Hakkeri

Hakkeri () tarkoittaa innokasta tietokonealan harrastajaa sekä tietojärjestelmiin murtautujaa. Jälkimmäiselle merkitykselle on myös oma terminsä, krakkeri tai kräkkeri. Alan harrastajien keskuudessa hakkeri-sanan merkitys on edelleen selvästi positiivinen tai jopa kunnioittava nimitys taitavasta tietokoneharrastajasta, mutta tiedotusvälineissä se usein viittaa tietomurtojen tekijöihin.

Hakkerien aktiviteetteihin kuuluu ohjelmien ja käyttöjärjestelmien ohjelmointi – usein pyrkien mahdollisimman laadukkaaseen koodiin –, erilaiset hardware-projektit eli koodin sijaan enemmän laitteistolähtöinen rakentelu (jota saatetaan tehdä niin sanotuissa hacklabeissa) ja yhtenä osa-alueena myös tietoverkkojen ja niiden turvallisuuden tutkiminen.

Hakkeri-sana
Alkujaan ”hack” tarkoitti MIT:ssä (Massachusettsin teknillinen korkeakoulu) opiskelijoiden tekemää kepposta, mutta The Tech Model Railroad Club (TMRC) -pienoisrautatiekerhon, jonka pohjalta hakkerikulttuuri alkoi kehittyä 1950-luvun lopussa, jäsenten puheissa se tarkoitti kekseliästä tai tyylikästä projektia, joka osoitti tekijänsä osaamista teknologian alalla. TMRC:n teknisen jaoston (Signals and Power Subcommittee) jäsenet alkoivat kutsua itseään ylpeinä hakkereiksi.

TMRC-kerhon päästyä käsiksi vuodesta 1959 alkaen tietokoneohjelmoinnin pariin, he sovelsivat terminologiaansa tietokoneiden kontekstissa. "Hakkeri" alkoi tarkoittaa sellaista henkilöä, joka kykeni saavuttamaan tavoitteensa olemassa olevien tietokonejärjestelmien rajoituksista huolimatta. Ratkaisut olivat toisinaan nopeasti tehtyjä ja hieman arveluttavia, mutta joskus myös nerokkaita. 

Yhden määritelmän mukaan hakkerilla tarkoitetaan taitavaa tietokoneenkäyttäjää, joka tuntee tietokonejärjestelmien toiminnan syvällisesti ja hallitsee käyttämänsä työkalut ja laitteet hyvin. Käsitteellä on kuitenkin nykyään myös useita kielteisiä merkityksiä, jotka johtuvat termin sekoittumisesta krakkeriin. Esimerkiksi mediassa tietoturvarikollisia kutsutaan hakkereiksi.

Hakkerismin historiaa

Digitalin PDP-tietokoneet, LISP-kieli
Hakkerikulttuurin on katsottu syntyneen 1961 alkaen MIT:n AI Lab -tekoälylaboratoriossa, jolloin sinne hankittiin Digitalin PDP-1-minitietokone. Stanfordin yliopiston ja Carnegie Mellon -yliopiston tekoälyn tutkimuskeskukset muodostivat kaksi muuta tärkeää paikkaa varhaiselle hakkerikulttuurille. Näiden porukoiden piirissä alkoi muodostua omanlaistaan jargonia ja muuta traditiota tietokoneiden käytön ympärille. MIT:ssä tehtiin PDP-koneille oma ITS-käyttöjärjestelmä. Hakkerikulttuurin teknologisena edellytyksenä näyttivät olevan osituskäytössä () olevat, nykymittakaavassa varsin suurikokoiset minitietokoneet, jotka jakoivat prosessoriaikaansa useamman samanaikaisen käyttäjän tarpeisiin. Samoin tärkeää siinä oli tekoälysovelluksissa tuolloin käytetty LISP-ohjelmointikieli, joka oli ajan mittapuulla joustava ja ruokki oleellisesti hakkerien mielikuvitusta. Vuonna 1967 julkaistu PDP-10-tietokone muodostui tärkeimmäksi laitteeksi. PDP-hakkerit kehittivät 1970-luvulla Emacs-tekstieditorin, joka on edelleen laajassa käytössä.

Siirtymä C-kieleen ja UNIX-käyttöjärjestelmään
Internetiä edeltäneen ARPAnetin synty 1969 levitti hakkerikulttuuria laajemmalle alueelle ja mahdollisti yhteydenpitoa hakkerien kesken. 1970-luvun aikana UNIX-käyttöjärjestelmästä (1969) ja siihen liittyneestä Usenet-verkostosta tuli toinen hakkerikulttuurin haara. Unix-käyttöjärjestelmä ja siihen läheisesti liittynyt C-ohjelmointikieli oli tehty oman aikansa mittapuulla käteväksi käyttää ja ne herättivät aluksi nuivan reaktion PDP-leirin hakkereissa, jotka pitivät monimutkaisesta ITS:stä ja LISP-kielestään. Unix oli tehty käytettäväksi yhden tietokonemallin sijaan erilaisilla tietokoneilla, mikä edesauttoi sen leviämistä. Kolmas tietokonekäyttäjien ryhmä olivat kotitietokoneiden ("mikrotietokoneet") käyttäjät, jotka käyttivät usein yksinkertaista BASIC-kieltä, josta hakkerikulttuurin edustajat eivät innostuneet. PDP-hakkerit eivät kuitenkaan voineet sille mitään, että PDP-koneet jäivät 1980-luvun alkupuolelta lähtien historiaan. Viimeinen ITS:ää käyttävä kone sammutettiin tiettävästi 1990 ja oleellisin isku oli MITin päätös luopua PDP-koneista jo seitsemän vuotta aiemmin. Stallman perusti vuonna 1983 GNU-projektin vapaan Unix-tyyppisen käyttöjärjestelmän luomiseksi. Hänen siirtymänsä kuvasi laajemmin PDP-leirin hakkereiden suuntautumista muihin laitteisiin.

1980-luvun alussa tietomurrot alkoivat saada ensimmäistä kertaa laajempaa huomiota mediassa, mistä juontaa suuren yleisön tapa samaistaa hakkerit ja tietomurtojen tekijät. Vuonna 1983 ilmestyi tähän teemaan liittyvä elokuva Sotaleikit.

Työasema-koneet saapuvat 1980-luvulla

Unix-hakkerit olivat aiemmin käyttäneet esimerkiksi VAX-minitietokoneita, mutta vuodesta 1983 alkaen tulivat hakkereiden perustaman Sun Microsystemsin johdolla Unix-käyttöiset työasema-koneet, jotka olivat usein fyysiseltä kooltaan mikrotietokoneiden luokassa, mutta hintansa ja suorituskykynsä puolesta yliopistojen ja muiden tutkimusinstituutioiden laitteistoa. Niissä oli aiempaa paremmat graafiset ominaisuudet ja sisäänrakennettu valmius tietoverkoille. 1980-luvulla syntyi vastakkainasettelua AT&T-tyyppisten ja Berkeley-tyyppisten Unixien välillä. Tämä vastakkainasettelu lientyi 1990-luvulle tultaessa, kun molemmat järjestelmät olivat sulauttaneet toistensa innovaatioita, eivätkä enää eronneet niin suuresti keskenään.

Vapaan ohjelmiston UNIXit
1990-luvun alussa halventuneiden 386-tietokoneiden myötä jokainen pystyi saamaan kotiinsa aiempien minitietokoneiden tehoilla varustetun laitteen, joka antoi hyvän pohjan Unix-harrastukselle. Kuitenkin hakkerien keskuudessa vallitsi hämmentynyt tilanne, kun kaupalliset Unix-järjestelmien tuottajat eivät saaneet luotua yhtenäistä standardia, eikä mikään yksittäinen Unixin versio tuntunut lyövän läpi markkinoilla. Samalla Windows-käyttöjärjestelmällä menestyneen Microsoftin ja muiden jättiyritysten pelättiin saavan Internetin haltuunsa. Vapaat Unix-tyyppiset käyttöjärjestelmät ilmaantuivat kuitenkin pelastamaan tilanteen. Näistä ylivoimaisesti menestyneimpiä olivat Linus Torvaldsin alun perin kehittämään Linux-ytimeen perustuneet järjestelmät. Toinen tärkeä haara olivat BSD-Unixiin perustuneet käyttöjärjestelmät, kuten FreeBSD, NetBSD ja OpenBSD, mutta ne juuttuivat aluksi lakikiistoihin osittain vanhan koodinsa takia.

Eric S. Raymond on katsonut Torvaldsin kehittäneen kehitysmallin, johon kuului intensiivinen projektin päivitysten jakaminen ja laajemman yleisön hyödyntäminen bugien etsinnässä ja niiden korjaamisessa (Linux-ydintä tehdessään Torvalds saattoi julkaista useamman version projektistaan jopa saman päivän aikana). Linuxin onnistumisen myötä kehittyi laajempi vapaiden ohjelmistojen ja avoimen lähdekoodin suuntaus, jonka tiimoilta myös yritysmaailma kiinnostui vapaan/avoimen koodin projekteista, etunenässä Firefox -selainta (tuolloin Netscape) kehittänyt Mozilla.

Jotkut hakkerit seurasivat Stallmanin GNU-projektin tiukkaa eettistä käsitystä, jonka mukaan suljetun koodin ohjelmista pitäisi päästä kokonaan eroon. Torvalds ja monet muut taas suhtautuivat asiaan hieman joustavammin, eivätkä alkaneet saarnata suljettua koodia vastaan. Termi "avoin lähdekoodi" kehitettiin 1990-luvun puolivälissä yritysystävällisemmäksi termiksi "vapaalle ohjelmistolle". Sen määritelmä oli alun perin sama (eli viittasi käyttäjälle annettavaan vapauteen koodin käytön, kopioinnin ja muokkauksen suhteen), mutta kriitikoiden mielestä termi menettää liian helposti merkityksensä ja molemmat termit ovat jääneet käyttöön.

Hakkeriasenne 

Hakkerikulttuurin edustajien (esimerkiksi Richard Stallman) ja tutkijoiden (esimerkiksi Eric S. Raymond, Pekka Himanen) mukaan hakkeri-nimityksen ansaitsemiseen ei riitä pelkkä tekninen osaaminen, vaan hakkerilta vaaditaan myös oikeanlaista asennetta. Tämän kannan mukaan kukaan todellinen hakkeri ei murtaudu tietojärjestelmiin tai muutenkaan sorru rikollisiin puuhiin, ellei kyseessä ole hyvä tarkoitus. Esimerkiksi tietojärjestelmään voidaan murtautua, jos tarkoituksena on osoittaa haavoittuvuuden olemassaolo. Näin vikaantunut järjestelmä tulee yleiseen tietoon ja se voidaan korjata.

Tunnettuja hakkereita 

 Bill Joy, BSD-kehittäjä, Sun Microsystemsin perustajajäsen
 Marshall Kirk McKusick, tunnetuimpia BSD-kehittäjiä
 Ian Murdock, Debian-käyttöjärjestelmän perustaja
 Eric S. Raymond, avoimen lähdekoodin yhteisön keulahahmo
 Dennis Ritchie ja Ken Thompson, C-kielen ja Unixin kehittäjät
 Oona Räisänen, suomalainen signaalihakkeri
 Richard Stallman, GNU-liikkeen perustaja
 Andrew Tanenbaum, Minixin kehittäjä
 Linus Torvalds, Linux-ytimen pääkehittäjä
 Patrick Volkerding, Slackware-käyttöjärjestelmän perustaja

Katso myös 
 Nörtti
 Avoin lähdekoodi
 Vapaat ohjelmistot
 Krakkeri
 Haktivismi
 Demoskene
 Hacklab

Lähteet 
 The Jargon File – Cracker
 The Jargon File – Hacker
 TMRC – Hackers 
 Eric S. Raymond – How To Become A Hacker
 Richard M. Stallmanin haastattelu: Hakkeriyhteisö ja eettisyys

Viitteet

Aiheesta muualla 

 A HACKER MANIFESTO by McKenzie Wark
 Hakkerin kuolema Yle Uutiset, 17.1.2013.
 Hakkerit ovat lentokapteeneja, pappeja ja maanviljelijöitä YLEn Elävä arkisto 18.06.2013.

 

Seulonnan keskeiset artikkelit