Tataarit

Tataarit (, ) on historiallinen yleisnimitys, joka alkujaan viittasi muinaisturkkilaisiin- ja mongolilaisiin heimoihin, kuten Tšingis-kaanin sotureihin. Sittemmin sillä viitataan tiettyihin etnisiin ryhmiin, jotka käyttävät nimeä tataari, ja ainakin osittain omaavat saman etnisen alkuperän aina Kultaisen ordan ajoilta. Enemmistö tataareista asuu Euraasian mantereella ja etenkin Venäjällä. Isoin ryhmittymä tataareita on Volgan tataarit, ja heidän jälkeensä Krimin tataarit. Tataarivähemmistöjä asuu myös entisillä Neuvostoliiton alueilla sekä maissa kuten Puolassa, Kiinassa ja Yhdysvalloissa. Myös Suomessa on oma tataariyhteisö.

Venäjän keisarikunnassa myös muut maan turkkilaiset kansat tunnettiin lopulta "tataareina". Sittemmin nimi liitetään lähinnä vain Volgan- ja Krimin tataareihin, joista juuri volgalaiset tunnetaan usein yksinkertaisesti tataareina (tatarlar / tatary).

Tataarit ovat pääsääntöisesti uskonnoltaan sunnalaisia muslimeja.

Historiallisesti tataareja sekoittui myös venäläisten kanssa ja täten monet aateliset omaavat tataarijuuria. Tataaritaustainen ja Tšingis-kaanin jälkeläinen Simeon Bekbulatovitš toimi Venäjän hallitsijana.

Etymologia

Tausta 
Alkuperäiset "tataarit" saattoivat olla turkkilaisiin kiptšak/kumaani -heimoihin kuuluneita ja kotoisin Luoteis-Kiinasta. Nimi käännettiin ensimmäisen kerran kiinalaisen Liu-Song-dynastian (v. 420–479) historiallisessa tekstissä "Sòng Shū" muotoon 大檀 Dàtán sekä 檀檀 Tántán (keskikiinaksi: daH-dan ja dan-dan). Sillä viitattiin Rouranin kaanikunnan väestöön, jotka olivat polveutuneet proto-mongolialaisesta Donghu-heimosta.

Ensimmäinen tarkka puhtaaksikirjoitus nimestä löytyy muinaisturkkilaisella kielellä kirjoitettuna hallitsijoiden Kül Tiginin ja Bilge Qaghanin monumenteista: 𐰆𐱃𐰔⁚𐱃𐱃𐰺⁚𐰉𐰆𐰑𐰣, Otuz Tatar Bodun ('Kolmekymmentä tataaria -klaani'), 𐱃𐰸𐰔⁚𐱃𐱃𐰺, Tuquz Tatar ('Yhdeksän tataaria'). Nämä viittaavat Mongolian ylängön tataarikonfederaatioon ja todennäköisimmin proto-mongolilaisiin Shiwei-heimoihin.

1200-luvulle tultaessa Tšingis-kaanin sotureita kutsuttiin "tataareiksi". He olivat etnisyydeltään mongoleja ja turkinsukuisia. Kultaisen Ordan aikaan (1242–1502) tataari alkoi vähitellen merkitä etenkin kyseisen valtion kiptšakkiväestöä, johon mongolijohto ja muut kansat olivat sulautuneet.

Nykyisten tataariväestöjen uskotaan alkujaan ainakin osittain polveutuvan juuri Kultaisen ordan tataareista.

Termi Venäjän keisarikunnassa 
Volgan tataarit kutsuivat itseään Venäjän keisarikunnan aikaan yleensä enemmän "muslimeiksi", tai alaryhmät omilla nimityksillään. Jotkut myös käyttivät bolgaari-nimeä. Kultaisen ordan aikaan feodaaliylhäisö oli käyttänyt väestöstä kyseistä nimitystä, mutta lopulta myös venäläiset feodaalit ja tsaarin hallinto alkoivat kutsua heitä tataareiksi. On oletettu, että juurikin venäläisten käyttämänä termistä muodostui omanlainen haukkumanimitys, jolla heidät yhdistettiin "Venäjän valtion vanhoihin vihollisiin", eli mongoleihin, ja etenkin Tšingis-kaanin sotureihin. Yksittäisten tataarien haastattelujen perusteella he tunsivat alemmuuden tunnetta seurauksena ja täten välttivät nimitystä.

Krimin tataarit myöskin tunnettiin tataareina Venäjän keisarikunnassa. 1900-luvulla vaikuttaneet krimiläiset historioitsijat kuten Halil İnalcık ja İlber Ortaylı välttivät volgalaisten tavoin termiä kokien sen luoden yhteyden mongolien tataarikonfederaatioon. He tunnistivat kansansa "krimiläisinä" tai "kumaaneina", viitaten ennen mongoli-invaasiota Pontiselle arolle asettuneisiin kumaani-kiptšakki -heimoihin.

Sekaannusta loi myös se, että Venäjän keisarikunnassa lähes kaikkia muitakin maan turkkilaisia kansoja alettiin kutsua "tataareiksi". Esimerkkinä tästä muun muassa azerit, jotka tunnettiin "Kaukasian tataareina". Nämä kansat eivät yleensä nimeä enää käytä.

Neuvostoliiton aikaan tataarinimitys lopulta jäi etenkin Volgan- ja Krimin tataareille. Kolmanneksi suurin ryhmä sipiirit tunnetaan myös Siperian tataareina. Kuitenkin vielä vuoden 1926 väestölaskennassa eri heimoja tunnistautui omilla nimillään; volgalaisista esimerkiksi misäärit ja teptjaarit.

"Tataari" ei lopulta tiettävästi ole kuitenkaan alun perin pelkkä eksonyymi. Kultaisen ordan polovtsi-kiptšakkien sanotaan kutsuneen itseänsä tataareiksi.

Historijoitsija G. R Jenikejev puolestaan näkee suoran yhteyden turkkilais-mongolitataareista nykyisiin, ja uskoo, että eroavaisuuksista huolimatta kaikki tataarit ovat alkujaan "muinaisen Tatarian" jälkeläisiä, joiden "juuret ovat kotoisin Tšingis-kaanin alkuperäisklaaneista". Jenikejevin mukaan 1700-luvulla Romanovin hallitus, apunaan läntiset historijoitsijat ja bulgaristi-mullahit loivat negatiivisen kuvan muinaisista mongoli-tataareista, joka johti lopulta termin välttämiseen ja heidän kansallisen tietoisuuden ketjun katkeamiseen. Jenikejev: "Nimemme on tatar. Emme ole koskaan olleet yhteisnimi eri heimoille, olemme yhtä samaa kansaa".  

Nafigulla Aširov, sipiiritaustainen mufti toteaa: "Kultaisen ordan romahtamisen jälkeen osa tataarikansasta kehittyi pitkään eristyksissä toisistaan. Meillä kuitenkin on yhteinen suuri historia, jonka muistamme, ja jota kunnioitamme. On paljon ihmisiä, jotka haluaisivat pilata tämän historian jakamalla meidät moniin eri heimoihin ja kansoihin, vain koska käytämme eri murteita. Minä itse olen siperiantataari, kyllä, mutta ennen kaikkea, olen tataari!".

Venäläinen historijoitsija, neo-eurasianismin edustaja Lev Gumiljov kutsui tataaria "ylpeäksi etnonyymiksi, jota ei pitäisi hävetä".

Termi Euroopassa 

Mantšurian, Siperian ja Keski-Aasian tuntemus Euroopassa ennen 1700-lukua oli rajallista. Koko alue tunnettiin yksinkertaisesti nimellä "Tartaria", ja sen asukkaat "tataareina". Varhaismodernina aikana maantieteen ymmärryksen lisääntyessä eurooppalaiset alkoivat jakaa alueen osiin etuliitteillä, jotka tarkoittivat hallitsevan vallan nimeä tai maantieteellistä sijaintia. Siperia oli siis "Suuri Tartaari" tai "Venäjän Tartaari", Krimin kaanikunta oli "Pikku Tartaari", Mantšuria "Kiinan Tartaari" ja Länsi-Keski-Aasia (ennen Venäjän Keski-Aasiata) tunnettiin "itsenäisenä Tartaarina". Kuitenkin 1700-luvulla, suurelta osin katolisten lähetystyökirjoitusten vaikutuksesta, sana "tataari" alkoi viitata mantšuihin ja heidän hallitsemiinsa maihin "tartaarina".

Eurooppalaiset mielipiteet alueesta olivat usein negatiivisia ja heijastivat tältä alueelta peräisin olevien mongolien hyökkäysten perintöä. Termi syntyi Mongoli-imperiumin levittämän laajan tuhon jälkeen. Ylimääräisen "r":n lisääminen "tatariin" (Tartar) viittasi Tartarokseen, kreikkalaisen mytologian helvetin kaltaiseen maailmaan. 1700-luvulla valistusajan kirjailijoiden käsitykset Siperiasta tai Tartariasta ja sen asukkaista "barbaareina" sidottiin nykyaikaisiin käsityksiin sivistyksestä, villyydestä ja rasismista.

Kirjoituksia tataareista 

 "Tataarit eivät koskaan pyydä armoa ja jos heillä ei ole muita aseita, he puolustavat itseään kynsillään ja hampaillaan viimeiseen hengenvetoonsa asti". - Blaise de Vigenère, ranskalainen diplomaatti (1523–1596).
 "Tataarit miehittävät hyvin laajoja ja autioita alueita aina Kiinaan-, itäisen valtameren loistoisimpaan osavaltioon saakka". - Paolo Giovio, italialainen tiedemies (1483–1552)
 "Tataarisoturit ovat erittäin rohkeita. Heidän joukossaan on monia, jotka eivät sotilastaisteluissa arvosta elämää, eivät pelkää vaaraa, vaan ryntäävät eteenpäin ja lyövät epäröimättä vihollisiaan, niin että aratkin innostuvat ja muuttuvat rohkeiksi miehiksi. Heidän lempinimensä ["talubagater"] vaikuttaa minusta erittäin sopivalta, koska en voi kuvitella rohkeaa henkilöä, joka ei olisi hullu. Eikö sinun mielestäsi ole hullua, kun uskaltaa taistella neljää vastaan? Eikö ole hullua, kun joku yhdellä veitsellä on valmis taistelemaan useiden kanssa ja jopa miekkain aseistettuna?" - Josaphat Barbaro, venetsialainen diplomaatti (1254–1324).

Krim ja Volga 

Tataarien suurimmat pääryhmät muodostaa Krimin tataarit ja Volgan tataarit. (lukuisine alaryhmineen). He ovat kaksi eri kansaa niin geneettisesti kuin kielellisesti, joskin molempien kielet kuuluvat turkkilaisten kielten luoteishaaraan.

Muodostuminen 
Krimin tataarien etnogeneesi alkoi kun Krimille 1000-luvulla ilmestyneet kumaanit yhdistyi sen muihin kansoihin. Näihin lukeutuu muun muassa kreikkalaiset, italialaiset, armenialaiset, gootit, ja sarmaanit. 1400-luvun loppuun mennessä oli paljolti muotoutunut perusta itsenäiselle etniselle ryhmälle; islamin usko, ja kiptšak-kumaanilainen kieli.

Volgan tataarit muodostaa eri alaryhmät, ja täten myös tosistaan poikkeavia ryhmäkohtaisia vaikutteita on havaittavissa. Yleisesti kuitenkin kahdeksi pääteoriaksi lasketaan enemmistön heistä polveutuvan joko Kultaisen ordan tataareista, eli lähinnä kiptšakeista, ja toisen mukaan seudun aikaisemmasta väestöstä, bolgaareista. Jotkut kokevat näiden molempien ottaneen osaa heidän muodostumiseen. Etnogeneesi kazanilaisilla ja misääreillä tapahtui lopulta Kultaisen ordan jälkeen muodostuneiden Kazanin- ja Qasimin kaanikuntien aikaan 1400-1600 -lukujen välillä.

Krimiläisten esi-isät kuuluivat myös Kultaiseen ordaan ennen kuin perustivat Krimin kaanikunnan. Tataari-termi juontaakin juurensa ordan aikakaudelle. Sittemmin, heidät erotetaan usein niin, että Volgan tataarit tunnetaan yksinkertaisesti tataareina, ja krimiläiset juurikin "Krimin tataareina", tai "krimiläisinä".

Kieli 
Molemmat krimintataari ja (Volgan) tataari luetellaan turkkilaisten kielten luoteishaaraan, eli kiptšakkilaisiin kieliin. Krimiläisten kieli kuuluu sen kiptšak-kumaani -alaryhmään, ja tataari kiptšak-bolgaarin alaryhmään. Krimintataarin lähimmät sukukielet ovat kumykki, karatšai-balkaari ja karaiimi. Volgan tataarin puolestaan baškiiri, sekä niin sanottu vanha tataari, eli türki, jota käytettiin kirjakielenä 1900-luvun alkuun saakka Volgan- ja Uralin alueella.

Siperia 

Kolmas alueellinen pääryhmä tataareja on Siperian tataarit eli sipiirit. Vuonna 2010 Siperiassa laskettiin olevan 500 000 "tataaria", mutta heidän koostuessa myös sinne muuttaneista Volgan tataareista sekä muista turkkilaisista on epäselvää kuinka suuri osa näistä on alkuperäisiä sipiirejä.

Sipiirien katsotaan olevan Siperian kaanikunnan jälkeläisiä. Maantieteellisesti Siperian tataarit on jaettu kolmeen pääryhmään. Siperian tataarien kieltä on pidetty kolmantena tataarimurteena, mutta myös erillisenä kielenä. Siperian tataarit muodosti osittain turkkilaiset ja mongolit, lähinnä kuitenkin eri siperialaiset heimot.

Geneettisten tutkimusten mukaan Krimin-, Volgan- ja Siperian tataareilla ei pääsääntöisesti ole yhteisiä esi-isiä.

Tataariryhmät 
 Volgan tataarit (misäärit, Suomen tataarit, Krjašenit, teptjaarit, Kasimovin tataarit, Astrakhanin tataarit)
 Krimin tataarit (tat-heimo, yalıboylu-heimo, noğay-heimo)
 Siperian tataarit (Siperian buharalaiset)
 Liettuan tataarit
 Tulvan tataarit ja baškiirit
 Kiinan tataarit
 Nagaibakit (voivat lukeutua myös volgalaisiin)
Myös Yhdysvalloista löytyy tataariyhteisö. Se muodostui tataareista, jotka muuttivat sinne Kiinasta, Japanista, Koreasta ja Turkista. He perustivat Kaliforniassa vuonna 1960 yhdistyksen ”The American Turko-Tatar Association”.

Entisiä tataariryhmiä 
Venäjän keisarikunnan aikaan oli myös muita turkkilaisia kansoja jotka oltiin nimetty "tataareiksi", mutta he eivät pääsääntöisesti kyseistä nimeä nykypäivänä käytä. Näihin kuului muun muassa nogaitataarit (nogait), altaintataarit (altailaiset), sekä Kaukasian tataarit / vuoristolaistataarit (azerit, karatšait ja balkaarit).

Tunnettuja tataareja 
Tunnetut suomentataarit on lueteltu erikseen omassa artikkelissa.

Listassa enimmäkseen Volgan tataareja.

 Vadim Abdrašitov, elokuvaohjaaja
 Sadıyq Äbelxanov, tykkimies, kersantti
Dajan Ahmet, näyttelijä, teatteriohjaaja
Fatixa Aitova, filantropisti, opettaja
Yusuf Akçura, poliitikko, kirjailija
 Alsou, poplaulaja
 Abdulla Aliş, runoilija, näytelmäkirjailija
 Sitdíq Aydarov, näyttelijä, laulaja
 Reşit Rahmeti Arat, filologi, professori, dosentti, kirjailija, julkaisija
 Sadri Maksudi Arsal, poliitikko, Idel-Uralin presidentti
 Marat Bašarov, näyttelijä
 Ğälimcan Barudi, teologi, imaami, mufti, opettaja, julkaisija
 Simeon Bekbulatovitš, valtiomies, Venäjän kaani
 Musa Bigiev, teologi
 Xäydär Bigiçev, laulaja
 Zinetula Biljaletdinov, jääkiekkovalmentaja
 Gölsem Bolğarskaya, näyttelijä
 Fäwziyä Bäyrämova, poliitikko, aktivisti
 Saadet Çağatay, turkologi, professori, kirjailija
 Näcip Cihanov, säveltäjä
 Musa Cälil, runoilija
 Emil Cäläletdinov, laulaja
 Rinat Dasajev, jalkapalloilija
 Rinat Fahretdinov, vapaaottelija
 Husain Faizhanov, historioitsija, filologi, opettaja
 Ildar Fatkullin, mäkihyppääjä
 Lotfulla Fättaxov, taidemaalari
 Rizaetdin Fäxretdin, tutkija, johtaja, julkaisija
 Mirxäydär Fäyzi, näytelmäkirjailija
 Emil Galimov, jääkiekkoilija
 Aida Garifullina, oopperalaulaja
 İsmail Gaspıralı, toimittaja, kirjailija, panturkkilaisuuden edistäjä
 Rawil Ğaynetdin, mufti
 İsmäğil Ğäynetdinov, arkkitehti, professori
 Ildar Gilmutdinov, poliitikko
 Säxipcamal Ğizzätullina-Volzhskaja, teatterinäyttelijätär- ja ohjaaja
 Sofija Gubaidulina, säveltäjä
 Qol Ğäli, runoilija
 Alfred Halikov, historioitsija, arkeologi
 Hakimdžan Halikov, lastenrunoilija
 Tšulpan Hamatova
 Ilmir Hazetdinov, mäkihyppääjä
 Muhametžan Husainov, Venäjän ensimmäinen mufti
 Ğälimcan İbrahimov, kirjailija
 Mönäwär İbrahimov, tiedemies
 Alimcan Idris, islamin uskon teologi, opettaja
 Saniye İffet, näytelmäkirjailija, runoilija, opettaja
 Rafail Iljasov, laulaja 
 Ayaz İshaki, kirjailija, toimittaja, aktivisti
 Äxmät İsxaq, runoilija, kääntäjä, toimittaja
 Ramilja Iskander, näyttelijätär, malli
 Xälimä Iskändärova, teatteri- ja elokuvanäyttelijä
 Damir Islamov, yliluutnantti
 Näqi İsänbät, kirjailija, kielitieteilijä
 Marat Izmailov, jalkapalloilija
 Nail Jakupov, jääkiekkoilija
 Guzel Jahina, kirjailija
 Jamala, laulaja
 Xämit Qolmämät, näyttelijä
 Ğädel Qutuy, kirjailija
 Robert Miñnullin, runoilija
 Alija Mustafina, telinevoimistelija
 Farid Muhametšin, poliitikko
 Saida Muhametzjanova, laulaja
 İlbaris Nadirov, folkloristi, tutkija
 Elvira Nabiullina, poliitikko
 Qayum Nasıyri, tiedemies, etnografi, kirjailija
 Rašid Nežmetdinov, shakinpelaaja
 Cemile Nisametdin, muusikko, näyttelijä, taiteilija
 Rudolf Nurejev, balettitanssija
 Rašid Nurgalijev, poliitikko
 Alimžan Orlov, historijoitsija
 Galiasgar Kamal, kirjailija
 Dmitri Karbyšev, upseeri, kenraali
 Gabdennasyr Kursavi, imaami, teologi, valistaja
 Kamil Kärimov, kirjailija, journalisti
 Sara Sadıyqova, laulaja, näyttelijä, säveltäjä
 Marat Safin, tennispelaaja
 Timur Safin, florettimiekkailija
 Fändäs Safiullin, poliitikko
 Emine Sartlan, teosofi, vapaamuurari
 Farid Seiful-Muljukov, toimittaja
 Säxibgäräy Säyetğäliev, poliitikko, vallankumouksellinen
 Irina Shayk, malli
 Borhan Şähidi, kiinantataarilainen poliitikko
 Salix Səydəşev, säveltäjä, orkesterinjohtaja
 İlham Şakirov, laulaja
 Luara Şakircanova, teatteriohjaaja, näyttelijä, käsikirjoittaja
 Kamil Sämiğullin, Tatarstanin tasavallan mufti 
 Mirsaid Sultan-Galijev, bolševikkijohtaja
 Tälğat Tacetdin, Sheikki al-Islam
 Firdus Tjamajev, laulaja
 Abdullah Battal-Taymas, kirjailija, toimittaja, opettaja
 Kärim Tinçurin, näytelmäkirjailija, näyttelijä, ohjaaja
 Refat Tšubarov, poliitikko
 Abdulla Tukay, kansallisrunoilija
 Baqıy Urmançe, maalaaja, kuvanveistäjä
 Ildar Jagafarov, elokuvaohjaaja
 Gaisa Jenikejev, poliitikko, opettaja, etnografi
 Färit Yärullin, säveltäjä
 Röstäm Yäxin, säveltäjä
 Zemfira, laulaja
 Mullanur Vahitov, vallankumouksellinen
 Kamila Valijeva, taitoluistelija
 Räşit Wahapov, laulaja
 Ali Woronovicz, puolantataari-imaami, julkaisija
 Razil Wäliev, valtiomies, runoilija, kirjailija
 Fatix Xösni, kirjailija
 Rifat Žemaletdinov, jalkapalloilija
 Möxämmät-Ämin, Kazanin kaanikunnan kaani
 Zölfät Xäkim, muusikko, säveltäjä, kirjailija
 Fatix Ämirxan, kirjailija, toimittaja, julkaisija
 Marat Äxmätov, viulisti
 Ğabdelxäy Äxätov, kielitieteilijä

Katso myös 
 Suomen tataarit
 Volgan tataarit
 Volgan bulgaria
 Wäisi
 Baškiirit
 Turkkilaiset kansat
 Tatariansalmi
 Tatarstan
 Idel-Ural
 Venäjän muslimien liitto
 Tattari

Lähteet
 Baibulat, Muazzez: Tampereen Islamilainen Seurakunta: juuret ja historia. Tampere: Tampereen islamilainen seurakunta, 2004. ISBN ISBN 952-91-6753-9.
 Bedretdin, Kadriye: Kirjoituksia Suomen Tataareista. Tampere: Suomen Itämainen Seura, 2011. ISBN 978-951-9380-78-0.

 Halikov, A. H. 1991: Tataarit, keitä te olette? Suomeksi tekijän täydentämänä toimittaneet Ymär Daher ja Lauri Kotiniemi. Abdulla Tukain Kulttuuriseura r.y.
 Leitzinger, Antero: Mishäärit - Suomen vanha islamilainen yhteisö. Kirja-Leitzinger, 1996. ISBN 952-9752-08-3.

Viitteet

Aiheesta muualla

 Tataari-nimen ongelmallisuus 
 Tatar.Net , laaja tietokanta ja linkkikokoelma
 Historioitsija Damir Ishakov puhuu tataareista 
 Bulat Rahimzjanov: "Moskova ja tataarimaailma". Jevrazija, 2016. ISBN: 978-5-91852-155-7. (Nettiversio)

Seulonnan keskeiset artikkelit