Ingmar Bergman

Ernst Ingmar Bergman (14. heinäkuuta 1918 Uppsala, Ruotsi – 30. heinäkuuta 2007 Fårö) oli ruotsalainen elokuvaohjaaja ja yksi 1900-luvun keskeisimmistä elokuvantekijöistä. Lisäksi hän oli teatteriohjaaja ja kirjailija sekä elokuviensa käsikirjoittaja. Muutamia käsikirjoituksia hän teki muillekin elokuvaohjaajille. Hän on tunnetuimpia ruotsalaisia taiteilijoita.

Bergman ohjasi yli 40 pitkää elokuvaa, muutamia televisionäytelmiä ja -elokuvia, yli sata teatterinäytelmää ja kolme oopperaa. Lisäksi hän kirjoitti myös kolme omaelämäkerrallista teosta sekä muutamia kaunokirjallisia julkaisuja. Teoksissaan Bergman käsittelee muun muassa avioliittoa ja perheyhteyttä sekä pohtii vastuuta, uskontoa ja kuolemaa.

Bergman oli yhdeksän kertaa Oscar-ehdokkaana ohjaajana tai käsikirjoittajana elokuvista Mansikkapaikka, Kuin kuvastimessa, Kuiskauksia ja huutoja, Kasvotusten, Syyssonaatti sekä Fanny ja Alexander. Kolme hänen elokuvaansa (Kuin kuvastimessa, Kuiskauksia ja huutoja, Fanny ja Alexander) on palkittu parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarilla. Lisäksi Fanny ja Alexander sai kolme Oscaria kuvauksesta, puvustuksesta ja lavastuksesta.

Tukholman yliopistoon perustettiin 2005 ohjaajaan erikoistunut professuuri. Ensimmäinen Ingmar Bergman -professori on elokuvatutkija Thomas Elsaesser. Kaudelle 2009–2010 tehtävään valittiin Tukholman yliopiston suomalaissyntyinen elokuvatieteen professori ja Bergman-tutkija Maaret Koskinen.

Suomessa Bergman sai vuonna 1975 elokuvasta Kuiskauksia ja huutoja parhaan ulkomaisen ohjaajan Jussi-palkinnon. Tukhomassa järjestettiin toukokuussa 2009 ensimmäinen Ingmar Bergman -juhla.

Elämänvaiheet 
Bergman syntyi pappisperheeseen Uppsalassa keskimmäisenä kolmesta lapsesta. Bergmanin syntymän aikaan Ruotsissa riehui espanjantauti. Kuumetauti oli tiettävästi heikentänyt hänen äitiään Karinia niin, että vastasyntynyt oli menehtyä ensi viikkoinaan. Äidinäiti Anna vei pojan maakartanoonsa Taalainmaalle, jossa terve maalaisnainen alkoi imettää vauvaikäistä Ingmaria. 

Aikuisena Bergman kertoi tätä tarinaa mielellään, ja ”kolmen naisen teeman” on nähty toistuvan hänen töissään. Asetelmaan kuuluvat äiti, joka välittää itsestään enemmän kuin lapsestaan, isoäiti, jonka luota löytyy turvaa ja hyvää oloa, sekä palvelija, joka ruokkii ja lohduttaa niin ruumista kuin sieluakin.

Bergmanin käsikirjoittamaan, Liv Ullmannin ohjaamaan televisioelokuvaan Enskilda samtal (1996) on vaikuttanut Birgit Linton-Malmforsin kirjoittama Bergmanin äidin Karin Bergmanin elämäkertasarja, jonka kolmannesta osasta Karin, åldrandets tid (1996) paljastuu, että äidillä oli pitkäaikainen rakastettu.

Isä Erik Bergman oli pidetty saarnaaja ja palveli näkyvissä kirkollisissa viroissa. Hän oli sairaalapappina Sophiahemmetissä, ja perhe asui sen yhteydessä olevassa pappilassa. ja vuodesta 1934 Hedvig Eleonoran seurakunnan kirkkoherra, ja sai "kuninkaan kappalaisen" arvonimen.

Vaikea suhde vanhempiin, ankara kasvatus ja jopa sadistinen kuritus leimasi Bergmanin elämää vanhuuteen asti, ja hän työsti traumaa monissa töissään ja vei tämän jälkipuinnin päätökseen elokuvassa Fanny ja Alexander (1982) sekä muistelmissaan (1987). 

Bergman osoitti jo varhain esiintymiskiinnostusta antamalla nukketeatterinäytöksiä sisarelleen ja ystävilleen. Hän osti veljeltään sadalla tinasotilaalla elokuvakoneen, jolla tekemiään esityksiä hän näytti lastenhuoneen komerossa sisaruksille ja ystäville. Nukketeatteriharrastus jatkoi näyttämötekniikasta kiinnostuneen ystävän avustuksella aina ylioppilaaksi pääsemiseen asti. Perheessä harrastettiin myös paljon kuvaelmien esittämistä merkkipäivien yhteydessä ja Ingmarin äiti toimi usein ohjaajana. 

1930-luvulla nuori Bergman liittyi ylioppilasteatteriin. Hän opiskeli Tukholman yliopistossa 1937–1940 ja kiinnostui aluksi teatterista, myöhemmin myös elokuvasta. Toisen maailmansodan loppuun ja holokaustin paljastumiseen asti Ingmar Bergman oli perheensä poliittisen asennoitumisen mukaisesti tuntenut natsisympatioita.

Bergman kirjoitti 1941 näytelmän Kasperin kuolema, jonka nähneet ruotsalaisen elokuva-alan edustajat antoivat nuorelle lupaukselle mahdollisuuden kokeilla elokuvantekoa. Bergmanin ensimmäinen elokuvatyö oli parannella muiden käsikirjoituksia. Hän muutti opiskeluaikoina kirjoittamansa novellin käsikirjoitukseksi, josta teki työnantajalleen kaksi versiota. Niistä alkuperäisen ohjasi Alf Sjöberg, ja nimeksi tuli Kiihko (Hets). Sjöbergin kiireiden takia Bergman sai itse ohjata elokuvasta osia. Alkuun Bergman työskenteli Tukholman ulkopuolella Råsundan Filmstadenissa, jossa sai oppia muun muassa ruotsalaisen mykkäelokuvan suuruudelta Victor Sjöströmiltä. Sjöströmin mestariteos Ajomies vuodelta 1921 oli Bergmanin kymmenen suosikkifilmin joukossa. Sjöström näytteli sittemmin pääroolin Bergmanin ohjaamassa elokuvassa Mansikkapaikka.

Vuonna 1957 saivat ensi-iltansa kaksi Bergmanin mestariteosta Seitsemäs sinetti ja Mansikkapaikka, jotka vakiinnuttivat hänen paikkansa elokuvataiteen eturivissä ja tekivät ohjaajan vakiintuneen työryhmän tunnetuksi. Ryhmään kuuluivat näyttelijät Gunnar Björnstrand, Erland Josephson, Max von Sydow, Ingrid Thulin, Harriet Andersson ja Bibi Andersson sekä kuvaaja Gunnar Fischer. Myöhemmin joukkoon liittyi vielä näyttelijä Liv Ullmann ja kuvaajaksi vaihtui Sven Nykvist. "Ensemblen" muodostaminen oli alkanut jo 1952, jolloin Bergman alkoi koota Harriet Anderssonin kanssa uutta näyttelijäkokoonpanoa Malmön kaupunginteatteriin.

1970-luvun alussa valmistunut televisiodraama Kohtauksia eräästä avioliitosta sai Ruotsissa jopa neljä miljoonaa katsojaa illassa. Bergman joutui omien sanojensa mukaan muuttamaan puhelinnumeronsa salaiseksi, koska häneltä yritettiin saada avioliittoneuvontaa. Barbra Streisand ehdotti Bergmanille Iloinen leski -operetin filmatisointia 1970-luvun alussa ja kahdesta näytöksestä tehtiin synopsis. Streisand ei pitänyt synopsiksen toisesta näytöksestä, ehdotti muutoksia, mutta Bergman katkaisi yhteistyön siihen paikkaan. Streisand oli tutustunut Bergmanin ohjaamistapaan seuratessaan sen aikaisen aviomiehensä Elliot Gouldin työskententelyä Kosketus-elokuvan kuvauksissa 1970.

Bergman muutti 1976 Ruotsista seitsemäksi vuodeksi Saksan liittotasavaltaan, kun häntä syytettiin veronkierrosta. Syytteet hylättiin myöhemmin. Ennen paluutaan Ruotsiin Bergman työskenteli Münchenissä. Elokuvauransa eräänlaista finaalia merkinneen Fannyn ja Alexanderinkin Bergman aikoi ensin ohjata Saksan liittotasavallassa saman rahoittajan tukemana kuin Syyssonaatin 1978, mutta koska Svensk Filmindustrin toiminnanjohtaja Jörn Donner sai rahoituksen järjestymään Ruotsista elokuva kuvattiin Ruotsissa 1981 lähtien. Se oli kallein siihen asti tehty ruotsalainen elokuva.

Bergman julkaisi vuonna 1987 kiitosta saaneet muistelmansa Laterna magica. Teos avasi monia lapsuudenkotia ja vanhempia koskevia viittauksia ja vihjeitä hänen filmituotannossaan. Vuonna 1990 ilmestyneessä toisessa muistelmateoksessaan Kuvasta kuvaan Bergman kertoo elokuvistaan sekä niihin liittyvistä ajatuksista ja kokemuksista.

Teatteria suurena rakkautenaan pitänyt Bergman sanoi jättäneensä hyvästit elokuvalle ohjattuaan Fannyn ja Alexanderin vuonna 1982. Hän kuitenkin jatkoi elokuvien käsikirjoittamista ja ohjasi vielä televisioelokuvia, kuten esimerkiksi vuonna 2003 Sarabandin. Bergman työskenteli Dramatenin johtajana 1963–1966, jolloin hän työskenteli ensisijaisesti teatteriohjaajana.

Bergman taiteilijana

Bergmanin elokuvat ovat Jörn Donnerin mukaan tekijänsä näköisiä: subjektiivista kerrontaa, jossa sukelletaan syvälle ihmismielen irrationaaliseen puoleen. Hän hallitsi käytännön, ja hän opetteli elokuvanteon osa-alueet valotekniikasta filmilaboratoriotyöhön.

Bergman halusi alun perin kirjailijaksi, mikä saattoi vaikuttaa siihen, että hän käsikirjoitti kuvalliset työnsä itse. Hänen suurimpana rakkautenaan pysyi kuitenkin teatteri. Bergman sai myös vaikutteita kamarimusiikista ja alkoikin kutsua teoksiaan kamarielokuviksi, joiden tapahtumapaikkoina olivat alussa usein eksteriöörit, vapaa luonto. Myöhemmin hän valitsi kuvausmiljöiksi yhä useammin erilaisia sisätiloja.

Hänen mukaansa ”elokuva on unta, ellei se ole dokumenttia”. Kollegoistaan Ingmar Bergman arvosti etenkin Andrei Tarkovskia, joka hänen mukaansa pystyi liikkumaan elokuvissaan kuin unessa, varsinkin elokuvassa Andrei Rublev.  Tärkein syy hänelle itselleen elokuvien ja teatterin tekemiseen oli saada yhteys muihin ihmisiin, mitä useimpiin sen parempi.

Bergman ja uskonto 
Ankara uskonnollinen kasvatus ei nujertanut Bergmania, vaan hän oppi jo varhain tarkkailemaan vanhempiensa piilevää ahdistusta, epävarmuutta ja keskinäisiä jännitteitä.

Seitsemäs sinetti oli tekijänsä uskontoaiheisista elokuvista ensimmäinen. Tarinan päähenkilö pelaa läpi elokuvan shakkipeliä kuoleman kanssa. Ritari haluaa tietää, mikä viesti kuolemalla on ihmisille ja mitä seuraa elämän jälkeen. Kuolemanpelon kanssa kamppaillut nuori Bergman viestitti teoksessa kohteliaasti uskonnollisen ratkaisunsa: tuonpuoleista ei ole. Hänen uskontokritiikkinsä oli vielä noihin aikoihin verhottu symboliseen esitykseen, joka jättää paljastamatta asioita.

Bergman piti elokuvaa Kuin kuvastimessa eräänlaisena välityönä. Fårössä kuvatun teoksen nimi on lainattu Korinttolaiskirjeestä, ja teos kuvaa vaikeita perhesuhteita. Lopussa uskontoteema korostuu, kun perheen isä kohtaa poikansa aikuisena ihmisenä. Isä sanoo päätyneensä siihen, että Jumala on olemassa, jos rakkaus on olemassa. Tämä elokuva vuodelta 1961 oli hänen itsensä mukaan viimeinen ohjaustyö, jossa hän käytti uskonnollisia aiheita.

Merkitys
Ruotsin vuoden 1963 käänteentekevää elokuvauudistusta olisi Jörn Donnerin mukaan tuskin tehty ilman Ingmar Bergmania. Taiteellisesti hän innoitti muiden muassa Ranskan uuden aallon ohjaajia.

Bergmanin esikuvakseen ovat nimenneet esimerkiksi Woody Allen ja Robert Altman. Matti Kassila nimesi ruotsalaismestarin viiden suurimman ohjaajan joukkoon kuuluvaksi.

Bergmanin kuva on Ruotsin vuonna 2015 liikkeelle lasketussa 200 kruunun setelissä.

Yksityiselämä

Puolisot
Bergman oli naimisissa viisi kertaa ja hänellä oli useita muita suhteita. Hän sai kumppaneidensa kanssa yhdeksän lasta. Työtovereista hänen elämänkumppaneikseen valikoituivat muun muassa Bibi Andersson, Harriet Andersson ja Liv Ullmann. Bergmanin ja Ullmannin tytär Linn Ullmann on palkittu kirjailija. Vuosina 1959–1969 Ingmar Bergman oli naimisissa pianisti Käbi Laretein kanssa. Laretein ja Ingmar Bergmanin poika Daniel Bergman on jatkanut isänsä jalanjäljissä elokuvaohjaajana ja ehti tehdä taiteellista yhteistyötä tämän kanssa.

Ingrid von Rosenin kanssa hän oli ensin suhteessa 15 vuotta, kun von Rosen vielä oli naimisissa ensimmäisen miehensä kanssa, ja naimisissa 25 vuotta, kunnes Bergman jäi leskeksi vuonna 1995 ja asui siitä lähtien yksin Gotlannin pohjoispuolella Fårön saarella. Bergman kertoi itse, että suhteen muodostumiseen vaikutti myös se, että von Rosen muistutti suuresti hänen äitiään Karinia. Ingrid von Rosen kirjoitti puhtaaksi Kohtauksia eräästä avioliitosta televisiodraaman käsikirjoituksen.

Ingmar Bergman ja Ingrid von Rosen on haudattu Fårön kirkon hautausmaalle sukuhautaan.

Fårö
Bergman ihastui Fårön saareen alkujaan vuonna 1960, kun siellä valmisteltiin hänen elokuvaansa Kuin kuvastimessa. Hän muutti kesäksi Fåröhön ensimmäisen kerran 1967, ja sittemmin se vakiintui hänen tukikohdakseen. Hän rakennutti saarelle pitkulaisen asuintalon nimeltä Hammars ja remontoi navetasta elokuvateatterin. Asuintaloa laajennettiin kahdesti, ja sen kokonaispituus on 56 metriä. Viimeisinä vuosinaan Bergman asui talossa yksin ympäri vuoden.

Bergmanin kuoltua Fårön-kiinteistö irtaimistoineen myytiin hänen toivomuksensa mukaisesti huutokaupassa vuonna 2009. Hänen nuorin tyttärensä Linn Ullmann halusi säilyttää isänsä kulttuuriperinnön kokonaisuutena, ja kiinteistön sekä suuren osan siihen kuuluvaa irtaimistoa pelasti norjalainen keksijä Hans Gude Gudesen. Fårön-kiinteistöstä muodostettiin säätiö (Stiftelsen Bergmangårdarna), ja vuodesta 2011 lähtien se on toiminut taiteilijakeskuksena, johon myönnetään oleskelustipendejä.

Elokuvat 

 1945 Kriisi (Kris)
 1946 Elämän sateessa (Det regnar på vår kärlek)
 1947 Laiva Intiaan (Skepp till Indialand)
 1948 Sielujen sävel (Musik i mörker)
 1948 Satamakaupunki (Hamnstad)
 1949 Vankila (Fängelse)
 1949 Jano (Törst)
 1949 Onnea kohti (Till glädje)
 1950 Kesäinen leikki (Sommarlek)
 1950 Sellaista ei tapahdu täällä (Sånt händer inte här), ohjaajan antamassa esityskiellossa
 1952 Odottavia naisia (Kvinnors väntan)
 1953 Kesä Monikan kanssa (Sommaren med Monika)
 1953 Viettelysten ilta (Gycklarnas afton)
 1954 Rakkauden oppitunti (En lektion i kärlek)
 1955 Kesäyön hymyilyä (Sommarnattens leende)
 1957 Seitsemäs sinetti (Det sjunde inseglet)
 1957 Mansikkapaikka (Smultronstället)
 1957 Elämän kynnyksellä (Nära livet)
 1958 Kasvot (Ansiktet)
 1960 Neidonlähde (Jungfrukällan)
 1960 Paholaisen silmä (Djävulens öga)
 1961 Kuin kuvastimessa (Såsom i en spegel)
 1962 Talven valoa (Nattvardsgästerna)
 1963 Hiljaisuus (Tystnaden)
 1964 Puhumattakaan naisista (För att inte tala om alla dessa kvinnor)
 1966 Naisen naamio – Persona (Persona)

 1967 Daniel (Daniel), episodi elokuvaan Stimulantia
 1967 Suden hetki (Vargtimmen)
 1968 Häpeä (Skammen)
 1969 Riitti (Riten), tv-elokuva
 1969 Intohimo (En passion)
 1970 Fårö-dokumentti (Fårö-dokument 1969), tv-elokuva
 1971 Kosketus (The Touch)
 1972 Kuiskauksia ja huutoja (Viskningar och rop)
 1973 Kohtauksia eräästä avioliitosta (Scener ur ett äktenskap), tv-sarja
 1975 Taikahuilu (Trollflöjten)
 1976 Kasvotusten (Ansikte mot ansikte)
 1977 Käärmeenmuna (Das Schlangenei)
 1978 Syyssonaatti (Höstsonaten)
 1979 Fårö-dokumentti 2 (Fårö-dokument 1979), tv-elokuva
 1980 Marionettien elämästä (Aus dem Leben der Marionetten)
 1982 Fanny ja Alexander (Fanny och Alexander)
 1983 Harjoitusten jälkeen (Efter repetitionen), tv-elokuva
 1986 Autuaat (De två saliga), tv-elokuva
 1986 Dokument Fanny och Alexander, tv-elokuva
 1983 Karinin kasvot (Karins ansikte), lyhytelokuva
 1993 Bakkantit (Backanterna), tv-elokuva
 1995 Sista skriket, tv-elokuva
 1997 Narrin seurassa (Larmar och gör sig till), tv-elokuva
 2000 Kuvamaakarit (Bildmakarna), tv-elokuva
 2003 Saraband (Saraband), tv-elokuva

Teokset

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
 teemakokonaisuus Bergmanista, Filmihullu 6/2007.

Dokumentteja 
 Ingmar Bergman: elämää ja työtä (1997). Jörn Donnerin tuottama keskusteluohjelma.
 Tre scener med Ingmar Bergman (1976). Jörn Donnerin dokumentti.

Aiheesta muualla 

 
 Virallinen sivusto
  
 Ylen Elävä arkisto – Ingmar Bergman ja Harriet Andersson haastattelussa (1953)
 Ylen Elävä arkisto – Ingmar Bergman ohjaa Fannya ja Alexanderia
 Ingmar Bergmanin muistokirjoitus Jari Sedergrenin Sedis Blogissa
 Ingmar Bergman Hannu Salmen elokuvablogissa

Vuonna 1918 syntyneet
Vuonna 2007 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit