Lisäaine

Lisäaineita käytetään elintarvikkeissa parantamaan muun muassa niiden säilyvyyttä, makua, väriä, rakennetta tai muuta ominaisuutta. Lisäaineilla ei saa peittää elintarvikkeessa olevaa virhettä.

Elintarvikelisäaine voi olla luontainen, luontaisen kaltainen tai kokonaan keinotekoinen eli synteettinen.

Luontainen lisäaine on luonnonmateriaalista esimerkiksi muuttamalla, tai muulla menetelmällä erotettu aine. Luontaisen kaltainen lisäaine vastaa kemialliselta rakenteeltaan täysin luontaista lisäainetta, mutta se on valmistettu kemiallisin menetelmin. Keinotekoinen eli synteettinen lisäaine on aine, joka on valmistettu kokonaan kemiallisin menetelmin ja jota ei esiinny luonnossa.

Lisäaineiden terveysvaikutukset 

Vuonna 2022 julkaistun tieteellisen tutkimuskatsauksen mukaan ruoan lisäaineet muuttavat suolistomikrobistoa, mikä saattaa lisätä tulehduksellisten suolistosairauksien riskiä. Sukraloosi, sakariini ja asesulfaami K saattavat lisätä suoliston bakteeriperäistä tulehdusta. Emulglaattorit heikentävät suoliston terveyttä, koska ne vähentävät suoliston lajirikkautta helpottaen taudinaiheuttajabakteerien lisääntymistä. Väriaineiden on havaittu aiheuttavan ruoansulatushäiriöitä. Tutkittujen polyolien havaittiin kuitenkin parantavan mikrobiomin koostumusta ja toimintaa ja aspartaamin havaittiin lisäävän hyödyllisten probioottien määrää. Säilöntäaineiden vaikutuksista tarvitaan lisää tutkimuksia.

Lisäaineita sisältävien lihajalosteiden kuten makkaran ja leikkeleiden on todettu lisäävän ennenaikaista kuolleisuutta 18 prosentilla jokaista päivittäin nautittua 50 gramman annosta kohti sekä myös riskiä sairastua esimerkiksi sydän- ja verisuonisairauksiin, diabetekseen  ja syöpään. Riskin arvellaan johtuvan niiden sisältämistä lisäaineista, kuten nitraatista, fosfaatista ja natriumista. Fosfaattia sisältävät lisäaineet imeytyvät elimistöön huomattavasti suuremmissa määrin kuin ruoan luontaisesti sisältämä fosfaatti. Veren korkeiden fosfaattipitoisuuksien on havaittu olevan itsenäinen riskitekijä sydänkohtauksille ja -kuolleisuudelle. Veren liian suuri fosfaattipitoisuus saattaa aiheuttaa mm. verisuonten vaurioitumista ja kalkkeutumista. Liika fosfaatti on haitallista etenkin munuaistautia sairastaville. Kypsien lihajalosteiden lisäksi fosfaattia voidaan käyttää sulatejuustoissa. 

Vuonna 2021 julkaistussa satunnaistetussa kaksoissokkotutkimuksessa havaittiin, että prosessoidussa ruoassa yleisesti käytetty stabiliontiaine karboksimetyyliselluloosa (CMC) muutti suolistoflooran koostumusta yksipuolisemmaksi sekä lisäsi hiukan aterianjälkeistä epämukavaa oloa vatsassa 15 gramman päiväannoksella. Karboksimetyyliselluloosa vähensi lisäksi ulosteen sisältämiä lyhytketujisia rasvahappoja ja vapaita aminohappoja. Kahdella seitsemästä karboksimetyyliselluloosa nauttineista koehenkilöstä havaittiin lisäksi suolistomikrobien tunkeutumista suolen limakalvon normaalisti steriliin  sisäosaan, mikä on keskinen suolistotulehduksen markkeri yhdistettynä rajuihin muutoksiin suolistomikrobistossa. Tutkijat epäilevät, että karboksimetyylliselluloosan käyttö saattaa olla yhteydessä tulehduksellisten suolistosairauksien yleistymiseen.

Myös eläinkokeissa on havaittu, että emulgointiaineena käytettävät karboksimetyyliselluloosa ja polysorbaatti tulehduttavat suolta aiheuttavat elimistölle potentiaalisesti haitallisten suolistobakteereiden kiinnittymisen suolen seinämään. Ilmiö saattaa johtua siitä, että kyseisten lisäaineiden on havaittu saavan aikaan epigeneettisiä muutoksia bakteereiden DNA:ssa. 

Lapset voivat saada mehuista liikaa bentsoehappoa.

Lisäaineallergiat ovat harvinaisia (harvinaisempia kuin kala-, pähkinä-, maito- tai vilja-allergia), ja ne ovat yleisempiä aikuisilla kuin lapsilla. Lisäaineille yliherkillä ihmisillä on usein jokin muukin allergia. Eniten yliherkkyyttä on ihmisillä, joilla on astma tai krooninen nokkosihottuma. Oireita voivat aiheuttaa esimerkiksi atsovärit, bentsoehappo, rikkidioksidi ja sulfiitit.

Elintarviketurvallisuusvirasto Evira (nyk. Ruokavirasto) kuvailee lisäaineiden riskejä karkealla tasolla vuoden 2018 julkaisuisussaan. Kukin lisäaine on lueteltu ja niiden päivittäisen enimmäissaannin määrä on esitetty lyhyesti lisäaineluettelossa.

Lisäaineiden yleinen välttely ei ole HS-tiedetoimituksen esimies Jukka Ruukin mukaan järkevää. Luomutuotteissakin voi olla niin paljon lisäaineita, että vastaavan valmistaminen synteettisesti todennäköisesti kiellettäisiin. Esimerkiksi luomupuolukassa voi olla erittäin paljon bentsoehappoa E210.

Lisäaineiden käytön sääntely 

Elintarvikkeiden lisäaineita koskeva lainsäädäntö on harmonisoitu Euroopan unionin alueella eli jokaisessa maassa lisäaineiden osalta noudatetaan samoja määräyksiä. Euroopan lisäainesäädöksissä luetellaan kaikki ne lisäaineet, joita saa käyttää elintarvikkeiden valmistuksessa. Jos lisäainetta ei löydy säädöksistä, sen käyttö elintarvikkeissa on kielletty. Ennen hyväksynnän saamista lisäaineet käyvät läpi perusteellisen turvallisuusarvioinnin, jonka suorittaa Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen (EFSA).  Lisäaineen käyttö voidaan hyväksyä vain, jos se täyttää seuraavat edellytykset: 

 se ei käytettävissä olevan tieteellisen näytön perusteella vaaranna kuluttajien terveyttä, kun sitä käytetään ehdotettuina määrinä;
 sille on olemassa perusteltu teknologinen tarve, jota ei voida muulla tavalla täyttää; ja
 sen käyttö ei johda kuluttajia harhaan, vaan tuottaa heille hyötyä.

Turvallisuusarvioinnin perusteella lisäaineille määritetään ADI (Acceptable Daily Intake) –arvo, joka tarkoittaa päivittäistä hyväksyttävää enimmäissaantia, jolle ihminen voi altistua periaatteessa joka päivä koko elämänsä ajan ilman terveydellisiä haittavaikutuksia. ADI ilmoitetaan milligrammoina henkilön painokiloa ja vuorokautta kohden. Esimerkiksi makeutusaine aspartaamin ADI-arvo on 40 mg/kg/vrk. Käytännössä ADI-arvo voi ylittyä vain, jos yksittäistä lisäainepitoista elintarviketta nautitaan suuria määriä kerralla tai jos lisäainepitoisten elintarvikkeiden osuus kokonaisruokavaliosta on suuri. Suomessa useimpien lisäaineiden saanti on varsin vähäistä hyväksyttyihin ADI-arvoihin verrattuna.

Elintarvikkeiden valmistuksessa käytetyt lisäaineet tulee ilmoittaa pakkausmerkinnöissä käyttötarkoitusta osoittavan ryhmänimen lisäksi lisäaineen nimellä tai numerotunnuksella, E-koodilla. Esimerkiksi: ”väriaine – kurkumiini” tai ”väriaine: E 100". Osa valmistuksessa käytetyistä lisäaineista on nimetty apuaineiksi (processing aid), jolloin niitä ei tarvitse mainita pakkausmerkinnöissä, jos niitä jää elintarvikkeeseen vain vähäisessä määrin.. Tällaisia ainesosia ovat esimerkiksi mehujen valmistamisessa käytetty pektinaasi-entsyymi, joka pilkkoo pektiiniä, ja irrottaa mehun mäskistä paremmin. Lisäaineen ilmoittamisesta elintarvikkeen pakkausmerkinnöissä on määrätty Maa- ja metsätalousministeriön asetuksessa elintarviketietojen antamisesta kuluttajille 16.10.2014/834.

Termit 
Elintarvikkeiden lisäaineiden ryhmänimimä käytetään seuraavia termejä: 

 Arominvahventeet
 Emulgointiaineet
 Hapettumisenestoaineet
 Hapot
 Happamuuden säätöaineet
 Hyytelöimisaineet
 Jauhonparanteet
 Kantaja-aineet
 Kiinteyttämisaineet

 Kompleksinmuodostajat
 Kosteudensäilyttäjät
 Makeutusaineet
 Muunnetut tärkkelykset
 Nostatusaineet
 Paakkuuntumisen estoaineet
 Pakkauskaasut
 Pintakäsittelyaineet
 Ponnekaasut

 Sakeuttamisaineet
 Stabilointiaineet
 Sulateaineet
 Säilöntäaineet
 Täyteaineet
 Vaahdonestoaineet
 Vaahdotusaineet
 Väriaineet

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Lisäaineet – Ruokavirasto
 E-koodit.fi riippumaton palvelu, joka pyrkii kokoamaan elintarvikkeiden lisäaineista tietoa mahdollisimman puolueettomasti.
 STT: Professori: Luulo lisäaineiden terveysriskistä on järjetön  . Helsingin Sanomat 12.2.2012.
Ruokavirasto: Elintarvikkeiden lisäaineet - riskiprofiili, Eviran tutkimuksia 2/2018 ISBN 978-952-225-167-1 (pdf)

Seulonnan keskeiset artikkelit