Maaorjuus

Maaorjuus on nimitys myöhäisantiikissa, keskiajalla ja uuden ajan alussa vallinneelle yhteiskunnallisen järjestelmälle, jossa maata viljelevä väestö ei ollut itsenäinen. Viljelijät eivät hallinneet maata perinnöllisesti talonpoikina, vaan he viljelivät maaherran omistamaa maata alustalaisina ilman muutto-oikeutta, ”turpeeseen sidottuina”.

Maaorjuus syntyi 400-luvulla Länsi- ja Itä-Roomassa samaan aikaan kuin varsinainen orjuus alkoi hävitä. Voimakkaimmin maaorjuuden syntyyn vaikutti raskaan, pyörällisen auran keksiminen. Maata kyettiin sen avulla muokkaamaan tehokkaammin kuin ennen, mikä johti kartanotalouden syntyyn entisten latifundioiden sijaan.

Alustalaisten ja herran (joka saattoi olla myös juridinen henkilö, kuten luostari tai kaupunkiyhteisö) väliset suhteet vaihtelivat sekä alueellisesti että ajallisesti voimakkaasti alisteisesta vuokrasuhteesta jopa niin sanottuun ruumiinherruuteen saakka. Maanomistajalla saattoi olla lain nojalla täydellinen tai osittainen tuomiovalta maaorjiinsa.

Vastineeksi maan hallussapidosta alustalaiset suorittivat erilaisia maksuja herralle, jolla saattoi olla esimerkiksi yksinoikeus alueen myllyn käyttöön. Alustalaisen tuli myös suorittaa työpalvelusta herran tilalla. 

Jossakin osissa Eurooppaa myös ritarit saattoivat olla maaorjia eli herransa epävapaita sotilaspalvelijoita (ministeriales). Tämä oli yleistä varsinkin sydänkeskiajan Saksassa, missä joillakin seuduilla jopa 80 prosenttia ritareista saattoi olla epävapaita (Dienstleute).

Maaorjien piti viljellä maapalstaa ja maksaa veroa, mutta heitä ei yleensä saanut kaupata, kuten varsinaisia orjia. Heillä oli myös juridisia oikeuksia ja lakien suoma suoja, ja he saattoivat pitää tuottamansa ylijäämän itsellään ja ostaa itsensä vapaiksi. Monin paikoin maaorjat kasvattivat itselleen vehnää, joka oli tuolloin vaikeasti kasvatettava vilja mutta josta sai suuret myyntivoitot, ja näin saattoivat vaurastua. Kuninkaiden vallan vahvistuttua kuninkaat vapauttivat orjat maaorjiksi saadakseen verotuloja. Näin he olivat lakien eivätkä linnanherran oikkujen alaisina. 1300-luvun mustan surman aiheuttama työvoimapula vapautti Länsi-Euroopan talonpoikia maaorjuudestakin.

Maaorjuus väheni Länsi-Euroopassa sydänkeskiajalla tehokkaampien viljelymenetelmien ja kaupunkien sekä kapitalismin nousun myötä. Ensimmäisenä se hävisi Italiassa 1100-luvulle tultaessa. Muualla Länsi-Euroopassa se tosiasiallisesti lakkasi mustan surman jälkeen 1300-luvun puolivälissä. Ruton aiheuttama työvoimapula vahvisti talonpoikien asemaa, mikä johti Länsi-Euroopassa maaorjuuden lakkauttamiseen. Monet feodaalietuoikeudet, kuten yksinoikeus myllyyn, metsästykseen ja niin edelleen, säilyivät kuitenkin pitkälle uudelle ajalle, ja vapaan talonpojan asema saattoi olla käytännössä heikompi kuin maaorjan.

Samaan aikaan kun maaorjuus Länsi-Euroopassa väheni ja tyrehtyi, se juurtui Itä-Eurooppaan, jossa talonpojat joutuivat maaorjuutta muistuttaneeseen asemaan 1500-luvulla.

Maaorjuuden päättymisajankohtia eri maissa

Maaorjuuden virallinen päättyminen ei aina tarkoita sen todellista päättymistä eikä varsinkaan talonpoikien olojen parantumista. Esimerkiksi Baltiassa talonpoikien aseman on sanottu huonontuneen maaorjuuden virallisen lakkautuksen jälkeen.
 Bretagne: 900-luku
Skotlannin kuningaskunta: maaorjuus katosi 1300-luvulla  maaorjat säilyivät vuoteen 1799 asti hiili-ja suolakaivoksissa 
 Englanti ja Wales:  1400–1500-luvulla
 Valakia: 1746
 Moldavia:1749
 Sardinian kuningaskunta: 1771
 Habsburgien monarkia: 1781
 Böömi: 1781  
 Baden: 1783
 Tanska: 1788
 Ranska: 1789
 Helvetian tasavalta: 1798
 Batavian tasavalta: 1798 (käytännössä vuoteen 1811 Code Civilin lain mukaisesti)
 Serbia: 1804 (de facto)  (de jure)  1830 
 Schleswig-Holstein: 1804
 Ruotsin Pommeri: 1806
 Varsovan herttuakunta: 1807
 Preussin kuningaskunta: 1807 
 Mecklenburg: 1807  
 Baijeri: 1808
 Nassaun herttuakunta: 1812
 Vanha Suomi: 1826
 Argentiina: 1813
 Viron kuvernementti: 1816
 Kuurinmaan kuvernementti: 1817
 Württemberg: 1817
 Liivinmaan kuvernementti:1819
 Hannoverin kuningaskunta: 1831
 Saksin kuningaskunta: 1832
 Unkarin kuningaskunta: 1848
 Kroatia: 1780–1785.  
 Itävallan keisarikunta: 1848
 Bulgarian ruhtinaskunta: 1858 (de jure  Ottomaanien imperiumin toimesta) mutta de facto  1880
 Venäjän keisarikunta: 1861  
 Tonga: 1862
 Havaijin kuningaskunta:1835  
 Kongressi-Puola: 1864
 Georgia: 1864–1871
 Kalmukia:1892
 Islannin kuningaskunta: 1894
 Bosnia ja Hertsegovina: 1918
 Afganistan: 1923
 Bhutan: 1959
 Tiibet: 1959

Katso myös 

 Orjuus
 Talonpoikainen vapaus
 Feodalismi
 Palveluspakko
 Kuolleet sielut (Gogolin romaani)

Lähteet 

Seulonnan keskeiset artikkelit