Merikäärmeet

Merikäärmeet ovat myrkkytarhakäärmeiden heimoon kuuluvia käärmeitä, jotka ovat täysin sopeutuneet merielämään. Kaikki lajit ovat myrkyllisiä. Merikäärmeet eivät muodosta taksonomista ryhmää, vaan ne edustavat kahta eri myrkkytarhakäärmeiden kehityshaaraa, jotka ovat sopeutuneet merielämään itsenäisesti. Merikäärmeitä on yhteensä yli 60 lajia. Muita meressä eläviä käärmeitä on heimoissa käsnäkäärmeet, vesivaletarhakäärmeet ja tarhakäärmeet.

Lattapyrstökäärmeet (alaheimo Laticaudinae, suku Laticauda) sisältää kahdeksan lajia, joista seitsemän elää meressä. Ryhmä kehittyi luultavasti 20–15 miljoonaa vuotta sitten, ja se on merikäärmeiden kahdesta haarasta vanhempi. Lattapyrstökäärmeet nousevat rannalle munimaan.

Merikäärmeiden toinen kehityshaara käsittää noin 60 lajia meressä eläviä melakäärmeitä (Hydrophiinae). Ne ovat kehittyneet australialaisista maalla elävistä melakäärmeistä todennäköisesti 15–10 miljoonaa vuotta sitten. Meressä elävät melakäärmeet synnyttävät eläviä poikasia suoraan mereen.

Merikäärmeitä voi tavata uiskentelemassa saaliinhakumatkalla niin veden pinnan aallokossa kuin syvyyksissäkin. Useimmat merikäärmeet ovat varsin pienikokoisia, noin 1,1–1,5 metriä pitkiä.

Ulkonäkö ja rakenne 
Kaikkien merikäärmeiden ominaispiirre on vaakasuuntaan litteähkö häntä. Merikäärmeet kasvavat noin 1,1–1,5 metrin pituisiksi, mutta jotkin yksilöt ylittävät 2,5 metrin pituuden. Merikäärmeiden myrkkyhampaat sijaitsevat yläleuan etuosassa ja muistuttavat rakenteeltaan myrkkytarhakäärmeiden hampaita. Merikäärmeet luovat nahkansa 2-6 viikon välein. Eräiden merikäärmelajien väritys on meriveden saastumisen vuoksi muuttunut mustaksi.  

Vesielämästä huolimatta merikäärmeet hengittävät keuhkolla. Niiden ainoa keuhko on kookas, ja käärmeen ollessa sukelluksissa se toimii kalojen uimarakon tavoin helpottaen käärmeen siirtymistä joko syvemmälle tai vastaavasti lähemmäksi pintaa. Merikäärmeet pystyvät olemaan sukelluksissa pitkän aikaa, jopa yli tunnin. Ne nousevat pinnalle hengittämään.

Levinneisyys ja elinympäristö 
Kaikki merikäärmeet elävät alueella, joka ulottuu Afrikan itärannikolta Pohjois- ja Etelä-Amerikan länsirannikoille. Useimmat lajit elävät kuitenkin Intian valtameressä ja Tyynenmeren länsiosissa rannikoiden ja riuttojen läheisyydessä. Yleisimpiä merikäärmeet ovat Australian pohjoispuolisissa saaristoissa, Indonesiassa ja Filippiineillä. Ainoa todellinen avomerilaji on levykäärme (Hydrophis platurus), jota tavataan Madagaskarista Amerikkaan ulottuvalla merialueella. Merikäärmeitä ei tavata Atlantilla, mitä on perusteltu sillä, että ne eivät selviä hengissä alle 19° C lämpötilassa, mikä on edellytys Hyväntoivonniemen kiertämiselle. 

Muut merikäärmeet ovat rannikkovesien asukkeja, jotka joskus nousevat jokia pitkin jopa yli 100 kilometrin päähän merestä. Tavallisesti ne viihtyvät parhaiten jokisuistossa, vuorovesirannikoilla ja koralliriutoilla. Korallien luona elävät merikäärmeet ovat merkki korallin hyvinvoinnista. Luzonin saarella Filippiineillä elää Taaljärvessä vajaan metrin mittaiseksi kasvava filippiinienvesikäärme (Hydrophis semperi). Se on toinen merikäärmeistä, joka on täydellisesti sopeutunut elämään suolattomassa vedessä. Toinen on Laticauda crockeri. Merilajit eivät kuitenkaan selviä pelkässä suolavedessä, vaan nousevat pinnalle hengittämään. Merikäärmeitä saalistavat valkomerikotka ja eräät hailajit.

Elintavat

Ravinto 
Merikäärmeiden ravintona ovat pääasiallisesti erilaiset kalat. Eräät merikäärmelajit ovat erikoistuneet saalistamaan lähes yksinomaan ankeriaita. Kalojen lisäksi äyriäiset saattavat joutua merikäärmeiden saaliiksi. Koska merikäärmeiden eturuumis on hoikka, ne pystyvät iskemään yhtä hyvin suoraan eteen, sivulle ja alas. Pienet saaliskalat lamaantuvat lähes silmänräpäyksessä merikäärmeen myrkyn vaikutuksesta, kun taas kookkaammilta tähän saattaa kulua jopa viitisen minuuttia. Merikäärme pitää kiinni saaliistaan, kunnes se on lopettanut liikkumisen. Kaikilla vesikäärmeillä on päässään suolarauhaset, joiden avulla ne pääsevät eroon ravinnon mukana saamastaan liiasta suolasta.

Parvi 
Monet merikäärmelajit esiintyvät ainakin ajoittain parvina. Käärmeet muodostavat parveillessaan pitkiä ja kapeita jonoja, jotka kiemurtelevat meren pinnalla merivirtojen mukana. Tällainen jono voi olla useita metrejä leveä ja kymmeniä metrejä pitkä ja näyttää sivustakatsojan silmissä yhdeltä valtavalta olennolta. Joidenkin lajien parveilulla uskotaan olevan tekemistä niiden lisääntymisen kanssa.

Myrkyllisyys 
Merikäärmeiden myrkky on käärmeiden myrkyistä vahvinta. Myrkyllään merikäärme lamaannuttaa ja tappaa kalan tai muun uhrinsa nopeasti. Myrkky on niin voimakasta, että pisara sitä voi tappaa kolme ihmistä. Merikäärmeiden myrkyt ovat lajista riippuen neurotoksisia, myotoksisia ja hemotoksisia. Lajiston myrkyt koostuvat entsyymeistä, proteiineista ja polypeptideistä, ja koostumus vaihtelee lajeittain.

Vaikka merikäärmeiden myrkky voi olla yhtä tehokasta kuin kobrien, merikäärmeistä ei ole juuri vaaraa ihmiselle. Se johtuu merikäärmeiden myrkkyhampaiden lyhyydestä ja haluttomuudesta iskeä. Vaikka merikäärme purisikin ihmistä, se ei välttämättä aina käytä myrkkyään.
Kalastajat poimivat usein merikäärmeitä paljain käsin verkoistaan, ja eräitä lajeja (kuten juovalattapyrstöä) pyydystetään niiden nahan ja lihan vuoksi. Varmoja tietoja merikäärmeiden puremiin kuolleista ihmisistä on vain vähän.

Merikäärmeiden myrkyllisyys johtuu siitä, että niiden on tapettava saaliinsa nopeasti. Muuten nopea kala ehtisi paeta paikalta ennen myrkyn vaikutusta, eikä käärme enää löytäisi sitä.

Lähteet 
 Udyawer, Vinay, et al. Exploring the status of Western Australia’s sea snakes. PDF. 2016.

Viitteet 

Myrkkytarhakäärmeet
Seulonnan keskeiset artikkelit