Kilon turverata

Kilon turverata oli Espoossa toiminut kapearaiteinen 600 millimetrin raideleveydelle rakennettu hevosvetoinen teollisuusrata. Rata palveli Mankkaan turvesuolla ollutta turvepehkutehdasta vuosina 1920–1960. Radan kiskotusta oli suolle menevät sivuraiteet mukaan lukien noin kymmenen kilometriä. Kiskotus oli kevyttä 10K-kiskoa.

Alkuvaiheet
Vuonna 1910 perustivat Albergan kartanon omistaja Mikael Slöör, 
arkkitehti Herman Gesellius ja insinöörit Herman Lerche ja Gustaf Sourander
Espoon Turvepehku Oy:n. Yhtiön tarkoitus oli valmistaa ja myydä turvepehkua, polttoturvetta ja sähkövoimaa. 

Yhtiölle ostettiin 44 hehtaarin kokoinen Stormossan-suo. Vuonna 1928 aluetta laajennettiin
vielä 25 hehtaarilla. Suolle rakennettiin Kilon rautatieasemalta noin 1600 metrin
mittainen rata sekä lisäksi raiteita itse suolle.

Rakentaessaan Krepost Sveaborgia vuosina 1914-1917 venäläiset takavarikoivat kiskot ja liikkuvan kaluston ja kuljettivat ne muualle, mahdollisesti Röylään.

Ratalinjan kulku

Rata lähti rantaradan varressa olevalta Kilon rautatieasemalta
lähes suoraan etelään nykyisen Kilonpurontien kohdalla.
Se kääntyi vasempaan nykyisen ulkoilutien kohdalla ja kulki sitä pitkin nykyiselle 
Inkoonkujalle, josta se kääntyi jyrkästi oikealle.
Se kulki Inkoonkujalta Siuntiontielle ja kääntyi Siuntionportille ja siitä lähes
suoraan etelään. Nykyisen Koivistontien lopun kohdalla oli lyhyt kaksoisraide noin 1600 metriä
Kilon asemalta.

Nykyisen lumenkaatopaikan ja Lupauksenvuoren välisellä alueella rata haarautui ensin
kaakkoon ja sitten luoteeseen. Haarautumiskohtaan oli Kilon asemalta noin kaksi kilometriä.
Silloisen Turvepehkusuon alueella oli useita koillis-lounaissuuntaisia erillisiä radanpätkiä,
joista pisin ulottui Kanneljärventien tasalle. Näiden pätkien yhteinen pituus lienee ollut
viitisen kilometriä ja ne sijaitsivat nykyisen Turveradantien molemmin puolin.

Käyttö
Tehtaalla oli sen käyttövoimana toiminut lokomobiili eli paikallishöyrykone, mutta ei minkäänlaista veturia. Vuonna 1944 ratakiskot korvattiin uusilla ja ratojen kokonaispituus oli n. 10 km.

Yhtiö siirtyi vuonna 1939 Renlund-yhtiön omistukseen.

Ratalinja katkaistiin keväällä 1960 Tarvontien linjauksen alta; kiskotus purettiin aina tehdasalueen rajoille asti, vain itse tehdasalueella ja turvesuolla ollut kiskotus sai jäädä niin kauaksi aikaa kuin itse tehdaskin toimi.

Turvepehkutehdas jatkui kahden eläkeikää hipovan miehen voimin vielä jouluun 1962 asti. Sen kuljetukset hoidettiin loppuaikana kuorma-autoin ja traktorein. Työntekijöiden päästyä eläkeikään jouluksi 1962 tehdas suljettiin. Lokomobiilin ja 4–5 päädyttömän kaksiakselisen avovaunun jäännökset jäivät vielä toistaiseksi tehtaan pihaan.

Käytön jälkeen

Tehdasalue jäi tyhjilleen; paikkakunnan pikkupojille siitä tuli suosittu "kummituskaupunki" aina vuoteen 1968 asti, jolloin koneiden sekä rautatien jäännökset romutettiin. Tehtaaseen kuului kaksi rakennusta, jotka paloivat vuonna 1980. Siihen asti romutettuja ratakiskoja oli vielä pinottuna rakennuksen takana olevan Lupauksenvuoren rinteen juurella.

Nykytilanne

Turvesuon katkaisi vuonna 1975 rakennettu Turvesuontie/Sinimäentie, jonka eteläpuolelta turpeenoton merkit ja vanhat ratalinjat jäivät kaatopaikan ja kivimurskaamon alle. Turvesuontien pohjoispuolinen alue on suurelta osin täyttömaa-aluetta, joka toimii talvisin lumenkaatopaikkana.

Muistomerkkinä vanhasta kapearaiteisesta radasta Mankkaan kaupunginosassa kulkee radan eteläosan alueella pohjois-eteläsuunnassa nykyisin Turveradantie ja Kilon rautatieaseman edustalla valtion radan vieressä katu nimeltä Vanharaide.

Viimeinen jäljellä ollut rakennus oli valkoinen omakotitalo, joka aikoinaan rakennettiin turvepehkutehtaan työnjohtajan virka-asunnoksi. Talo purettiin helmikuussa 2014 rakenteilla olevan liittymän alta. 

Suunnilleen siihen, missä turverata ristesi Turunväylän kanssa, rakennettiin uusi liittymä, Turvesolmu. Siitä etelään kulkeva Turveradantie peittänee viimeiset merkit turveradan ratapenkasta Turunväylän ja Turvesuontien välillä.

Turvesuontien eteläpuolella/Turveradantien itäpuolella olevalla suolla on vielä löydettävissä vanhojen ratapenkkojen jälkiä ja kasa käytöstä poistettuja ratapolkkyjä.

Lähteet
 
 Lohikoski, S. 1996. Kapearaiteinen hevosrautatie ja "ryssänhakkuut" Espoossa 1915-1917. Nuuksion Omakotiyhdistys ry. Vantaa

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Pölhö, Eljas: Kenttäratojen käyttö maalajien kuljetuksessa (Pro Gradu), 1972.

Suomen kapearaiteiset rautatiet
Teollisuusjunat ja -radat
Espoon liikenne
Suomen entiset rautatiet