Suomen presidentinvaali 1982

Suomen presidentinvaali jouduttiin järjestämään ennenaikaisesti vuonna 1982, koska tasavallan presidentti Urho Kekkonen oli ilmoittanut eroavansa huonon terveytensä vuoksi. Varsinaista presidenttipeliä eli keskustelua Kekkosen seuraajasta oli käyty jo kaukaa 1970-luvulta lähtien, jolloin oli alkanut liikkua huhuja presidentin niin fyysisen kuin psyykkisenkin kunnon heikkenemisestä. Sääntömääräinen presidentinvaalien ajankohta olisi ollut vasta vuonna 1984, mutta Kekkosen kuntoa läheltä seuranneet olivat pitäneet jo pian vuoden 1978 vaalien jälkeen ennenaikaisia vaaleja mahdollisina ja 1980-luvulle tultaessa vähitellen jopa todennäköisinä.

Ensimmäisen kerran Kekkosen terveys petti näkyvästi Islantiin suuntautuneen kalastusmatkan aikana elokuussa 1981. Kekkonen jäi sairauslomalle 11. syyskuuta ja hän erosi presidentin virasta 26. lokakuuta, vaikka muodollisesti hän oli presidenttinä vaaleihin saakka. Kaikki kahdeksan eduskuntapuoluetta nimesivät omat presidenttiehdokkaansa marraskuun aikana. Liberaalisen Kansanpuolueen ehdokas, varatuomari Helvi Sipilä oli Suomen presidentinvaalien historian ensimmäinen naisehdokas. Kekkosen seuraajaksi valittiin ensimmäisellä äänestyskierroksella Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen valitsijamiesvaaleihin asettama ehdokas, pääministeri Mauno Henrik Koivisto.

Kaksi puoluetta asetti valitsijamiesehdokkaita tukemaan toisen puolueen asettamaa presidenttiehdokasta. Valitsijamiesten lukumäärä oli nyt nostettu aiemmasta 300:sta 301:een, jotta tasatulosta ei voisi syntyä ratkaisevassa kolmannessa äänestyksessä. Valitsijamiehet saattoivat kuitenkin äänestää tyhjää, joten tasatulos olisi ollut itse asiassa yhä mahdollinen myös ratkaisevassa äänestyksessä.

Vaalien edellä Keskustapuolueen johto kannatti puolueen presidenttiehdokkaaksi Suomen Pankin vt. pääjohtajaa Ahti Karjalaista, jolla oli takanaan myös puolueen ns. K-linjan ja useimpien merkittävien yritysjohtajien, ns. idänkaupan vuorineuvosten näkyvä ja voimakas tuki. Puoluekokouksessa ehdokkaaksi valittiin kuitenkin selvin luvuin eduskunnan puhemies Johannes Virolainen. Silti vielä tämän jälkeen julkisuudessa esiintyi epäilyksiä, että Keskustapuolueen ja ehkä muidenkin puolueiden valitsijamiehet aikoisivat toisessa äänestyksessä  valita Karjalaisen ns. mustana hevosena presidentiksi. Valitsijamiesehdokkaat kiistivät aikovansa äänestää Karjalaista, eikä hän saanutkaan ääniä presidentinvaaleissa. 

Julkisuudessa spekuloitiin myös sillä, että Neuvostoliitto ottaisi julkisesti kantaa Ahti Karjalaisen presidenttiehdokkuuden puolesta. Ministerineuvos Viktor Vladimirov, jonka on yleisesti katsottu työskennelleen vaaleihin valmistauduttaessa Karjalaisen ehdokkuuden hyväksi, ilmoitti kuitenkin Moskovasta saamiensa ohjeiden mukaan marras-joulukuun vaihteessa 1981, ettei Neuvostoliitto aio puuttua vaaliin millään tavoin, vaan luottaa Suomen ulkopoliittisen linjan säilymiseen muuttumattomana vaalin tuloksesta riippumatta. Johannes Virolaisen mukaan Neuvostoliiton johtohenkilöillä oli syksyllä 1981 varsin selvä kuva Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Moskovassa tunnustettiin Mauno Koiviston ylivoimainen kansansuosio, eikä Ahti Karjalaisen mahdollisuuksiin menestyä presidentinvaalissa enää uskottu. Myös Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön lähetystösihteerinä toiminut Albert Akulov kertoi myöhemmin muistelmissaan, ettei neuvostoliittolaisten tukea Karjalaiselle lainkaan harkittu. Silloinen suurlähettiläs Vladimir Sobolev ja lähetystöneuvos Juri Derjabin eivät uskoneet Karjalaisen pääsevän edes oman puolueensa ehdokkaaksi.

Ministeri Max Jakobson on myöhemmin kirjoittanut, että ne suomalaiset poliitikot, jotka vuonna 1981 pelkäsivät tai toivoivat Neuvostoliiton puuttuvan Suomen presidentinvaaliin, arvioivat silloisen ”maan tavan” mukaan maiden suhteita ikään kuin Suomi ja Neuvostoliitto olisivat olleet kahden kesken maailmassa. Neuvostoliiton johdon käsissä oli loppuvuonna 1981 kuitenkin paljon suurempia sisä- ja ulkopoliittisia ongelmia. Neuvostojoukkojen hyökkäys Afganistaniin oli kohdannut odottamattomia vastoinkäymisiä ja synnyttänyt neuvostokansalaisissa oppositiohenkeä. Yhdysvaltain presidentiksi oli tammikuussa 1981 tullut konservatiivinen Ronald Reagan, mistä oli seurannut suurvaltasuhteiden kiristyminen. Tässä tilanteessa Neuvostoliitto halusi saada läntisen Euroopan maat vakuuttuneiksi siitä, että se oli rauhantahtoinen ja luotettava kumppani, eikä tähän linjaan olisi sopinut sekaantuminen pienen naapurimaan sisäisiin asioihin.

Kampanjatunnukset 

 Kokoomus: Harri Holkeri − Turvaa kansakunnan linjan
 Ruotsalainen Kansanpuolue: Jan-Magnus Jansson − Sovun takuumieheksi / Finland i trygga händer
 Suomen Kansan Demokraattinen Liitto: Kalevi Kivistö − Rauhan ratkaisu
 Suomen Sosialidemokraattinen Puolue: Tasavallan presidentin valitsee Suomen kansa − Äänestä Mauno Koivisto presidentiksi
 Liberaalinen Kansanpuolue: Helvi Sipilä − Nainen maailman huipulta
 Suomen Maaseudun Puolue: Veikko Vennamo − Paras mies presidentiksi
 Keskustapuolue: Johannes Virolainen − Kokoava voima
 Kristillinen liitto: Perusarvoissa tulevaisuus − Raino Westerholm presidentiksi

Tulokset

Valitsijamiesten vaalit

Valitsijamiesten vaalit käytiin 17.–18. tammikuuta. Vaaleissa oli yhteensä 2 382 ehdokasta. Kristilliset ja SKYP solmivat vaaliliiton 11 vaalipiirissä. RKP ja keskusta liittoutuivat neljässä sekä RKP ja LKP kahdessa vaalipiirissä. 

Valitsijamiehistä saavutti kaikkien aikojen ääniennätyksen Mauno Koiviston valitsijamieheksi valittu rouva Tellervo Koivisto, joka keräsi Helsingin kaupungin vaalipiiristä 50 649 ääntä. Yksi ääniharavista oli myös Tellervo ja Mauno Koiviston tytär Assi Koivisto, joka sai Uudenmaan läänin vaalipiiristä 22 585 ääntä. Mikkelin läänin vaalipiiristä valittu Erkki Liikanen sai 24 532 ääntä ja 17,9 prosenttia kaikista omassa vaalipiirissään annetuista äänistä, mikä lienee ollut alallaan kaikkien aikojen ennätys.<ref>Hannu Savola (toim.): Näin saatiin presidentti, s. 144.</ref> Kaikkiaan 38 valitsijamiestä sai yli 10 000 ääntä, näistä 33 oli Mauno Koiviston vaaliliitosta. Koiviston vaaliliitossa oli mukana useita tunnettuja puolueisiin sitoutumattomia valitsijamiehiä, mm. professori Matti Klinge, professori Kirsti Lagerspetz, rouva Pirkko Liinamaa, toimittaja Mirja Pyykkö, näyttelijä Sylvi Salonen, kenraali Ensio Siilasvuo ja kirkkoherra Voitto Viro. Muista kuin Koiviston vaaliliiton valitsijamiehistä eniten ääniä saivat kokoomuslaiset kansanedustaja Pertti Salolainen ja ylipormestari Raimo Ilaskivi, molemmat Helsingin vaalipiiristä. Ainoa liberaalien valitsijamies Terhi Nieminen-Mäkynen valittiin Uudenmaan ja ainoa SMP:n valitsijamies Pekka Vennamo Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä.

Valitsijamiesten vaaleissa annetuista äänistä tyhjiä ja hylättyjä oli 10 531, mikä oli enemmän kuin perustuslaillisten ja SKYP:n äänimäärä yhteensä. Koiviston vaaliliiton osuus annetuista äänistä oli suurin sosialidemokraattien perinteisesti hallitsemassa Kymen läänin vaalipiirissä, 52,1 prosenttia.

Valtakunnallinen äänestysaktiivisuus oli presidentinvaalien siihenastisen historian korkein. Yksittäisistä vaalipiireistä äänestysvilkkaus valitsijamiesten vaalissa oli suurinta Lapin läänin vaalipiirissä, jossa 89,2 prosenttia äänioikeutetuista kävi vaaliuurnilla. Vastaavasti manner-Suomen vaalipiireistä alhaisin äänestysprosentti oli Turun läänin eteläisessä vaalipiirissä, jossa äänioikeuttaan käytti 81,7 prosenttia.                                                                      

 Eniten ääniä saaneet valitsijamiehet 

Valitsijamiesten suorittama vaali

Kello 15.00 alkanutta vaalitoimitusta johti vt. pääministeri Eino Uusitalo avustajinaan puoluejohtajat Kalevi Sorsa (SDP), Paavo Väyrynen (Kesk.), Ilkka Suominen (Kok.) ja Aarne Saarinen (SKDL). Äänestys alkoi nimenhuudon ja muiden tavanmukaisten alkumuodollisuuksien jälkeen kello 15.24, jolloin Helsingistä valittu SDP:n Arja Alho pudotti äänestyslippunsa uurnaan, ja päättyi kello 16.37, jolloin saman teki viimeisenä äänestänyt Lapista valittu Paavo Väyrynen. SDP:n valitsijamiesten lisäksi SKDL:n enemmistö ja SMP:n valitsijamies äänestivät Mauno Koivistoa jo ensimmäisellä kierroksella. Kalevi Kivistö kehotti valitsijamiehiään kannattamaan Koivistoa, mutta osa SKDL:n valitsijamiehistä, eli SKP:n vähemmistön edustajat, äänestivät Kivistöä, koska hänen hyväkseen oli tehty vaalityötä. Vaalin tulos julistettiin kello 17.12 ja Eino Uusitalo julisti vaalitoimituksen päättyneeksi kello 17.15. 

Arvioita vaalin tuloksesta
Presidentinvaalin tulosta kommentoineiden kotimaan sanomalehtien arvioissa oli kantavana teemana, että äänestäjät eivät antaneet valitsijamiehille neuvottelemisen varaa, vaan valitsivat Mauno Koiviston suoraan. Presidentinvaalia pidettiin ennen kaikkea henkilövaalina eikä linjavaalina. SDP:n pää-äänenkannattaja Suomen Sosialidemokraatti toivoi, että vaalin tulos päättäisi lopullisesti vuodesta 1918 jatkuneen kansan kahtiajaon, mitä lehti katsoi eräiden elinkeinoelämän johtajien vielä syksyn 1981 aikana pyrkineen lietsomaan. Tasavallan presidentin paikan menettäneen Keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaa suhtautui vaalin tulokseen nihkeämmin ja kirjoitti, että Koiviston valinnan myötä Suomi on astumassa uuteen aikakauteen, jota ”ainakin tässä vaiheessa leimaa epävarmuus ja muutos maan politiikassa”. Vaalikamppailun aikana Koivistoa rajusti arvostellut Uusi Suomi ennusti sosialidemokraateille äänivyöryä seuraavissa, kevään 1983 eduskuntavaaleissa. Myös vähemmistökommunistien Tiedonantaja kirjoitti vaalituloksesta happamaan sävyyn sanoen Koiviston menestyksen olleen osoitus oikeiston pitkäaikaisen kampanjan onnistumisesta. Merkittävän kädenojennuksen Koiviston vastustajien leiristä teki Kokemäellä ilmestynyt keskustalainen Lalli, jonka tuore päätoimittaja Alpo Rusi oli jo valmis nostamaan Koiviston kansallisten suurmiesten joukkoon Johan Vilhelm Snellmanin ja Urho Kekkosen rinnalle.

Läntiset sanomalehdet suhtautuivat myönteisesti niin presidentinvaalin tulokseen kuin Suomen poliittiseen asemaan yleensäkin. Monet Ruotsin lehdet tulkitsivat suomalaisten halunneen vahvan ja aktiivisesti valtaoikeuksiaan käyttäneen Urho Kekkosen jälkeen presidentiksi matalamman profiilin hahmon. Svenska Dagbladet arvioi, että Mauno Koiviston menestykseen vaikutti Suomessa piilevänä esiintynyt neuvostovastaisuus. Myös lontoolainen The Times katsoi, että Koivisto oli suomalaisten suosikki, eivätkä suomalaiset suostuneet muuttamaan suuntaa vain sen vuoksi, että Moskovalla oli toinen suosikki. Lehti kuitenkin huomautti, ettei uuden presidentin valintakaan voi poistaa niitä puitteita, joihin maantiede jonkin maan pakottaa. Moskovan radio antoi odottaa kommenttiaan muutaman päivän, mutta sanoi englanninkielisessä lähetyksessään Suomen presidentinvaalin tuloksen varmistavan Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden säilymisen vakaalla pohjalla. Samalla se muistutti kuulijoitaan siitä, että ensimmäistä kertaa Suomeen valittiin vasemmistolainen presidentti, ja vaalin tulos oli takaisku suomalaisille kapitalisteille, jotka yrittivät kukistaa sosialidemokraattisen ehdokkaan. Yhdysvaltalainen New York Times ei odottanut Suomen ulkopolitiikkaan tulevan muutoksia Koiviston valinnan myötä. Länsisaksalainen Frankfurter Allgemeine Zeitung ennusti, että Kekkosen valtakauden päätyttyä Suomessa suoritetaan vallan uusjako hallituksen ja eduskunnan hyväksi. Frankfurter Rundschaun mukaan Suomessa ei tapahtunut linjan muutosta, vaan ilmapiirin muutos.

Presidentinvaalin yhteydessä nousi vilkkaaksi puheenaiheeksi presidentin vaalitapa. Valitsijamiesvaaliin oltiin yleisesti tyytymättömiä etenkin sen mahdollistamien mustien hevosten vuoksi. Helsingin Sanomat teetti Suomen Gallupilla joulukuussa 1981 mielipidetiedustelun, johon vastanneista 78 prosenttia kannatti suoraa kansanvaalia, 17 prosenttia oli valitsijamiesvaalin kannalla, kolme prosenttia oli valmis antamaan presidentin valinnan eduskunnan suoritettavaksi, ja kaksi prosenttia ei osannut tai halunnut sanoa kantaansa. HS:n politiikan toimittaja Hannu Savola arvioi, että muutosta vaalitapaan oli vuonna 1982 tuskin odotettavissa, sillä puolueet eivät olleet yksimielisiä siitä, millä tavoin presidentinvaalia tulisi uudistaa. Vasemmistopuolueet kannattivat presidentin valinnan antamista eduskunnan tehtäväksi, kun taas porvaripuolueet olivat suoran kansanvaalin kannalla. Lisäksi vaalitavan muuttaminen olisi edellyttänyt vaikeutettua perustuslain säätämisjärjestystä. Lainmuutos olisi vaatinut kiireellisenä viiden kuudesosan enemmistöä eduskunnassa, ja normaalistikin kaksilla valtiopäivillä ensin yksinkertaisen ja vaalien jälkeen kahden kolmasosan enemmistöä. Savola ennusti, että myös vuoden 1988 presidentinvaali tultaisiin käymään perinteisenä valitsijamiesvaalina.

 Lähteet 

Kirjallisuutta
 Antti Blåfield & Pekka Vuoristo: Kun valta vaihtui: mitä todella tapahtui presidentinvaaleissa 1982. Kirjayhtymä 1982, Helsinki. ISBN 951-26-2316-1.
 Lauantaiseura: Tamminiemen pesänjakajat. Kustannus-vaihe 1981, Tampere. ISBN 951-99336-6-2
 Hannu Savola (toim.): Näin saatiin presidentti: raportti Kekkosen kauden päättymisestä ja vuosikymmenen presidentinvaaleista 1982. Sanoma 1982, Helsinki. ISBN 951-9134-83-2.
 Raino Westerholm: Elämäni on johdatusta ISBN 951-621-550-5
 Raino Westerholmin Skypin vaalijuliste
 Esko Rekola: Viran puolesta. WSOY 1998, Porvoo. ISBN 951-0-22965-2.
 Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1983.'' Otava, 1982, Helsinki. ISBN 951-1-06728-1.

Aiheesta muualla 
 Doria.fi − Presidentinvaalit 1982, tilastokeskuksen julkaisu

Vuoden 1982 vaalit
1982