Sekvenssi (liturgia)

Sekvenssi (lat. sequentia, [jotain] seuraava) on latinankielinen runo, joka on kirjoitettu ei-klassisessa runomitassa ja usein kristillisestä aiheesta. Se oli alkuaan messun hallelujan laajennus, sitten runomittainen virren tapainen laulu.

Sekvenssit olivat erityisen suosittuja 900–1200-luvuilla, jolloin niitä esitettiin messun halleluja-osan jälkeen. Sekvenssi kehittyi halleluja-laulun loppuun lisätystä juhlallisesta pitkästä melismasta, johon alettiin lisätä 800-luvulla latinankielisiä ja 900-luvulla kansankielisiä uusia sanoja. Näin syntyneen sekvenssirunouden ensimmäinen kukoistuskausi oli 900–1000 luvuilla ja toinen 1100–1200-luvuilla, joiden tärkein sekvenssirunoilija oli Adam Victorilainen. Hymnit ja sekvenssit eroavat toisistaan sävelmien luonteen perusteella. Hymneissä lauletaan samalla sävelmällä jokainen säkeistö, sekvenssissä enintään kaksi peräkkäistä säkeistöä. 

Keskiajan lopulla kehittyi tapa, että pitkän latinankielisen sekvenssin välissä seurakunta lauloi "kansankielisen värssyn", säkeistön. Näistä säkeistöistä on myöhemmin muodostunut virsiä.

Vastauskonpuhdistuksen aikana Trenton kirkolliskokouksessa (1545-1563) pyrittiin katolisen kirkon jumalanpalveluskäytäntöä yhtenäistämään, ja suurin osa sequentia-runoista jätettiin pois. Trenton kirkolliskokous hyväksyi tridentiinisen messun osina käytettäväksi vain neljä sekvenssiä:

 Victimae Paschali Laudes pääsiäisenä (tekijä Wipo Burgundilainen)
 Veni Sancte Spiritus helluntaina
 Lauda Sion Salvatorem Pyhän ruumiin juhlapäivänä, Corpus Christi,  (tekijä Tuomas Akvinolainen) sekä
 Dies irae Requiemissa, sielunmessussa (tekijä Tuomas Celanolainen)

Vuonna 1727 käyttöön hyväksyttiin vielä viides sekvenssi, Stabat Mater, jota voidaan käyttää Jeesuksen äidin tuskien muistopäivänä, 15. syyskuuta. Stabat Materin tekijä on Jacopone da Todi.

Katso myös 
Dies irae
Adam Victorilainen

Lähteet

Aiheesta muualla
Encyclopedia Catholica: Prose or Sequence

Kirkkomusiikki
Katolinen kirkko
Jumalanpalvelustekstit