Stalinismi

Stalinismi on käsite, jolla viitataan Josif Stalinin oppien mukaiseen jyrkkään kommunismin suuntaukseen ja poliittiseen järjestelmään. Stalinismi yhdistetään etenkin Stalinin Neuvostoliiton kielteisinä pidettyihin ilmiöihin kuten terroriin, henkilöpalvontaan ja vallan keskittymiseen. Stalinin kuoleman (1953) jälkeen stalinisteiksi kutsuttiin, yleensä pilkallisesti, varsinkin niitä kommunisteja, jotka pitäytyivät Stalinin ajan poliittisessa puheessa ja menettelytavoissa ja jyrkimmin korostivat Neuvostoliiton johtavaa asemaa. 1960-luvulta lähtien sillä on tarkoitettu myös kommunistisen puolueen jyrkempää, proletariaatin diktatuuriin pyrkivää ja Neuvostoliiton ehdotonta johtoasemaa korostavaa suuntausta.

Neuvostoliitossa Stalinin aikakauteen otettiin arvosteleva asenne NKP:n pääsihteeri Nikita Hruštšovin johdolla vuodesta 1956 hänen pidettyä puheensa henkilökultista ja sen seurauksista. Hruštšovin ajan muutoksista ja arvosteluista on käytetty nimitystä destalinisaatio. Kiinalaiset eivät hyväksyneet toimia, mikä johti Kiinan ja Neuvostoliiton välien rikkoutumiseen. Stalinia arvostelevien trotskilaisten mielestä stalinilaisuus ei olennaisilta osiltaan poistunut Hruštšovin aikana.

Uusstalinismi
Uusstalinismi-sanaa on käytetty kommunistisista suuntauksista ja pyrkimyksistä, joiden on koettu tähtäävän samankaltaisiin järjestelmiin kuin Stalinin johtama hallinto Neuvostoliitossa. 

Saparmurat Nijazovin johtamaa Turkmenistania (1991–2006) ja Pohjois-Koreaa on kutsuttu uusstalinistisiksi valtioiksi.

Suomessa 

Suomessa stalinismi nousi aika ajoin esiin 1960-luvulla Suomen kommunistisessa puolueessa, missä se käsitettiin pääosin henkilön- tai yksilönpalvontaan suppeasti kuuluvaksi tuomittavaksi ilmiöksi. Stalinismia käytettiin myös propaganda-aseena SKP:n mustamaalaamiseen. 

Etenkin oikeiston kielenkäytössä stalinismi-sanaa on usein käytetty synonyymina taistolaisuudelle ja joskus jopa myöhempienkin aikojen vasemmistolaisuudelle sen sisällöstä riippumatta. Sanan käytöstä ensimmäisessä merkityksessä on tullut tunnetuksi muun muassa Ben Zyskowicz, jälkimmäisessä merkityksessä Aarno Laitinen. Taisto Sinisalo kommentoi itsensä ja muiden SKP:n vähemmistöön kuuluneiden kutsumista stalinisteiksi toteamalla, että kun kommunisti-sanan kirousvoima oli menettänyt väkevyyttään, etsittiin uusi haukkumasana tilalle. Sinisalo itse tuomitsi Staliniin kohdistuneen henkilöpalvonnan eikä siksi hyväksynyt myöskään käsitettä ”taistolaisuus”.

Virolais-suomalaisen politiikan tutkijan Iivi Masson mukaan ”uusstalinismi” on ollut Suomessa nousussa. Masso syytti vuonna 2008 Eesti Ekspress -lehdessä suomalaista vasemmistoa, lähinnä Vasemmistoliittoa ja kommunisteja, ajautumisesta rakentavasta yhteiskunta-arvostelusta kohti ”yksioikoista uusstalinismia”. Masson mukaan ”uusstalinismi” ei ole Suomessa ”niin marginaalista kuin yleisen poliittisen ilmapiirin ja tavallisten kansalaisten enemmistön mielipiteiden kautta voisi olettaa”.

Katso myös  
 Stalinistinen arkkitehtuuri
 Sosialismi yhdessä maassa
 Kansanvihollinen
 Kulakki
 Tuholaisuus

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Stalinismista Brežnevin aikaan. Ylen Elävä arkisto.

Seulonnan keskeiset artikkelit