Maksimilian I (Meksiko)

Maksimilian I (Ferdinand Maximilian Josef Maria von Habsburg-Lothringen; 6. heinäkuuta 1832 Wien – 19. kesäkuuta 1867 Queretaro) oli itävaltalainen arkkiherttuan arvoinen aatelinen, Itävallan laivaston upseeri ja Lombardia-Venetsian kuvernööri. Hän oli Itävallan keisarin Frans Joosefin nuorempi veli. Hänestä tuli vuosina 1864–1867 myös lyhyeksi aikaa Meksikon keisari Ranskan keisarikunnan tuella. Ranskalaisten tuki kuitenkin päättyi, ja hän kuoli tasavaltalaisten teloittamana oltuaan useita kuukausia tukijoidensa kanssa näiden piirittämänä.

Elämäkerta 

Ferdinand Maximilian Josef Maria von Habsburg-Lothringen syntyi Schönbrunnin palatsissa Wienissä 6. heinäkuuta 1832. Hän oli arkkiherttua Frans Kaarlen poika ja tulevan keisari Frans Joosef I:n nuorempi veli.

Nuoruudessaan Ferdinand Maximilian Josef oli kiinnostunut taiteista ja tieteistä, ja jälkimmäisestä häntä kiinnosti erityisesti kasvitiede. Hän sai meriupseerin koulutuksen ja nousi arvoasteikossa nopeasti aina lippueamiraaliksi asti. Vuonna 1854 hänestä tuli laivaston komentaja.

Laivaston komentajana Ferdinand Maximilian Josef perusti Triesten laivastoaseman ja hän oli Wilhelm von Tegetthoffin oppi-isä. Hän osallistui Itävallan laivastovierailuun Brasilian keisarikuntaan.

Komentajuutensa lisäksi Ferdinand Maximilian Josefista tuli helmikuussa 1857 Lombardia-Venetsian kuvernööri. Hän vetäytyi Triesteen Italian toisen itsenäisyyssodan alkaessa 1859 ja rakennutti sinne Miramaren linnan, missä hän harjoitti tieteitä ja taiteita. Häntä lähestyivät samana vuonna meksikolaiset emigrantit, jotka pyysivät häntä Meksikon hallitsijaksi. Hän ei suostunut vaan lähti sen sijaan 10. marraskuuta 1859 Brasiliaan kasvitieteelliselle tutkimusretkelle.

Vuoteen 1863 mennessä Ranskan keisari Napoleon III:n lisääntyvä painostus ja ranskalaisjoukkojen onnistunut Méxicon kaupungin valloitus saivat aikaan sen, että Ferdinand Maximilian Josef suostui lopulta ottamaan Meksikon kruunun vastaan. Hän nousi 14. huhtikuuta 1864 Triestessä vaimonsa Belgian prinsessa Charlotten kanssa SMS Novaran kyytiin. Novara saapui Veracruzin satamaan 28. toukokuuta 1864, ja Ferdinand Maximilian Josef kruunattiin Meksikon keisariksi 10. kesäkuuta.

Keisarina 
Vietettyään joitakin päiviä palatsissa Méxicon keskustassa keisaripari päätti siirtyä asumaan Chapultepecin palatsiin kaupungin laidalle.

Keisari Maksimilian pyrki hallitsemaan Meksikoa vapaamielisesti. Hän määräsi hallitsijana uudistuksia muun muassa kulku- ja opetuslaitoksiin. Edeltäjänsä Benito Juárezin tavoin hän suosi hallitsevan luokan sijasta maanviljelijöitä eikä suostunut palauttamaan katoliselle kirkolle sen maaomistuksia, mikä ärsytti kirkkoa huomattavasti. Maahan saavuttuaan Kirkkovaltion nuntius Pietro Meglio vaati ehdottomasti maareformin purkamista.

Eräs Maksimilianin erityisistä kiinnostuksen kohteista oli diplomaattisuhteiden solmiminen ja ylläpitäminen Brasilian kanssa. Brasilian keisari Pedro II oli hänen serkkunsa, ja Brasilia ja Meksiko olivat tasavaltojen keskellä Amerikan mantereen ainoat monarkiat. Maksimilian nimitti 9. elokuuta Ranskassa asuvan meksikolaisen emigrantin Pedro Escandónin Meksikon Brasilian-suurlähettilääksi. Hän yritti myös saada nuoremman veljensä Ludvig Viktorin avioitumaan Pedro II:n tyttären Isabellan kanssa, jolloin kahden keisarikunnan välille olisi muodostunut vahva yhteys, mutta Ludvig Viktor ei suostunut.

Kevääseen 1865 mennessä ranskalaisjoukot olivat miltei ajaneet Benito Juárezin joukot Meksikosta. Tuolloin kuitenkin Yhdysvaltain sisällissota päättyi, ja Yhdysvallat pystyi jälleen ylläpitämään Monroen oppia. Yhdysvallat vaatikin Ranskaa vetämään joukkonsa Meksikosta opin vastaisena toimintana. Keisarinna Charlotte yritti turhaan saada apua Napoleon III:lta ja paavi Pius IX:ltä. Maksimilian itse puolestaan houkutteli Yhdysvaltain sisällissodan konfederaation veteraaneja Meksikoon nimittämällä sen entisen laivaston upseerin Matthew Fontaine Mauryn siirtolaisuusasiamiehekseen. Samaan aikaan myös Brasilia pyrki saamaan veteraanit muuttamaan maahansa.

Vuoteen 1866 mennessä oli selvää, ettei Maksimilian voisi pysyä vallassa. Napoleon III pyysi häntä luopumaan vallasta, minkä hän aluksi aikoikin tehdä, mutta Charlottan vaikutuksesta yritti sittenkin pysyä keisarina. Ranskalaiset sotajoukot vetäytyivät Meksikosta maaliskuussa 1867, ja Benito Juárez valloitti pian uudelleen Méxicon kaupungin. Maksimilian nimitettiin Meksikon keisarillisen armeijan ylipäälliköksi, ja hänen johtama armeija oli useita kuukausia piiritettynä Querétarossa. Pakoyrityksen suunnittelun jälkeen hänet vangittiin 15. toukokuuta 1867 ja tuomittiin kenttäoikeudessa kuolemaan. Hänet ja hänen kaksi kenraaliaan, Miguel Miramón ja Tomás Mejía Camacho, teloitettiin ampumalla 19. kesäkuuta 1867 kukkulalla lähellä Querétaroa. Useat eurooppalaiset merkkihenkilöt, kuten Victor Hugo ja Giuseppe Garibaldi, ja kuninkaalliset olivat turhaan vedonneet Juáreziin, jotta tämä olisi jättänyt Maksimilianin henkiin.

Kuoleman jälkeen 
Maksimilianin ruumis tuotiin Meksikosta Wilhelm von Tegetthoffin komentaman SMS Novaran kyydissä Triesteen, jonne se saapui 16. tammikuuta 1868. Triestestä se kuljetettiin Wieniin, missä hänet 20. tammikuuta 1868 haudattiin suvun kryptaan.

Charlotta joutui Maksimilianin kuoleman jälkeen mielenhäiriöön. Hän sai väkivaltaisia kohtauksia, ja hänen vanhempiensa oli ajoittain suljettava hänet pehmustettuun huoneeseen. Ajoittain hän saattoi väittää, ettei Maksimilian ollut itse asiassa kuollut vaan asui Lontoossa.

Ranskalainen taidemaalari Édouard Manet teki Maksimilianin viimeisistä hetkistä tunnetun maalauksen Keisari Maksimilianin teloitus.

Vuonna 1865 vesille laskettu Itävallan laivaston alus SMS Erzherzog Ferdinand Max nimettiin Maksimilianin mukaan.

Kunnianosoituksia

Meksikolaiset 

  Meksikon kotkan keisarillinen ritarikunta (Meksiko, 1865, perustaja)
  Guadalupen keisarillinen ritarikunta (Meksiko, 1864, suurmestari)

Ulkomaalaiset 

  Kultaisen taljan ritarikunta (Itävalta-Unkari)
  Pyhän Tapanin ritarikunta (Itavalta-Unkari)
  Pyhän Andreaksen ritarikunta (Venäjän keisarikunta)
  Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta (Venäjän keisarikunta)
  Valkoisen kotkan ritarikunta (Venäjän keisarikunta)
  Pyhän Annan ritarikunta (Venäjän keisarikunta)
  Pyhän Stanislauksen ritarikunta (Venäjän keisarikunta)
  Kunnialegioona (Ranskan toinen keisarikunta)
  Etelän Ristin ritarikunta (Brasilian keisarikunta)
  Punaisen kotkan ritarikunta (Preussin kuningaskunta)
  Mustan kotkan ritarikunta (Preussin kuningaskunta)
  Pyhän Hubertin ritarikunta (Baijerin kuningaskunta)
  Tuoksuruutakruunun ritarikunta (Saksin kuningaskunta)
  Pyhän Yrjön ritarikunta (Hannoverin kuningaskunta)
  Alankomaiden leijonan ritarikunta (Alankomaat)
  Pyhän Januariuksen ritarikunta (Sisilia)
  Pyhän Ferdinandin ja ansion ritarikunta (Sisilia)
  Tornin ja miekan sotilaallinen ritarikunta (Portugalin kuningaskunta)
  Leopoldin ritarikunta (Belgia)
  Vapahtajan ritarikunta (Kreikan kuningaskunta)
  Uskollisuuden ritarikunta (Badenin suurherttuakunta)
  Paavi Pius IX:n ritarikunta (Kirkkovaltio)
  Ludwig-ritarikunta (Hessenin suurherttuakunta)
  Pyhän Joosefin ritarikunta (Toscanan suurherttuakunta)

Lähde:

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

Itävallan arkkiherttuat
Itävaltalaiset amiraalit
Itävaltalaiset teloitetut
Meksikon keisarit
Habsburgin hallitsijasuku
Vuonna 1832 syntyneet
Vuonna 1867 kuolleet