Transsukupuolisuus

Transsukupuolisuus (vanh. transseksuaalisuus) tarkoittaa että henkilö identifioituu eli kokee kuuluvansa hänelle syntymässä kehon rakenteen perusteella määritellyn sukupuolen suhteen vastakkaiseen sukupuoleen. Tämä sukupuoliristiriita saattaa aiheuttaa sukupuolidysforiaa, eli voimakasta pahaa oloa ja ahdistuneisuutta. Transsukupuoliset kokevat syntymässä määritellyn sukupuolensa ja siihen liittyvät fyysiset piirteet ja yhteiskunnan opettamat sosiaaliset roolit itselleen vieraiksi ja usein myös ahdistaviksi ja vastenmielisiksi, ja saattavat toivoa näiden fyysisten piirteiden muuttamista omaa sukupuoli-identiteettiään vastaaviksi niin sanotun sukupuolenkorjausprosessin avulla, jossa ihmisen ulkoista olemusta muutetaan lähemmäs omaksi koettua sukupuolta. 

Kaikki transsukupuoliset eivät hakeudu hoitoihin, sillä kaikki eivät kärsi voimakkaasta dysforiasta. Hoidot ovat myös kalliita, sekä niihin pääseminen voi olla vaikeaa sekä epämiellyttävää. On myös todennäköistä, että osa transsukupuolisista ei ole kuullut transsukupuolisuudesta, eivätkä siksi ole osanneet hakeutus transpalveluiden piiriin. Osa transsukupuolisista pyrkii salaamaan syntymässä määritellyn sukupuolensa muun muassa ympäristön kielteisen asenteen eli transfobian, syrjinnän tai väkivallan ehkäisemiseksi.

Transsukupuoliset muodostavat sukupuolivähemmistön, jonka kooksi arvioitiin vuonna 2015 vain prosentti väestöstä. Viime vuosina on kuitenkin havaittu, että jopa noin 4 prosenttia nuoruusikäisistä ei identifioidu anatomiseen sukupuoleensa.

Transsukupuolisuutta ei pidetä nykyisin sairautena eikä häiriönä. Sukupuoli-identiteetin ja kehon väliseen ristiriitaan saattaa liittyä kuitenkin paljon henkistä kärsimystä ja psykososiaalisen toimintakyvyn laskua. Tällöin potilaalle annetaan seksuaaliterveyden häiriön diagnoosi, jotta hän olisi oikeutettu saamaan niin sanottuja lääketieteellisiä sukupuolenkorjaushoitoja. Niin sanottu eheytyshoito, joka tähtää sukupuoli-identiteetin muuttamiseen on osoittautunut vaikutuksettomaksi sekä turhaa psyykkistä kuormitusta aiheuttavaksi.

Transsukupuolisten itsemurhariskin on havaittu olevan on noin 20–25 kertaa tavanomaista suurempi.  

Transsukupuoliset kohtaavat monenlaista syrjintää niin valtaväestön kuin seksuaalivähemmistöjen ja sukupuolivähemmistöjenkin suunnalta.

Termejä
Transnainen (, MtF) on transsukupuolinen henkilö, joka identifioituu naiseksi ja transmies (, FtM) identifioituu mieheksi. 

Transsukupuolisuudesta on aiemmin käytetty englannin kielen termistä  johdettua nimitystä transseksuaalisuus. Tätä pidetään vanhentuneena käännöksenä, koska transsukupuolisuudesta ei pysty päättelemään henkilön seksuaalisuutta.

Yleistä
Transsukupuolisuuden on esitetty johtuvan siitä, että sikiönkehityksessä sukupuolielimet ja aivot kehittyvät eriaikaisesti, toisiaan vastaamattomiksi. 

Latinalaisessa Amerikassa ja Intiassa julkaistuissa tutkimuksissa on havaittu, että transsukupuolisten heikko mielenterveys johtuu pikemminkin sosiaalisesta hyljeksinnästä ja väkivallan uhriksi joutumisesta kuin sukupuolidysforiasta. Esimerkiksi vuonna 2016 julkaistussa meksikolaistutkimuksessa havaittiin, että 90 prosenttia osanottajista oli kohdannut transsukupuolisuutensa vuoksi ongelmia kotona, koulussa tai työpaikalla. Tanska poisti ensimmäisenä maana transsukupuolisuuden mielenterveyden häiriöiden luokituksesta. 

Ihmisen sukupuolta käsitellään monissa yhteyksissä binäärisenä, eli henkilön katsotaan olevan joko mies tai nainen. Transsukupuolisuus laajentaa käsitystä sukupuolen moninaisuudesta.

Sukupuoliristiriita ja -dysforia 
Transsukupuolisuuden keskeinen oire on voimakas sukupuoliristiriidan ja sukupuolidysforian tunne. Dysforiaa voivat aiheuttaa niin fyysiset kuin sosiaalisetkin tekijät.

Kehodysforiasta kärsivä voi kokea murrosiän aiheuttamat kehon muutokset vääränlaisiksi ja pyrkiä peittämään kehossaan tapahtuvia muutoksia esimerkiksi sitomalla rintansa. Sukupuolityyppiset ominaisuudet kuten lantion muoto tai puheääni voivat tuntua omaan kehoon ja identiteettiin sopimattomilta ja vääriltä. Sosiaalista dysforiaa voivat aiheuttaa muun muassa muiden ihmisten fyysisten ominaisuuksien perusteella itseen liitetyt sukupuolirooliodotukset ja sukupuolittunut puhe. Monet transsukupuoliset vetäytyvätkin dysforian vuoksi sosiaalisista tilanteista ja ihmissuhteiden solmimisesta voi tulla hankalaa. Myös kokemus seksuaalisesta traumasta tai pahoinpitelystä voi lisätä omien genitaalialueiden tai rintojen kokemista vieraiksi ja ahdistaviksi.

Esipuberteettiselle lapselle voidaan antaa murrosiän keskeyttävä estolääkitys, eli dysforiaa aiheuttavat kehon muutokset eivät tapahdu. Puberteettiä lykkäävillä hormoniblokkerihoidoilla voidaan estää translapsen kehon muuttuminen ei-haluttuun suuntaan, välttää tulevat korjausleikkaukset sekä vahvistaa translapsen hyvinvointia.

Transsukupuolisuus voi ilmetä missä iässä ja kehitysvaiheessa tahansa. Monet transsukupuoliset kuvaavat sukupuoliristiriidan kokemusten ajoittuvan ensimmäistä kertaa varhaislapsuuteen, mutta transsukupuolisuus voi ilmetä myös aikuisiässä ilman aikaisempia kokemuksia ja ilman vahvaa kehodysforian tuntemusta. Kehodysforian kokeminen ei kuitenkaan ole transsukupuolisuuden kriteeri, eivätkä kaikki transsukupuoliset koe dysforiaa.

Hoitamaton sukupuoliristiriita voi johtaa masennukseen, ahdistuneisuuteen ja aiheuttaa esimerkiksi epätoivon tai riittämättömyyden tunnetta.

Itsemurhariski 

Transsukupuolisten henkilöiden itsemurhariski on moninkertainen verrattuna muuhun väestöön, ja otoksesta riippuen jopa 50–75 % transsukupuolisista kärsii itsetuhoisista ajatuksista. Yhdysvalloissa vuonna 2011 julkaistun kyselytutkimuksen mukaan 41 % transsukupuolisista oli yrittänyt itsemurhaa, mikä merkitsi yli 25 kertaa tavanomaista suurempaa itsemurhariskiä. Itsemurhariski oli hyvin suuri etenkin seksuaalista väkivaltaa kokeneilla, seksityötä tehneillä, opettajien kiusaamiksi joutuneilla, fyysistä väkivaltaa kokeneilla sekä niillä, jotka olivat menettäneet työpaikkansa transsukupuolisuutensa vuoksi. Vastanneista 55 % eli vakituisesti identiteettinsä mukaisessa sukupuolessa, 27 % suunnitteli sitä ja 18 % ei halunnut elää vakituisesti identiteettinsä mukaisessa sukupuolessa. Vastanneista yli puolet oli 25–44-vuotiaita ja kolmannes oli saanut kirurgista hoitoa.

Tutkimukset viittaavat siihen, että sukupuolenkorjaushoito vähentää transsukupuolisen henkilön itsemurhariskiä. Silti myös sukupuoltaan korjanneiden henkilöiden itsemurhariski on huomattavasti valtaväestöä korkeampi, ja esimerkiksi Ruotsissa sukupuolenkorjausleikkauksen läpikäyneiden henkilöiden itsemurhakuolleisuus on lähes 20 kertaa tavanomaista suurempaa. Suurin itsemurhariski on alle 18-vuotiailla. Omilta vanhemmilta saatu henkinen tuki vähentää todella paljon transnuorten itsemurhariskiä.

Sukupuolenkorjaushoidon vaikutusta itsetuhoiseen käyttäytymiseen on tutkittu tieteellisesti melko vähän, ja tutkimukset ovat metodologisesti heikkolaatuisia. Korjaushoitojen vaikutuksia on vaikea tutkia luotettavasti, sillä satunnaisesti muodostettujen verrokkiryhmien käyttö olisi tieteen etiikan vastaista.

Diagnostiikka 

Transsukupuolisuus on määritelty kansainvälisen ICD-tautiluokituksen uusimmassa versiossa numero 11 kuuluvaksi seksuaaliterveyden häiriöihin diagnoosikoodilla HA60. Aiemmassa luoituksessa se määriteltiin mielenterveyden häiriöihin kuuluvaksi,  jolloin sen diagnoosikoodioli F64.0. 

American Psychiatric Association poisti transsukupuolisuuden mielenterveyden häiriöitä koskevasta DSM-diagnostiikkaohjeistuksestaan vuonna 2013 ja korvasi sen sukupuoliristiriidalla. Sukupuolivähemmistöjä edustavat ihmisoikeus- ja asiantuntijajärjestöt, kuten Seta ja WPATH ovat kritisoineet transsukupuolisuuden luokittelua mielenterveyden häiriöksi ja sairaudeksi pitäen käytäntöä viimeisimmän tieteellisen tutkimuksen vastaisena ja transsukupuolisia syrjivänä.

Transsukupuolisuutta ja sukupuoliristiriitaa diagnosoidaan tyypillisesti moniammatillisessa työryhmässä lääkäreiden ja psykologien yhteistyönä. Diagnostiikassa pyritään erottamaan transsukupuolisuuden aiheuttama sukupuoliristiriita esimerkiksi psykoosin tai dissosiatiivisen identiteettihäiriön aiheuttamasta sukupuoli-identiteetin epävakaudesta. Suomessa transsukupuolisten tutkimukset ja diagnostiikka on keskitetty Tampereen ja Helsingin yliopistollisiin sairaaloihin, niin kutsutuille transpoliklinikoille.

Suomen transpoliklinikan asiakkaat ovat kertoneet klinikalla kohtaamista ahdistavista kokemuksistaan. Monet kertovat kohdanneensa työntekijöiltä transfobiaa, epäsensitiivistä, pompottelua, epäilemistä, vähättelyä sekä hoitojen eväystä.

ICD-11 sukupuoliristiriita (gender incongruence) on siirtymässä mielenterveyden häiriöiden luokasta seksuaaliterveyden luokkaan. Samassa yhteydessä yhdistyvät transsukupuolisuus- ja muunsukupuolisuus-diagnoosi yhdeksi diagnoosiksi.

Kriteerit 
Transsukupuolisuuden diagnostiset kriteerit ICD-10-tautiluokituksen mukaan:
 Halu elää ja tulla hyväksytyksi vastakkaisen sukupuolen edustajana. Tavallisesti tähän liittyy toive saada kirurgista ja hormonaalista hoitoa oman ruumiin muuttamiseksi mahdollisimman samankaltaiseksi kuin toivottu sukupuoli.
 Transsukupuolisen identiteetin kokemus on kestänyt vähintään kaksi vuotta.
 Kyseessä ei ole muun mielenterveyshäiriön, esimerkiksi skitsofrenian oire tai kromosomipoikkeavuus.

Lapset ja nuoret 
Joidenkin tutkimusten mukaan sukupuolidysforiasta kärsivien poikien käytös on jo varhaislapsuudessa muita poikia feminiinisempää. Lapsille ei tarjota Suomessa kuitenkaan sukupuoli-identiteettitutkimuksia, koska on havaittu, että 85 prosenttia lapsuuden epätyypillisestä sukupuolikokemuksesta katoaa murrosiän aikana. Trasek ry:n mukaan jo varhain lapsuudessa alkanutta sukupuoliristiriitaa kokeneelle murrosikäiselle pitäisi kuitenkin voida aloittaa murrosiän pysäyttävä hormonisalpaajalääkitys, jotta hänen kehonsa ei muuttuisi ei-toivottuun suuntaan. Tällöin voidaan vahvistaa lapsen hyvinvointia ja välttää tulevia korjausleikkauksia.  

Nuoruusikäisten transsukupuolisuuden kokemus näyttää olevan melko pysyvä silloin, kun identifioituminen vastakkaiseen sukupuoleen on alkanut jo lapsuudessa ja vahvistunut murrosiässä. Murrosiässä alkaneen transsukupuolisuuden pysyvyydestä ja hoitotuloksista ei ole kuitenkaan olemassa tutkimustietoa. Suurin osa alaikäisistä sukupuoli-identiteettitutkimuksiin hakeutuvista suomalaisista on havahtunut transsukupuolisuuteen vasta murrosiässä ja hakeutuu tutkimuksiin aikaisintaan 15-16-vuotiaina, jolloin on jo myöhäistä aloittaa hormonisalpaajalääkitys. Alaikäisten diagnostiikassa pitääkin noudattaa erityistä huolellisuutta, jotta voidaan varmistua sukupuoli-identiteetin pysyvyydestä ennen peruuttamattomien sukupuolenkorjaushoitojen antamista. Tampereen yliopistollisen keskussairaalan nuorisopsykiatrian  ylilääkäri ja nuorisopsykiatrian professori Riittakerttu Kaltiala on esittänyt myös, että merkittävä osa alaikäisistä sukupuoli-identiteettitutkimuksiin hakeutuvista kärsii niin vakavista psykiatrisista häiriöistä, että se heikentää heidän päätöksentekokykyään. Tämä saattaa selittää osaksi sukupuolenkorjausprosessin läpikäyneiden korkeita itsemurhalukuja.

Sukupuolenkorjausprosessi 
Sukupuolenkorjausprosessi on ainoa toimivaksi osoitettu keino transsukupuolisuudesta aiheutuvan sukupuoliristiriidan lievittämiseen. Sukupuolenkorjausprosessi koostuu yksilöidystä kokoelmasta erilaisia hormonaalisia, kirurgisia ja psykiatrisia hoitokeinoja. Kaikki transsukupuoliset eivät tarvitse kaikkia hoitoja vaan hoitomuodot vaihtelevat koetun sukupuoliristiriidan vahvuuden ja sen aiheuttajien mukaan. Toimintakyvyn alenemaan johtava sukupuoliristiriidan aiheuttama ahdistus oikeuttaa Suomen julkisesta terveydenhuollosta saataviin tutkimuksiin, hoitoihin ja kuntoutukseen riippumatta siitä, identifioituuko henkilö miehiin vai naisiin tai onko kyseessä muunsukupuolinen henkilö.

Lääketieteellisten hoitojen rinnalla tärkeässä roolissa sukupuolenkorjausprosessia on sen sosiaalinen puoli, eli esimerkiksi juridisen nimen vaihtaminen, kaapista ulos tuleminen, pukeutumis-, hius- tai meikkityylin muuttuminen ja muu toiminta, joka vahvistaa omaa sukupuoli-identiteettiä. Jokaisen transihmisen sukupuolenkorjausporessi on uniikki.

Sukupuolenkorjausprosessista aiemmin käytetty nimitys sukupuolenvaihdos katsotaan nykyään useimmiten harhaanjohtavaksi, sillä prosessin tavoitteena ei ole vaihtaa potilaan kokemaa sukupuoli-identiteettiä vaan korjata fyysinen ja sosiaalinen sukupuoli olemassa olevaa identiteettiä vastaavaksi.

Fyysiset hoidot 
Fyysiset hoidot sukupuolenkorjausprosessissa tähtäävät sukupuoliristiriitaa aiheuttavien fyysisten piirteiden lievittämiseen ja kehon muuttamiseen enemmän koetun sukupuolen mukaiseksi.

Hormonihoidot 
Hormonihoidoilla pyritään lievittämään syntymässä määritellyn sukupuolen sekundaarisia sukupuoliominaisuuksia ja vahvistamaan koetun sukupuolen vastaavia ominaisuuksia. Näihin lukeutuvat esimerkiksi kehon karvoitus, äänenmurros, lihasmassa ja rintojen kasvu. Transnaisilla hormonihoitoon liitetään naishormoni estrogeenin lisäksi testosteronin estolääkitys. Transmiesten hormonihoito koostuu yksinomaan testosteronista. Alaikäisillä voidaan käyttää murrosiän estävää tai sen pysäyttävää gonadotropiinien estohoitoa, kunnes diagnostiikka on varmistunut ja varsinaiset hormonihoidot voidaan aloittaa.

Transnaiset tarvitsevat toisinaan rintojen suurennusleikkauksen, jossa rintojen kokoa suurennetaan silikoni-implanteilla tai rasvansiirrolla, koska hormonihoito ei kasvata rintoja vältämättä niin paljon, että rintakehä näyttäisi naiselliselta. Hormonihoidon tulokset vaihtelevat geeniperimän ja iän mukaan. Hormonihoidon vaikutus moniin murrosiän aikana jo tapahtuneisiin muutoksiin, kuten lantion muotoon tai äänenmurrokseen on olematon tai hyvin pieni. Nuoruusiässä tai ennen murrosikää aloitetuilla hormonihoidoilla voidaan kuitenkin saavuttaa erittäin hyviä tuloksia ja selkeä sukupuoli-identiteetin mukainen fenotyyppi.

Leikkaushoidot 
Transsukupuolisille mahdollisiin leikkaushoitoihin kuuluvat esimerkiksi rintojen, kivesten, munasarjojen, kohdun ja emättimen poisto sekä jäljelle jääneiden sukuelinten muotoilu samastumissukupuolen elimiä muistuttaviksi. Murrosiän aiheuttamia maskuliinisia piirteitä kasvojen luustossa voidaan korjata kasvojen feminisaatioleikkauksella, ääntä feminisoida äänihuulileikkauksella ja aataminomenaa pienentää höyläämällä rustoa.

Kaikki potilaat eivät tarvitse tai halua kaikkia leikkaushoitoja. Erityisesti sukuelinkirurgiaan liittyvien komplikaatioriskien vuoksi monet transsukupuoliset eivät hakeudu leikkaukseen.

Muut hoidot 
Muita fenotyypin muuttamiseen tähtääviä transsukupuolisten hoitoja voivat olla partakarvoituksen tai muun karvoituksen pysyvä poistaminen ja puheäänen muuttamiseen tähtäävä feminisoiva tai maskulinisoiva ääniterapia.

Psykiatriset hoidot 
Diagnostisessa vaiheessa psykiatrisen hoidon tavoitteena on tukea transsukupuolista henkilöä identiteettinsä vahvistamisessa ja hyväksymisessä. Psykiatriset hoidot tähtäävät transsukupuolisen henkilön toimintakyvyn ylläpitämiseen, sukupuoliristiriidan aiheuttamien psyykkisten oireiden (kuten masennuksen) seuraamiseen ja sukupuolenkorjauksesta johtuvien haasteiden (kuten syrjinnän kohtaamisen) käsittelemiseen. Hoidon tarve vaihtelee yksilöllisesti riippuen esimerkiksi perheeltä ja ystäviltä saadusta tuesta ja henkisen hyvinvoinnin tilasta.

Niin sanottu psykiatrinen eheytyshoito, joka tähtää sukupuoli-identiteetin muuttamiseen, on osoittautunut vaikutuksettomaksi sekä turhaa psyykkistä kuormitusta aiheuttavaksi.

Sosiaaliset ja juridiset muutokset 
Transsukupuoliset toivovat usein tulevansa kohdatuksi muiden ihmisten toimesta identiteettiään vastaavan sukupuolen edustajana ja siirtyvät yleensä viimeistään sukupuolenkorjausprosessin aikana elämään toivomansa sukupuolen mukaisessa yhteiskunnallisessa sukupuoliroolissa. Sosiaalinen muutos voi käsittää esimerkiksi oman sukupuoli-identiteetin ilmaisemista vaatetuksen tai meikin avulla. Sukupuolenkorjausprosessin aikana transsukupuoliset muuttavat usein myös nimensä ja mahdollisen henkilötunnuksensa tai syntymätodistuksensa ja muut juridiset dokumenttinsa korjattua sukupuoltaan vastaaviksi. Käytännöt juridisista muutoksista ja niiden edellytyksistä vaihtelevat paljon maakohtaisesti.

Vuoden 2023 Translain uudistuksessa juridisen sukupuolen vahvistaminen muuttui Suomessa ilmoitusasiaksi, eli se irrotettiin aikaisemmista lääketieteellisistä vaatimuksista.  Translain uudistuksen myötä nykyään laissa määritellyt vaatimukset juridisen sukupuolen vaihtamiseksi ovat suomen kansalaisuus (tai asuinpaikka suomessa), henkilön täysi-ikäysyys, sekä hänen oma selvitys siitä, että hän pysyvästi kokee kuuluvansa vahvistettavaan sukupuoleen. Juridisen sukupuolen muutoshakemuksen käsittelee Digi- ja väestötietovirasto. Hakemuksen jättämisen jälkeen hakijan on odotettava 30 päivää, jonka jälkeen hänen on uudelleen kirjallisesti vahvistettava hakemuksensa, jonka jälkeen Digi- ja väestötietovirasto voi vahvistaa hakijan virallisen uuden juridisen sukupuolen.

Muissakin maissa, kuten Tanskassa ja Norjassa juridinen sukupuolen vahvistaminen on myös ilmoitusasia, ja myös Ruotsissa luovuttiin lisääntymiskyvyttömyyden vaatimuksesta ennen Suomen Translain uudistusta.

Ennen Translain uudistusta, Suomessa juridisen sukupuolen vahvistaminen edellytti muun muassa lisääntymiskyvyttömyyttä. Johon riitti hormonihoidon aiheuttama lisääntymiskyvyttömyys. Steriloimislakiin on lisätty vuonna 2002 oikeus sterilointiin transsukupuolisuuden perusteella, mutta THL:n tilastoon ei ole ilmoitettu koko aikana niitä yhtään.  Muun muassa Euroopan neuvoston ihmisoikeusvaltuutettu ja YK:n naisten syrjinnän poistamista käsittelevä CEDAW-komitea arvostelivat Suomen edellistä translainsäädäntöä.

Hoitojen tulokset 
Vuonna 2010 julkaistun tieteellisen tutkimusyhteenvedon mukaan kahdeksankymmentä prosenttia korjauksen saaneista kokee sukupuolenkorjausprosessista olleen merkittävää hyötyä. Vuonna 2011 laaditussa ruotsalaisessa väestöseurantatutkimuksessa havaittiin kuitenkin, että sukuelinkirurgisesti vuosina 1973-2003 hoidettujen itsemurhakuolleisuus oli lähes 20 kertaa muuta väestöä suurempaa ja kokonaiskuolleisuus sekä päihteiden ja psykiatrisen hoidon käyttö lähes kolminkertaista. 

Vuonna 2021 julkaistun tieteellisen tutkimusyhteenvedon mukaan kaksi prosenttia vaginoplastian läpikäyneistä ja yksi prosentti rintojenpoistoleikkauksen läpikäyneistä katui ainakin jossain määrin sukupuolenkorjausprosessiin osallistumista. Yleisin syy katua sukupuolenkorjausta näytti olevan se, ettei leikkaus ratkaissutkaan koettua sukupuoliristiriitaa tai ettei tutkittava kyennytkään samastumaan toivomaansa sukupuoleen. Toiseksi yleisin syy oli klitoriksen muuttuminen tunnottomaksi. Jotkut huomasivat, etteivät olleetkaan transsukupuolisia ja toiset pettyivät naisen roolissa elämiseen. Myös puolison menetys sai osan leikatuista katumaan hoitoa. Katumuksen yleisyyttä tutkittiin tutkimuksesta riippuen 1-9 vuoden kuluttua leikkauksesta. Lääkäriseura Duodecimin julkaiseman artikkelin mukaan katujien osuudessa on ollut huomattavia maakohtaisia eroja. Lähes neljä prosenttia juridisen sukupuolensa muuttaneista ruotsalaisista halusi vanhan juridisen sukupuolensa takaisin, mutta saksalaisista vain 4 promillea. 

Klitoriksesta rakennettava penis jää hyvin pieneksi ja implantin omaavilla transmiehillä saattaa puolestaan esiintyä yhdyntäkipuja. Korjausleikkauksen läpikäyneet transmiehet harrastavat kuitenkin transnaisia enemmän itsetyydytystä ja he kiihottuvat keskimäärin transnaisia herkemmin ja saavat  helpommin orgasmeja. Osa transmiehistä saavuttaa orgasmin jopa helpommin kuin ennen leikkausta. 

Sukupuolen korjaushoidot vähentävät tutkimusten mukaan vain vähän transnaisten lihasten kokoa ja voimaa, minkä vuoksi transsukupuolisilla naisurheilijoilla on yleensä etuja verrattuna cis-naisiin.

Haittavaikutukset 
Hormonisalpaajien käyttö estää sukusolujen ja sukuelinten aikuistumisen. Tällöin ei synny myöskään riittävästi vaginasleikkaukseen tarvittavia kudoksia. Testosteronin käyttö saattaa vaurioittaa munarakkuloita ja estrogeenin käyttö surkastuttaa kiveksiä ja häiritä spermantuotantoa. Ei ole myöskään olemassa tutkimustietoa siitä, onko hormonilääkityksen aiheuttama hedelmättömyys kumottavissa.

Vuonna 2021 julkaistun tieteellisten tutkimusten yhteenvedon mukaan joka neljäs vaginaleikkauksen läpikäynyt transnainen menettää kyvyn saavuttaa orgasmi. Fallosleikkaus aiheuttaa puolestaan virtsaamiseen liittyviä ongelmia ja heikentää klitoriksen tuntoa. 

Tutkimuksista on saatu myös viitteitä siitä, että testosteroni lyhentää elinikää.

Detransitioituneet 
Osa sukupuolenkorjausprosessin läpikäyneistä haluaa detransitioitua eli palata elämään alkuperäisessä sukupuolessaan. Näin tuntevien ihmisten lukumäärä ei ole tiedossa eivätkä myöskään syyt. Yksi mahdollinen selitys on se, että kehodysforia onkin johtunut esimerkiksi seksuaalisesta traumasta eikä transsukupuolisuudesta. Muita mahdollisia selityksiä voi olla se, että jopa 30 prosentin hormoniterapiaa saavista on havaittu sairastavan dissosiaatiohäiriötä, jota pidetään sukupuolenkorjausprosessin virallisena vasta-aiheena.

Detransitiota haluavia pyritään auttamaan sikäli kuin se on mahdollista, mutta esimerkiksi testosteronin madaltamaa ääntä ei lähdetä yleensä ennallistamaan, eikä poistettuja munasarjoja/kiveksiä/maitorauhasia tai mahdollisesti poistettua vaginaa/kohtua/peniksen osia voi saada takaisin. 

Munasarjojen/kivesten poisto johtaa kehon oman sukupuolihormonituotannon pysyvään alasajoon. Vuonna 2022 julkaistussa hollantilaistutkimuksessa havaittiin, että suurin osa niistä sukupuolenkorjauksen läpikäyneistä, jotka olivat keskeyttäneet hormonihoidon, ei ollut enää minkään hormonikorvaushoidon piirissä, vaikka he olisivat tarvinneet terveyssyistä alkuperäistä anatomista sukupuoltaan vastaavaa hormonikorvaushoitoa.

Syyt 
Transsukupuolisuudelle ei ole löydetty yksiselitteistä aiheuttajaa. Vallitsevan käsityksen mukaan sukupuoli-identiteetin kehittyminen ja muuttuminen on useiden sikiö- ja nuoruusajan hormonaalisten, geneettisten sekä joidenkin psyykkisten ja sosiaalisten tekijöiden summa. Varsinaista aikuisiän transsukupuolisuutta selittänevät kuitenkin yksinomaan geneettiset ja sikiöajan hormonaaliset tekijät, koska sosiaalisen kasvuympäristön yhteyttä transsukupuolisuuteen ei ole pystytty osoittamaan.

Hormonaaliset tekijät 
Sukupuoli-identiteetin kehityksen uskotaan määräytyvän ainakin osittain sikiönaikaisen testosteronipitoisuuden ohjaaman aivorakenteiden maskulinisaation tai sen puuttumisen tuloksena. Ulkoiset sukupuolielimet kehittyvät aivorakenteista itsenäisesti eri vaiheessa sikiönkehitystä, eikä aivojen maskulinisaation astetta voida päätellä ulkoisten sukuelinten perusteella. Normaalia alhaisempi testosteronipitoisuus tietyssä sikiönkehityksen vaiheessa johtaisi tällöin miespuolisen sikiön aivojen maskulinisaation estymiseen ja feminiinisen sukupuoli-identiteetin kehittymiseen. Naispuolisilla sikiöillä normaalia korkeampi testosteronipitoisuus aiheuttaisi vastaavasti aivojen maskulinisaatiota ja maskuliinisen sukupuoli-identiteetin.

Poikkeavaa hormonitasapainoa on selitetty esimerkiksi lisämunuaishyperplasialla transmiesten tapauksessa sekä tiettyjen hormonireseptorigeenien alleeleiden aikaansaamilla muutoksilla hormoneiden vaikutusmekanismeissa.

Käsitystä tukevat sikiöajan testosteronialtistukseen liittyviä piirteitä kartoittavat tutkimukset. Esimerkiksi etusormen ja nimettömän välinen suhde (2D:4D) vastaa transnaisilla keskimäärin cissukupuolisten naisten keskimääräistä suhdetta. Transmiehillä vastaavaa eroa ei ole kuitenkaan havaittu ja myös täydellisestä androgeeniresistenssistä (CAIS) kärsivillä henkilöillä on todettu maskuliinista sukupuoli-identiteettiä, viitaten myös muiden tekijöiden, kuin vain sikiöajan testosteronialtistuksen, vaikuttavan erityisesti maskuliinisen sukupuoli-identiteetin kehittymiseen.

Geneettiset tekijät 
Identtiset kaksoset ovat 28,38 % todennäköisyydellä molemmat transsukupuolisia, mikäli toinen kaksosista on transsukupuolinen. Epäidenttisillä kaksosilla vastaava luku on 0,34 %. Ympäristövaikutukset huomioivaan, laajempaan kaksostutkimukseen perustuvan geneettisen analyysin mukaan transsukupuolisuuden periytyvyys voi olla jopa 62 %. Transnaisten äideillä on havaittu olevan keskimääräistä enemmän sisaria kuin veljiä, ja erääksi transsukupuolisuuden syyksi onkin esitetty isoäidiltä periytyvää X-kromosomaalista leimautumista, jossa alun perin isoäidin isältä peritty X-kromosomi ei inaktivoidu oikein. Toisessa sukupolvessa virheellinen inaktivaatio voi johtaa miespuolisten sikiöiden varhaiseen keskenmenoon ja kolmannessa sukupolvessa feminisoivien geenien virheelliseen ekspressioon ja transsukupuolisuuteen. Varsinaiset kromosomipoikkeavuudet selittävät transsukupuolisuutta vain erittäin harvoin.

Transnaisten androgeenireseptorigeeneissä ja transmiesten estrogeenireseptorigeeneissä on havaittu joidenkin mikrosatelliittimarkkerien osalta tavallista suurempaa monistumista, joka saattaa omalta osaltaan vaikuttaa sikiöaikaiseen hormonitasapainoon ja hormonivälitteiseen aivojen maskulinisaatioon. Transmiehillä myös sukupuolihormoneiden aineenvaihduntaa ohjaavan CYP17-geenin resessiivinen C-alleeli on merkittävästi yleisempi kuin cisnaisilla.

Neuroanatomiset tekijät 
Transsukupuolisten neuroanatomiset piirteet jakautuvat sekä syntymässä määritellylle että koetulle sukupuolelle tyypillisten piirteiden kesken ja transsukupuolisuutta onkin esitetty aivorakenteen perusteella erääksi intersukupuolisuuden muodoksi.

Aivojen harmaan ja valkean aineen rakenne poikkeaa transsukupuolisilla heidän syntymässä määritellyn sukupuolensa keskimääräisistä rakenteista asettuen tyypillisesti miesten ja naisten keskiarvojen väliin. Hypotalamuksen INAH3-tummakkeen ja runsaasti androgeeni- ja estrogeenireseptoreita sisältävän BSTc-tumakkeen koko ja solumäärä vastaavat transsukupuolisilla heidän kokemansa sukupuolen keskimääräistä kokoa ja solumäärää. Myös seksuaalista halua ja parinmuodostusta ohjaavan kisspeptiini-hormonin vaste hypotalamuksen ARC-tumakkeessa vastaa transnaisilla cisnaisten vastetta. Erot ovat havaittavissa hormonihoidoista riippumatta. BSTc:n rooli sukupuoli-identiteetin kehityksessä on epäselvä, sillä se kehittyy lopulliseen muotoonsa vasta aikuisiässä, mutta INAH3:n koko on iästä riippumaton.

Psykososiaaliset tekijät 
Varhaismurrosikää on esitetty sukupuoli-identiteetin vakiintumisen kannalta kriittiseksi kehitysvaiheeksi. Näiden ikävuosien aikana myös monille sellaisille henkilöille, joiden sukupuoli-identiteetti on ollut varhaislapsuudessa syntymäsukupuolen mukainen, kehittyy ensimmäistä kertaa transsukupuolinen identiteetti.

Selittävää tekijää varhaislapsuuden ja varhaismurrosiän aikana tapahtuville sukupuoli-identiteetin muutoksille ei tunneta. Tieteellistä näyttöä sosiaalisen kasvuympäristön tai kasvatuksen vaikutuksista aikuisiän sukupuoli-identiteettiin ei kuitenkaan ole eikä esimerkiksi homoseksuaalisten vanhempien lapsilla ei ole havaittu transsukupuolisuutta heterovanhempia enempää.

Seurantatutkimukset varhaislapsuudesta asti tyttöinä kasvatetuista, karyotyypeiltään normaaleista syntymän yhteydessä mieheksi määritellyistä henkilöistä tukevat käsitystä synnynnäisesti määräytyneestä aikuisiän sukupuoli-identiteetistä, johon sosiaalisilla tekijöillä ja kasvatuksella ei ole vaikutusta. Kanadalainen mieheksi syntynyt David Reimer kasvatettiin tyttönä epäonnistuneen ympärileikkauksen tuhottua hänen peniksensä. Murrosiässä Reimer kuitenkin omaksui miehen sukupuoli-identiteetin ja korjasi myöhemmin sukupuolensa mieheksi. Seurantatutkimuksessa myös neljästätoista muusta XY-karyotyypin omaavasta miehestä, jotka kasvatettiin peniksen puuttumisen vuoksi syntymästään asti tyttöinä, kahdeksan identifioitui myöhemmin transmiehiksi ja kaikilla henkilöillä oli ainakin osittain miestyyppinen sukupuolirooli.

Esiintyvyys 
Transsukupuolisuuden esiintyvyydestä on esitetty monenlaisia arvioita, jotka vaihtelevat merkittävästi riippuen tutkimuksesta, tutkimuksessa käytetyistä määritelmistä, laskentatavasta sekä tutkimuksen ajankohdasta. Sukuelinkirurgiaan hakeutuvien transsukupuolisten esiintyvyydeksi on esitetty ainakin 1:4800 transnaisilla ja 1:9000 transmiehillä.Vuonna 2007 esitettiin arvio, että sukupuoliristiriidan kokemuksen esiintyvyys olisi vähintään 1:500. Suomessa arvioitiin vuonna 2016, että transsukupuolisia olisi yksi tuhannesta. Sukupuolenkorjaukseen hakeutuvien määrä on moninkertaistunut kaikissa länsimaissa vuoteen 2010 verrattuna. Suomessa tehtiin 2010-luvun lopussa noin 60 sukupuolenkorjausleikkausta vuodessa, kun niitä tehtiin noin kymmenen vuodessa vuonna 2003. Etenkin tytöksi syntyneiden sukupuolenkorjaukseen hakeutuvien nuorten määrä kasvoi voimakkaasti 2010-luvun loppupuolella.

Tilastollinen esiintyvyys on noussut merkittävästi viimeisten vuosikymmenien aikana. Vuonna 1980 hormonihoidon aloittaneiden transsukupuolisten esiintyvyydeksi arvioitiin vielä 1 : 42 000 transnaisilla ja 1 : 200 000 transmiehillä. Tiedon ja ymmärryksen lisääntymisen myötä yhä useampi on hakeutunut diagnostisiin tutkimuksiin. Sukupuoli-identiteettitutkimuksiin vuosittain hakeutuvien määrä lähes kahdeksankertaistui Suomessa vuosina 2003–2013. 

Ruotsissa tehdyn tutkimuksen mukaan noin kaksi prosenttia juridista sukupuoltaan vaihtaneista on hakenut aiemman juridisen sukupuolensa palauttamista.

Autisminkirjossa transsukupuolisuus on huomattavasti muuta väestöä yleisempää. On myös havaittu, että mitä vaikeampia autisminkirjon piirteet ovat, sitä epätodennäköisemmin henkilö kokee yhteenkuuluvuutta syntymäsukupuolensa kanssa.

Transsukupuolisten seksuaalisuus 
Neljässä eri aivokuvauksia hyödyntävässä tutkimuksessa on löytynyt viitteitä siitä, että transsukupuolisten seksuaalisuuteen liittyvät aivoalueet eivät ole kehittyneet yhtä selvästi tiettyyn suuntaan kuin cis-sukupuolisilla.

Erään kyselytutkimuksen mukaan noin 23 prosenttia transsukupuolisista on homoseksuaaleja, 23 prosenttia heteroseksuaaleja ja 25 prosenttia biseksuaaleja. Aseksuaaleiksi itsensä määritteli 4 prosenttia ja joksikin muuksi 25 prosenttia. Seksuaalinen suuntautuminen saattaa myös vaihdella sukupuolenkorjausprosessin aikana ja vakiintua vasta sen jälkeen.

Aivokuvantaminen 
Transsukupuolisten ihmisten aivokurkiainen on vuonna 2005 tehdyn tutkimuksen mukaan rakenteeltaan enemmän heidän ilmoittamansa sukupuolen kanssa kuin syntymässä määritetyn. Jopa lineaarinen tukivektorikone (karkean yksinkertainen luokittelualgoritmi) luokitteli aivokurkiaisten sukupuolen oikein 74 prosentin tarkkuudella ja vastasi paremmin sosiaalista kuin fyysistä sukupuolta.

Historia 
Transsukupuolisuutta ja sitä vastaavia ilmiöitä on esiintynyt lähes kaikissa kulttuureissa eri aikakausina. Muinaisessa Mesopotamiassa tunnettiin useita sukupuoleltaan epämääräisiä sosiaalisia rooleja ja virkoja. Tällaisia olivat esimerkiksi gala-, assinnu- ja kurgarrǔ-papit, jotka esittivät tansseja, lauluja ja muita normaalisti naisille varattuja rituaalisia tehtäviä, ja joiden kultillisiin velvollisuuksiin kuului homoseksuaalinen seksi. Jumalatar Ištarilla oli valta muuttaa ”mies naiseksi ja nainen mieheksi”. Myös Ištarilla itsellään oli molempien sukupuolten piirteitä, ja hänet yhdistettiin sekä seksiin ja rakkauteen että sotaan ja väkivaltaan.

Hindulaisessa mytologiassa kuvataan laajasti ”kolmannen sukupuolen” edustajia ja varhaisimmat maininnat Intian hijra-sukupuolivähemmistöstä ajoittuvat yli 4000 vuoden päähän. Lukuisissa intiaaniheimoissa on kuvattu olevan kaksihenkisiä, two spirits, joiden sukupuoli-identiteetti on muuttuva, liikkuva ja elävä. Länsimaisessa kirjallisuudessa ja taiteessa puolestaan tunnetaan lukuisia kuvauksia transsukupuolisuudesta, aina renessanssiajalta nykypäivään.

Lääketieteessä 
Varhaisimmat englanninkieliset kirjalliset maininnat käsitteestä transsukupuolisuus ajoittuvat vuoteen 1949 ja transsukupuolisuuden käsitteen vakiinnutti lopullisesti vuonna 1966 Harry Benjamin, yksi transsukupuolisuuden varhaisimmista tutkijoista. Aihetta käsittelevässä kirjassaan The Transsexual Phenomenon Benjamin muun muassa erotti transsukupuolisuuden transvestisuudesta erilliseksi ilmiöksi ja kuvasi sukupuoli-identiteetin olevan fyysisestä sukupuolesta erillinen käsite.

1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa transsukupuolisuuden uskottiin olevan psykoosin kaltainen psyykkisten ja sosiaalisten tekijöiden aiheuttama mielenterveyden häiriö ja sukupuoliristiriitaa yritettiin hoitaa psykoterapialla. Hormonilääkitysten kehittymisen myötä Harry Benjamin kyseenalaisti sukupuoliristiriidan psykiatrisen hoidon tehokkuuden ja aloitti ensimmäisten joukossa transsukupuolisten diagnosoimisen ja hormonihoitojen määräämisen. Ensimmäiset dokumentoidut transnaisten sukupuolenkorjausleikkaukset ajoittuvat vuoteen 1931 ja ensimmäinen transmiehelle suoritettu sukupuolenkorjausleikkaus 1940-luvun puoliväliin. Varhaisista leikkauksista ei ole jäljellä kuin toisen käden tietoa, koska alan pioneerin Magnus Hirschfieldin arkiston ja kirjaston dokumentit poltettiin vuonna 1933, noin neljä kuukautta Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen.

Länsimaissa tietoisuus transsukupuolisuudesta levisi lääkäreiden keskuudessa Yhdysvalloissa 1960-luvun lopulla. Johns Hopkinsin yliopisto avasi ensimmäisen transsukupuolisuuden diagnosointiin ja hoitoon erikoistuneen sukupuoli-identiteettiklinikan 1966 ja muun muassa sukupuolenkorjausleikkaustekniikoita kehitettiin Yhdysvalloissa merkittävästi. Transsukupuolisuuden hoitoon erikoistunut asiantuntijajärjestö The World Professional Association for Transgender Health (WPATH) perustettiin vuonna 1979 ja se julkaisi ensimmäiset laajamittaiset suosituksensa transsukupuolisten hoidosta samana vuonna. Transsukupuolisuutta pidettiin lääketieteessä yleisesti mielenterveyden häiriönä ja se lisättiin American Psychiatric Associationin mielenterveyden häiriöiden diagnosointioppaaseen vuonna 1980, josta se poistettiin vasta vuonna 2013.

Sukupuolen moninaisuutta korostava transaktivismiliike kasvoi ja kehittyi huomattavasti 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa. Edelleen jatkuvan transaktivismin kasvun myötä transsukupuolisuuden asema mielenterveyden häiriönä ja sairautena on nykyään kyseenalaistettu myös tutkijoiden ja lääkäreiden toimesta. Sukupuoli-identiteetin muuttamiseen tähtäävät psykiatriset hoidot on hylätty tehottomina ja korvattu sukupuoliristiriidan lievittämiseen tähtäävillä sukupuolenkorjaushoidoilla.

Suomessa 
Yksi varhaisimpia dokumentoituja transsukupuolisia Suomessa on vuonna 1915 Lapinlahden mielisairaalaan mielentilatutkimukseen tuotu väärennöksestä tuomittu Esko. Hän oli merkinnyt kirkonkirjoihin nimekseen Esko, vaikka hänen juridisissa papereissaan sukupuoleksi oli merkitty nainen. Esko oli vaatinut lääkäreitä tekemään leikkauksen, jolla hänen sukuelimensä korjattaisiin miehen elimiksi. Hän oli julistanut, että hänellä on oikeus olla mies, vaikka se tarkoittaisi leikkauspöydällä kuolemista.

1950-luvulla transsukupuolisuus ("transvestitismus") luokiteltiin Suomessa seksuaaliseksi poikkeavuudeksi, yhdeksi psykopatian alamuodoksi. Vastaavia poikkeavuuksia olivat muun muassa homoseksuaalisuus, ekshibitionismi ja fetisismi. Transaktivismin nousu 90-luvulla näkyi myös Suomessa, ja ensimmäinen sukupuolivähemmistöille suunnattu TransHelsinki-tapahtuma järjestettiin 1993. Setan Transtukipiste aloitti toimintansa vuonna 1994. Laki ja asetus sukupuolenkorjausprosessin toteuttamisesta Suomessa säädettiin 2002.

Suomeksi transsukupuolisuudesta on aiemmin käytetty englannin kielen vastaavasta termistä (transsexuality) johdettua nimitystä transseksuaalisuus. Termiä on pidetty harhaanjohtavana käännöksenä sekä todettu vanhentuneeksi, sillä transsukupuolisuudessa on kyse nimenomaan sukupuolesta eikä sillä ole suoraa yhteyttä seksuaaliseen suuntautumiseen.

Katso myös 
 Transsukupuolisten luokittelu
 Luettelo tunnetuista transsukupuolisista
 Dysmorfinen ruumiinkuvan häiriö
 Cissukupuolisuus
 Muunsukupuolisuus
 Transvestisuus
 Raskaus transsukupuolisilla
 Haamunimi

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Sukupuolen moninaisuuden osaamiskeskus
 Potilasyhdistys Trasek ry
 Duodecim-lehti 4/2015, Teema: Transsukupuolisuus
 The World Professional Association for Transgender Health: Standards of Care for the Health of Transsexual, Transgender, and Gender Nonconforming People
 
 Vilkka, Hanna: Keho: Omaa sukupuolta koskevan tiedon ja ymmärryksen muotoutumisen perusta transsukupuolisilla  Väitöskirja, 2006. Helsingin yliopisto, sosiologian laitos. 
 Hugo Ewald (suom. Ami Koiranen ja Panda Eriksson): Seksi ja trans  – (pdf) opas transihmisille ja henkilöille jotka harrastavat seksiä transihmisen kanssa

Seulonnan keskeiset artikkelit