Arabisosialismi

Arabisosialismi on etenkin arabimaissa suosiota saavuttanut poliittinen aate. Arabisosialismissa yhtenä keskeisenä piirteenä on panarabialaisuus eli kaikkien arabikansojen yhdistäminen. Suuntaus liittyy myös läheisesti arabinationalismiin.

Arabisosialismin teoria 
Arabisosialismi eroaa monista muista sosialistisista liikkeistä kieltämällä materialismin ja sallimalla uskonnon, mutta kuitenkin painottaen maallista valtaa. Talous- ja sosiaalipolitiikassa arabisosialismi on lähellä eurooppalaista sosialismia. Arabisosialistinen talous myös sallii pienyritystoiminnan (kuten Neuvostoliitto), mutta ei kuitenkaan sitä erityisemmin rohkaise. Maakohtaisesti arabisosialismin päätavoitteena on luoda voimakas valtiokeskeinen, militaristinen ja nationalistinen valtio. Aate on idealistinen ja painottaa kansallisesti vahvaa valtiota sekä irtautumista kolonialismin perinteistä. Arabisosialismia toteutetaan pääasiassa puoluepolitiikan, talouden ja sotilaspolitiikan aloilla.

Arabisosialismi käytännössä 
Arabisosialismin kulta-aikaa oli 1950-1970-luvuilla. Arabisosialismiin arabimaissa on pääasiassa siirrytty sotilasvallankaappauksella, ulkomaisten omistusten ja pankkien kansallistamisella, sekä Baath-puolueen tuella. Eversti Nasser oli Egyptin ensimmäinen arabisosialistijohtaja, aloittaen arabisosialismin sotilasvallankaappauksella ja Suezin kanavan kansallistamisella. 

1960-luvulla arabisosialismin tavoite arabikansojen yhdistämisestä tuotti Irakin, Egyptin, Libyan ja Syyrian valtioliiton. Arabisosialismi oli merkittävä aate Lähi-idässä Israelin ja arabimaiden välisten sotien aikana. Näissä maissa ainoastaan enää Syyriassa hallitsee arabisosialismin aatteelliseksi, toteuttavaksi voimaksi perustettu Baath-puolue (Irakin Baath-puolue syrjäytettiin vuoden 2003 sodassa).

Arabisosialismi nykyään 
Pääasiassa arabisosialismin on katsottu epäonnistuneen taloudessa. Tämä heijastelee laajemmin suunnitelmatalouden ja markkinatalouden vaiheita 1900-luvulla. Egyptissä täysmittainen arabisosialistisen talouden toteuttaminen tuli tiensä päähän käytännössä 1970-luvulla, Anwar Sadatin aikakautena. 

Tällä hetkellä arabisosialismia kokonaisuutena toteutetaan Libyassa sekä jossain määrin Syyriassa, Baath-puolueen johdolla. Arabisosialismin rippeitä on jäljellä Egyptissä esimerkiksi sotilaspolitiikassa ja taloudessa.

Merkittäviä arabisosialisteja 

Irakin ja Syyrian arabisosialistisen Baath-puolueen ideologeja ja toimijoita:
Hafez al-Assad Syyrian presidentti
Bašar al-Assad Syyrian presidentti
Saddam Hussein Irakin presidentti
Tariq Aziz Husseinin ministeri
Ideologeja, joilta Baath-puolue omaksui ideologiansa:
Michel ‘Aflaq Baath-puolueen ideologi, perustaja ja ensimmäinen johtaja
Salah al-Din al-Bitar Perusti Baath-puolueen Aflaqin kanssa
Zaki al-Arsuzi Aflaqin joukoissa, vaikutti ideologisesti, osallistuminen Baath-puolueeseen epäselvää
Akram al-Hawrani Baath-puolueen perustajia Syyriassa, karkotuksensa jälkeen Yhdistyneen arabitasavallan varapresidentti

Nasseriitteja:
Gamal Abdel Nasser Egyptin johtaja
Muammar Gaddafi Libyan johtaja

Algerian sosialisteja:
Ahmed Ben Bella Algerian presidentti 1963-65
Houari Boumediène Algerian presidentti 1965-1978. Julisti sosialistisia vallankumouksia, kansallisti öljyn ja lisäsi valtiojohtoista teollisuutta. Hänen kuoltuaan ja öljyn halvennuttua maan taloustilanne heikkeni, ja sitä jouduttiin korjaamaan liberalisoimalla taloutta 1980-luvulla. Tuki sosialistisia ja nationalistisia järjestöjä kuten PLO, ANC ja SWAPO. Vaati YK:ssa uutta maailmanjärjestystä ja sanoi joskus etelän väen valloittavan pohjoisen vihollisina.

Marokon sosialisteja:
Mehdi Ben Barka Kolmannen maailman vallankumousten rakentelija, Tricontinental-konferenssin johtaja, voimakkaat Kuuba-yhteydet

Palestiinan sosialisteja:
George Habash kommunistisen PFLP:n perustaja (PLO:n jäsenjärjestö)
Nayef Hawatmeh PLFP:n ja marxilaisen DFLP:n perustaja

Libanonin sosialisteja:
Kamal Jumblat edistyksellisen sosialistipuolueen (PSP) perustaja ja johtaja, sen armeijan (PLA) johtajia Libanonin sisällissodassa hallitusta vastaan, 1. arabisosialististen puolueiden konventin koollekutsuja (1951)

Lähteet 

Sosialismin suuntaukset