäjän talouteen, kauppaan ja infrastruktuuriin olisivat vaikuttavia tekijöitä. Dergatševa ei kuitenkaan poissulje tärkeyttä käydä keskustelua dekolonisaatiosta. Hän myös kiteyttää, että edes itsenäisyys ei ole mahdotonta, mutta vähintäänkin aikaa vievää ja hyvin haastavaa.

Kahtiajako 
Tunnetuin tataarilainen itsenäisyyspyrkimys oli vuoden 1918 Idel-Ural -valtio. Sittemmin Tatarstanin separatismia kannattavia on esimerkiksi "tinkimättömästä etnonationalismista" tunnettu poliitikko Fäwziyä Bäyrämova. Hän on tataarilaisen itsenäisyyspuolueen İttifaq perustaja. Bäyrämova sai vuoden ehdollista vankeutta kritisoituaan julkisesti Krimin miehitystä.  Ukrainaan paennut tataariaktivisti Rafis Kašapov perusti kolmen muun aktivistin kanssa vuonna 2018 "Free Idel-Ural" -nimisen liikkeen, joka asetti tavoitteekseen suvereniteetin saavuttamisen Tatarstanille, Baškortostanille, Tšuvassialle, Udmurtialle, Marin tasavallalle ja Mordvalle. Tarkoituksena on ollut, että kyseiset tasavallat tekevät yhteistyötä, ja myös Ukraina toimisi avustajana.  Jotkut tataarit ovat käyttäneet sukunimestään epävirallista versiota, josta on otettu pois venäläinen pääte. (Bekayev - Bekai, Tageyev - Tagai, Taleyev - Talai, jne.) Fandas Safiullin pyrki tataarinkielen muuttavan latinalaiseen kirjoitusasuun.

1900-luvun alun yksi merkittävimmimmistä tataarilaisista poliitikoista ja kirjailijoista oli Ğayaz İsxaqi. Hän kehui venäläistä kulttuuria, sai vaikutteita siitä, ja koki tärkeäksi tehdä yhteistyötä venäläisten kanssa, mutta myös samalla kutsui Venäjää "kansakuntien vankilaksi".

Tunnettuja Venäjä-mielisiä tataareja puolestaan on mufti Talgat Tadžuddin, joka tukee eurasianismia. Tadžuddin uskoo tataarien muodostavan yhdessä venäläisten kanssa ”ainutlaatuisen sivilisaation”. Tadžuddin, toinen tataarimufti Kamil Samigullin, kirjailija Rinat Muhamadijev sekä muun muassa poliitikot Rašid Nurgalijev, Ildar Gilmutdinov ja Farid Muhametšin ovat (tavalla tai toisella) antaneet tukensa Ukrainan hyökkäykselle.  Huomiota paikallisessa mediassa sai vuonna 2022 Ukrainan sodassa 25-vuotiaana kuollut tataaritaustainen yliluutnantti Damir Islamov.

Kirjoituksia aiheesta 

Kansallisrunoilija Ğabdulla Tuqay, vastauksena 1800-1900 -lukujen taitteessa tapahtuneelle tataarien Turkkiin kohdistuneelle siirtolaisuudelle kirjoitti muun muassa seuraavasti; "Täällä olemme syntyneet, täällä kasvaneet, ja täällä kuolinhetkemme koittaa. Tähän venäläiseen maahan on itse kohtalo meidät sitonut".

Historioitsija Lev Gumiljovin Kazaniin pystytetyssä patsaassa lukee; "Minä, venäläinen, olen koko ikäni puolustanut tataareita". Hän yritti muun muassa todistaa, että Venäjä on "Kultaisen ordan jatkumo", ja että monet venäläiset olisivat kristittyjen tataarien jälkeläisiä. Hän uskoi "venäläis-turkkilais-mongolilaiseen veljeyteen" ja ilmaisi aiheeseen liittyen: "Tataarit ovat veressämme, historiassamme, kielessämme ja maailmankuvassamme. Olivatpa todelliset erot venäläisten kanssa mitä tahansa, tataarit eivät ole kansa meidän ulkopuolellamme, vaan sisällämme". Tataarilaisen historioitsijan Bulat Rahimzjanovin vuoden 2016 kirja Moskova ja tataarimaailma (Москва и татарский мир) esittää väitteen, että "Moskovan ja tataarimaailman välillä ei keskiajalla ollut laajaa vastakkainasettelua." 

Toisen tataarihistorioitsijan Gali Jenikejevin kirja "Ordan imperiumin kruunu" (Корона ордынской империи, 2007) väittää, että "Venäjän suuren euraasialaisen voiman takana on kaksi kansaa: venäläiset ja tataarit". Yksinkertaisuudessaan Jekikejevin uskomus on, että "Eurooppa-keskeisten historijoitsijoiden musta legenda" on iso syy vastakkainasetteluun. Gumiljovin tavoin hän on eurasianisti ja uskoo venäläisten ja muiden "aron kansojen" yhteenkuuluvuuteen, viitaten esimerkillisesti Aleksanteri Nevskin ja Batu-kaanin pojan Sartakin ystävyyteen. Hän kokee Romanovin- sekä lopulta Neuvostohallituksen paljolti hylänneen nämä "euraasialaiset perinteet".

Samankaltaista esitti historiatieteiden tohtori Jevgeni Tolmatšev, jonka mukaan Volgan tataareita oli keskeisessä roolissa Venäjän hallitsevan luokan- ja erityisesti sen yhtenäisen valtiojärjestelmän muodostumisessa. Tämä "yhden valtion Venäjä-Euraasia -järjestelmä" Tolmatševin väittämänä pilattiin kun "länsimielinen Romanovin hallitus ja sen kätyrit" tulivat valtaan. Eurasianisti P. N. Savitskyn mukaan "ainakin 40 prosenttia Venäjän aatelistosta polveutuu Ordan tataareista". Historijoitsija Alfred Halikovin tutkimusten perusteella noin 500 venäläistä sukunimeä omaa "tataarilaiset juuret". Sukunimi Karamzin, jota kantoi muun muassa Volgan rannalla syntynyt merkittävä venäläinen kirjailija Nikolai Karamzin, juontaa juurensa tataarilaiseen aristokraattiin Kara-Murza.

Venäläisen islamin nykyajan tärkeimmiksi henkilöiksi kuvailtu mufti Ravil Gainutdin on tuonut puheissaan esiin sen, kuinka hänen mukaansa "Venäjän alkujaan rakensivat niin turkkilaiset kuin slaavit". Perustan kyseiselle ajatuspohjalle on sanottu luoneen krimintataarilainen intellektuelli Ismail Gasprinski, joka uskoi "slaavilaisten ja turkkilaisten väliseen sopusointuun".

Filologi-toimittaja Azat Ahunov: "Konflikteista ja kansallisista eroista huolimatta tataarit ovat mentaliteetiltaan hyvin lähellä venäläisiä, jopa enemmän kuin ukrainalaiset ja valkovenäläiset. Meillä on yhteinen historiallinen kokemus, jota ei voi kieltää. Niin kauan kuin kulttuuriamme kunnioitetaan eikä häiritä, olemme venäläisten parhaita naapureita, ystäviä ja kollegoita".

Alaryhmät 
 Kazanin tataarit (enemmistö Volgan tataareista, perinteisesti asuttaneet Volgajoen vasemman puolen).
 Misäärit (toiseksi suurin alaryhmä, asuttaneet Volgajoen läntistä puolta, suomentataarien esivanhempien heimo)
 Krjašenit (kristityt tataarit)
 Kasimovin tataarit
 Nokratin tataarit
 Permin tataarit
 Teptjaarit
 Nagaibakit
 Astrahanin tataarit

Tataarikirjallisuus 

Tataarikirjallisuudella on pitkä historia. Ennen painatuksen käyttöönottoa muinaisia tataarikirjoja, jotka on kirjoitettu arabialaisella kirjoitusasulla, kopioitiin käsin. Koraanin käsikirjoituksia, muuta hengellistä kirjallisuutta ja opetuskirjoja levitettiin laajalti. Yksi varhaisimmista tunnetuista kansallisen tataarikirjallisuuden teoksista on runoilija Qol Ğälin 1200-luvun alussa kirjoittama runollinen teos Qíssa-i Yosıf (قصه یوسف, "Tarina Yusufista"). Ensimmäinen tataarinkielinen painettu teos oli Pietari I:n manifesti Persian sodan yhteydessä vuonna 1722.

Tataarin kirjakielenä käytettiin 1900-luvun taitteeseen saakka yleisturkkilaisen kirjakielen türkin paikallista varianttia, joka tunnetaan myös "tataarin vanhana kirjakielenä" (İske tatar tele). Sen normit alkoivat lähetä kohti puhuttua kansankieltä 1800-luvun puolivälistä lähtien. Uuden kirjakielen pohjana toimi muuttoliikkeen ja kaupungistumisen synnyttämä yleiskieli, jonka fonetiikka ja sanasto perustuvat lähinnä keskimurteeseen ja morfologia mišääriin.

Tunnettuihin tataarikirjailijoihin 1800-1900 -luvuilla kuuluu muun muassa Qayum Nasıyri, Ğabdulla Tuqay, Ğälimcan İbrahimov, Fatix Ämirxan, Musa Cälil, Äxmät İsxaq, Fatix Xösni, Xäkimcan Xalikov, Ğädel Qutuy ja Robert Äxmätcanov. Viimeaikaisempia on esimerkiksi Robert Miñnullin.

Teatteri 

Ensimmäinen julkaistu tataarinkielinen näytelmä oli vuonna 1887 Ğabdraxman İlyasin "Biçara qız" (Бичара кыз, "Onneton tyttö"). Edistyksellisiä ideoita sisältänyt näytelmä ei saanut täysin positiivista vastaanottoa vanhoillisen tataariyleisön parissa. Säyär (Сәйяр), ensimmäinen ammattimainen tataariteatteriryhmä puolestaan syntyi vuoden 1907 alussa Uralskissa. Tämän ryhmän sanotaan luoneen perustan Galiaskar Kamalin akateemiselle tataariteatterille, joka sijaitsee Kazanissa, Tatarstanin pääkaupungissa. Nykyään teatterin ohjelmistossa on pääasiassa tataarinkielisiä näytelmiä, mutta myös venäläisten ja muiden kirjoittamia näytelmiä. Ulkopuolisille järjestetään mahdollisuus katsoa tataarinäytelmiä käännöksen kanssa. Huomattavia tataarilaisia teatterintekijöitä ovat etenkin Mirxäydär Fäyzi, Kärim Tinçurin, Ğaliäsğar Kamal, Ğayaz İsxaqıy, Luara Şakircanova, Zölfät Xäkim.

Tataarimusiikki 

Ensimmäiset tallenteet tataarien kansanmelodioista löytyy "Aasian musiikkilehdessä" (Азиатском музыкальном журнале, Astrahan, 1817). Heidän perinteinen musiikkinsa on sekoitus turkkilaisia-, mongolilaisia- ja suomalais-ugrilaisia elementtejä, jonka on sanottu yhdistävän mongolilaista ja unkarilaista musiikkia.

1900-luvun puolivälissä monet tataarisäveltäjät tulivat tunnetuiksi, mukaan lukien Cäwdät Fäyzi, Salix Säydäşev, Mansur Mozaffarov, Näcip Cihanov. Suurin tataarikansallismusiikin keskus on Musa Cälilin mukaan nimetty ooppera- ja balettiteatteri. Ensimmäinen tataariooppera Saniyä esitettiin vuonna 1925. Sen on säveltänyt Soltan Ğäbäşi yhteistyössä Vasili Vinogradovin kanssa. Färit Yärullin teki ensimmäisen tataaribaletin Şüräle. Tataaritaustainen Sofija Gubaidulina on nimetty yhdeksi "1900-luvun lopun merkittävimmistä venäläisistä säveltäjistä".

Tunnettuja kansanlaulujen laulajia ovat muun muassa Räşit Wahapov, Xäydär Bigiçev, Rafail İlyasov, Emil Cäläletdinov. Moderni tataarimusiikki sisältää käytännössä kaikki olemassa olevat musiikin perusgenret. Tunnetuja nykyajan tataariartisteja ovat esimerkiksi İttifaQ, Usal (Усал), Tatarka, K-Ru, Ilgiz, Taraf, Saida Muhametzjanova. (Саида Мухаметзянова). Levy-yhtiö näille on Tatarstanissa toimiva "Yummy Music". Suomentataari Deniz Bedretdin on perustanut yhtyeitä Venäjän puolella Kazanissa.

Tataaritaustainen venäläinen oopperalaulaja Aida Garifullina esiintyi vuonna 2018 yhdessä Robbie Williamsin kanssa Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa.

Islam 

Volgan alueen islamilaiset juuret johtavat aina Volgan Bulgarian aikakaudelle (922). Islamilla on sittemmin myös pitkä historia Venäjällä. Tataareilla oli merkittävä rooli muslimien kansallisessa heräämisessä niin keisarikunnassa kuin Neuvostoliitossa. Kazanin valloituksesta alkaen tataareja joutui pakkokasteen kohteeksi. Useasti he kuitenkin kääntyivät takaisin islamin uskoon heti tilanteen salliessa tai olivat kristittyjä vain "ulkopuolisesti", harjoittaen islamia salassa. Ensimmäinen virallisesti rekisteröity islamilainen järjestö oli valtionalainen "Orenburgin muslimien henkinen kokoonpano". Se perustettiin Katariina Suuren toimesta vuonna 1788. Muftiksi nimitettiin tataari Muhammedžan Husainov, jota on kuvailtu "Venäjän muslimien ensimmäiseksi johtajaksi"..

Islam on enemmistön uskonto Tatarstanissa. Vuonna 2010 viralliseksi vapaapäiväksi nimettiin Id al-Fitr, sekä toukokuun 21, joka juhlistaa bulgaarien islamiin kääntymistä. Samoihin aikoihin neuvoteltiin islamilaisesta pankkijärjestelmästä ja avattiin ensimmäinen halal-ruoan tuotantolaitos ulkomaisten yritysten kanssa, jotka ilmaisivat kiinnostuksensa laajentaa hanketta Tatarstanissa.

Radikalismi 
"Tatarstanin kaukasisointi" on muodostunut sanonnaksi paikallisessa mediassa. Se viittaa siihen, että alueen radikaaliset versiot islamista tulevat Kaukasiasta. Myös kasvanut maahanmuutto Keski-Aasiasta on vaikuttanut asiaan. Vuonna 2006, Doku Umarov totesi: "Emme tule koskaan erottamaan Kaukasuksen maita Volgan alueesta. Vapautamme myös muita Rusnjan [Venäjää halventava tšetšeenitermi] miehittämiä maita. Näitä ovat Astrakhan ja Volgan varrella olevat maat, jotka ovat venäläisten kafirien sorkan alla".

Tunnetuimpia tataarilaisia esimerkkejä ääri-islamista on İttifaq -muodostuma, jonka johtaja Fäwziyä Bäyrämova oli salafistimyönteinen 2000-luvulla. Imaami Rustem Safin Kazanissa joutui kahden vuoden lomautukselle yhteydestään panislamilaiseen Hizb al-Tahrir -puolueeseen. Muutamia kymmeniä tataareja oli mukana tšetšeenien separatistisodissa. Vuonna 2010, Tatarstanin sisäministeriö lakkautti lyhytikäiseksi jääneen kokoonpanon Nurlatin piirikunnassa, joka oli yrittänyt matkia dagestanilaista 1990-luvun ääriliikettä.

Islamin ääriliikkeet tataarien ja baškiirien keskuudessa ovat lopulta hyvin satunnaisia ja paljon vähäisempiä kuin Kaukasiassa. Iso osa nuorisosta on myös maallistuneita ja venäläistyneitä. Entinen Nižni Novgorodin alueen muslimien henkisen hallituksen johtaja Umar Idrisov ilmaisee: "Toisin kuin ulkomailla asuvat muslimitoverit, venäläiset muslimit ovat eurooppalaisia, jotka ovat kasvaneet perinteisillä täysvenäläisillä arvoilla, myös kristillisillä".

Väestö 

Vuonna 2021, tataareja oli Venäjällä 4,713,669. Vuonna 2010 luku oli 5,310,649. Heistä suurin osa asuu Tatarstanissa (n. 38%) ja Baškortostanissa (19%). Tataareja asuu myös muilla Venäjän alueilla, sekä Keski-Aasian valtioissa kuten Uzbekistan, Kazakstan ja Kirgiisia.

Vuosina 1921–1922 jopa 2 miljoonaa tataaria menehtyi Tatarstanissa tapahtuneen nälänhädän seurauksena.

Asuinalueet Venäjällä 
Asutetuimmasta alkaen:

 Tatarstan
 Baškortostan
 Tšeljabinskin alue
 Orenburging alue
 Uljanovskin alue
 Moskova
 Sverdlovskin alue
 Samaran alue
 Permin alue
 Hani-Mansia
 Tjumenin alue
 Udmurtia
 Penzan alue
 Astrahanin alue
 Moskovan alue
 Saratovin alue
 Nižni Novgorodin alue
 Mordva
 Omskin alue
 Kemerovon alue
 Marin tasavalta
 Kirovin alue
 Krasnojarskin alue
 Tšuvassia
 Pietari
 Jamalin Nenetsia
 Krasnodarin alue
 Volgogradin alue
 Nobosibirskin alue
 Irkutskin alue

Genetiikka 

Volgan tataarit ovat geneettisesti enimmäkseen eurooppalainen etninen ryhmä, jolla on pieni itä-aasialainen komponentti. Heidän alueellisilla alaryhmillä löytyy korkea geneettinen monimuotoisuus, joka viittaa siihen, että he ovat muodostuneet monesta eri lähteestä. Yhteneväisyyttä kuitenkin luo Itä-Euroopan ja Uralin esiturkkilaiselta alkuperäisväestöltä perityn komponentin hallitsevuus. Volgan tataareilla on "eteläinen" komponentti, joka liittyy todennäköisesti muuttoliikkeisiin Kaukasiasta. Keski-Aasialainen komponentti on erittäin pieni. Kazanin tataareilla "eteläinen komponentti" on 15 %, ja sille on ominaista Itä-Euroopassa ja Välimerellä yleiset haploryhmät; misäärien keskuudessa "eteläinen komponentti" (23 %) koostuu Välimerelle, Etelä-Euroopalle ja Aasialle ominaisista haploryhmistä.

Tataareilla ja venäläisillä molemmilla todettiin vuonna 2010 suomalais-ugrilaisia piirteitä, jonka uskotaan viittaavan suomalais-ugrilaisten osuuteen venäläisten ja tataarien etnogeneesissä. Jotkut HLA -piirteet tataareissa ovat lähellä tšuvasseja ja bulgarialaisia, mikä tukee näkemystä, että tataarit voivat olla ainakin osittain muinaisten bolgaarien jälkeläisiä. Vuoden 2017 genomitutkimuksen mukaan Volgan tataareista löytyy viitteitä bolgaareista, persenegeistä, kumaaneista, kasaareista, paikallisista suomalais-ugrilaisista heimoista ja jopa alaaneista.

Yhteyttä muinaisiin unkarilaisiin on myös ehdotettu. "Volgan tataarien geneettinen yhteys unkarilaisista valloittajista aina bolgaareihin on hyvin mahdollista". (Neparáczki, 2018). Dominikaanimunkki Julianus kohtasi unkarinkielistä väestöä Volgan keskisellä alueella jopa vielä 1200-luvulla.

Geneettiset tutkimukset ovat myös osoittaneet, että tataarien alueellisilla pääryhmillä (Volga, Krim, Siperia) ei ole yhteisiä esi-isiä, joten niiden muodostuminen katsotaan tapahtuneen toisistaan riippumatta. 

Haplotyyppejä: (122 näytettä)

 C2: 2%
 E: 4% (V13: 3%)
 G2a: 2%
 I1: 6%
 I2a1: 5%
 I2a2: 2%
 J2a: 7%
 J2b: 2%
 L1: 2%
 N1c2: 9%
 N1c1: 16%
 O3: 2%
 Q1: 2%
 R1a: 33% (Z282: 19%, Z93: 14%)

Tunnettuja Volgan tataareja 
Lista tunnetuista Volgan tataareista löytyy artikkelista tataarit.

Tunnetut Suomen tataarit ovat erikseen omassa artikkelissaan.

Galleria

Katso myös 

 Kiinan tataarit

 Sabantuy

 Tataari (nimitys)
 Bolgarismi
 Wäisi
 Venäjän muslimien liitto
 Idel-Ural
 Volgan Bulgaria
 Kultainen orda
 Bulat-Batyr

Lähteet

Aiheesta muualla

 Tatars as Meso-Nation - Dmitry Gorenburg
 Kazan Tatars See No Future for Themselves in Putin's Russia -  Paul Goble, 2014
 G. R. Jenikejev: "In the footsteps of the black legend: truth and lies about the Tatars of Russia: origins, causes, authors". Series "Tatar trace in the history of Russia and Eurasia". Moscow - Nizhny Novgorod, 2009. (venäjäksi)

Keski- ja Etelä-Venäjän etniset ryhmät
Turkkilaiset kansat
Tataarit