Maria Fjodorovna (Sofia Dorotea)

Maria Fjodorovna () (25. lokakuuta 1759 Stettin Preussin kuningaskunta –  5. marraskuuta 1828  Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisari Paavali I:n toinen puoliso, keisari Aleksanteri I:n ja keisari Nikolai I:n äiti. Syntyään hän oli Württembergin prinsessa Sofia Dorotea Augusta Luise von Württemberg.

Suku ja koulutus 

Sofia Dorotea Augusta Luise oli vanhin tytär kahdestatoista lapsesta, jotka syntyivät Württembergin herttua Fredrik II Eugenelle (1732–1797) ja Brandenburg-Schwedtin prinsessa Friederike Dorotea Sofialle (1736–1798), Preussin kuningas Fredrik Suuren sisarentyttärelle. Fredrik Eugene palveli Preussin armeijassa ja peri herttuanarvonsa vasta vanhoilla päivillään vuonna 1795. Vuonna 1769 perhe asettui asumaan esi-isiensä linnaan Montbéliardissa, joka oli silloin Württembergin herttuakunnan enklaavi, joka nykyään kuuluu Franche-Comtéen. Perheen kesäasunto sijaitsi Étupes'ssa, 65 km päässä Baselista.

Montbéliard oli kulttuurikeskus, jossa monet älymystön ja poliittiset henkilöt vierailivat. Sofia Dorotean koulutus oli keskimääräistä parempaa, jopa siinä määrin, että halusi kehittää taitojaan suurella innolla. 16-vuotiaana hän oli hyvin perehtynyt matematiikkaan ja arkkitehtuuriin sekä puhui sujuvasti saksaa, ranskaa, italiaa ja latinaa. Hänet kasvatettiin aikakauden tavan mukaan ranskalaisen etiketin mukaisesti, mutta saksalaisella porvarillisella yksinkertaisuudella. Häntä pidettiin huomaavaisena, järjestelmällisenä, tahdonvoimaisena, johdonmukaisena ja lempeänä.

Nuoruus ja kihlaus 
Vuonna 1773 Sofia Dorotea kuului niitten saksalaisten prinsessojen joukkoon, joita pidettiin Venäjän kruununperillisen, tulevan keisari Paavali I:n mahdollisina vaimoina. Sofia ei kuitenkaan ollut vielä 14 vuotta täyttänyt ja siispä valittiin kaksi vuotta vanhempi Hesse-Darmstadtin prinsessa Wilhelmina Louisa (1755–1776). 16-vuotiaana Sofia Doroteasta oli kasvanut pitkä, rintava ja rusoposkinen, aurinkoinen luonne, hän oli erittäin likinäköinen ja pyylevyyteen taipuvainen. Hän oli kihloissa Hessenin prinssi Louisin (1753–1830), tsarevitš Paavalin ensimmäisen vaimon prinsessa Wilhelmina Louisen veljen kanssa. 

Kun surun murtama tsarevitš Paavali jäi leskeksi ilman perillistä Wilhelmina Louisan, suuriruhtinatar Natalia Aleksejevnan menehdyttyä vaikeaan synnytykseen ja poikalapsen kuoltua huhtikuussa 1776, Fredrik Suuri ehdotti sisarentyttärentytärtään ihanteellisena ehdokkaana Paavalin toiseksi vaimoksi. Keisarinna Katariina II oli ajatuksesta iloinen: Württembergin prinsessa jakoi hänen kanssaan paitsi samanlaisen koulutuksen, myös saman alkuperäisen nimen ja syntymäpaikan. Kun tytön äiti suri venäläisten hallitsijoiden epäonnista kohtaloa, tyytyväinen Sofia Dorotea vastasi, että hänen ainoa huolensa oli päästä uuteen kotimaahansa nopeasti ja menestyksekkäästi. Entinen sulhanen Hessenin prinssi Louis sai rahallisen korvauksen, kun kihlaus purettiin. Hessenin Louis meni naimisiin vuonna 1777 Hessen-Darmstadtin prinsessa Louisan (1761–1829) kanssa ja he saivat kuusi lasta.  

Sofia ja Paavali tapasivat ensimmäisen kerran juhlaillallisilla, joka järjestettiin Paavalin Berliiniin saapumisen kunniaksi. Saatuaan tietää, että  sulhanen oli vakavamielinen, Sofia puhui geometriasta heidän ensimmäisessä keskustelussaan. Seuraavana päivänä Sofia Dorotea kirjoitti hehkuvan kirjeen ystävälleen neiti Oberkirchille, jossa hän ilmoitti:"Olen enemmän kuin tyytyväinen. Suuriruhtinas ei voisi olla ystävällisempi. Olen ylpeä siitä, että rakas sulhaseni rakastaa minua suuresti, ja tämä tekee minusta erittäin, erittäin onnekkaan." Paavali oli yhtä iloinen nuoresta prinsessasta kuin tämä oli hänestä ja kirjoitti äidilleen seuraavana päivänä: "Löysin unelmieni mielitietyn. Hän on muodokas, älykäs, tervejärkinen eikä yhtään ujo." [käännös englanninkielisestä Wikipedia artikkelista]"Löysin toiveitteni mukaisen morsiamen: ei huononnäköinen, upea, hoikka, ujo, vastaa älykkäästi ja nopeasti. Mitä tulee hänen sydämeensä, hän on erittäin herkkä ja hellä. Erittäin helppo käsitellä, rakastaa olla kotona ja harjoittaa lukemista tai musiikkia." [käännös venäjänkielisestä Wikipedia artikkelista]

Avioliitto ja elämä suuriruhtinattarena 
Sulhasensa vaikeasta luonteesta huolimatta prinsessa kärsivällinen ja tyyni Sofia Dorotea loi pitkän ja levollisen suhteen Paavalin kanssa. Hän kääntyi ortodoksiseen uskontoon ja otti käyttöön nimen Maria Fjodorovna. Häät pidettiin 7. lokakuuta [J: 26. syyskuuta] 1776. Anoppinsa Katariina II:n pitkän hallituskauden vuosien 1762–1796 aikana hän asettui miehensä puolelle ja menetti alkuperäisen kiintymyksen, joka keisarinnalla oli ollut häntä kohtaan. Pariskunta suljettiin täysin poliittisen vaikutuksen ulkopuolelle, koska äiti ja poika eivät luottaneet toisiinsa. Heidät pakotettiin asumaan eristyksissä ensin Pavlovskissa vuodesta 1780 lähtien kahdessa erillään olevassa puisessa kartanossa ja vuodesta 1783 lähtien Hatsinan palatsissa, joissa heille syntyi monta lasta.

Joulukuussa 1777 Maria Fjodorovna synnytti ensimmäisen kymmenestä lapsestaan, tulevan keisari Aleksanteri I:n. Vain kolme kuukautta myöhemmin Katariina II otti lapsen itselleen kasvattakseen hänet ilman vanhempien puuttumista asiaan. Kun toinen poika Konstantin syntyi huhtikuussa 1779, keisarinna teki saman uudelleen. Tämä aiheutti katkeraa vihamielisyyttä Mariassa, joka sai vierailla Paavalin kanssa poikien luona vain kerran viikossa. Seuraavien neljän vuoden aikana pariskunnalla ei ollut kotona yhtään lasta. Pojistaan ​​riistetty Maria ryhtyi tekemään sisustussuunnitelmia Pavlovskin palatsiin, joka rakennettiin vuosina 1782–1807, Katariinan lahja ensimmäisen pojanpoikansa syntymän kunniaksi. Paavali inhosi paikkaa, koska piti sitä osoituksena äitinsä määräilynhalusta.

Maria Fjodorovna ja Paavali saivat kymmenen lasta, joista poikkeuksellisesti vain yksi kuoli lapsena.
 Aleksandr Pavlovitš Romanov, tuleva keisari Aleksanteri I (1777–1825)
 Konstantin Pavlovitš Romanov (1779–1831), avioitui Sachsen-Coburg-Saalfeldin herttuatar Julianen kanssa, joka otti hänestä eron väkivaltaisuuden vuoksi; morganaattinen avioliitto vuonna 1820 puolalaissyntyisen kreivitär Joanna Grudzińskan kanssa
 Aleksandra Pavlovna Romanova (1783–1801), avioitui Itävallan arkkiherttua Josefin kanssa, kuoli 17-vuotiaana lapsivuodekuumeeseen vaikean pihtisynnytyksen jälkeen, tyttölapsi kuoli muutaman tunnin ikäisenä
 Jelena Pavlovna Romanova (1784–1803), avioitui vuonna 1799 Mecklenburg-Schwerinin perintöprinssi Friedrichin kanssa. He saivat kaksi lasta. Kuoli 19-vuotiaana. 
 Maria Pavlovna Romanova (1786–1859), avioitui Saksi-Weimarin suurherttua Karl Friedrichin kanssa. He saivat neljä lasta.
 Jekaterina Pavlovna Romanova (1788–1819), Württemburgin kuningatar
 Olga Pavlovna Romanova (1792–1795), kuoli alle kolmivuotiaana puhkeavien hampaiden aiheuttamaan kuumeeseen
 Anna Pavlovna Romanova (1795–1865), avioitui vuonna 1816 Oranian prinssi Vilhelmin kanssa, josta tuli Hollannin kuningas Vilhelm II. He saivat neljä eloon jäänyttä lasta.
 Nikolai Pavlovitš Romanov, tuleva keisari Nikolai I (1796–1855)
 Mihail Pavlovitš Romanov (1798–1849)

Matkat ulkomaille, elämä Pavlovskissa ja Hatsinassa 
Paavali ja Maria olivat kyllästyneet siihen että heidät jätettiin politiikan ulkopuolelle ja pyysivät Katariina II:lta lupaa matkustaa ulkomaille Länsi-Eurooppaan. Paavali ei halunnut ensin lähteä matkalle, koska oli kuullut opettajaltaan Nikita Paninilta että kyseessä oli hänen syrjäyttämisyrityksensä. Matkan virallinen tehtävä oli vierailla Itävallassa. Syyskuussa 1781 salanimellä "kreivi ja kreivitär Severnin (Pohjoinen)" tsarevitš ja tsarevna lähtivät neljätoista kuukautta kestäneelle matkalle Puolaan, Itävaltaan, Italiaan, Ranskaan, Belgiaan, Alankomaihin ja Saksaan. 

Pariisi teki erityisen vaikutuksen pariskuntaan, joka vieraili kuningas Ludvig XVI:n ja kuningatar Marie Antoinetten luona. Vaikka kuningas Ludvig tuli hyvin toimeen Paavalin kanssa joka esitteli hänelle palatsin gobeliinikudoksia, Marie Antoinette tunsi itsensä pelokkaaksi ja hermostuneeksi tavatessaan Marian, tunnetun intellektuellin, joka uhkui itseluottamusta. Keskustelu muuttui kuitenkin vilkkaaksi ja kuningatar antoi suuriruhtinattarelle lahjana Sévres-posliiniset koboltinsiniset pukeutumispöytätarvikkeet, joitten 64 osaan on maalattu keisarillinen vaakuna. Suuri pöytäpeili upean peitteen alla, joka on kruunattu Venäjän keisarillisen kruunulla ja jota tukevat valkoiset nymfi- ja rakkaushahmot, neljä kynttilänjalkaa, neljä korurasiaa, soittokello, mustepullo, kaksi liemikuppia ja kaksi kahvikuppia lautasilla ja lusikoilla, puuterirasioita, pulloja, erikoispurkkeja pomadoille, kauneuspilkuille ja rougelle sekä erikoisveitsi laastareiden ja muiden esineiden poistamiseen. Kokonaisuutta säilytettiin Pavlovskin palatsin edustusmakuuhuoneessa ja se kuuluu palatsimuseon kokoelmiin. 

Paavali sai Ranskan kuninkaalta lahjaksi neljä erittäin arvokasta Charles-Antoine Coypelin suunnittelemaa ja Pierre-Francois Cozetten vuonna 1776 kutomaa ruusun- ja karmiininpunataustaista gobeliinia, jotka kuvaavat Don Quijoten seikkailuita. Gobeliineille rakennettin Pavlovskin palatsiin oma huone.

Itävallassa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan Joosef II vertasi Mariaa aviomieheensä ja havaitsi tämän paremmaksi. Italiassa vieraillessaan pariskunta osoitti rakkauttaan julkisesti, kun Paavali ei voinut lopettaa vaimonsa suutelemista, mikä hämmästytti heidän matkaseuralaisiaan. He tapasivat myös paavi Klemens XIV:n Vatikaanissa. Paluumatkalla Pietariin Maria ja Paavali kävivät Württembergissä tapaamassa Marian vanhempia. Vuoden 1782 lopulla pariskunta palasi kotiin ja kohdisti mielenkiintonsa Pavlovskin palatsiin. Siellä Maria synnytti Aleksandra Pavlovnan, ensimmäisen kuudesta tyttärestä, jotka hän tulisi synnyttämään seuraavien kahdentoista vuoden aikana. Juhlistaakseen Aleksandran syntymää Katariina II antoi heille vuonna 1783 Hatsinan palatsin, joka vaatisi heidän huomionsa, kunnes heistä tulisi hallitsijapari. Katariina II antoi vanhempien nyt itse kasvattaa tyttärensä ja nuoremmat poikansa. 

Katariinan pitkän hallituskauden aikana Maria ja Paavali joutuivat asumaan eristyksissä Pavlovskissa ja Hatsinassa tiukasti säädellyllä määrärahalla. Toisin kuin Romanovit, Maria oli säästäväinen. Tämä harvinainen hyve oli perua suuresta, varsin vaatimattomasti eläneestä lapsuudenperheestä, joka edusti vain vähäpätöistä kuninkaallista sukuhaaraa. Hän jatkoi rakenteilla olevan Pavlovskin palatsin sisustamista, omistautui hyväntekeväisyydelle sen asukkaiden keskuudessa, suunnitteli teatteritapahtumia niistä nauttivalle aviomiehelleen, ja osallistui suvulle ja ystäville järjestettäviin musiikki-iltoihin, joissa hän soitti taitavasti cembaloa. Hänellä oli aamusta iltaan yllään upea muodollinen juhlapuku. 
”Se, mikä väsyttää muita naisia, se ei koske häntä. Edes raskauden aikana hän ei riisu juhlapukuaan, ja päivällisen ja iltajuhlan välillä, kun muut naiset laittavat myssyn päähän (ovat vapaammassa asussa), hän on aina korsettiin kiristettynä hoitamassa kirjeenvaihtoaan, tekemässä kirjontaa ja joskus jopa työskentelee mitalitaiteilija Lamprechtin kanssa ” 

– Paavali I:n seremoniamestarin, kreivi Fjodor Gavrilovits Golovkinin, entisen Napolin kuningaskunnan diplomaatin (1766–1823) muistelmat, 1905–1912. Hän omistautui laajentamaan kirjallista salonkiaan, joka oli Venäjän ensimmäinen, jossa kävivät runoilija Vasili Žukovski, fabulisti Ivan Krylov ja historioitsija Nikolai Karamzin. Maria oli ylpeä siitä, että oli älykkäämpi kuin anoppinsa, eikä koskaan hukannut mahdollisuutta asettaa moitteeton hyveellisyytensä vastatusten keisarinnan virheiden kanssa. Hän oli yhtä tarkkaavainen hyökätessään Katariinan suosikkeja ja rakastajia, Grigori Potjomkinia ja kreivi Aleksandr Dmitrijev-Mamonovia (1758–1803) vastaan. 

Maria Fjodorovna piti kattavia päiväkirjoja, joissa hänen elämänsä oli yksityiskohtaisesti kirjattuna, hänen poikansa Nikolai I poltti kaikki päiväkirjat äitinsä kuoleman jälkeen tämän viimeisen toiveen mukaisesti. Suurin osa hänen kirjoittamistaan ​​kirjeistäkään ei ole säilynyt, koska hän yleensä pyysi kirjeen saajalta niiden polttamista. 

Paavalin ja Marian hovinaisen Jekaterina Ivanovna Nelidovan (1756–1839) suhde oli syy avioliiton ensimmäiseen kriisiin. Vaikka Paavali sanoi, että hänen suhteensa Nelidovaan oli vain platoninen, Marian oma suhde entiseen ystävättäreensä, Smolnan instituutissa koulutettuun Nelidovaan muuttui erittäin katkeraksi useiden vuosien ajaksi. Lopulta hän kuitenkin yhdisti voimansa Jekaterina Nelidovan kanssa yrittäessään hillitä aviomiehensä yhä neuroottisempaa luonnetta. Jekaterina Nelidova lähti hovista vuonna 1798.

Keisarinna 

Kun Paavali nousi keisariksi valtaistuimelle vuonna 1796, keisarinna Maria Fjodorovnalla oli huomattava ja hyödyllinen vaikutus hänen neljän vuoden hallituskautensa aikana. Kahdenkymmenen vuoden syrjässäolon jälkeen Katariina II:n kuolema vuonna 1796 antoi Maria Fjodorovnalle merkittävän roolin keisarinnapuolisona. Katariinan elinaikana Marialla ei ollut mahdollisuutta sekaantua valtion asioihin, koska Paavalikin jätettiin itse ulkopuolelle, mutta miehensä noustua valtaistuimelle hän lähti mukaan politiikkaan, aluksi arasti, mutta myöhemmin yhä päättäväisemmin.   

Hänen vaikutuksensa mieheensä oli suuri ja yleisesti ottaen hyödyllinen. Siitä huolimatta on mahdollista, että hän käytti sitä väärin auttaakseen ystäviään tai satuttaakseen vihollisiaan. Vaikka keisaripari ei ollutkaan niin läheinen kuin aiemmin, heidän välillään säilyi paljon lämpöä. Heidän suhteensa kärsi entisestään Paavalin elämän viimeisinä vuosina. Maria synnytti kymmenennen ja viimeisen lapsensa Mihailin vuonna 1798. Lääkärit neuvoivat häntä välttämään uusia raskauksia, jotta keisarinnan terveys ei vaarantuisi.    

Vuonna 1796 Paavali oli tavannut 19-vuotiaan ruhtinatar Anna Petrovna Lopuhinaan ja valehteli ensin vaimolleen, että suhde oli pelkästään isällinen, mutta vuonna 1798 Lopuhinasta tuli Jekaterina Nelidovan jälkeen uusi virallinen rakastajatar. Lopuhina meni vuonna 1800 muodolliseen avioliittoon ruhtinas Pavel Gagarinin kanssa. Paavali oli keisari tasan neljä vuotta, neljä kuukautta ja neljä päivää. Hänet murhattiin Mikaelinlinnassa 23. maaliskuuta [J: 12. maaliskuuta] 1801.

Leskikeisarinna 
Aviomiehensä salamurhan yönä Maria Fjodorovna ajatteli jäljitellä anoppiaan Katariina II:sta ja yrittää takertua valtaan sekä tulla hallitsevaksi keisarinnaksi sillä perusteella, että hänet oli ensimmäistä kertaa Venäjän historiassa, kruunattu Moskovassa Uspenskin katedraalissa yhdessä Paavalin kanssa. Hänen pojallaan Aleksandrilla kesti useita päiviä saada äitinsä luopumaan holtittomasta vaatimuksesta, johon hänellä ei ollut häntä kannattavaa puoluetta.

Jonkin ajan perästä, aina kun hänen poikansa tuli käymään, leskikeisarinna laittoi kuin hiljaisena moitteena heidän väliinsä arkun, jossa oli veren tahraama yöpaita, joka Paavali I:llä oli yllään murhayönä. Aleksandr oli ollut osallisena Paavalin syrjäyttämiseen, mutta kiisti aina tienneensä salamurhasta. Äidin ja pojan kireä suhde kuitenkin parani, ja uuden keisarin ansiosta 42-vuotias Maria Fjodorovna säilytti ensimmäisen naisen aseman hovissa ja oli usein keisarin käsipuolessa julkisissa seremonioissa, kun taas keisarinnapuoliso Elisabet Aleksejevna joutui kävelemään heidän perässään. Maria loi tradition, jossa leskikeisarinnalla oli etusija hallitsevan keisarin keisarinnapuolisoon nähden, mikä oli ainutlaatuista Venäjän hovissa, vaikka se aiheuttikin katkeruutta hänen vanhimman miniänsä kanssa. Jatkaessaan Katariina II:n aloittamaan perinnettä hän osallistui paraateihin sotilasunivormussa, ritarikunnan nauha rintansa yli vedettynä.

Hyväntekeväisyystyö 
Toukokuussa 1797 keisari Paavali pyysi Maria Fjodorovnaa valvomaan kansallisia hyväntekeväisyysjärjestöjä. Hän edisti sijaisvanhempien perusteellista tutkimista ja suoraan kadulta tulevien lasten sisäänpääsyn rajoittamista, mikä vähensi huomattavasti lasten kuolleisuutta ylikansoitetuissa orpokodessa. Vuoteen 1826 mennessä kuolleisuus laski 15 prosenttiin / vuosi, mikä on nykystandardien mukaan ennenkuulumattoman korkea luku, mutta oli suuri parannus 1700-luvun tilanteeseen. 

Maria Fjodorovna jatkoi miehensä kuoleman jälkeenkin kaikkien keisarikunnan hyväntekeväisyysjärjestöjen johtamista ja valtion lainapankin valvontaa. Vuoteen 1828 mennessä niiden kokonaisvarallisuus ylitti 359 miljoonaa ruplaa, mikä oli Moskovan suurin pääomakertymä.[10] Napoleonin sotien päätyttyä pankin johtokunta hyödynsi pääomaa rakentamalla halpoja vuokra-asuntoja omistamilleen tonteille. Tämän asutuspolitiikan seurauksena uusissa asuntoloissa asui 1820-luvulla jopa 8 000 ihmistä eri yhteiskuntaluokista. Nämä instituutiot olivat olemassa Venäjällä vuoden 1917 vallankumoukseen saakka.

Maria Fjodorovna ymmärsi tarpeen pienentää ylikansoitettuja asuntokasarmeja, erottaa lapset vanhemmista vuokralaisista ja parantaa lasten koulutusta. Hän siirsi nuorimmat asukkaat uusiin itsenäisiin orpokoteihin. Moskovan taideteollisuuskoulu perustettiin teini-ikäisten orpokodiksi vuonna 1830, ja se toimii edelleen nimellä Bauman Moskovan valtion teknillinen yliopisto. Orpokodissa järjestettiin korkean tason koulutusohjelmia, kuten "latinan kurssit pojille ja kätilökurssit tytöille". Tavattuaan kuuron pojan, leskikeisarinna Maria perusti ensimmäisen venäläisen kuurojen koulun vuonna 1807 ja tuki sokean muusikon Charlotta Seuerlingin uraa, jonka äidin hän pelasti perikadolta. Vähän ennen keisarinna Marian kuolemaa orpokoti alkoi poimia kadulta kyvykkäimmät lapset ja valmisti heidät ammatilliselle uralle. Opettajina olivat Sergei Solovjov, Aleksandr Vostokov, Vasili Kljutševski, Nicolas Benois ja Vasili Vereštšagin.

Hän oli useiden hyväntekeväisyyslaitosten kuten Keisarillisen filantrooppisen seuran, Kätilöinstituutin ja aatelistytöille tarkoitetun Pyhän Katariinan ritarikunnan koulun perustaja.

Rakennusprojektit 
Maria Fjodorovnalla oli poikkeuksellinen maku. Hän tunsi arkkitehtuuria, oli taitava etenkin pastellimaalauksessa, sorvasi norsunluu- ja meripihkaesineitä, maalasi maitolasille eri väreillä sekä oli kiinnostunut puutarhanhoidosta. Pavlovskin, Hatsinan, Tsarskoje Selon palatsit, Pietarin Talvipalatsi ja Eremitaaši uusittiin ja kalustettiin hänen henkilökohtaisessa ohjauksessaan. Hänen ponnistelujensa ansiosta syntyivät eräät Venäjän kauneimmista palatseista.Maria Fjodorovna ja Paavali aloittivat Pavlovskin palatsin suunnittelun, jota rakennettiin heille vuosina 1782–1807. Maria halusi sinne rustiikkisia ​​rakennuksia, mm. sveitsiläistyylisen mökin ja olkikattoisen meijerin, jotka muistuttivat häntä kesäpalatsista, jossa hän varttui Étupesissa. Ulkomaanmatkaltaan vuonna 1781–1782 pariskunta lähetti edestakaisin piirustuksia, suunnitelmia ja muistiinpanoja pienimmistäkin yksityiskohdista sekä osti antiikkia, huonekaluja, kuvakudonnaisia ja takanreunuksia. Hän palkkasi arkkitehti Carlo Rossin suunnittelemaan kirjaston uudelleen vuosina 1822–1824, niin että sinne mahtuisi yli 20 000 kirjaa. Paavalin kuoleman jälkeen vuonna 1801 Hatsinan palatsi siirtyi leskikeisarinnalle, joka teetti muutoksia saadakseen palatsin talviasuttavaksi vuonna 1809.

Suhteet ulkovaltoihin 
Maria Fjodorovna sai huomattavia tuloja, joiden ansiosta hän pystyi elämään loisteliaasti. Hänen elegantit vastaanottonsa, joissa hän emännöi ylellisesti pukeutuneena ja kamariherrojen ympäröimänä, olivat jyrkässä ristiriidassa Aleksanteri I:n yksinkertaisen hovielämän kanssa, hänen pidättyvä tyylinsä ja hänen vaimonsa syrjäänvetäytyvä persoonallisuus eivät vastanneet leskikeisarinnan Katariina Suuren aikaisen tyylin loistokkuutta. Hänen korkea asemansa teki Pavlovskin palatsista pakollisen vierailupaikan Pietarin merkkihenkilöille. Hän käytti asemaansa auttaakseen mahdollisimman paljon useita köyhiä sukulaisiaan, joista osan hän kutsui Venäjälle, kuten hänen veljensä, Württembergin prinssi Alexander (1771–1833). 

Maria Fjodorovna muutti hovinsa Napoleonin sotien aikana Napoleonin vastaisen liikkeen keskukseksi ja vastusti jyrkästi kaikkia lähestymisyrityksiä, jota hänen poikansa teki päästäkseen sopimukseen Napoleon Bonaparten kanssa. Kun Ranskan keisari tarjoutui naimaan hänen nuorimman tyttärensä Anna Pavlovnan, Maria vastusti jyrkästi ehdotettua avioliittoa.

Viimeiset vuodet leskikeisarinnana 

Vielä yli 50-vuotiaana Maria Fjodorovna säilytti nuorekkuutensa. Rautaisen terveytensä ansiosta hän eli vanhemmaksi kuin puolet lapsistaan, ja näki toiseksi nuorimman poikansa Nikolai I:n nousevan valtaistuimelle. Kun kaikki hänen lapsensa olivat aikuisia, hän piti yllä vilkasta kirjeenvaihtoa heidän kanssaan. 

Vuonna 1822 keisarinna Maria Fjodorovna muutti kunnostettuun Jelaginin palatsiin. Hän kuoli Pietarissa 5. marraskuuta 1828 Talvipalatsissa 69-vuotiaana, lääkäreiden selostuksesta päätellen infarktiin. Hänen muistoaan kunnioittivat hänen lapsensa, jotka antoivat vanhimmille tyttärelleen nimet hänen mukaansa. Myöhemmät Venäjän keisarinnat ihailivat häntä ja pitivät häntä esikuvanaan.

Perintö 
Taitava, määrätietoinen ja energinen Maria Fjodorovna perusti ja johti kaikkia keisarikunnan hyväntekeväisyyslaitoksia, suunnitteli uudelleen Hatšinan ja Pavlovskin palatsit ja edisti ulkovaltasuhteita Napoleon I:tä vastaan. Hän antoi usein poliittisia neuvoja lapsilleen, jotka pitivät häntä suuressa arvossa. Keisarillinen perhe suri syvästi hänen kuolemaansa, ja hänen seuraajansa pitivät häntä esikuvanaan.

Pavlovskin palatsi, jossa leskikeisarinna Maria asui kauan ja johon hän jätti pysyvän persoonallisen jälkensä, säilytettiin jälkeläisille hänen kuolemansa jälkeen lähes sukumuseona, hänen omien tarkkojen ohjeidensa mukaisesti. Hänen nuorin poikansa Mihail ja myöhemmin suvun Konstantinovitš-haara peri ja säilytti sen Venäjän vallankumoukseen vuoteen 1917 asti. 

Helsingin Mariankatu ja Sofiankatu on nimetty hänen mukaansa.

Lähteet

Aiheesta muualla 

Romanov-suku
Venäjän keisarinnat
Vuonna 1759 syntyneet
Vuonna 1828 kuolleet