Suomen viestijoukkojen historia

Suomen viestijoukkojen historia perustuu paljolti jääkäriliikkeen Saksassa saamiin viestialan opetuksiin, koska Venäjän keisarikunta ei sallinut Suomen suuriruhtinaskunnalle teknisiä aselajeja, vaan pelkän jalkaväen. 

Näin ollen ei muodostunut tarvetta eikä venäläisperäistä perinnettä teknisten aselajien muodostamiseen. Venäjän armeijassa palvelleet Suomen itsenäisyyden alkuvaiheen upseerit  olivat pääasiassa jalkaväki- ja tykistö- tai ratsuväenupseereita, kun taas muu osaaminen oli saksalaisperäistä.

Jääkäriliikkeen perusta

Perinne perustuu pääasiallisesti Saksan jääkäreiden Preussilaisessa Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osastossa hankittuun koulutukseen ja sotakokemukseen. Jääkäreiden palatua Suomeen helmikuussa 1918 perustettiin pääosin jääkäreistä muodostettu 15. jääkäripataljoona, jota kutsuttiin myös kenttälennätinpataljoonaksi Suomen sisällissodan tarpeisiin.  Alkuvaiheessa merkittävän osan toiminnasta muodostivat kenttälennätinasemat ja kenttäpuhelinten käyttö parikaapelin avulla.

Kevyt kenttäradio-osasto

Huhtikuussa 1918 perustettiin Radiokomennuskunta, joka otti haltuunsa venäläisten joukkojen jättämät radioasemat Helsingin varuskunnassa ja Viaporissa. Se myös kunnosti Venäjän Itämeren laivaston entisen Santahaminan kiinteän radioaseman, jossa laitteistona oli Telefunken 10 W:n lähetysteholla. Radion kantama ulottui Itämeren alueelle ja Itävaltaan saakka. 

Suomen sisällissodan aikana suojeluskuntien perustamia radioasemia koottiin Santahaminaan. Niiden kalustolla jääkäriluutnantti Karl Edvard Nyström muodosti kesäkuussa Kenttäradio-osasto -nimisen yksikön, jonka nimi muutettiin myöhemmin kesällä kevyeksi kenttäradio-osastoksi.

Sotalaitoksen radiolennätinosasto

Sotalaitoksen radiolennätinosasto perustettiin kesällä 1918. Sen perustana oli Mikkelin Funkkerikoulu, Radiokoulu, myöhemmin Sotalaitoksen Kipinälennätinkoulu ja Raskas Kenttäradio-osasto, johon oli koottu sisällissodan rintamalla toimineita radiomiehiä ja halukkaita vapaaehtoisia. Osastoon liitettiin Helsingissä olevat radiojoukot. Komentajaksi määrättiin A. R. Stenholm. Esikunta sijaitsi Merimiehenkatu 13:ssa. 

Kevyt kenttäradio-osasto oli edelleen Santahaminassa. Raskas kenttäradio-osasto toimi aluksi Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen tiloissa, mutta jo syksyllä 1918 se siirrettiin Santahaminan radioaseman yhteyteen. 

Asevelvollisten opetus aloitettiin elokuussa 1918. Raskaalle kenttäradioasemalle alistettiin myös kiinteät kipinälennätinasemat koko Suomessa ja sotalaivojen ja kauppalaivojen sekä valtion jäänsärkijöiden kiinteät radioasemat.

Sotalaitoksen radiolennätinosasto muuttui 1919 kipinälennätinlaitokseksi, kun kokonaisuuteen liitettiin Katajanokalla sijainnut radiopaja. Laitos ryhtyi opettamaan myös siviilejä lennätintehtäviin.

Radiojoukot ja Santahaminan yleisradioasema 

Vuonna 1920 perustettiin kipinälennätin laitokseen Kenttäradiokomppania ja Radiokoulu, jotka olivat Santahaminassa. Helsingissä toimivat esikunta ja työpaja. Myös valtakunnalliset radioasemat jäivät radiojoukoille sekä siviiliradiotoiminta. Vuonna 1924 kauppalaivoilla oli 50 radiojoukkojen ylläpitämää asemaa. Vuoden varusmiessaapumiserien vahvuus 1922–1925 oli 180–250 varusmiestä, joista 85 % selvitti kurssit loppuun asti.

Vuonna 1923 sotalaitoksen divisioonien radiojoukot koottiin Santahaminaan. Radiojoukot saivat 1924 uudeksi nimekseen radiopataljoona. Tuolloin myös Posti- ja lennätinlaitos otti haltuunsa siviiliradiotoiminnan maassa sekä kiinteät viestiasemat, joista Santahaminan viestiasema luovutettiin viimeisenä toukokuussa 1925.

Siviiliradioiden siirron jälkeen radiopataljoonassa oli kaksi radiokomppaniaa, alipäällystökoulu sekä varikko- ja korjauspaja. Vuonna 1926 esikunta siirtyi Katajanokalta Santahaminaan. Vuosittain radiopataljoonassa oli noin 20 upseeria, 40 kapitulanttialiupseeria ja noin 200–250 asevelvollista.

Vuonna 1926 ilmestyneen vuoden 1927 Radiokalenterin mukaan radiopataljoonalla oli yleisradioasema Helsingissä. Muita vuoden 1926 yleisradioasemia Suomessa olivat suojekuskuntain yliesikunnan asema Helsingissä, Keski-Suomen Radioyhdistyksen asema Jyväskylässä, Lahden Radioharrastajien asema Lahdessa, Mellersta Österbottens Radioföreningin asema Pietarsaaressa, Porin Radioyhtyksen asema Porissa, Tampereen Radioyhdistyksen asema Tampereella, minkä lisäksi epäsäännöllisiä lähetyksiä oli vielä Hangon ja Mikkelin asemilta.

Järjestäminen aselajiksi

Viestijoukkojen järjestäminen hallinnollisesti selkeästi omaksi aselajikseen alkoi juuri ennen toista maailmansotaa, ja talvisodassa todettiin, että viestimiesten osuutta kokonaisvahvuuksista yhteyksien vuoksi voisi lisätä. Menestystä viestijoukoissa saavutti erityisesti radiotiedustelu, johon osallistui erittäin vähäinen määrä viestialan koko vahvuudesta.

Taistelua vain tukevana aselajina ei viestijoukoilla ollut aluksi omaa asemaa, vaan vasta 1934 alettiin yhdistää viestitoimintoja yhteen aselajiin. Vuonna 1934 kaikki Suomen sotilasviestitoimintaan erikoistuneet viestiyksiköt ja joukko-osastot keskitettiin Viipuriin. 1938 nämä yksiköt ja joukko-osastot järjestettiin yhdeksi kokonaisuudeksi ja aselajin koulutustehtäviä alkoi hoitaa Viestirykmentti. Myös Viestirykmentin sijaintipaikka oli Viipuri.

Viestijoukkojen perustaminen 1939

Suomen puolustusministeri Juho Niukkasen päätöksellä perustettiin 18. lokakuuta 1939 pioneerijoukoista erilliset viestijoukot ylijohdollisesti omaksi aselajikseen. Tätä ennen sotilasviestitoimintaa harjoittavat yksiköt ja joukko-osastot olivat kuuluneet yhdessä pioneeri-, auto- ja hyökkäysvaunujoukkojen kanssa teknillisiin joukkoihin. Ajatus siitä, että viestijoukot ja pioneerit toimivat yhdessä teknillisenä aselajina, on ranskalainen. Ranskalla oli Saksan valtakunnan 11. marraskuuta 1918 ensimmäisen maailmansodan antautumisen jälkeen 1919 suuri osuus Suomen puolustusvoimien kehityksessä oli ympärysvaltoilla. Käynnissä oli tällöin vielä Venäjän sisällissota.

Talvisota

Talvisodassa oli 10 viestipataljoonaa, mutta jatkosodassa niiden määrä oli jo kasvanut 27:ään. Talvisodassa huomattiin tarve lisätä viestitoimintaan erikoistuneita sotilaita. Myös Lotta Svärd -järjestö osallistui sotilasviestitoiminnan kokonaisuuteen.

Jatkosota

Jatkosodassa toimi:
 4 Päämajan viestipataljoonaa:
 VP1 Päämajan sisäiset ja lähialueen viestiyhteydet sekä ylijohdon radioyhteyksien ylläpito, organisaatio Päämajan A-tyypin viestipataljoona
VP2 Päämajan ja Laatokan Karjalan joukkojen väliset puhelinyhteydet, organisaatio Päämajan B-tyypin viestipataljoona
 VP3 Päämajan ja Kannaksen alueen armeijakuntien väliset puhelinyhteydet, organisaatio Päämajan B-tyypin viestipataljoona
 VP10 Päämajan ja kenttäarmeijan selusta alueen viestiyhteydet, organisaatio Päämajan  erikoisviestipataljoona
 6 armeijakunnan viestipataljoonaa (VP5 ja 11–15)
 16 divisioonan viestipataljoonaa (VP:t 21–36)

Lisäksi oli vielä kymmeniä viestikomppanioita ja erillisiä viestijoukkueita. Tulee lisäksi huomata, että osan rintamavastuusta jatkosodassa Nurmeksen pohjoispuolella kantoivat saksalaiset, minkä vuoksi kokonaisviestinnän määrä oli huomattavasti talvisotaa laajempi.

Sotien jälkeen vuonna 1944 rykmentin toiminta siirtyi Riihimäen varuskuntaan, joka oli rakennettu pääasiassa 1900-luvun alussa Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan ajan lopulla.

Toisen maailmansodan jälkeen

1944

Viestijoukkojen kokoonpano rauhankannalle palauduttuaan marraskuun 1944 jälkeen:

Viestikoulu
Viestirykmentti
Erillinen Viestikomppania
Aselajien v-yksiköt
Viestivarikko
Ilmavoimien viestipataljoona

1952

Viestirykmentti jakautuu 1. Erilliseen Viestikomppaniaan ja Erillisestä Viestikomppaniasta tulee 2. Erillinen Viestikomppania. 1. Erillinen Viestikomppania siirtyi 1953 Ouluun.

1961

2. Erillinen viestikomppania nimetään 4. Erilliseksi Viestikomppaniaksi ja perustetaan 2. Erillinen Viestikomppania ja 15. toukokuuta 3. Erillinen Viestikomppania Kouvolaan. 2. Erillinen Viestikomppania siirtyy Turkuun 1963.

Viestirykmentistä, Sähköteknillisestä Koulusta ja Viestivarikolta ohjataan henkilöitä perustettavalle Viestikeskuskorjaamolle.

1967

Viestirykmentistä ohjataan henkilöitä perustettavalle 5. Erilliselle Viestikomppanialle Keuruulle. Ilmavoimien Viestipataljoonan pohjalta perustetaan Ilmavoimien Viestikoulu. Panssariprikaatille perustetaan Panssapriprikaatin Viestikomppania. 4. Erillinen Viestikomppania jatkaa Hämeenlinnassa.

1976

Viestirykmentti siirtyy käytännösä pataljoonakokoonpanoon, kun sen Viestikoulu siirretään suoraan Pääesikunnan alaiseksi. Keuruun varuskunnassa sijoitetut 4. Erillinen Viestikomppanista ja 5. Erillinen Viestikomppaniasta muodostavat Keski-Suomen Viestipataljoonan.

1979

3. Erillinen Viestikomppania siirretään Kouvolasta Savon Prikaatiin Mikkelin Karkialammelle sen osaksi.

1985

Riihimäen varuskunnan kaikki varusmieskoulutusta antavat joukot liitetään Viestirykmenttiin. Sen kaksi perusyksiköstä (komppaniasta) ja Viestikouluun kuuluneesta Aliupseerikoulusta muodostetaan uusi joukkoyksikkö eli Etelä-Suomen Viestipataljoona. Viestikoulu ja Sähköteknillinen Koulu liitetään osaksi Viestirykmenttiä. Eskuntakomppania jää erilliseksi perusyksiköksi osaksi Viestirykmenttiä.

1988

2. Erillinen Viestikomppania Turussa liitetään hallinnollisesti Turun ilmatorjuntapatteristoon. Panssariprikaatin Viestikomppaniaan yhdistetään 1. Erillinen Autokomppania Panssariprikaatin Viestipataljoonaksi.

1993

Sähköteknillinen Koulu irrotetaan Viestirykmentistä ja liitetään sotilaslaitoksena vuoden alussa perustettuun Puolustusvoimien materiaalilaitokseen.

1994

2. Erillinen Viestikomppania Turusta lakkautettiin ja sen osat siirrettiin Viestirykmenttiin.

1995

Sähköteknillinen Koulu alistetaan jälleen Viestirykmentille joukkoyksikkönä.

1997

3. Erillinen Viestikomppania lakkasi ja sen tehtävät siirtyivät Keski-Suomen Viestipataljoonalle Keuruulle.

2003

Viestikoulu ja Sähköteknillinen Koulu lakkautetaan. Molempien koulujen tehtävät annetaan perustetulle Viesti- ja Sähkötekniselle Koululle.

2005

Viesti- ja Sähkötekninen koulu lopettaa varusmieskoulutuksen. Tietoliikenneasentajien koulutus siirretään Etelä-Suomen Viestipataljoonalle.

2009

Viesti- ja Sähköteknisen koulun nimi vaihtuu Viestikouluksi. Elektroniikkalaitos itsenäisenä laitoksena lakkautetaan.

2014

Viestirykmentti itsenäisenä joukko-osastona lakkautetaan ja sen osia siirretään Panssariprikaatiin.

Viestirykmentin komentajia
eversti (1940) Arthur Saarmaa (1892–1971) 1938–1939
eversti (1942) Mauno Liesi (1896–1960) 1944–1954
eversti (1948) Viljo Turunen (1900–1976) 1954–1959
kenraalimajuri (1965) Pehr-Johan Gummerus (1911–1967) 23.1.1959–17.4.1963
kenraalimajuri (1968) Aijol Brandt (1909–1992) 17.4.1963–1.9.1964
eversti (1963) Olavi Larkas (1913–1984) 1964–1967
insinöörikenraalimajuri (1974) Pentti Myyryläinen (1920–2008) 5.4.1967–23.4.1968
eversti (1965) Rudolf Aumo (1914–1976) 1968–1971
eversti (1971) Jouko Mäntynen (1918–1983) 1971–1975
eversti (1975) Mauri Näsänen (1924–1999) 1975–1979
everstiluutnantti (1977) Jouko Ahonen (s. 1928) 1979–1982
eversti (1984) Matti Savonheimo (s. 1935) 1982–1984
eversti (1986) Antti Aittoniemi (1937–1996) 1984–1989
eversti (1987) Olli Tuomola (s. 1934) 1989–1993
eversti (1993) Jarmo Myyrä (s. 1943) 1993–1994
eversti (1994) Seppo Uro (s. 1943) 1994–1998
eversti (1998) Veli-Pekka Kuparinen (s. 1949) 1998–2000
eversti (2000) Heikki Liimatainen (s. 1955) 1.8.2000–30.9.2003
eversti (2003) Tapio Forselius (s. 1955) 1.10.2003–31.3.2006
everstiluutnantti (1996) Tapani Patteri (s. 1953) 1.4. - 31.7.2006
eversti (2004) Esa Salminen (s. 1958) 1.8.2006–28.2.2009
eversti (2004) Harri Virtanen (s. 1959) 1.3.2009–31.12.2012
everstiluutnantti (2002) Jukka Kauppila (1961–2015) 1.1.2013–31.12.2014

Lähteet
Kai Donner, Th. Svedlin ja Heikki Nurmio (toim.): Suomen vapaussota IV, Gummerus: Jyväskylä 1927.
Kadettikirja 1920–1985
Kadettikirja 1920–2000
Itsenäisen Suomen kenraalikunta 1918–1996
Suomen puolustusministeriön tiedotteita

Viitteet

Viestijoukot