Pentti Haanpää

Pentti Mikael Haanpää (14. lokakuuta 1905 Piippola – 30. syyskuuta 1955 Pyhäntä) oli suomalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti laajasta novellituotannostaan. Haanpää kirjoitti noin 350 novellia ja kymmenen joko hänen elinaikanaan tai myöhemmin julkaistua romaania. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.

Elämä 
Haanpää syntyi perheen esikoisena Pohjois-Pohjanmaalla silloisessa Pulkkilan Leskelän kylässä (myöhemmin Leskelä liitettiin Piippolan kuntaan) yhteiskunnallisesti ja kirjallisesti toimeliaaseen sukuun. Hänen isoisänsä Juho Haanpää oli maanviljelijä ja valtiopäivämies, joka julkaisi nimellä J. Haanpää kaksi kirjaa: Mitä puuttui? ja Matin-mutka. Isä oli kauppias Mikko Haanpää, äiti Maria Susanna o.s. Keckman. Itse Haanpää hankki kirjoittamistottumusta kirjoittamalla Pääskyseen sekä myöhemmin Nuoreen Voimaan ja Panuun.

Haanpää meni vuonna 1940 naimisiin kirjanpitäjä Alli Karjalaisen kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär Elsa vuonna 1945. Avioliitto oli 1940-luvulla risainen, ja Haanpäällä oli mahdollisesti suhde helsinkiläisen kommunistin Aune Laurikaisen kanssa, mikä on selvinnyt myöhemmin julkaistuista kirjeistä.

Pentti Haanpää hukkui kalastusretkellä 30. syyskuuta 1955 Pyhännän Iso-Lamujärveen.

Maine tuli ja meni 
Haanpää julkaisi ensimmäisen novellikokoelmansa Maantietä pitkin 1925. Arvostelut olivat kiittävät. Häntä verrattiin jopa Aleksis Kiveen ja pidettiin suomalaisen kirjallisuuden suurena lupauksena.

Haanpää kuitenkin kirjoitti itsensä pannaan vuonna 1928 ilmestyneellä tarinakokoelmalla Kenttä ja kasarmi. Se perustui hänen armeijakokemuksiinsa. Haanpään alkuperäinen kustantaja WSOY vaati kirjailijaa poistamaan teoksesta ”brutaalisia” kohtia, mutta Haanpää ei suostunut: ”Kuvasta ei saa kauniimpaa kun malli on”, hän vastasi.

Lopulta Kentän ja kasarmin julkaisi pieni vasemmistolainen kustantaja Kansanvalta. Kirjan aiheuttama julkinen tuohtumus erityisesti äärioikeiston piireissä oli syvä, ja yleensä sovitteleva Mika Waltari näki jopa tarpeelliseksi julkaista oman, ”oikeamman” näkemyksensä tasavallan armeijasta (Siellä missä miehiä tehdään, 1931). Jo aikanaan Haanpään teos sai kuitenkin puolustajiakin, jotka kiittelivät teoksen realismia, esimerkiksi Huugo Jalkanen (Uuden Suomen Iltalehti), Antero Kajanto (Suomen Sosialidemokraatti), kirjoittaja Liitossa ja nimimerkki H-a Savon Sanomissa. Jälkiviisauden valossa Haanpää oli kuitenkin kirjoittanut esiin nuoren tasavallan armeijan todelliset ongelmat ja epäoikeudenmukaisuudet.

1930-luvun ensimmäisellä puoliskolla Haanpää kommentoi teoksissaan ahkerasti pula-aikaa ja sen ilmiöitä. Nivalan konikapinan jälkeen Erkki Valan toimittama Tulenkantajat-lehti julkaisi Haanpään kirjoittamat vuorokeskustelut "Pulamiehet puhelevat" ja "Pulamiehet lähtevät liikkeelle", joiden vuoksi lehteä vastaan nostettiin syyte ”julkisen viranomaisen ja laillisen yhteiskuntajärjestyksen halventamisesta”. Huhtikuussa 1935 Turun hovioikeus tuomitsi Haanpään ja Valan sakkoihin ja Tulenkantajat-lehden asianomaiset numerot menetetyiksi valtiolle.

Haanpää jatkoi tinkimättömällä linjallaan ja joutui mielipiteidensä vuoksi pitkään paitsioon, joka kesti aina 1940-luvulle. Hänen oli vaikeaa löytää tekstilleen julkaisijoita. Monet hänen keskeisistä teoksistaan julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Vuonna 1931 kirjoittamaansa Noitaympyrää, jota Haanpää on sanonut parhaaksi teoksekseen, Haanpää tarjosi Otavalle, WSOY:lle ja Minervalle, vaikka varmasti ymmärsi, ettei sitä 1930-luvulla julkaista. Vuonna 1937 jyväskyläläinen Gummerus alkoi julkaista Haanpään teoksia, kuitenkin vain sellaisia, ”ettei arvostelu voisi nähdä niissä poliittista kannanottoa, mikä Teihin nähden on aina varteenotettava seikka”.

Haanpää tuotannon arvostus on vuosikymmenten mittaan kaiken aikaa kasvanut.

Korpisotaa palautti arvon 
Armeijaan kriittisesti suhtautunut Haanpää palveli talvisodassa kiväärimiehenä Sallan ja Pelkosenniemen rintamilla ja jatkosodassa huoltojoukoissa.Hänelle sota oli kärsimystä, pelkoa ja uupumusta. Välirauhan aikana alkoi Haanpään maineen palautus, kun Otava julkaisi Haanpään talvisodasta kertovan teoksen Korpisotaa, joka oli sijoittunut palkintosijalle yhtiön sotakuvauksia koskevassa kirjoituskilpailussa. Jatkosodan tuntojaan Haanpää kirjoitti kokoelmaan Yhdeksän miehen saappaat.

Sodan jälkeen julkaistu Haanpään parhaita novelleja sisältänyt Jutut-kokoelma vakiinnutti Haanpään aseman arvostettuna mestarina ja normalisoi kustantajasuhteen niin, että ennen boikotoidut sisällytettiin nyt koottuihin teoksiin.

Keväällä 1953 Haanpää teki ainoan ulkomaanmatkansa Sylvi Kekkosen johtaman suomalaisen kulttuurivaltuuskunnan mukana Kiinaan. Kaksi kuukautta kestäneen matkan vaikutelmista hän julkaisi 1954 matkakirjan Kiinalaiset jutut. Sylvi Kekkosen matkapäiväkirjan mukaan Haanpään runsas alkoholinkäyttö matkan aikana aiheutti riitoja. Lisäksi Haanpään ja seurueeseen kuuluneen Suomi–Kiina-seuran sihteerin Aune Laatikaisen välille kehkeytyi suhde. Kiinalaiset jutut sai vaihtelevan vastaanoton. Varsinkin monet porvarilliset ja sosialidemokraattiset kriitikot arvostelivat Haanpäätä isäntien mielistelystä eivätkä huomanneet teokseen sisältynyttä, Haanpäälle tyypillistä ironiaa. Valtuuskunnan kahden vuonna 2001 vielä elossa olleen jäsenen mukaan Haanpää oli vaitelias matkakumppani: ”Puhui vain kun puhutettiin, eikä aina silloinkaan.”

Pohjoisen ja maaseudun kuvaaja 
Haanpään tuotannossa toistuvia aiheita ovat yhteiskunnan ongelmat, maaseutu ja sen ihmiset sekä luonto ja sen kiertokulku, maa ja maattomuus. Koko elämänsä synnyinseudullaan asunut Haanpää oli leimallisesti pohjoisen Suomen kirjailija.

Haanpään tekstille tyypillistä oli realismi ja yhteiskuntakritiikki. Hän oli myös yksi Suomessa harvinaisia veijari-teeman kehittelijöitä kuvaamalla poikkeuksellisen nokkelia selviytyjiä.

Markkinatalouden ilmiöitä tarkasti erittelevän ja niitä arvostelevan, vuosikymmeniä julkaisematta lojuneen Noitaympyrän (1931) perusteella jotkut ovat leimanneet Haanpään kommunistiksi. Vasemmistosympatioistaan huolimatta hän kuitenkin kaihtoi kaikkia yksilöä sitovia massaliikkeitä.

Jälkimaine 
Haanpään jälkimainetta on tukenut hänen maineensa kirjailijoiden suosimana kirjailijana. Muiden ohella Erno Paasilinna piti tätä tehokkaasti näkyvillä. Kouluja käymättömän jätkämiehen maine on kauan sitten käsitetty rooliksi. Jälkeen jääneistä papereistaan päätellen Haanpää suhtautui kirjailijan tehtäväänsä poikkeuksellisen syvällisesti ja pitkäjännitteisesti. Hän jopa opetteli englantia kyetäkseen lukemaan aikakauden merkkiteoksia. Eräs hänen novellinsa näyttäisi saaneen suoria vaikutteita James Joycelta niin varhain, ettei Joycea tunnettu vielä edes Suomen akateemisissa piireissä.

Kirjallisuuden klassikkona Haanpää on harvoja lyhyen tekstin suomalaisia mestareita. Haanpää hyödynsi romaanejaan muokkaamalla niistä kertomuksia, joita hän julkaisi lehdissä. Aiemmin kirjan muodossa julkaisematta jääneitä ”juttuja” ilmestyi vuonna 2014 nimellä Eräs avioliitto. Haanpään koko novellituotannon määräksi on Erään avioliiton ilmestyttyä laskettu yli 360.

Teokset 

 Maantietä pitkin, 1925, ruots. Hemfolk och strykare
 Rikas mies (näytelmä), 1925/1956
 Kolmen Töräpään tarina, 1927
 Tuuli käy heidän ylitseen, kertomuksia, 1927
 Kenttä ja kasarmi: Kertomuksia tasavallan armeijasta, 1928
 Hota-Leenan poika, 1929
 Karavaani ja muita juttuja, 1930
 Noitaympyrä, 1931/1956
 Väljän taivaan alla, 1932/1956
 Ilmeitä isänmaan kasvoilla, 1933/1956
 Pojan paluu (näytelmä), 1933/1956
 Vääpeli Sadon tapaus, 1935/1956
 Isännät ja isäntien varjot: Romaani talonpojan sortumisesta, 1935
 Syntyykö uusi suku eli Kaaleppi Köyhkänän vanhuus, romaani, 1937
 Lauma, kertomuksia, 1937
 Taivalvaaran näyttelijä, romaani, 1938
 Ihmiselon karvas ihanuus, novelleja, 1939
 Korpisotaa, 1940, ransk. Guerre dans le Désert Blanc (3. p., 1999, sisältää ennenjulkaisemattoman muistelman talvisodasta)
 Nykyaikaa, kertomuksia, 1942
 Yhdeksän miehen saappaat, 1945
 Jutut: valikoima tuotannosta, 1946/1952
 Sirkussankari: romaani sirkuselämästä, 1946 (J. E. Huttusen käsikirjoituksen pohjalta, julkaistu Huttusen nimissä).
 Heta Rahko korkeassa iässä: uusia juttuja, 1947
 Jauhot: tarina pakkasen jäljiltä, 1949
 Atomintutkija, 1950
 Iisakki Vähäpuheinen: Muutamia muistelmia hänen elämästään, 1953
 Kiinalaiset jutut: Muistikuvia (matkakirja), 1954
 Kolme mestarijuttua, 1955
 Puut (kesken jäänyt romaani), 1955
 Valitut teokset, 1955
 Kootut teokset, 1956–1958 (10 osaa)
 Maa- ja metsäkyliltä: Iltalehden alakertasarja 1927–1928 (koonnut Eino Kauppinen), 1968
 Kirveeniskuja. (valikoinut Veikko Huovinen), 1971
 Kootut teokset, 1976 (8 osaa)
 Kairanmaa: Valitut jutut (toim. Erno Paasilinna), 1985
 Vanha voiman mies: Novelleja ja kirjoituksia (toim. Vesa Karonen), 1995
 Kiinalaiset jutut ja Kiinan-matkan päiväkirja. (toim. Esko Viirret) 2001
 Ilmeitä isänmaan kasvoilla, (novelleja, toim. Matti Salminen), Into 2013
 Eräs avioliitto ja muita kadonneita juttuja (novelleja, toim. Matti Salminen), Into 2014
 

 Dramatisointeja 
Haanpään tuotantoa on myös dramatisoitu ja muokattu elokuvaksi.

 Näytelmät 
 Elämän keinot (1977)
 Elämän keinot (2001)
 Hota-Leenan poika & Taneli Hotakka (1995)
 Ilmeitä isänmaan kasvoilla (1980)
 Isännät ja isäntien varjot (1995)
 Muistikirjavetäisyjä (2000)
 Noitaympyrä (1987)
 Noitaympyrä (1979)
 Omia asioita (2002)
 Pojan paluu (2003)
 Punainen puu (2005)
 Syksystä kevääseen (1991)
 Taneli Hotakka (1994)
 Töräpään iso (1965)

 Televisio- ja elokuvasovitukset 
  Isännät ja isäntien varjot (televisioelokuva, perustuu romaaniin) 1976 
  Pyöräurheilija Saikansalo (televisioelokuva, perustuu novelliin) 1988 
  Remu-Eemeli (televisioelokuva, perustuu novelliin) 1985 
  Reppuselkäinen mies ja laiha hevonen (lyhytelokuva, perustuu novelliin) 1981 
  Suomeen tai kämpille (televisioelokuva, perustuu novelliin) 1979 
  Vääpeli Sadon tapaus (televisioelokuva, perustuu romaaniin) 1985 
  Vierailu (lyhytelokuva, perustuu novelliin) 1982 
  Yhdeksän miehen saappaat (minisarja, perustuu romaaniin - 9 jaksoa) 1969

 Muita julkaisuja 
Varsinaisen kirjallisen tuotannon lisäksi Haanpään jäämistöstä on toimitettu kirjeitä ja päiväkirjamerkintöjä:
 Muistiinmerkintöjä vuosilta 1925–1939. Toim. Hannu Taanila, Otava, 1976 
 Kirjeitä kahdesta sodasta: Pentti Haanpään kirjeet vaimolleen Aili Haanpäälle talvisodasta ja jatkosodasta. Otava, 1977 
 
 Hurja – Pentti Haanpään muistiinmerkinnät 1940–1954. Into 2016
 Pentti Haanpään parhaat – Toim. Petri Laukka ja Matti Salminen. Into 2018

 Katso myös 
 Pentti Haanpään koulu

 Lähteet 
 

Viitteet

 Kirjallisuutta 
 Karonen, Vesa: Haanpään elämä. 1985. 
 Kauppinen, Eino: Pentti Haanpää 1. Nuori Pentti Haanpää 1905–1930. 1966.
 Kinnunen, Aarne: Haanpään pitkät varjot Pentti Haanpään kertomataiteesta. 1982. ISBN 951-1-06939-X
 Koivisto, Juhani: Leipää huudamme ja kiviä annetaan: Pentti Haanpään 30-luvun teosten kytkentöjä aikansa diskursseihin, todellisuuteen ja Raamattuun. 1998. ISBN 951-746-077-5
 Sinnemäki, Anssi: Sota Kentästä ja kasarmista. Paasilinna 2014. ISBN 978-952-299-035-8
 Viirret, Esko: Haanpään siivellä''. 2005. ISBN 952-464-331-6

Aiheesta muualla 

 
 
 
 
 
 
 Erkki Wadenström : Miten Pentti Haanpää löydettiin? Kertomus talonpoikaisnuorukaisesta, josta on tullut pohjoismainen kuuluisuus, Uusi Suomi, 13.11.1927, nro 263, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Kuka on Pentti Haanpää?, Kansan kuvalehti, 25.11.1927, nro 47, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Vuonna 1905 syntyneet
Vuonna 1955 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit