Kristillinen filosofia

Kristillinen filosofia on käsite, johon voidaan sisällyttää kaikki viimeisen kahden vuosituhannen kristillinen ajattelu, joka on pyrkinyt sulauttamaan filosofian käsitteitä ja menetelmiä yhteen kristinuskon opetusten kanssa.

Kristinuskon ja filosofian suhde 

Kristillisen filosofian suhde teologiaan on osittain tulkinnanvarainen. Erottelu filosofian ja teologian välille syntyi yleisestikin vasta uuden ajan puolella. Näin tätä varhaisemmat kristityt filosofit olivat sekä teologeja että filosofeja, ja myöhempien filosofien ajattelu voidaan puolestaan katsoa lukeutuvaksi kristilliseen filosofiaan niiltä osin, missä määrin he ovat käsitelleet juuri kristillisiä kysymyksiä tai pyrkineet saattamaan kristinuskoa ja yleisempää filosofista ajattelua yhteen.

Kristinuskon ja filosofian yhteen saattaminen on ongelmallista, koska klassiset filosofit ei aseta minkäänlaisia ennakkoehtoja sille, millaisiin johtopäätöksiin tutkimuksissa tulisi tulla, kun taas uskonnollisilla ajattelijoilla on yleensä aina joko suurempi tai pienempi joukko uskonnollisia oppeja, joiden katsotaan olevan väistämättä tosia. Tämän vuoksi jotkut ovat katsoneet, ettei kukaan voi olla yhtä aikaa sekä todellinen filosofi että jonkun uskonnon todellinen kannattaja. Tältä näkökannalta kaikki yritykset ajattelutapojen yhteensaattamiseksi on tuomittu epäonnistumaan.

Jotkut ovat kuitenkin sitä mieltä, että tällainen ajattelutapojen synteesi on mahdollinen. Yksi tapa on käyttää filosofisia argumentteja uskonnollisten periaatteiden todistamisessa. Tätä kutsutaan apologetiikaksi, ja se on monien uskontojen, kuten juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin, kirjallisen perinteen yleisesti käyttämä tekniikka. Toinen tapa synteesin muodostamiseksi on pitäytyä ottamasta kantaa mihinkään uskonnolliseen kysymykseen, ellei ole ensin päätynyt niihin myös filosofisella analyysillä. Tätä eivät uskonnon kannattajat kuitenkaan yleisesti pidä uskonnon todellisena harjoittamisena.

Kolmas tapa on filosofisen analyysin soveltaminen omaan uskoon kysymällä esimerkiksi:
 Mikä on Jumalan luonne? Mistä tiedetään, että Jumala on olemassa?
 Mikä on jumalallisen ilmoituksen luonne? Mistä tiedetään, että Jumala ilmoittaa/on ilmoittanut itsestään ihmiskunnalle?
 Mitkä osat uskonnollisesta perinteestä tulee ottaa kirjaimellisesti?
 Mitkä osat uskonnollisesta perinteestä tulee ottaa vertauskuvallisesti?
 Mitä tulee todella uskoa, jotta olisi uskonnon todellinen kannattaja?
 Kuinka filosofian löydökset voidaan saattaa yhteen uskonnon kanssa?
 Kuinka tieteen löydökset voidaan saattaa yhteen uskonnon kanssa?

Yllä oleva kuvaa, kuinka jotkut kristilliset filosofiset suuntaukset näkevät tehtävänsä. Kaikki eivät kuitenkaan jaa näitä näkemyksiä. Jotkut esimerkiksi ajattelevat, että yritykset todistaa Jumalan olemassaolo ovat merkityksettömiä, sillä kristillisessä uskossa Jumalan olemassaolo oletetaan, ei kyseenalaisteta. Sellaiset kristilliset filosofiset suuntaukset, jotka eivät pyri todistamaan Jumalan olemassaoloa vaan pitävät sitä perimmäisenä tosiasiana, pohtivat hyvin toisenlaisia asioita liittyen luotuun maailmaan ja sen muuttumiseen ajan myötä. Tällaisille suuntauksille yllä esitetyt kysymykset kuuluvat ennemmin teologian alaan, jos mihinkään. Tällöin tutkimus ei enää kuulu filosofian alaan, vaikka voikin lainata sen menetelmiä.

Yhteydet kristillisten ja ei-kristillisten filosofien välillä 

Kristillisen, juutalaisen ja islamilaisen filosofian välillä on ollut huomattava määrä yhteyksiä. Monet kristityt filosofit ovat olleet hyvin tietoisia juutalaisten ja islamilaisten kollegojensa töistä ja ajatuksista, ja yhdessä uskossa kehitetyt argumentit ovat usein löytäneet tiensä myös toisten uskontojen ajatteluun.

Jotkut modernit islamilaiset filosofit pohtivat samankaltaisia asioita kuin modernit katoliset filosofit. Reformoitu filosofia on käsitellyt monenlaisia kristillisiä synteistisiä näkemyksiä, osaa yhdessä juutalaisen filosofian kanssa, osaa jopa maallisten filosofisten koulukuntien kuten uusmarxismin ja muiden ateististen filosofisten koulukuntien kanssa. Koulukunnan dialogi islamilaisen koulukunnan kanssa on ollut vähäisempää.

On tärkeää muistaa, ettei yhdenkään suuren maailmanuskonnon piirissä ole mitään yhtä tiettyä filosofiaa, jota kaikki sen piiriin kuuluvat filosofit kannattaisivat. Kaikki uskontojen piirissä olevat filosofiset koulukunnat eivät myöskään ole luonteeltaan dialogisia, niin että niillä olisi vuorovaikutusta muiden koulukuntien tai uskontojen kanssa.

Historia

Kristillisen filosofian synty 
 Jeesuksen elämä ja opetukset, sellaisina kuin ne kuvataan evankeliumeissa, muodostavat kristillisen ajattelun perustan. Jeesukselta itseltään ei ole säilynyt kirjoituksia, eikä varsinaisesti edes mitään systemaattista filosofiaa tai teologiaa jossain määrätyssä muodossa.
 Apostoli Paavali oli kristinuskon ensimmäinen varsinainen teologi. Käsitys hänen ajattelustaan voidaan muodostaa hänen opillisia ja teologisia kysymyksiä käsittelevien kirjeidensä kautta. Paavalilla oli paitsi juutalainen myös laaja hellenistinen sivistys. Hän toimi monella tavoin aikansa toreilla ja kaduilla filosofoineiden esikuvien, kuten kyynikkojen, skeptikkojen ja joidenkin stoalaisten, tyyliin. Apostolien teoissa Paavali esitetään väittelemässä Ateenan Areiopagilla stoalaisten ja epikurolaisten filosofien kanssa. Myöhemmille kristityille ajattelijoille hänen kirjeensä ovat olleet merkittävä inspiraation lähde.

Hellenistinen kristillinen filosofia 
Rooman valtakauden kreikkalaista kulttuuria Jeesuksen ja Paavalin aikana ja vielä useita vuosisatoja heidän jälkeensä kutsutaan  hellenistiseksi kulttuuriksi. Kreikan klassisten filosofien teokset olivat suurimmaksi osaksi jo kadonneet, lukuun ottamatta joitakin pythagoralaisen, platonilaisen ja aristoteelisen perinteen seuraajia. Hellenistisenä aikana vallalla olivat kyyninen, skeptinen ja kasvavassa määrin stoalainen filosofia. Useat kristinuskon alkuvaiheen merkittävistä ajattelijoista olivat jollain tavalla kytköksissä hellenistiseen ajatusmaailmaan.

 Tertullianus oli filosofi ennen kääntymistään kristinuskoon. Häntä kutsutaan usein "lännen kirkon isäksi". Hän kehitti muun muassa opit siitä, että sielu peritään vanhemmilta, ja että Jumalalla on ruumiillinen (joskaan ei lihallinen) olemus, sekä ajatuksen evankeliumien auktoriteetista. Hänen mukaansa kreikkalainen filosofia oli yhteensopimaton kristillisen viisauden kanssa. 
 Irenaeus tunnetaan parhaiten kirjoituksistaan Jumalan ykseyden puolesta sekä gnostilaisuutta vastaan. Hän oli sitä mieltä, että perisynti on kaikissa ihmisissä piilevänä, ja että Jeesus perui Aadamin lankeemuksen ristinkuolemallaan, pyhittäen koko ihmiskunnan elämän. Hänen mukaansa Kristus oli ihmiskunnan opettaja, jonka välityksellä viisaus oli kaikkien saavutettavissa.
 Klemens Aleksandrialainen
 Origenes yhdisti platonismia kristinuskoon. Platonilainen idealismi vaikutti hänen ajatukseensa Logoksesta sekä ajatukseen kahdesta kirkosta, joista toinen on ideaalinen ja toinen reaalinen. Hänen jumalakuvansa oli myös hyvin platonilainen, kuvaten Jumalan täydelliseksi, ruumiittomaksi ideaaliksi.
 Augustinus kehitti klassisen kristillisen filosofian, paljolti yhdistämällä heprealaista ja kreikkalaista ajattelua. Hän sai vaikutteita erityisesti Platonilta ja uusplatonismista, sekä stoalaisuudesta, jonka ajattelua hän muutti pitämällä kristillistä opetusta ja Raamattua jumalallisena ilmoituksena.
 Athanasios Aleksandrialainen
 Johannes Khrysostomos
 Kappadokialaiset kirkkoisät

Keskiajan kristillinen filosofia 

Pääartikkelit: Keskiajan filosofia, skolastiikka

 Anselm Canterburylainen tunnetaan parhaiten ontologisesta jumalatodistuksestaan, jonka mukaan Jumala on se, jota suurempaa ei voida kuvitella, ja tämän seurauksena hänen tulee myös olla olemassa. Anselm oli yksi ensimmäisiä länsimaisia ajattelijoita, joka oli mukana esittelemässä Aristoteleen ajattelua uudelleen lännessä, ja joka sovelsi tämän ajattelua suoraan kristinuskoon. Hänellä ei kuitenkaan ollut käytössä kuin pieni osa Aristoteleen teoksista, ja nekin olivat peräisin arabiankielisistä käännöksistä. 
 Tuomas Akvinolainen oli Albert Suuren oppilas, ja oli merkittävin henkilö, joka sovelsi aristoteelisesta ajattelua kristinuskoon. Hän uskoi, että Aristoteles oli päässyt inhimillisen tiedon tavoittelussa huipulle, ja omaksui siksi tämän ajattelun omien teologisten ja filosofisten teostensa pohjaksi. Hän uskoi, ettei uskon ja maallisen järkeilyn välillä ole eikä voi olla ristiriitaa.
 Duns Scotus vaikutti merkittävästi skolastiseen ajatteluun ja nykyaikaisen logiikan kehitykseen hiuksia halkovalla päättelyllään. 
 Vilhelm Occamilainen

Renessanssi- ja uskonpuhdistuajan kristillinen filosofia 
 Martin Luther
 Erasmus Rotterdamilainen
 Jean Calvin

Moderni ja nykyaikainen kristillinen filosofia 
 William Alston
 Karl Barth 
 G. K. Chesterton
 William Lane Craig
 Herman Dooyeweerd, teos A New Critique of Theoretical Thought
 Johannes Paavali II, teos Fides et Ratio
 Immanuel Kant
 Søren Kierkegaard
 John Lennox
 C. S. Lewis 
 Knud Ejler Løgstrup
 Bernard Lonergan
 Jacques Maritain
 Herbert McCabe
 Alister McGrath
 John Henry Newman
 Alvin Plantinga 
 Tapio Puolimatka
 Michael C. Rea
 Egbert Schuurman 
 Eleonore Stump
 Richard Swinburne
 Paul Tillich
 Peter van Inwagen
 D. H. Th. Vollenhoven 
 Nicholas Wolterstorff

Katso myös 
 Jumalan olemassaolo
 Kristillinen etiikka
 Kristillinen teologia
 Teismi
 Uskonnonfilosofia

Aiheesta muualla 

 

 
Seulonnan keskeiset artikkelit