Uskomuslääkintä

Uskomuslääkintä tai uskomushoidot tarkoittaa Duodecimin lääketieteen sanaston mukaan lääketieteelliseen tutkimukseen perustuvan lääkinnän ulkopuolelle jääviä hoitomenetelmiä. Tämä tarkoittaa, että menetelmää ei ole joko lääketieteellisesti tutkittu tai menetelmän vaikutuksesta ei ole saatu lääketieteellistä näyttöä.

Uskomuslääkinnällä voidaan tarkoittaa myös ihmisten tai eläinten hoitamista menetelmin, jotka eivät kuulu virallisen terveydenhoitojärjestelmän valtakulttuuriin. Käytännössä rekisteröidyiltä terveydenhuollon ammattihenkilöiltä ei edellytetä pelkästään tutkimukseen perustuvan lääkinnän käyttämistä vaan yleisesti hyväksyttyjä ja kokemusperäisiä perusteltuja menettelytapoja koulutuksensa mukaisesti.

Uskomuslääkinnän piiriin kuuluu osittain myös hoitomuotoja, joista on käytetty termejä vaihtoehtolääkintä, vaihtoehtohoidot, täydentävät hoidot, täydentävät hoitomuodot, vaihtoehtoiset hoitomuodot, vointihoidot, kansanparannus, kansanlääkintä ja luonnonlääkintä. Näiden käsitteiden piiriin kuuluu kuitenkin myös sellaisia vanhastaan käytettyjä hoitomuotoja, jotka on voitu osoittaa vaikuttaviksi ja joita näin ollen ei ole pidettävä uskomuslääkintänä mutta jotka jokin uudempi, yleensä tehokkaampi lääkinnällinen menetelmä on syrjäyttänyt. Käytännössä käsitteet uskomuslääkintä ja vaihtoehtolääkintä kuitenkin usein samastetaan keskenään. Virallisesti hyväksyttyjen ja vaihtoehtoisten lääkintämenetelmien raja ei kuitenkaan ole yksikäsitteisen selvä, ja esimerkiksi akupunktiota tai kiropraktiikkaa ei voida luokitella pelkästään jompaankumpaan.

Nimitys 

Termi uskomuslääkintä on uudissana, joka voitti Duodecimin sanakilpailun vuonna 1995. Uskomuslääkintä- ja uskomushoito-termit ovat erityisesti vaihtoehtohoitoihin kielteisesti suhtautuvien käytössä.

Historiaa 
Lääketieteeseen perustumatonta lääkintää kutsuttiin 1970-luvulla luonnonlääkinnäksi tai luontaislääkinnäksi. Käsitteillä tarkoitettiin rohdosvalmisteiden ja kansanomaisten hoitojen käyttöä sairauksien hoitoon ja ehkäisyyn. Luontaislääkinnän nousu kytkeytyi 1960-luvun Yhdysvalloissa niin sanottuihin vaihtoehtoliikkeisiin, ja tämän vuoksi luontaislääkinnän nimitykseksi tuli yleisesti käyttöön sana vaihtoehtolääkintä. 

Anglosaksisessa kulttuurissa käytetään käsitettä alternative medicine vastakohtana lääketieteelliseen näyttöön perustuvalle lääkinnälle. Sen historiallinen perusta on professori Arno Forsiuksen mukaan siinä, että erityisesti Yhdysvalloissa oli 1800-luvulla laillistettuja homeopaattisia lääkäreitä. Varhaisin maininta alternative medicinestä terveydenhuollon ammattilehdistön otsikkotasolta löytyy vuodelta 1975. Termi vaihtoehtolääkintä ilmestyi suomalaisten ammattilehtien otsikoihin kymmenen vuotta myöhemmin 1985, jolloin Duodecimissa julkaistiin artikkeli 'Vaihtoehtoiset hoidot' ja syöpä.

Kritiikkiä 
Jotkut näkevät termin uskomuslääkintä olevan leimaava käsite, jonka käyttäjä tuntuu vihjaavan, että hän itse harjoittaa lääkintää, joka perustuu yksinomaan tutkittuun tietoon.

Professori Forsius on kritisoinut vaihtoehtolääkinnän termiä sen vuoksi, että sen piiriin kuuluu paljon sellaista hoitotoimintaa, jota ei "tieteellisin perustein tai parhaalla tahdollakaan voi pitää "lääkintä" -käsitteeseen sisältyvänä". Lisäksi Forsiuksen mukaan vaihtoehtohoitoihin luettavat hoitomenetelmät eivät yleensä toimi oikean lääketieteen hoitojen todellisina vaihtoehtoina.

Määritelmä 
"Uskomuslääkinnän" vastakohta on näyttöön perustuva lääketiede (), joka ei ole sama asia kuin virallinen lääketiede. Monet virallisessa järjestelmässä käytettävät käytännön hoitomuodot eivät perustu pätevään näyttöön. Virallisessa lääketeteessä näyttöön perustuvien hoitojen arvioidaan saavan lisää jalansijaa. Näyttöön perustuvassa lääketieteessä korostetaan voimakkaasti satunnaistetuissa kontrolloiduissa tutkimuksissa, eli niin sanotuissa kaksoissokkokokeissa hankittua näyttöä. Joidenkin hoitojen tehoa myös pidetään niin ilmeisenä, ettei tutkimuksia pidetä tarpeellisena. Tämän lisäksi kaikkia asioita ei ole vielä tutkittu, vaikka se periaatteessa olisikin mahdollista.

Uskomuslääkintä-käsitteeseen ei sisällytetä näyttöön perustuvia täydentäviä hoitoja. Näitä ovat muun muassa musiikkiterapia, mindfulness-meditaatio tai D-vitamiinilisän käyttö.

Ero tutkimukseen perustuvaan hoitoon 

Uskomushoitojen kuten homeopatian tehokkuutta perustellaan usein hoitojen "vuosisataisella tai tuhatvuotisella" historialla. Hoidon katsotaan olevan vaikuttavaa, koska sillä on vanhat tai kaukaiset lähtökohdat. Kriitikoiden mielestä hoitomuodon vanhuus-argumentti ei ole pätevällä pohjalla, koska se, että jotain menetelmää on historiassa käytetty ei sinällään ole todiste sen toimivuudesta. Lääketieteen näkökulmasta hoidon toimivuuden todistaa vain tieteellinen tutkimus ja hoidon käytön seuranta.

Uskomushoitojen kuten homeopatian tehokkuutta perustellaan usein hoitojen "vuosisataisella tai tuhatvuotisella" historialla. Hoidon katsotaan olevan vaikuttavaa, koska sillä on vanhat tai kaukaiset lähtökohdat. Kriitikoiden mielestä hoitomuodon vanhuus-argumentti ei ole pätevällä pohjalla, koska se, että jotain menetelmää on historiassa käytetty ei sinällään ole todiste sen toimivuudesta. Lääketieteen näkökulmasta hoidon toimivuuden todistaa vain tieteellinen tutkimus ja hoidon käytön seuranta.

Monet uskomuslääketieteen kritisoijat korostavat, että ero uskomuslääketieteen tai vaihtoehtolääketieteen ja näyttöön perustuvan lääketieteen välillä ei ole siinä, onko hoitomuoto vanha tai perinteinen, vaan siinä, onko sillä havaittu positiivisia vaikutuksia eli onko sellaisista vaikutuksista tieteellisesti riittävä varmuus. Esimerkiksi Richard Dawkins esitti John Diamondin kirjan Snake oil and other Preoccupations esipuheessa, että jos hoitomuodolla saadaan aikaan parantavia vaikutuksia kaksoissokkokokeessa, se ei enää ole vaihtoehto, vaan se muuttuu lääketieteeksi. Dawkins esitti myös, että jos Britannian Kuninkaallisen lääkärikollegion puheenjohtajan menetelmä ei läpäise testiä, se lakkaa olemasta näyttöön perustuvaa lääketiedettä.

Uskomushoidoille on myös vaadittu arvostetumpaa asemaa ja esimerkiksi Suomessa sairausvakuutuksen antamaa tukea, koska tällainen asema on myös "koululääketieteellä". Dosentti Veijo Saanon mukaan ei kuitenkaan ole olemassa mitään yhtä koululääketiedettä, joka olisi yhdellä kertaa hyväksytty, vaan lääketieteen menetelmät ja hoitotavat on jokainen yksi kerrallaan arvioitu erikseen jokaisen käyttötarkoituksen osalta. Sellaiset menetelmät, joiden vaikuttavuudesta ei saada näyttöä hylätään tai jäävät suppeaan kokeelliseen käyttöön.

Suomessa lain terveydenhuollon ammattihenkilöistä mukaan "terveydenhuollon ammattihenkilön on ammattitoiminnassaan sovellettava yleisesti hyväksyttyjä ja kokemusperäisiä perusteltuja menettelytapoja koulutuksensa mukaisesti", mikä sinänsä ei kiellä näyttöön perustumattomien hoitojen antamista. Suomen Lääkäriliiton eettisten ohjeiden mukaan lääkärin "tulee suositella vain lääketieteellisen tiedon ja kokemuksen perusteella tehokkaina ja tarkoituksenmukaisina pidettyjä tutkimuksia ja hoitoja". Dosentit Veikko Saano ja Markku Myllykangas katsovat, että lääkärien tulisi olla uskomushoitojen suhteen pidättyväisiä, koska lääkärin arvovallalla on muita helpompi myydä myös sellaisia terveyspalveluita, joiden arvoa ei ole osoitettu.

Terveyssosiologian dosentti Markku Myllykankaan mukaan tutkimusnäytön puute ei ole vain uskomushoitojen ongelma. Myös lääketieteen puolella on otettu käyttöön hoitoja, joilta puuttuu kunnollinen näyttö. Moni tehokkaaksi ajateltu tapa, kuten rintasyöpäseulonnat tai lääkärihelikopteritoiminta, on itse asiassa kaikkea muuta – näyttöä on joko tehottomuudesta tai tehokkuudesta ei ole tehty ollenkaan tutkimusta.

Taustaa 

Vaihtoehtoisia hoitoja ovat kehittäneet ja käyttäneet monet henkilöt, joilla ei ole ollut lupaa toimia lääkäreinä sekä myös lääkärit. Diagnoosin tekeminen ja sisäisesti annettavien lääkkeiden määrääminen on yleisesti hyväksytty vain lääkärien oikeudeksi, mutta rajanveto siitä, mitkä aineet on määriteltävä lääkkeiksi, on aiheuttanut kiistaa. Kirurgisia toimenpiteitä lukuun ottamatta ulkoisten hoitojen antaminen on varsin usein katsottu kenen tahansa oikeudeksi. Uskomuslääkintään kuuluu keskustelu ja neuvonta.

Esimerkkejä uskomuslääkinnästä ovat muun muassa perinteinen kansanparannus, homeopatia, kiviterapia, otsoniterapia, vyöhyketerapia ja luontaislääkkeiden käyttö. Osalla menetelmistä on pitkät perinteet. Joitakin hoitomuotoja, kuten akupunktio tai kiropraktiikka, on hyväksytty osittain myös terveydenhoidon piiriin. Joillekin hoitomuodoille rajanveto ei ole niin selvä.

Luonnonparannus (luontaisparannus, luontaishoito) tarkoittaa tautien parantamista lääkkeittä ruokavalion, liikunnan, kylpyjen tai muiden vastaavien avulla. Luonnonparannukseen kuuluvat myös erilaiset luonnon kasvit, joita hyödynnetään myös nykyisessä tieteellisessä lääketieteessä, niiden todistettujen vaikutusten takia.

Rajanveto täydentävien ja vaihtoehtoisten (CAM) hoitojen ja lääketieteellisten hoitojen välillä on usein haastavaa maallikoille. Hoitojen jakaminen tehottomiin ja vaarallisiin voi olla vaikeaa terveydenhuollon ammattilaisillekin tutkimustiedon vähäisyyden vuoksi. Jotkin hoitomuodot voivat olla tieteelliseen näyttöön perustuvia vain tietyissä tapauksissa. Esimerkiksi hieronnan hyödyllisyydestä on tieteellistä näyttöä krooniseen alaselkäkipuun, kun se yhdistetään kuntoutukseen. Hieronnasta yksinään ei ole taas vahvaa tieteellistä näyttöä hoitomuotona. Ilman kuntoutusta vaikutukset jäävät vain hetkellisiksi.

Uskomuslääkintään luetaan myös hoitomuotoja, jotka joissain maissa voivat, yleensä historiallisista, poliittisista tai ideologisista syistä, sisältyä terveydenhoitojärjestelmään tai ne on voitu katsoa kannattaviksi sisällyttää yksityisten vakuutusten korvattavuuden piiriin. Esimerkiksi Saksassa 1930-luvulla rakennettu heilpraktiker-järjestelmä kuului pitkään myös laajan korvattavuuden piiriin. Suomessa taas vaihtoehtoisiin hoitoihin luokiteltavasta lymfahieronnasta sai KELA-korvauksia vuoteen 2023 asti.

Hoitomuotoja 
Suomessa Luonnonlääketieteen Keskusliiton internetsivut luetteli vuonna 2008 80 erilaista uskomuslääkintämenetelmää ja jo 1970-luvulla hoitomuotoja arvioitiin olevan 100–200. Eri hoitomuotojen sisällä on myös hieman toisistaan poikkeavia alaryhmiä samoillekin hoidoille. Vaihtoehtohoitojen tarjonta on jatkuvassa muutoksessa kun uusia hoitomuotoja tulee markkinoille samalla kun vanhoja häviää käytöstä.

Yksi eniten käytetyistä luokitteluista jakaa hoidot viiteen luokkaan:

 Terveydenhoitojärjestelmät, jotka muodostavat kokonaisia terveydenhoidosta selkeästi erottuvia terveydenhoidon kokonaisuuksia
 Kehomielihoidot, joilla vaikutetaan kehoon mielellä
 Biologiaan pohjautuvat hoidot, joissa hyödynnetään kasvien lääkinnällisiä ominaisuuksia tai erilaisia ruokavalioita tai paastoja
 Manipulatiiviset hoidot, jotka perustuvat kehon liikutteluun
 Energiahoidot, joilla vaikutetaan kehoon niin kutsutuilla "hoitavilla energiakentillä"

Uskomushoitoja voidaan luokitella käytetyn menetelmän ja vaikutustavan selityksen perusteella kokonaisideologioihin, kuten homeopatia, ja antroposofinen lääkintä, fysikaalisiin hoitoihin, kuten erilaiset manipulaatiohoidot sekä asento-, vesi- ja ilmastohoidot sekä aistivälitteisiin menetelmiin kuten aromaterapia. Joidenkin hoitojen esitetään perustuvan myös kasvien lääkkeellisiin vaikutuksiin, ruokavalioon tai vitamiini-, hivenaine- tai paastohoitoihin. Näiden lisäksi uskomushoidoissa voidaan esittää pyrittävän puhdistamaan elimistöä esimerkiksi suoliston tyhjennyshoidolla tai kuppauksella tai vaikuttaa kehon energiavirtoihin. Osassa uskomuslääkinnästä hoidon väitetään perustuvan henkiseen tai sielulliseen vaikutukseen ja vaikutusta tavoitellaan esimerkiksi seuraavassa jälleensyntymässä. Osa hoidoista voi olla lähellä psykoterapioita tai suggestiohoitoja.

Terveydenhoitojärjestelmät 
Lääketieteestä selvästi erottuvat hoitojärjestelmät kattavat muun muassa perinteisen kiinalaisen lääkinnän, kiinalaisen lääkeopin, ayurvedisen lääkinnän, antroposofisen lääkinnän ja homeopatian.

Kehomielihoidot 
Kehomielihoidoissa kehoon pyritään vaikuttamaan mielen avulla. Niissä itse hoito tapahtuu ihmisen mielessä, mutta toiminnan ajatellaan vaikuttavan myös kehoon ja fyysiseen terveyteen.

Tunnettuja hoitomuotoja ovat hypnoosi, meditaatio, rentoutushoidot ja rukoilu.

Biologiaan pohjautuvat hoidot 
Biologiaan perustuvat hoidot kattavat niin luontaislääkinnän kuin ruokavaliot ja paastonkin. Myös vitamiinien syöminen kuuluu tähän luokkaan.

Erilaisia valmisteita:

 Luontaislääkintä ja luontaistuotteet (mm. erilaiset yrtit)
 Vitamiinit ja ravintolisät
 Kalaöljy (yleensä kapselien muodossa)

Ruokailuun liittyviä hoitoja:

 Paasto
 Erilaiset ruokavaliot (esim. karppaus tai paleoruokavalio)
 Atkinsin dieetti (vähähiilihydraattinen ruokavalio)
 Funktionaaliset ruoat (superfoodit tai superruoat)
 Terveysvaikutteiset ruoat

Manipulatiiviset hoidot 
Kehon manipulaatiohoidot perustuvat kehon liikuttamiseen tai liikkumiseen. Tunnettuja hoitomuotoja ovat muun muassa hieronta ja kiropraktiikka.

Energiahoidot 

Energiahoidoissa pyritään vaikuttamaan kehoon energioiden avulla. Hoidoissa manipuloidaan tai lisätään energiaa kehoon ulkopuolelta. Hoidoissa ajatellaan, että kehossa on sisällä erilaisia energiakenttiä. Tutkimuksissa ei ole havaittu näiden energiakenttien olemassaoloa.

Hoitomuotoja ovat muun muassa qigong, reiki ja terapeuttinen kosketus.

Uskomuslääkintä Suomessa 

Suomessa monien eri vaihtoehtohoitojen antajia edustaa Luonnonlääketieteen Keskusliitto ry (LKL), joka syntyi vuonna 2002 Vaihtoehtoisen lääketieteen keskusliiton (VLKL) ja Suomen Luontaisterapeuttien Liiton yhdistyttyä. LKL:n jäseninä oli vuonna 2009 seitsemän jäsenyhdistystä, joiden yhteenlaskettu jäsenmäärä oli 1 100 terapeuttia. LKL:n terapeuttirekisteriin on ilmoittautunut 300 henkilöä.

LKL on asettanut jäsenilleen koulutuksen minivaatimukset, jotka olivat vuonna 2009 yhteensä 960 tuntia (35,5 opintopistettä). LKL voi valvoa vain oman jäsenistönsä koulutustasoa.

VLKL:n keskeistä toimintaa oli Studia Generalia -luennot pääkaupunkiseudulla ja eri puolilla maata järjestetyt opintopäivät, jota sisälsivät demonstraatiota vaihtoehtohoitojen antajille, terveydenhuoltohenkilöstölle ja suurelle yleisölle. Vuodesta 1993 lähtien VLKL osallistui Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen (TEO) Vaihtoehtoisen terveydenhoidon neuvottelukuntaan, joka muun muassa laati suositukset terapeuttikoulutuksen laajuudesta ja sisällöstä. Neuvottelukunnan työn tuloksena syntyi myös vuonna 1998 julkaistu kirja "Täydentävät vaihtoehdot terveydenhoidossa".

Yleisyys 
1990-luvun alussa epävirallisia hoitokeinoja käytti 46 prosenttia suomalaisista. Säännöllisesti niitä käytti 1990-luvulla 6 prosenttia naisista ja 3 prosenttia miehistä. Vaihtoehtolääkinnän käyttö lisääntyi 31 prosenttia vuosien 1982 ja 1992 välillä. Eniten suosiota kasvattivat meditaatio, paasto, vyöhyketerapia ja luonnonlääkkeiden eli luontaistuotteiden käyttö. Perinteisten menetelmien, kuten hieronnan ja kuppauksen suosio kasvoi vähemmän.

Vuonna 2017 suomalaisista noin 35 prosenttia käytti vaihtoehtoisia hoitokeinoja. Yleisimmät hoitokeinot olivat hieronta (12 %), homeopatia (6 %), osteopatia (5 %) ja yrttihoidot (5 %). Useimmat käyttivät vain yhtä täydentävää hoitokeinoa. Hoitokeinoja käytetään Suomessa pääasiassa lääketieteellisen hoidon ohessa, eikä korvaamaan lääketieteellistä hoitoa.

Lainsäädäntö 

Sosiaali- ja terveysministeriön vaihtoehtohoitoja koskevan lainsäädännön tarpeita selvittäneen työryhmän vuonna 2009 julkaistussa raportissa todetaan, että luontaistuotteet ja vaihtoehtolääkintä saattavat vaarantaa potilasturvallisuuden viivästyttämällä ihmisten hakeutumista lääkärin hoitoon. Myös erilaisten rohdosvalmisteiden ja reseptilääkkeiden yhteisvaikutukset ovat aiheuttaneet potilashaittoja. Näistä ja muista potilasturvallisuutta vaarantavista syistä johtuen työryhmä ehdotti, että Suomessa otettaisiin käyttöön rajoitussäädökset, joilla esille tulleisiin potilasturvallisuuden vaarantaviin ongelmiin voitaisiin puuttua mahdollisimman nopeasti. Työryhmän ehdotuksen mukaan muun muassa tiettyjen potilasryhmien hoito rajattaisiin vain terveydenhuollon ammattihenkilöille ja vaihtoehtohoitoja antavat henkilöt saisivat hoitaa tiettyjä sairauksia vain yhteistyössä lääkärin kanssa.

Uskomushoitojen rajoittamista lainsäädännöllä olivat aikaisemmin vaatineet Lääkäriliitto vuonna 2007 ja Tehy vuonna 2008.

Vaihtoehtohoitojen markkinoiden suuruus 
Uskomuslääkinnän kulutuksen laajuudesta ja siihen käytetystä rahamäärästä on erilaisia arvioita ja aihepiiristä tehdään kattavia kulutustutkimuksia. Yhdysvalloissa uskomuslääkinnän kulutuksen arvon lasketaan olevan noin 30 miljardia euroa vuosittain. Kulutusta ei selitä pelkästään usko sen vaikuttavuuteen vaan hoitojen käyttö on yhteydessä myös kuluttajien arvo- ja uskomusmaailmoihin. Uskomuslääkinnän käytön yleistymistä kutsutaan paramedikalisaatioksi.

Katso myös
Eheytymiskurssi

Lähteet

Kirjallisuutta

Vaihtoehtolääkintää esitteleviä 
 Luonnonmukaisten hoitojen ABC: yli 1800 kotikonstia täydentävien hoitomuotojen maailmasta, toimittanut Bill Gottlieb, Otava 2003, ISBN 951-1-17550-5
 Raimo Tuomainen, Jyrki Elo, Markku Myllykangas: Paramedikalisaatio: terveystyötä lääketieteen katveessa. Sosiaalilääketieteellinen aikakauslehti (Finnish Journal of Social Medicine) 1995:3:217-223

Muuta

Aiheesta muualla 

 Arno Forsius: Uskomuslääkintä vai uskomushoito? . Suomen Lääkärilehti 46/2002.
 Heta Häyry: Vaihtoehtolääkintä: huomioita ja arviointia. Artikkeli teoksessa 
 Tero Kivelä & Juhani Kellosalo: Uskomuslääkintä on käypää ammattisanastoa. Duodecim 19/2007. (PDF)
 Steven Novella: What is Complementary and Alternative Medicine? 
 Veijo Saano: Vaihtoehtolääkintä . Terveyskirjasto 18.7.2005.
 Risto Selin: Uskomuslääkintä. Artikkeli teoksessa 
 Skeptikko 2/2002. Uskomuslääkinnän teemanumero (PDF)
 Tehyn eettinen toimikunta: Tunne uskomushoidot. Tehy-lehti 6/2008, Tehyn Julkaisusarja F: 1/09, s. 40–44.
 Lääkäriliitto: Lääkärin etiikka: Uskomushoidot

Seulonnan keskeiset artikkelit