Ballististen ohjusten torjuntaohjus

Ballististen ohjusten torjuntaohjus (, lyh. ABM, joka usein kirjoitetaan suomeksi ABM-ohjus) on ohjustentorjuntaohjus ballististen ohjusten, kuten mannertenvälisten ydinohjusten, torjuntaan.

ABM 1950-luvusta 1970-luvulle

[Yhdysvallat|Yhdysvalloissa]] alettiin tutkia ohjustorjuntaohjuksia toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvulla. Mutta varsinainen alku tapahtui 1950-luvun lopuilla.
Yhdysvallat kehitteli ABM-järjestelmää 1950–1970-luvuilla muun muassa Nike Zeus-ohjuksen pohjalta. Näitä varhaisia torjuntaohjuksia rasitti muun muassa tuon aikaisten tietokoneiden hitaus. Torjuntaohjushan pitää kyetä mahdollisimman nopeasti kääntämään kohti maaliaan.
1970-luvun Safeguard-ohjelmassa oli Spartan ja
nopea lyhyen kantaman Sprint-ohjus.
Venäläiset alkoivat suunnitella omaa ABM-järjestelmäänsä 1958.
Neuvostoliitto loi Moskovan ympärille 1964 mennessä oman Galosh (SH-01/ABM-1) -järjestelmänsä. He kehittivät järjestelmää edelleen 1970-luvulla. 1970-luvulla venäläiset loivat ABM 3 Gazelle-/ABM 4 Gorgon -järjestelmän, joka vastasi yhdysvaltalaista Spartan-/Sprint-järjestelmää. He myös kehittivät ohjustorjuntapiirteitä ilmatorjuntaohjuksiinsa, kuten S-300-järjestelmään.

ABM-sopimus 

ABM-ohjuksien käyttöä rajoitettiin tuntuvasti Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä vuonna 1972 sopimuksella, joka salli vain yhden sadan ohjuksen järjestelmän puolustamaan yhtä kohdetta. Yhdysvallat vetäytyi sopimuksesta kesäkuussa 2002, koska halusi puolustuskykyä Pohjois-Korean tapaisia ”rosvovaltioita” vastaan.

Naton ohjuskilpi 

Vuonna 2010 Nato sopi kehittävänsä ohjuspuolustusjärjestelmiä siten että Eurooppaa suojaisi "ohjuskilpi", etenkin Iranin ohjuksia vastaan..
Venäjä vastusti ohjuspuolustushanketta alusta asti. Se katsoi uuden sukupolven ABM-järjestelmän mitätöivän ydinpelottetaan. Yhdysvallat alkoi sijoittaa ohjuskilven ohjuksiaan Romaniaan vuonna 2016.

Katso myös 
SDI
Satelliitintorjunta

Lähteet

Aiheesta muualla 

Ohjuspuolustus