Järvilohi

Järvilohi (Salmo salar m. sebago) on lohen ekologinen muoto, joka ei tee merivaellusta, vaan viettää koko elämänsä makeassa vedessä. Järvilohikantoja on itsenäisesti kehittynyt useissa järvissä Pohjois-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.

Saimaan järvilohi
Suomessa alkuperäisiä järvilohikantoja on ollut Vuoksen vesistössä, jossa lohta on myös kutsuttu saimaanloheksi (Salmo salar saimensis). Järvilohikanta jäi vesistöön reliktiksi, kun  aiemmat läntiset yhteydet mereen sulkeutuivat. Saimaanlohta oli alun perin kaksi kantaa, joista toinen kuti Lieksanjoessa, toinen Pielisjoessa ja Koitajoessa. Kutujokien kahlitsemisen jälkeen Saimaan järvilohi on nykyään lähes täysin viljelyn ja istutusten varassa. Tavoitteena on kuitenkin luonnossa lisääntyvien kantojen palauttaminen. Vuoksen vesistön lisäksi järvilohta on nykyisin istutettuna muun muassa Päijänteessä ja Inarijärvessä.

Saimaan järvilohen luonnonvaraista lisääntymistä on pyritty palauttamaan kunnostamalla kutupaikkoja vanhoissa kutujoissa. Ala-Koitajoen Pamilon voimalaitos velvoitettiin vuonna 2013 juoksuttamaan voimalaitoksen alapuoliseen uomaan enemmän vettä, ja vuonna 2015 havaittiin ensimmäistä kertaa siirrettyjen emokalojen onnistunut kutu joessa. Joen kunnostöitä on jatkettu, ja erityisesti soran lennättäminen kutupaikolle helikopterilla on tuottanut hyviä tuloksia.

Saimaan järvilohi on merilohta tummempi, tukevampi ja pyrstöevässä oleva lovi on pienempi. Se jää pienikokoisemmaksi kuin merilohi ja harvoin kasvaa kymmenkiloiseksi.

Saimaan järvilohi on äärimmäisen uhanalainen. Toukokuun alusta 2019 voimaan astuneessa uudessa kalastuslaissa salakalastetuille järvilohille määriteltiin korvausarvot. Rasvaevätön järvilohi on rauhoitettu joissa ja puroissa elokuun alusta marraskuun loppuun, rasvaevällinen on rauhoitettu kautta vuoden. Salakalastaja joutui vuonna 2019 maksamaan rasvaevällisestä kalasta sakkoa ja korvausta 7 510 euroa. Se on ennakkotapaus. Järvilohi on Etelä- ja Pohjois-Karjalan maakuntien nimikkokala.

Muut järvilohet

Pelkästään sisävesissä eläviä lohikantoja on syntynyt itsenäisesti ja elää myös muualla, muun muassa Laatokassa, Äänisjärvessä, Ruotsin Vänernissä, Norjassa sekä monissa koillisen Pohjois-Amerikan järvissä (Newfoundlandin, Labradorin, Québecin, Nova Scotian, New Brunswickin ja Mainen alueilla). Laatokan järvilohi on lisääntynyt luontaisesti Suomen puolelle ulottuvassa Hiitolanjoessa; Suomen puolella on ollut kolme voimalaitosta, jotka ovat estäneet järvilohien nousun vanhoille kutupaikoilleen ja näin ollen suuri osa potentiaalisista kutupaikoista on jäänyt käyttämättä. Vuonna 2021 aloitettiin joen ennallistamisprojekti, jonka odotetaan parantavan Laatokan järvilohen kutumahdollisuuksia Suomessa. Hiitolanjoen Kangaskosken padon purku vuonna 2021 on antanut erittäin lupaavia tuloksia kannan elpymisestä.  Hiitolanjoen loput kaksi patoa, Lahnasenkosken- sekä Ritakosken pato on määrä purkaa ja ennallistaa vuosina 2022-2023.

Lähteet

 

 RKTL: Järvilohen luonnonkierron palauttaminen  (luettu 15.3.2009)
 Landlocked salmon management plan . Maine Dept Inland Fisheries and Wildlife Division of Fisheries and Hatcheries (2004).

Viitteet

Aiheesta muualla 
Saimaan nieriän ja lohen suvut jatkuivat ihmisen käsissä, Yle Elävä arkisto

Lohikalat
Uhanalaiset kalat