Kerettiläisyys

Kerettiläisyys eli virallisesta uskonopista poikkeava harhaoppi (heresia, kreikan sanasta , hairesis < , haireomai ’valita’) tarkoittaa uskonnollista vääräoppisuutta.

Historiaa 

Sanoja kerettiläinen (kreik. hairetikos) ja harhaoppi (kreik. hairesis) käytetään molempia jo Raamatun alkuteksteissä. Paavali käyttää sanaa kerettiläinen kirjeessään Titukselle, Tit. 3:10. Toisessa Pietarin kirjeessä taas käytetään sanaa harhaoppi, 2. Piet. 2:1.

Sanaa kerettiläinen käytti ensimmäisenä kirkkoisä Irenaeus (noin 130–202) teoksessaan Harhaoppeja vastaan (Contra Haereses) kuvatessaan ja arvostellessaan kristittyjä, joiden näkemykset erosivat hänen omistaan. Myös monet muut kirkkoisät kirjoittivat teoksia harhaoppeja vastaan; näihin kuuluu muun muassa Epifanioksen (noin 315–403) teos Panarion. Eusebios Kesarealainen (noin 275–339) kirjoitti Kirkkohistorian (Ekklesiastike historia, Historia Ecclesiastica), jossa tarkastellaan myös eri oppisuuntauksia. Kerettiläisyys ei ole puolueettomasti määriteltävissä, vaan se voidaan määritellä vain suhteessa oikeaoppisena ("ortodoksisina") pidettyihin näkökantoihin.

Tunnetuimpia kerettiläisinä pidettyjä kristinuskon suuntauksia ovat areiolaisuus, ebionitismi, markionismi, montanismi ja gnostilaisuus.

Kun kirkko nousi myöhäisessä antiikissa ja keskiajalla merkittäväksi valtatekijäksi ja yhteiskunnalliseksi vaikuttajaksi, tuli kerettiläisyydestä niin maallinen kuin kirkollinenkin ongelma. Maallinen valta katsoi kerettiläisyyden uhkaavan myös itseään, ja ruhtinaat saattoivatkin pyytää kirkollisia laitoksia toimimaan kerettiläisiä vastaan. Joskus he saattoivat jopa murhauttaa kerettiläisiä.

1000- ja 1100-luvulla paavit määräsivät, että harhaoppisuudesta oli rangaistava vankeudella ja omaisuuden takavarikolla. Ruhtinaita, jotka eivät toimineet kerettiläisiä vastaan, uhattiin kirkonkirouksella, jota pidettiin keskiajalla äärimmäisen ankarana rangaistuksena.

Kirkko uudisti menetelmiään ja perusti inkvisitio-laitoksen, jonka tehtävänä oli saada kerettiläiset luopumaan harhaopistaan. Inkvisitio aloitti toimintansa harhaoppia vastaan jo vuonna 1231. Kirkkoa huolestuttivat suuret joukkokerettiläiset liikkeet kuten valdolaiset (valdesilaiset), albigenssit ja kataarit. Inkvisiittorien kuulustelumenetelmien ohella kerettiläisiä pyrittiin käännyttämään saarnaamalla.

Maalliset valtiaat käyttivät ankariakin keinoja kerettiläisyydestä epäiltyjä vastaan. Heitä saatettiin kiduttaa, jolleivät he suostuneet tunnustamaan kerettiläisyyttään. Jos he tunnustivat eivätkä suostuneet luopumaan uskostaan, heitä saatettiin polttaa roviolla tai hirttää. Ensimmäisen laajamittaisen kerettiläisvastaisen teloituksen katsotaan tapahtuneen jo vuonna 1022, jolloin surmansa sai Orléansissa Ranskassa useita satoja harhaoppisia. Heidän väitettiin muun muassa järjestäneen sukupuoliorgioita öisin – sittemmin kyseinen kuvitelma esiintyy lukuisten harhaoppiepäilysten yhteydessä.

Kerettiläisyys ei tarkoita samaa kuin noituus. Noidat luettiin kyllä kerettiläisiksi, mutta yleisimmin kerettiläinen oli toiseen uskontoon kuuluva tai ”Jumalasta luopunut” henkilö. Myös Martti Luther oli kerettiläinen, sillä hänen oppinsa ei ollut katolisen kirkon mukaista. Myös monet uskovaiset ja tieteentekijät leimaantuivat esimerkiksi erheiden perusteella kerettiläisiksi. Yleensä kerettiläiset kuitenkin leimattiin saatanalle sielunsa myyneiksi ihmisiksi.

Ortodoksiseen piispanvalaan sisältyy edelleen kohta, jossa vihittävä piispa sanoutuu irti kaikista harhaopeista:

Kuuluisia kerettiläisiä 
 Areios
 Nestorios
 Pelagius
 Euagrios Pontoslainen
 Giordano Bruno
 Jan Hus
 Martti Luther
 Jeanne d’Arc
 Botulf

Kuuluisia harhaopin vastustajia 
 Athanasios
 Cyprianus
 Eusebios Kesarealainen

Katso myös
 Montaillou
 Synkretismi

Kirjallisuutta 
 
 Emmanuel Le Roy Ladurie (1984): Montaillou ranskalainen kylä 1294-1324. Otava, Helsinki

Aiheesta muualla 

 Estimates of the Number Killed by the Papacy in the Middle Ages and later .

Kirkkohistoria
Uskonnollinen kokemus ja toiminta
Seulonnan keskeiset artikkelit