Mesimarja

Mesimarja eli maamuurain (Rubus arcticus) on monivuotinen ruohokasvi, joka leviää siementen lisäksi maanalaisten rönsyjen avulla. Se kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Lehdet ovat kolmisormiset ja kukat punaiset. Marjamaiset hedelmystöt ovat rubiininpunaiset ja koostuvat useista yhteen kasvaneista pienistä pallomaisista luumarjoista. Mesimarja kukkii kesä-heinäkuussa. Mesimarja muistuttaa paljolti lillukkaa, etenkin ilman kukkia.

Kahden mesimarjan alalajin eli alaskanmesimarjan (Rubus arcticus subsp. stellatus) ja mesimarjan (Rubus arcticus subsp. arcticus) välistä risteytystä kutsutaan jalomaaraimeksi (Rubus arcticus subsp. × stellarcticus). Mesimarjan ja lillukan (Rubus saxatilis) risteymää kutsutaan mesilillukaksi eli lapinlillukaksi (Rubus × castoreus). Mesimarjan ja vadelman (Rubus idaeus) risteymää kutsutaan mesivadelmaksi (Rubus × binatus).

Mesimarjaa ja sen lähisukulaisia kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla monilla alueilla Alaskasta Arkangeliin, mutta ei esimerkiksi Islannissa tai Grönlannissa. Suomessa mesimarjaa kasvaa koko maassa, parhaiten se kuitenkin tuottaa satoa Kuopion ja Kemin välisellä vyöhykkeellä. Marjasato ei koskaan ole ollut suuri, ja metsienkäsittelyn ja tehomaatalouden myötä se on pienentynyt entisestään. Nykyisin on onnistuttu kehittämään lajike myös puutarhatuotantoon. Ristipölytys on edellytys marjojen muodostumiselle, eli puutarhassa on oltava useampi yksilö tämän varmistamiseksi.

Käyttö ravintona 

Mesimarjan tummanpunainen hedelmä on maukas, ja siitä voidaan valmistaa muun muassa hilloa ja likööriä. Sillä on myös maustettu teetä. Carl von Linné piti marjaa suurena herkkuna kirjassaan Flora Lapponica (1737).

Mesimarjan marjat sisältävät yli kahtasataa aromiainetta, joista tärkein on mesifuraani (C7H10O3, CAS-numero 4077-47-8).

Mesimarja ei kestä kuumentamista, vaan siitä tulee karvasta. Sen aiheuttavat siinä olevat furaanijohdokset (2,5-dimetyyli-4-metoksi-3(2H)-furanoni = 'mesifuraani' ja 2,5-dimetyyli-4-hydroksi-3(2H)-furanoni ='hydroksimesifuraani'), joita on ahomansikassakin. Lähisukuisissa vadelmassa ja puutarhamansikassa näitä furaanijohdoksia ei ole. Yhdisteiden pilkkoutumistuotteet ovat luultavasti karvaita.

Mesimarjan tuholaisia 
 Hillanälvikäs (Galerucella sagittariae)
 Isokorvakärsäkäs (Otiorhyncus nodosus)
 Mansikkanälvikäs (Galerucella tenella)
 Pikkukorvakärsäkäs (Otiorhynchus ovatus)
 Vattukuoriainen (Byturus tomentosus)
 Vattukärsäkäs (Anthonomus rubi)

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Laji.fi: Mesimarja (Rubus arcticus)
 Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Mesimarja (Rubus arcticus)
 Luontoportti: Mesimarja (Rubus arcticus)
 Valokki - nettikasvio: Mesimarja (Rubus arcticus)
 Yrttitarha: Mesimarjan yleiskuvaus
 UniProt: Taxonomy - Rubus arcticus 
 Food Component Database (FooDB): Arctic blackberry (Rubus arcticus)

Kirjallisuutta 
 Marja Aaltonen, Kristiina Antonius, Tarja Hietaranta, Saila Karhu, Hilma Kinnanen, Pirjo Kivijärvi, Anna Nukari, Mia Sahramaa, Risto Tahvonen, Marjatta Uosukainen "Suomen kansallisten kasvigeenivarojen pitkäaikaissäilytysohjeet :  Hedelmä- ja marjakasvit" , Maa- ja elintarviketalous 89: 158 s, 2006, ISBN 978-952-487-061-0 (Painettu), ISBN 978-952-487-062-7 (Verkkojulkaisu)]

Vatukat
Viljeltävät ravintokasvit
Seulonnan keskeiset artikkelit