Kansalaiskoulu

Kansalaiskoulu, puhekielisesti myös jatkokoulu, oli Suomessa vuosina 1958–1977 toiminut kansakoulun jälkeen suoritettu, yleensä kaksivuotinen koulu, joka oli velvoittava niille, jotka eivät menneet kansakoulusta muuhun kouluun, esimerkiksi oppikouluun. Kansalaiskoulun sai aikaan Reino Oittinen pyrkiessään peruskoulun luontiin. Sen kävi valtaosa 1950-luvun alkupuolella syntyneistä suomalaisista ja suuri osa hieman tuota aikaa aiemmin tai myöhemmin syntyneistäkin suomalaisista. Vielä 1960-luvun alussa syntyneissäkin suomalaisissa on kansalaiskoulun käyneitä vähäinen määrä. Kansalaiskoulu oli peruskoulua kohtaan askel, jonka Oittinen sai kompromissina aikaan, kun peruskoulu-uudistus viivästyi, vaikka sitä oli suunniteltu jo 1940-luvulla.

Kansalaiskoulun kasvatustavoitteita olivat oppilaan persoonallisuuden kasvattaminen, ammatinvalinnan edellytyksien lisääminen ja kansalaiskasvatus. Kansalaiskoulut lakkautettiin yhdessä kansakoulujen ja keskikoulujen kanssa 1970-luvulla, kun Suomessa siirryttiin oppivelvollisuuskouluna toimivaan peruskouluun. Peruskouluun siirryttäessä kansakoulu, oppikoulun alkuosa keskikoulu sekä kansakoulu sulautettiin yhteen yhdeksänvuotiseksi peruskouluksi ja lukiosta, joka aiemmin muodosti oppikoulun kolmivuotisen loppuosan, tuli itsenäinen kolmevuotinen koulu. Kansakouluista tuli automaattisesti ala-asteita, ja entisiin keski- ja kansalaiskoulujen tiloihin sijoitettiin yläasteita.

Kansakoulun jatko-opetusta järjestettiin jo 1880-luvulla. Vuoden 1921 oppivelvollisuuslaissa säädettiin kaksivuotinen jatko-opetus pakolliseksi niille, jotka eivät menneet kansakoulun jälkeen muuhun kouluun, esimerkiksi oppikouluun, mutta päätös ei kokonaan koskaan toteutunut vaan edelleen valtaosa kävi vain kansakoulun. Jatko-opetusta koskevat säädökset olivat aluksi väljiä, mutta niitä täsmennettiin vuoden 1958 kansakoululaissa. Sen mukaan oppivelvollisuuden perusmuotona oli 6-vuotinen varsinainen kansakoulu ja sitä seuraava 2-vuotinen kansalaiskoulu. Jatkokoulu saattoi olla myös 1-vuotinen, jolloin kansakoulu oli 7-vuotinen.

Kansalaiskoulussa opiskeltiin jonkin verran pakollisia yleissivistäviä aineita, mutta enimmäkseen siellä pidettiin ammattiin tähtääviä käytännön kursseja. Kurssien sisältö saattoi vaihdella alueittain, paikallisen työvoimatarpeen mukaan. Vieraita kieliä ei enimmäkseen opetettu (paitsi ruotsinkielisissä kansalaiskouluissa suomea); suomenkielisissä kansalaiskouluissa harvemmin saatettiin kuitenkin opettaa ruotsia tai englantia.

Asenteet kansalaiskoulua kohtaan olivat kahtalaiset: toisaalta sitä pidettiin "alempiarvoisena oppikouluna" tai "varastoaittana", mutta toisaalta myös käytännöllisenä vaihtoehtona teoreettiselle oppikoululle. Oppikoulun suosio nousi kuitenkin jatkuvasti, koska se tarjosi väylän sosiaaliseen nousuun, ja kansalaiskoulu uhkasi leimautua "epäonnistujien" kouluksi. Tosin edelleenkään lukioon ei mennyt läheskään yhtä suuri osa kuin nykyään vaan suuri osa oppikouluun menneistä kävi vain keskikoulun. Kansakoulun neljän tai viiden ensimmäisen luokan ja keskikoulun käyminen vastasi suunnilleen nykyistä peruskoulun käyntiä. Kansalaiskoulun suosiota vähensi se, että yhä useampi meni keskikouluun. Kansalaiskoulu jäi kansakoulun "lapsipuoleksi", josta edes kouluviranomaiset eivät aina jaksaneet kiinnostua, nuorista puhumattakaan.

Viimeiset kansakoulun ja kansalaiskoulun oppimäärän suorittaneet oppilaat valmistuivat pääkaupunkiseudun ammattioppilaitoksista keväällä 1981. 
Lyhyen siirtymäkauden kouluksi jääneen kansalaiskoulun perintönä peruskouluun tuli käytännönläheisiä valinnaisaineita, joskin niitä säilytettiin vähemmän kuin monet koulumestarit suunnittelivat.

Lähteet 

Koulujärjestelmät