Levänluhdan muinaisjäännökset

Levänluhta tai Leväluhta on lähde Orismalan kylässä Isossakyrössä. Levänluhta tunnetaan arvoituksellisesta muinaisjäännöksestään. Ensimmäinen kirjallinen maininta Levänluhdasta on vuodelta 1674, jolloin Isonkyrön seurakunnan kirkkoherra Israel Alftanus kirjoitti Tukholmaan muinaislöytöjä tutkivalle toimielimelle paikasta, josta on löytynyt ihmisen luita "läpi aikojen". Poikkeuksellisen Leväluhdasta tekee se, että vainajat on haudattu upottamalla ruumis veteen. Veteen hautaaminen on rautakaudella ollut harvinaista kaikkialla länsimaissa, mikä tekee Leväluhdasta kansainvälisestikin  tärkeän arkeologisen löydön. Kudokset ovat hajonneet vedessä, mutta luut ovat painuneet pohjalle ja peittyneet hapettomaan saveen. Siksi ne ovat säilyneet satoja vuosia.

Historia 
Levänluhdasta on arkeologisissa kaivauksissa löydetty rautakaudella järveen haudatut vajaan sadan vainajan jäännökset, provinssiroomalainen kattila, solkia ja koruja. Paikalla ei ole nykyään muuta kuin muutama pieni lähde, mutta mm. biologi Harald Lindbergin 1910-luvulla tekemissä maa-ainetutkimuksissa löytyi viitteitä lumme- ja sarakasveista sekä vesikirpun jäänteistä, mitkä viittaavat laajemman vesipinta-alan olemassaoloon muinaisina aikoina. Ilmeisesti vainajat upotettiin lampeen puupaaluilla, jotka työnnettiin vainajan vaatteisiin tai kiinnitettiin kainaloihin ja jalkojen väliin upotuksen helpottamiseksi. Rautakautisia ja puusta veistettyjä paaluja on löytynyt vainajien läheisyydestä. Syy erikoiselle hautaustavalle ei kuitenkaan ole selvinnyt. Ruumiiden pehmytkudokset eivät ole säilyneet juuri lainkaan (vrt. Luoteis-Euroopan hyvin säilyneet suoruumiit). Aiemmin uskottiin, että nämä ihmiset olivat jopa aikalaisikseen poikkeuksellisen lyhytkasvuisia, miehet keskimäärin 158 cm ja naiset 147 cm. Viimeisin tutkimus (Markku Niskanen, Oulun yliopisto) on kuitenkin osoittanut että suurin osa aikuisista levänluhtalaisista oli naisia ja että heidän keskimääräinen ruumiinkokonsa on edellä esitettyä selvästi isompi eikä poikkea merkittävästi muista samanaikaisista pohjoismaisista ihmisistä.

Ihmisluiden osalta Levänluhta oli uusien ajoitusten mukaan käytössä 300-luvulta 800-luvulle. Levänluhdan merkityksestä on useita teorioita. Paikkaa on vanhastaan arveltu uhripaikaksi, jolloin vainajat voisivat olla ihmisuhreja. Tämä ei olisi aivan tavatonta, esimerkiksi germaanien ja kelttien tiedetään uhranneen joskus ihmisiä soihin, ja lasten "suolle vieminen" (sekä "urosten upottaminen") tunnetaan myös suomalaisessa tarustossa. Käsitystä vastaan puhuu kuitenkin se, että valtaosassa luurankoja ei ole väkivallan merkkejä. Paikkaa on arveltu kalmistoksi. Joidenkin arveluiden mukaan paikka voisi myös olla tautiepidemian tai nälänhädän vuoksi kuolleiden joukkohauta, mutta paikan pitkä käyttöhistoria ei sovi yksittäistä katastrofia korostavaan tulkintaan. Myöskään muualla Suomessa ei ole tutkimusten mukaan ollut tuohon aikaan laajempia katastrofeja, vaan pikemminkin päinvastoin. Viimeisin tulkinta paikasta on se, että kyse on naisten ja lasten kalmistosta (ks. esim. Wessman 2009.) Oulun ja Helsingin yliopistojen luututkimuksissa vahvistui, että Leväluhtaan haudattiin pääasiassa naisia.

Leväluhdan luurangot 

Mukana on lapsia, aikuisia ja vanhuksia sekä eläimiä. Ihmisten pitkänomaisen pääkallon perusteella heidän on katsottu eroavan esimerkiksi nykypäivän skandinaaveista, suomalaisista ja saamelaisista. Niskasen mukaan kyse kuitenkin oli tässäkin suhteessa varsin normaaleista rautakauden pohjoismaalaisista. Mikään ei estä, että levänluhtalaiset ovat nykysuomalaisten esi-isiä, vaikka kallonmuodossa onkin tapahtunut muutoksia.

Levänluhdasta löytynyt suhteellisen runsas eläimenluuaineisto näyttäisi kuuluvan eri ajanjaksoihin mikä viittaa Leväluhdan pitempään tai toistuvaan käyttöön. Radiohiiliajoitusten mukaan lehmänluut ovat esiroomalaiselta rautakaudelta ja hevosenluut varhaiskeskiajalta. Ainoastaan kesykanan luu on samanaikainen Levänluhdan hautojen kanssa. Eläimenluiden merkitystä Levänluhdassa tulisi tutkia tarkemmin.

Tutkimuksen mukaan ruumiiden mukana on haudattu myös arvoesineitä, joten kyse ei ole orjista. Paikalta ei ainakaan vielä vuoden 2014 kenttätöiden yhteydessä löytynyt asutuksen jälkiä. Tämä voisi viitata siihen, että muualle hautaaminen on ollut tarkoituksellista.

Geenitutkimukset 
Leväluhdan luissa säilyneitä dna-pätkiä yritettiin tutkia ensimmäisen kerran vuonna 2009. Tutkijat käyttivät PCR-tekniikkaa, mutta tuloksia ei julkaistu, koska niitä oli vaikea toistaa. Myöhemmin professori Antti Sajantilan johtamissa tutkimuksissa käytettiin NGS-tekniikkaa ja onnistuttiin selvittämään neljän vainajan perimä.

Seitsemän Levänluhdan yksilön jäänteiden geenitutkimuksessa kuusi oli läheistä sukua nykyisille saamelaisille ja yksi oli läheistä sukua nykyisille liettualaisille, norjalaisille ja islantilaisille. Kolme nykyisten saamelaisten kanssa yhteistä perimää jakaneen yksilön perimä tutkittiin myös tarkemmalla tasolla. Heistä yksi oli erittäin lähellä nykyisiä saamelaisia, yksi oli jonkin verran aasialaisempi ja yksi muistutti nykyisiä virolaisia.

Kielitieteelliset tutkimukset 
Levänluhdan ja Käldamäen alueen paikannimistöä ja sen historiallista kerrostuneisuutta tutkinut Pauli Rahkonen on esittänyt, että Levänluhdan ja Käldamäen vesihautaukset tehneet ihmiset eivät todennäköisesti ole puhuneet saamelaisia, itämerensuomalaisia tai germaanisia kieliä, vaan todennäköisemmin tuntemattomia paleoeurooppalaisia tai länsiuralilaisia kieliä, joiden läsnäoloon alueella viittaa paikannimistöön substraattina sisältyvä sanasto. Vöyrin ja Isonkyrön alueella paikannimistön historiallisten kerrostumien tutkimusta helpottaa mahdollisuus ajoittaa paikannimiä suhteuttamalla ne maannousun nopeuteen.

Leväluhdan kaltaiset paikat 
Ainoa löytöpaikka, jota voidaan verrata Levänluhtaan, on Vöyrin Käldamäki, josta on löydetty kuuden vainajan jäännökset. Käldamäki ajoittunee suurin piirtein samalle ajalle kuin Levänluhta. Levänluhta koostuu useammasta lähteestä ja on aikanaan ollut lähdepohjainen lampi tai pieni järvi. Käldamäki taas on muinoin ollut umpeutuva merenlahti.

Dokumentteja 
 "Levänluhdan kadonnut kansa" - ohjaus ja käsikirjoitus Tommi Hakko. Yle 2010.
 https://areena.yle.fi/1-872489

Lähteet 
 
 
 Meinander, C. F. 1950: Etelä-Pohjanmaan historia I–II: Etelä-Pohjanmaan esihistoria (s. 136). Etelä-Pohjanmaan historiatoimikunta, Vaasa
 
 Niskanen, Markku: Stature of the Merovingian period inhabitants in Levänluhta, Isokyrö Fennoscandia archaeologica XXIII, 2006
 
 
 Leväluhdan vainajien arvoitus säilyy YLE uutiset 14.8.2014
 Wessman, Anna: Levänluhta – a Place of Punishment, Sacrifice or Just a Common Cemetery? (s. 94 -95) Fennoscandia archaeologica XXVII, 2009
 Wessman, Anna, Alenius, Teija, Holmqvist, Elisabeth, Mannermaa, Kristiina, Perttola, Wesma, Sundell, Tarja and Santeri Vanhanen: Hidden and Remote: New Perspectives on the People in the Levänluhta Water Burial, Western Finland (c.ad 300–800), European Journal of Archaeology, Vol. 21 (3), published online 2017.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Humanistilehti: Arvoituksellinen Levänluhdan kalmisto
 Retkipaikka.fi: Levänluhdan salaisuudet ovat viimein paljastumassa
 
 Taiteilijat kiinnostuivat ihmisen luita pulppuavasta lähteestä – Levänluhdan mystiseen kalmistoon on haudattu sata ihmistä, mutta kukaan ei tiedä miksi, Yle uutiset 31.3.2018
 Kerttu Majander ym. Mui­nais-DNA pal­jas­taa: saa­me­lai­sis­sa ja suo­ma­lai­sis­sa on sa­maa si­pe­ria­lais­ta pe­ri­mää, Helsingin yliopisto 27.11.2018
 Heikki Klemetti : Uhripaikka Attilan ajoilta Leväluhdan lähde, Kansan kuvalehti, 13.10.1933, nro 42, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Heikki Klemetti : Leväluhdan uhrilähde, Suomen Kuvalehti, 10.11.1934, nro 46, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomen rautakautiset muinaisjäännökset
Isonkyrön historia
Suoruumiit
Muinaishaudat
Pohjanmaan historia