Suomen presidentinvaali 1956

Suomen presidentinvaalin 1956 voitti Maalaisliiton pääministeri Urho Kaleva Kekkonen, jonka merkittävin kilpailija oli SDP:n eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm, joka hävisi ratkaisevassa äänestyksessä vain kahden äänen erolla. Kokoomuksen ehdokkaana oli Suomen Lontoon-suurlähettiläs Sakari Tuomioja, SKDL:n ehdokkaana kansanedustaja ja entinen ministeri Eino Kilpi, RKP:n ehdokkaana puolueen puheenjohtaja, entinen pääministeri Ralf Törngren ja Suomen Kansanpuolueen ehdokkaana Helsingin ylipormestari Eero Rydman.

Taustaa

Vuoden 1950 vaalissa toiselle kaudelleen valittu presidentti J. K. Paasikivi oli vaalin aikoihin jo tuolloin varsin iäkäs, lähes 80-vuotias, joten hänen luopumistaan presidentin virasta vuonna 1956 pidettiin yleisesti etukäteen selvänä. Paasikivi itse ei koskaan julkisesti ottanut kantaa seuraajaansa eikä tehnyt poliittista testamenttia. Suomen kansainvälispoliittinen asema oli Paasikiven presidenttikauden lopulla vahvistunut merkittävästi Suomen päästyä Yhdistyneiden Kansakuntien ja Pohjoismaiden neuvoston jäseneksi. Lisäksi vuoden 1956 alussa Neuvostoliitto palautti Porkkalan vuokra-alueen Suomelle, minkä katsottiin yleisesti kruunanneen vanhan valtiomiehen elämäntyön; luovutusasiakirja allekirjoitettiin Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä pari viikkoa presidentinvaalin valitsijamiesvaalien jälkeen. 

Kaikki kuusi eduskuntapuoluetta valitsivat hyvissä ajoin ennen vuoden 1956 vaalia omat presidenttiehdokkaansa, joista jokainen oli ollut läheisessä yhteistyössä Paasikiven kanssa. Itse vaalikamppailu oli kaikkia sitä edeltäneitä repivämpi, kiivaampi ja kovasanaisempi eikä siinä kaihdettu myöskään puuttumista ehdokkaiden henkilökohtaisiin ominaisuuksiin.  Erityisen rajusti hyökättiin Maalaisliiton ehdokasta, pääministeri Urho Kekkosta vastaan, ja helsinkiläinen bulevardilehti Sensaatio Uutiset [sic] suorastaan erikoistui levittämään skandaalinkäryisiä juttuja Kekkosen yksityiselämästä. Kekkosella ei ollut täyttä kannatusta omassa puolueessaankaan, koska Maalaisliiton ehdokkaaksi oli ollut esillä myös puolueen vanhempaan polveen kuulunut maanviljelysneuvos Viljami Kalliokoski. Kekkosen nimen ympärillä velloneisiin huhuihin kiinnitti huomiota muiden muassa tohtori Eirik Hornborg, joka vaati Hufvudstadsbladetissa toukokuussa 1955 julkaisemassaan kirjoituksessa Kekkosta joko nostamaan kanteen Sensaatio Uutiset -lehteä vastaan tai luopumaan presidenttiehdokkuudestaan. Kekkonen ei kuitenkaan tehnyt kumpaakaan, vaan toimitti julkisuuteen tiedotteen, jossa hän kommentoi huhukampanjaa lyhyesti ja ilmoitti, ettei hän enää aikonut puuttua asiaan. Vaalikamppailu oli kiivas muidenkin presidenttiehdokkaiden osalta ja lähes kaikkien taustoista etsittiin ja löydettiin aseita vastustajien käsiin. Kansanpuolueen ehdokas, ylipormestari Eero Rydman jäi kampanjoinnissa miltei huomaamattomaksi.

SDP:n puoluekokouksessa kesäkuussa 1955 järjestettiin ”koeäänestys” puolueen presidenttiehdokkaasta. Vastakkain olivat K.-A. Fagerholm ja Väinö Tanner. Fagerholm voitti äänestyksen yhden äänen enemmistöllä ja hänet nimitettiin presidenttiehdokkaaksi.

Kampanjatunnukset

 Suomen Sosialidemokraattinen Puolue: Fagerholm − Kansan mies kansan johtoon
 Maalaisliitto (Urho Kekkonen): Teot puhuvat − Sinun äänesi ratkaisee
 Eino Kilven vaaliliitto: Rauhan mies presidentiksi
 Suomen Kansanpuolue: Eero Rydman Tasavallan Presidentiksi
 Kansallinen Kokoomus: Presidentiksi Tuomioja − lakimies, talousmies, valtiomies
 Ruotsalainen Kansanpuolue: Törngren − President

Valitsijamiesten vaalit 

Valitsijamiesten vaalit käytiin 16.–17. tammikuuta

Tulokset

Eniten ääniä saaneet valitsijamiehet

Valitsijamiesten suorittama tasavallan presidentin vaali
Valitsijamiesten suorittama tasavallan presidentin vaali käytiin 15. helmikuuta.

Valitsijamiehet

Kansallinen Kokoomus

Toivo Aalto-Setälä
Arvi Ahmavaara
A. F. Airo
Reino Ala-Kulju
Heikki Ala-Mäyry
Mikko Asunta
Olli Aulanko
Margit Borg-Sundman
Leo Böök
Raino Hallberg

Irma Hamara
Runar Hernberg
Päiviö Hetemäki
Aarne Honka
Niilo Honkala
Tuure Junnila
Lauri Järvi
Eero Kivelä
Aatto Koivisto
Erkki Koivisto

Usko Koski
Niilo Kosola
Jussi Lappi-Seppälä
Oskari Lehtonen
Erkki Leikola
Anna-Liisa Linkola
Timo Mäki
Matti Raipala
Urho Saariaho
Arvo Salminen

Jussi Saukkonen
Kalervo Saura
Mauri Seppä
Oiva Turunen
Erkki Tuuli
Arno Tuurna
Helena Virkki
Anni Voipio
Johannes Wirtanen

Maalaisliitto

Yrjö Alaruikka
Toivo Antila
Sylvi Halinen
Heikki Hasu
Eino Heikura
Lennart Heljas
Ale Holopainen
Martti Honkavaara
Leo Häppölä
Arvi Ikonen
Einari Jaakkola
Mauno Jussila
Artturi Jämsen
Mikko Kaarna
Nestori Kaasalainen
Aukusti Kaikkonen

Einari Karvetti
Aaro Kauppi
Toivo Kinnunen
Kauno Kleemola
Esa Koivusilta
Antti Koukkari
Urho Kähönen
Olavi Lahtela
Marja Lahti
Lauri Laine
Vilho Leivonen
Eemil Luukka
Matti Mattila
Martti Miettunen
Esu Niemelä
Markus Niskala

Eemil Ojala
Atte Pakkanen
Eino Palovesi
Eemil Partanen
Ahti Pekkala
Pentti Pekkarinen
Arvo Pentti
Mauno Pohjonen
Antti Rantamaa
Eino Rytinki
Erkki Ryömä
Tahvo Rönkkö
Sylvi Saimo
Kerttu Saalasti
Toivo Saloranta

Wiljam Sarjala
Veikko Savela
Vieno Simonen
Samuli Simula
Yrjö Sinkkonen
Heikki Soininen
V. J. Sukselainen
Martti Suntela
Veikko Svinhufvud
Eino Sääskilahti
Kustaa Tiitu
Eino Uusitalo
Veikko Vennamo
Johannes Virolainen
Uuno Virranniemi
Hilja Väänänen

Ruotsalainen kansanpuolue

Torsten G. Aminoff
Albert Brommels
Kurt Gustafsson
Gunnar Haga
Ture Hollsten

Eirik Hornborg
Allan Högström
Sven Högström
Levi Jern
Verner Korsbäck

Arthur Larson
Arvid von Martens
Ragnar Meinander
Torsten Nordström
Per-Henrik Nyman

Grels Teir
Albin Wickman
Johan Wickström
Arne Öhman
Runar C. Öhman

Suomen kansanpuolue

Armi Hosia
Esa Kaitila

Kaarlo Kajatsalo
Irma Karvikko

Harras Kyttä
Leo Mattila

Juho Tenhiälä

Suomen kansan demokraattinen liitto

Aimo Aaltonen
Paavo Aitio
Yrjö Enne
Toivo Friman
Kelpo Gröndahl
Kaino Haapanen
Esa Hietanen
Elli Juntunen
Tauno Kelovesi
Sylvi-Kyllikki Kilpi
Aleksi Kiviaho
Antti Kinnunen
Matti Koivunen

Anna-Liisa Korpinen
Toivo Kujala
Jalmari Kulmala
Kusti Kulo
Hertta Kuusinen
Eemeli Lakkala
Siiri Lehmonen
Martti Leskinen
Pentti Liedes
Hemmi Lindqvist
Hugo Manninen
Matti Meriläinen
Unto Miettinen
Yrjö Murto

Janne Mustonen
Lauri Myllymäki
Judit Nederström-Lundén
Niilo Nieminen
Toivo Niiranen
Nestori Nurminen
Ville Pessi
Antto Prunnila
Pauli Puhakka
Pertti Rapio
Aleksi Rinne
Eino Roine
Gösta Rosenberg

Irma Rosnell
Juho Rytkönen
Mauri Ryömä
Usko Seppi
Elli Stenberg
Leo Suonpää
Eino Tainio
Kauko Tamminen
Hannes Tauriainen
Irma Torvi
Inkeri Virtanen
Rainer Virtanen
Väinö Virtanen
Toivo Åsvik

Suomen Sosialidemokraattinen puolue

Arvo Ahonen
Kustaa Alanko
Laura Brander-Wallin
Valfrid Eskola
Vihtori Fallila
Anni Flinck
Kalervo Haapasalo
Väinö Hakkila
Vappu Heinonen
Veikko Helle
Kaisa Hiilelä
Onni Hiltunen
Mikko Hult
Heikki Hykkäälä
Armas Härkönen

Kalle Jokinen
Veli Järvinen
Olavi Kajala
Meeri Kalavainen
Eetu Karjalainen
Juho Karvonen
Kalle Kauhanen
Veikko Kokkola
Artturi Koskinen
Juho Kuittinen
Urho Kulovaara
Valto Käkelä
Lempi Lehto
Tyyne Leivo-Larsson
Matti Lepistö
Väinö Leskinen

Olavi Lindblom
Lars Lindeman
Impi Lukkarinen
Aino Malkamäki
Elis Manninen
Kalle Matilainen
Erkki Mohell
Otto Muikku
Pentti Niemi
Elli Nurminen
Rafael Paasio
Tyyne Paasivuori
Onni Peltonen
Edvard Pesonen
Eeno Pusa

Viljo Rantala
Eino Raunio
Martta Salmela-Järvinen
Aili Siiskonen
Aarre Simonen
Bruno Sundman
Unto Suominen
Väinö Tanner
Penna Tervo
Väinö Tikkaoja
Otto Toivonen
Antti Tossavainen
Arvi Turkka
Varma K. Turunen
Viljo Virtanen
Vilho Väyrynen

Vapaamielisten liitto
Teuvo Aura

Ensimmäinen kierros 
Ensimmäisellä kierroksella kaikki valitsijamiehet äänestivät puolueen omaa ehdokasta. Vaalitoimitus alkoi eduskunnan istuntosalissa pääministeri Urho Kekkosen johdolla kello 15.00, ja äänestys alkoi nimenhuudon ja muiden tavanomaisten alkutoimitusten jälkeen kello 15.20. Äänten julkiluvun päätyttyä Kekkonen keskeytti vaalitoimituksen kello 15.45, minkä jälkeen seurasi valitsijamiesten neuvottelutauko.

Toinen kierros 
Vaalitoimitus jatkui nelituntiseksi venyneen neuvottelutauon jälkeen kello 19.45, jolloin julistettiin ensimmäisen äänestyksen tulos. Toisella kierroksella käytiin pudotuspeli.

Suomen Kansanpuolueen, Ruotsalaisen Kansanpuolueen, Suomen Kansan Demokraattisen Liiton, Kansallisen Kokoomuksen ja Vapaamielisten Liiton valitsijamiehet luopuivat kannattamasta nimikkoehdokkaitaan.

On arvioitu, että porvariryhmittymät pyrkivät "pelastamaan" presidenttiyden joutumasta sen enempää sosialistille (Fagerholm) kuin monien suuresti inhoamalle Kekkosellekaan, ja arvioiden Tuomiojan heikoksi keräämään riittävän laajan kannatuksen myöhemmillä kierroksilla, yrittivät saada istuvan presidentin Paasikiven jatkoon siirtämällä kukin äänensä tälle.  Ensin Paasikivi ilmoitti, että hän suostuisi ehdokkaaksi vain jos 200 valitsijamiestä kannattaisi häntä.  Myöhemmin hän lievensi ehtojaan siten, että useimpien Maalaisliiton valitsijamiesten olisi pitänyt tukea häntä.  Tässä yhteydessä Paasikivi mainitsi, että valitsijamiehenä hän kannattaisi Kekkosta, koska he olivat olleet hyviä työtovereita jo yli 11 vuotta (katso esim. Tuomo Polvinen, J.K. Paasikivi - Valtiomiehen elämäntyö, osa 5, 2003;  Seppo Zetterberg ym., toim., Suomen historian pikkujättiläinen;  J.K. Paasikiven päiväkirjat, osa 2).

Tasavallan presidentti J. K. Paasikivi sai toisella kierroksella 84 ääntä, vaikka ei ollutkaan virallisesti ehdokkaana. Tuon takia  Vapaamielisten ja Kokoomuksen virallinen ehdokas Sakari Tuomioja ei saanut lainkaan ääniä, kuten ei myöskään Eero Rydman eikä Ralf Törngren.

Mikäli ketkään muut eivät olisi luopuneet nimikkoehdokkaistaan, kolmannelle kierrokselle olisivat menneet Kekkonen (88) ja Paasikivi (84), Fagerholmin ja kansandemokraattien ehdokkaan pudotessa. Porvariryhmät arvioivat, että siinä valintatilanteessa SDP tulisi vanhan presidentin taakse, Kekkosta vastaan, ja Paasikivi näin voittaisi noin 156 äänellä.

Sosiaalidemokraatit ja maalaisliittolaiset ehdottivat toisistaan tietämättä kansandemokraateille, että nämä jakaisivat äänensä Kekkosen ja Fagerholmin kesken. Menettely sopi SKDL:n valitsijamiehille, jotka antoivat 14 ääntä Kekkoselle ja 42 ääntä Fagerholmille. Äänten jakautuminen toi molemmille näille yli 100 ääntä, mikä oli matemaattinen tae siitä että kukaan kolmas ei voinut ohittaa kumpaakaan heistä. Tuon takia Suomen Kansan Demokraattisen Liiton virallinen ehdokas Eino Kilpi ei saanut lainkaan ääniä.

Kun sekä Fagerholm että Kekkonen näin saivat molemmat enemmän ääniä kuin Paasikivi, ja molemmat vieläpä yli 100, Paasikivi olikin se joka joutui pudotuspelin näkyväksi uhriksi, eikä päässyt kolmannelle kierrokselle.

Kolmas kierros

Ratkaiseva kolmas äänestys alkoi kello 20.36.  SKDLn valitsijamiehet siirtyivät kaikki Kekkosen tueksi, sitä huolimatta että 42 näistä oli toisella kierroksella äänestänyt Fagerholmia. Tällöin Kekkosen takana oli 88 omaa ja 56 kansandemokraattia, yhteensä 144 ääntä. Äänestyksen tulos alkoi olla selvillä kello 20.55, ja vaalin lopputulos julistettiin kello 21.12. Todettuaan pääministeri Urho Kekkosen tulleen valituksi uudeksi tasavallan presidentiksi 1. maaliskuuta 1956 alkavalle ja 1. maaliskuuta 1962 päättyvälle virkakaudelle Kekkonen julisti vaalitoimituksen päättyneeksi kello 21.14.

Suomen Kansanpuolueen ja Ruotsalaisen Kansanpuolueen valitsijaryhmät jakautuivat molemmat näkyvästi. Jälkeenpäin on sanottu että Kekkosen voiton takasi Kansanpuolueen naiset - selkeästi Kekkosvastaisen puolueen sisällä ollen ainoat valitsijamiehet, jotka saattoivat hyväksyä Kekkosen, ja sitten hyväksyivätkin äänestämällä tätä mieluummin kuin sosdem Fagerholmia (seuranneen aikakauden politiikan arvioijat ovat myös väittäneet, että Kekkonen ei unohtanut tätä tukea, vaan suosi jatkossa Kansanpuolueen itselleen myötämielistä osaa esimerkiksi hallitusneuvotteluissa). Näiden puolueiden valitsijamiehistä useimmat ilmoittivat julkisesti ketä aikovat äänestää, ja kaikkien osalta saatiin joko oma tai ryhmän ilmoitus siitä kuinka tämä oli käyttänyt äänensä. Julkistettujen tietojen mukaan Kekkonen sai näiltä yhteensä vain 6 ääntä, Fagerholm taas olisi saanut 21 ääntä. Näin ei kuitenkaan todellisuudessa käynyt: Kekkosen saatua yhteensä 151 ääntä, hän oli saanut yhden äänen joko "loikkarina" SDP:stä, tai yhden lisä-äänen Kokoomuksesta, VL:sta, Kansanpuolueesta tai RKP:stä. Kokoomusta, VL:oa ja Kansanpuoluetta (kansanpuolueen "miehiä") on kuitenkin pidetty epätodennäköisinä lisä-äänen lähteinä, niin selkeitä oli näiden valitsijamiesten Kekkos-vastaisuus myös kaikessa muussa aikakauden politiikassa.

Jos äänet olisivat menneet tasan, arpa olisi ratkaissut. Siinäkin Kekkosella olisi vielä ollut 50% mahdollisuus voittoon, eli kyseinen yksi ääni ei olisi vielä täysin taannut Fagerholmin voittoa.

Presidentinvaalin vaalitoimitus oli kokonaisuudessaan ennätyksellisen pitkä; se kesti yli kuusi tuntia. Jo yksin ensimmäisen ja toisen kierroksen välinen valitsijamiesten neuvottelutauko muodostui nelituntiseksi eli pitemmäksi kuin yksikään siihenastinen presidentinvaali kokonaisuudessaan. Vuoden 1925 presidentinvaali oli kestänyt yhteensä kolme tuntia ja 50 minuuttia.

"Ratkaiseva ääni" 

Kekkosen voiton taanneesta "ratkaisevasta äänestä" on väitelty vuosikymmeniä, sillä valitsijamiesten ja ryhmien itsensä aikanaan antamien tietojen mukaan laskelma olisi mennyt tasan 150–150. Siispä ainakin yksi valitsijamies oli äänestänyt toisin kuin hän tai ryhmänsä kertoi ja ratkaissut tuloksen.

Kekkosen elämäkertoja Juhani Suomi on esittänyt, että ääniä meni ristiin useampiakin, pääasiallisesti nojaten arvionsa siihen että Maalaisliitossa oli Kekkosen vastustajiakin, jolloin tämän äänimäärässä on ollut pakko olla enemmän kuin yksi tuntematon valitsijamies. Suomen arvio on kuitenkin torjuttu. On arvioitu että Maalaisliiton valitsijamiehinä ei ollut ainuttakaan Kekkosen vastustajaa. Vaikka näitä puolueessa olikin, sen valitsijamiehet olivat sitoutuneet puolueen nimeämän Kekkosen taakse jo valitsijamiesehdokkaiksi ryhtyessään eikä edes ehdokkaiksi sen mukaan ollut lähtenyt ketään Kekkosen vastustajaa.

Useita eri valitsijamiehiä on sittemmin vuosikymmenien kuluessa veikattu Kekkosen salaisiksi kannattajiksi, jutun kuitenkaan varmistumatta puoleen tai toiseen. Tällaisiksi on arvioitu RKP:n Verner Korsbäckiä sekä sittemmin varsin pian surmansa saanutta SDP:n Penna Tervoa. Muun muassa poliittinen taustavaikuttaja, kauppaneuvos Kalle Kaihari piti vuonna 1981 julkaistuissa muistelmissaan juuri Tervoa ratkaisevan äänen antajana ja Tampereen silloisen kaupunginjohtajan Erkki Lindforsin taivuttelua tärkeimpänä vaikuttimena Tervon ratkaisuun. Korsbäck puolestaan mainitaan Kekkosen äänestäjänä Ahti Karjalaisen muistiinpanoissa jo vaalipäivänä helmikuussa 1956. Korsbäckiä epäili myös kokoomuksen Margit Borg-Sundman, joka sylki häntä kasvoihin vaalituloksen ratkettua. Niin ikään Kalle Kaiharin sisaren Anni Flinckin on epäilty äänestäneen Kekkosta.

Yli viidenkymmenen vuoden kuluttua, 1. huhtikuuta 2006 Ruotsalaisen kansanpuolueen edesmenneen kansanedustajan ja silloisen valitsijamiehen Ture Hollsténin pojanpoika julkisti isoisänsä antaman tiedon, että hän oli äänestänyt Kekkosta, ollessaan oletettu Fagerholmin äänien joukkoon. Eläkkeellä oleva pääjohtaja Jouko Loikkanen joka oli toiminut mm. pääministerin sihteerinä 1960-luvun alussa, vahvisti saaneensa saman tiedon Hollsténin äänen menosta Kekkoselle jo tuolloin RKPläiseltä ministeri Verner Korsbäckiltä. Kekkonen olikin siis saanut ratkaisevan äänen RKPn ryhmästä, joka oli jo valmiiksi hajallaan. Siihen nähden, että RKP puolueena ei yrittänytkään sitoa valitsijamiehiään ja että näistä osa julkisestikin tuki Kekkosta, on kuitenkin pidetty hieman outona että Hollstén ei asiaa myöntänyt jo tuolloin, ja tällä perusteella nyt esille tulleen tiedon luotettavuutta on kritisoitu. Aiemmin Hollsténin on nimennyt ratkaisevan äänen antajaksi muun muassa Ilkka Hakalehto vuonna 1974.

Kekkonen itse sanoi, että Vihtori Kosolan poika Niilo Kosola oli ratkaisevan äänen antaja. Kosola oli näyttänyt Kekkoselle vaalilippunsa. Kosola kiisti tämän tiedon kysyttäessä vuonna 1990. Veikko Vennamon mielestä Kekkonen saattoi luulla Aatto Koivistoa Niilo Kosolaksi, koska nämä kävivät vaaliuurnalla aakkosjärjestyksen perusteella lähekkäin. Vennamo kertoi, että hänellä on kirjallinen todiste siitä että Aatto Koivisto äänesti Kekkosta.

Helsingin Sanomien entisen pääkirjoitustoimittajan Erkki Pennasen mukaan hänen mummonsa Helena Virkki antoi äänensä Kekkoselle. Virkin nimi mainitaan myös Ahti Karjalaisen muistiinpanoissa vaalipäivänä samassa kohtaa kuin Korsbäck. Yhdysvaltain silloinen suurlähettiläs Helsingissä John D. Hickerson raportoi kotimaahansa maaliskuussa 1956, että ”yksi kokoomuslainen agraari” ei ollut äänestänyt Fagerholmia kolmannella kierroksella kuten muut kokoomuslaiset.

Lähteet
Edustajamatrikkeli
Svenska Folkpartiet IV (2006)

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Elävä arkisto: Vuoden 1956 presidentinvaalin ääntenlaskenta
 Simo Seppo: Isäni luuli olleensa vaa'ankielenä vuonna 1956 Kansan Uutiset 27.2.2016
 Doria.fi − Presidentinvaalit 1956, Tilastollisen päätoimiston julkaisu

Vuoden 1956 vaalit
1956