Adrianopolin taistelu

Adrianopolin taistelu käytiin vuonna 378 Itä-Rooman ja goottien välillä. Tulos oli goottien murskaava voitto, suuri osa Itä-Rooman joukoista tuhottiin ja keisari Valens kuoli itse taistelussa. Goottien ratsuväellä oli olennainen osa voitossa.

Roomalaisen historioitsijan Ammianus Marcellinuksen mukaan taistelu oli pahin roomalaisten kokema tappio sitten Cannaen.

Taistelu 

Elokuun alussa ollessaan Adrianopoliksen lähellä Valens sai tiedon läheisestä Fritigernin johtamasta goottijoukosta. Valens halusi kunnian voitosta itselleen, eikä halunnut odottaa Gratianuksen joukkoja, jotka olivat muutaman päivän marssin päässä. Valens marssitti armeijansa goottien kukkulalla sijaitsevan vankkurileirin lähelle, saavuttaen nämä iltapäivällä ja aloitti heti taistelumuotoon levittäytymisen. Gootit asettuivat vankkurileirinsä eteen, vankkurien suojaan jäivät perheet ja omaisuus.

Ennen taistelua gootit halusivat neuvotella, mutta neuvottelut eivät tuottaneet tulosta. Todennäköisesti Fritigern pyrki viivyttelemään, jotta poissaoleva ratsuväki saataisiin paikalle. Fritigern oli tosin aikaisemminkin pyrkinyt rauhan solmimiseen. Myös Valens saattoi pyrkiä viivyttelemään saadakseen aikaa armeijansa järjestäytymiseen. Hidastaakseen ja häiritäkseen roomalaisia gootit olivat sytyttäneet kukkulaa ympäröivät niityt tuleen. Taistelu alkoi, kun jo järjestäytyneen oikean siiven ratsuväki hyökkäsi. Tämä ensimmäinen epäyhtenäinen hyökkäys epäonnistui, mutta se veti mukanaan koko roomalaisten linjan hyökkäämään, myös vain osittain paikalla olevan vasemman siiven. Kun roomalaisten vasen laita oli päässyt kiinni taisteluun, saapui goottien ratsuväki. Tähän roomalaiset eivät olleet valmistautuneet; vasenta siipeä suojaava ratsuväki ei ollut paikallaan, eikä reserviin tarkoitettua osastoa löytynyt. Pitkän taistelun jälkeen roomalaiset lopulta hajaantuivat ja pakenivat.

Vain kolmasosa roomalaisesta armeijasta pääsi pakoon. Kaatuneisiin lukeutui monia korkeita upseereita sekä keisari Valens, jonka kerrotaan joko kuolleen taistelukentällä tai piiloutuneen seurueineen läheiseen maataloon, jonka gootit polttivat. Talossa olleista menehtyivät yhtä vaille kaikki, ja eloonjäänyt kertoi gooteille, kuinka lähellä keisarin vangitseminen oli ollut.

Goottien voittoon vaikutti oleellisesti jalustin, jonka käytön he oppivat Etelä-Venäjän ratsastajakansoilta. Jalustimeen tukeutuen ratsastajat saivat voimaa iskuihin ja pysyivät satulassa.

Seuraukset 

Ennen taistelua Rooman armeijaa oli pidetty voittamattomana. Nyt gootit ymmärsivät, että Rooma oli heikko. Germaanikansat alkoivat kiusata Roomaa. Lopulta syyskuussa 476 germaaniruhtinas Odovakar valloitti Rooman kaupungin, mikä johti Länsi-Rooman hajoamiseen. *)

Lähteet

Viitteet

) Turunen, Ari: Ettekö te tiedä, kuka minä olen? Ylimielisyyden historiaa         ISBN 978-951-796-719-8

Aiheesta muualla

 Ammianus Marcellinuksen kertomus taistelusta

Rooman taistelut