Charles Baudelaire

Charles Pierre Baudelaire (lausunta  [ʃaʁl bodlɛʁ]) (9. huhtikuuta 1821 Pariisi, Ranska – 31. elokuuta 1867 Pariisi) oli ranskalainen runoilija, kääntäjä, esseisti ja kriitikko. Hänen tunnetuin teoksensa on Les Fleurs du mal (suom. Pahan kukat, 2011). Baudelaireen liitetään usein käsite fin de siècle (’vuosisadan loppu’), ja hänet luetaan Edgar Allan Poen ja Théophile Gautierin ohella dekadenttien johtohahmoihin. Baudelaire sai arvostusta myös Edgar Allan Poen teosten ranskantajana.

Elämä 

Baudelaire syntyi ja eli suuren osan elämästään Pariisissa. Hänen isänsä oli paljon äitiä vanhempi ja kuoli pojan ollessa kuusivuotias. Baudelaire palvoi äitiään eikä hyväksynyt tämän toista avioliittoa. Hänet lähetettiin sisäoppilaitoksiin, ensin Lyonin Collège Royaliin ja myöhemmin Pariisin Louis-le-Grandiin, josta hänet erotettiin. Jo nuorena hän päätti elättää itsensä kirjoittamalla, mutta kirjautui kuitenkin oikeustieteen opiskelijaksi. Opiskeluaikanaan hän tuli riippuvaiseksi oopiumista ja sai syfiliksen eikä saanut opintojaan valmiiksi.

Baudelaire lähti 1840-luvun lopulla mukaan politiikkaan. Hänen ensimmäinen romaaninsa ilmestyi vuonna 1847. 

Baudelaire ja hänen kustantajansa Auguste Poulet-Malassisi saivat eräiden Pahan kukkien ensimmäisessä laitoksessa (1857) olleiden runojen takia sakkotuomion, minkä lisäksi kyseiset kuusi runoa pantiin Ranskassa julkaisukieltoon. Syynä oli ”yleisen moraalin ja hyvien tapojen halventaminen”.

Baudelairen ajatusta ”moderniudesta” ilmensi vuonna 1863 julkaistu essee ”Modernin elämän maalari”, jonka kohdehenkilö ”herra G.” on kuvittaja ja kirjeenvaihtaja Constantin Guys.

Baudelaire kuoli äitinsä käsivarsille vuonna 1867.

Baudelaire taidekriitikkona 

 

Vaikka Baudelaire on kuuluisa taidekriitikko, hän on epäluotettava opas 1800-luvun puolivälin ranskalaiseen maalaustaiteeseen. Vaikka Eugène Delacroix oli ajan virallisen järjestelmän suosima taiteilija, Baudelaire palvoi häntä ja hyljeksi hänen suurta kilpailijaansa Jean-Auguste Dominique Ingresiä. Hän ihaili jonkin aikaa mutta voimakkaasti Honoré Daumieria, suositteli Gustave Courbetia tämän modernisuuden takia, mutta piti tätä vulgaarina, ei kunnioittanut Jean-Baptiste Camille Corotia ja oli hyvin epäoikeudenmukainen Jean-François Milletiä kohtaan.

Keskiluokan taideyleisö ja romantiikka 

Baudelaire aloitti uransa taidekriitikkona arvostelemalla vuoden 1845 Salongin. Kirjoituksen johdannossa hän totesi: ”Puhumme kaikesta, mikä viehättää yleisön silmää, ja taiteilijoista; ammatillinen vakaumuksemme pakottaa meitä tekemään näin. Kaikella, mikä miellyttää, on jokin syy miellyttämiseen, eikä harhaantuneita ihmisjoukkoja pilkkaamalla saada heitä takaisin sinne, missä heidän kuuluu olla.”
 
Baudelaire kirjoitti vuoden 1846 Salongista: ”...ellei kirjaa ole suunnattu enemmistölle – lukumääränsä ja älykkyytensä puolesta – se on typerä kirja." Baudelaire oli boheemi, joka ei kirjoittanut taiteellisesti suuntautuneelle lukijalle vaan keskiluokalle, joka tarvitsi koulutusta kipeimmin.  
 
Baudelaire kasvoi romantiikan aikakauden ihmiseksi. Hänen Salonkien kritiikeistään käy ilmi, että hänellä oli paljon romantiikan ajan ajattelua, mutta hänen uransa alussa romantiikka oli menossa ohi ja taiteeseen oli kehittymässä uusia näkökulmia.

Urbaani nykyaika 

Baudelairelle ja monille muille taiteilijoille romantiikka merkitsi taiteellista vapautta ja yksilöllisyyden ilmaisua. 

Baudelairen mukaan kaikki kauneuden muodot sisältävät ikuisuuden ja ohimenevyyden elementit, absoluuttisen ja erityisen. Absoluuttista ja ikuista kauneutta ei ole olemassa, tai se on pikemminkin abstraktio, joka kuoritaan erilaisten kauneuksien yleisestä pinnasta. Erityinen elementti jokaisessa ilmentymässä tulee emootioista. Ja kuten meillä jokaisella on omat tietyt tuntemuksemme, jokaisella on myös oma kauneutensa. 

Esseessään ”Nykyajan elämän maalari” hän vetoaa menneisyyden värikkäiden pukujen sijaan aikansa miesten nykymuotiin, jonka oli demokratisoinut mustan puvun univormu, joka Baudelairen mukaan: ”...ei ainoastaan  sisällä poliittista kauneutta, joka on universaalin tasa-arvon ilmaus.” Vakuutettuaan lukijansa siitä, että taiteilijat kykenevät hallitsemaan mustan ja harmaan sävyt, missä esimerkiksi Édouard Manet oli kunnostautunut, hän jatkoi: ”...tärkein ja oleellisin ongelmamme on ymmärtää se, onko meillä jotain erityistä kauneutta, joka on luontaista uusille emootioillemme...”. Hän rohkaisee taiteilijoita katsomaan poispäin ”julkisista ja virallisista aiheista” ”yksityisiin aiheisiin, jotka ovat niitä paljon sankarillisempia.”

Teokset 
 Salon de 1845, 1845
 Salon de 1846, 1846
 La Fanfarlo, 1847
 Les Fleurs du mal, 1857
 Les paradis artificiels, 1860
 Réflexions sur Quelques-uns de mes Contemporains, 1861
 Le Peintre de la Vie Moderne, 1863
 Curiosités Esthétiques, 1868
 L’art romantique, 1868
 Le Spleen de Paris/Petits Poèmes en Prose, 1869
 Oeuvres Posthumes et Correspondance Générale, 1887–1907
 Fusées, 1897
 Mon Coeur Mis à Nu, 1897
 Oeuvres Complètes, 1922–53 (19 vols.)
 Critique d’art; Critique musicale, 1992

Suomennetut teokset 
 
 
 
  – 2. korjattu painos: Sammakko, 2011. ISBN 978-952-483-168-0.
 
 

Kirjoituksia
 Nykyaikainen yleisö ja valokuvaus. (Le public moderne et la photographie, 1859.) Teoksessa Lintunen, Martti (koonnut): Kuvista sanoin. Ajatuksia valokuvasta 2. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö, 1984. ISBN 951-9086-23-4.
 Modernin elämän sankaruudesta. Teoksessa

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
 Lloyd, Rosemary (toim.): The Cambridge Companion to Baudelaire. Cambridge University Press, 2005. 
 Pichois, Claude, Ziegler, Jean: Baudelaire. Juillard, 1989.

Aiheesta muualla 

 
 Baudelaire, Charles.  Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.
 Œuvres de Baudelaire. IntraText Digital Library. 
 Niemi-Pynttäri, Risto & Teppo, Juha: Euroopan kirjallisuushistoria: Dandyn eleet . Jyväskylän yliopisto.

Ranskalaiset runoilijat
Ranskalaiset kirjailijat
Ranskalaiset taidekriitikot
Symbolistiset taiteilijat
Vuonna 1821 syntyneet
Vuonna 1867 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit