Maija Isola

Maija Sofia Isola (15. maaliskuuta 1927 Riihimäki − 3. maaliskuuta 2001 Riihimäki) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja taiteilija.  Maija Isolan tunnetuin kuosi on Unikko.

Isolaa on sanottu Suomen tärkeimäksi tekstiilisuunnittelijaksi.
Hän toimi Marimekon tekstiilien pääsuunnittelijana 38 vuotta. Isolan suunnittelemissa painokuoseissa on yli 500 aiheiltaan ja tyyliltään erilaista kuviota. Isolan kankaat vaikuttivat 1950- ja 1960-luvulla merkittävästi suomalaisten kotien sisustukseen.

Kuosisuunnittelu

Isola piirsi ensimmäiset kuvionsa Printex Oy:lle, Marimekon edeltäjälle, vuonna 1949. Hän toimi Marimekon sisustuskankaiden pääsuunnittelijana vuoteen 1987 asti.
Virikkeitä malleihinsa Isola sai kansantaiteesta, modernista kuvataiteesta, luonnosta ja matkoiltaan eri puolille maailmaa.

Isola tulkitsi omaperäisesti ja rohkeasti kullekin ajalle ominaisia teemoja ja tyylejä.
Unikko-kuosi lanseerattiin 1964, vaikka Marimekon perustaja Armi Ratia ei halunnut yrityksensä tuottavan kukkakuoseja. 1990–2000-luvulla Kirsti Paakkasen johtama Marimekko valmisti monenlaisia tuotteita, jotka perustuivat Unikko-kuosin erilaisiin väri- ja kokovaihtoehtoihin. Kuviota myös lisensioitiin muiden yritysten valmistamiin tuotteisiin, kuten kävelysauvoihin ja televisioihin.

Ensimmäisiä Isolan suunnittelemia malleja oli omana aikanaan suosittu Amfora (1949), yksi oslolaisen museon kokoelmien innoittamista malleista.
Jatkossa suosittuja malleja olivat Appelsiinivuodelta 1950 ja Kivet, jonka Isola suunnitteli väripaperista saksilla leikatuista ympyröitä vuonna 1956.

Eniten tunnettuja kankaita on 1960-luvulta. Isolan kuosi Satula vuodelta 1960 toi kansantaidevaikutteet, perinteiset kirjontamallit ja pitsimäiset kuviot kankaisiin. Se oli osa Ornamentti-sarjaa.
Vuonna 1961 Isola suunnitteli kolme suosittua kuosia. Lokki sovelsi suuria aaltomaisia poimuihin viittaavia kuvioita. Silkkikuikka ja Joonas taas leikittelivät rennoilla viivoilla.
Suurikuvioinen Melooni vuodelta 1963 kuvasti 1960-luvun henkeä pelkistetyssä kontrastisuudessaan.
Yhä Marimekon ehkä tunnetuimpiin kuvioihin kuuluva Unikko vuodelta 1964 päätyi vaatteisiin vasta 2000-luvulla. Saman vuoden mallit Kaivo ja Seireeni olivat Meloonin tapaan pelkistettyjä suuria kuvioita. Molempien lähtökohtana oli veden pinnan liikkeet ja kuviot. Isolan 1970-luvun kankaat olivat vähemmän pelkistettyjä. Rakastaa, ei rakasta vuodelta 1972 kuvaa päivänkakkaroita.

Maija Isolan kuoseja 

 Amfora 1949
 Appelsiini 1950
 Pariisin portit 1952
 Kivet 1956
 Auringonkukka 1959
 Sarafan 1960
 Satula 1960
 Tantsu 1960
 Tulipunainen 1960

 Joonas 1961
 Lokki 1961
 Silkkikuikka 1961
 Ananas 1962
 Praliini 1962
 Melooni 1963
 Kaivo 1964
 Seireeni 1964
 Unikko 1964

 Husaari 1967
 Härkä 1967
 Taifuuni 1968
 Hevosvaras 1968
 Pepe 1970
 Tuuli 1971
 Primavera 1972
 Rakastaa, ei rakasta 1972
 Puuska 1984

Taidemaalarina
Isola teki taidemaalarina lähes 50-vuotisen uran, mutta hänen maalauksensa ovat paljon tuntemattomampia kuin tekstiilit. Itse Isola oli sitä mieltä, että hän on ennen kaikkea taidemaalari. Hänen maalauksensa olivat 1950-luvulla abstrakteja sommitelmia, joiden värit olivat murrettuja. Kuvissa havaitsee myös ulkomailta vähän aiemmin Suomeen saapuneiden vaikutteiden, kuten konkretismin ja informalismin jäljen. Kirkkaat värit ja paljaat väripinnat tulevat Isolan maalauksiin 1960-luvulta alkaen ja kuva-aiheet ovat usein pelkistettyjä yksityiskohtia ympäristöstä. Isola matkusteli paljon asuen muun muassa Yhdysvalloissa ja 1970-luvun alussa Algeriassa, jossa tehdyt maalaukset uhkuvat elinvoimaa, mikä näkyy esimerkiksi kukka-asetelmissa.

Yksityiselämä
Maija Isolan vanhemmat olivat maanviljelijät Mauno Isola ja Toini Esteri Pätiälä. Maija Isola oli avioliitossa ja erosi kolmesti. Ensimmäinen puoliso oli henkilökuntapäällikkö Georg Leander 1945–1948. Tästä avioliitosta syntyi Maija Isolan ainoa lapsi Kristina Isola 1946. Toinen puoliso oli taidemaalari Jaakko Somersalo 1952–1955 ja kolmas puoliso oli varatuomari Jorma Tissari 1959–1971.

Maija Isola oli maalaistalon tytär Riihimäeltä ja asui myöhempinäkin vuosinaan ateljeeasunnossa lapsuudenkotinsa lähellä. Tytär Kristina työskenteli 1980-luvulta lähtien äitinsä henkilökohtaisena apulaisena ja suunnitteluparina. Maija Isolan kuoltua Kristina Isola jatkoi äitinsä työtä suunnittelemalla uusia värityksiä Maija Isolan kuoseihin.

Dokumentti
 Maija Isola, ohjaaja Leena Kilpeläinen, 2021

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla
 
 
 
 Maija Isola kuvataiteilijamatrikkelissa

Suomalaiset muotoilijat
Vuonna 1927 syntyneet
Vuonna 2001 kuolleet
Suomalaiset tekstiilitaiteilijat