Saksan keisarikunta

Saksan keisarikunta (), virallisesti Saksan valtakunta () oli keisarikunta vuosina 1871–1918. Se syntyi tammikuussa 1871 Etelä-Saksan valtioiden yhtyessä Pohjois-Saksan liittoon, ja sen kausi ulottuu ensimmäisen maailmansodan jälkeen tapahtuneeseen keisarivallan lakkauttamiseen marraskuussa 1918. Käsite Toinen valtakunta () tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Keisarikuntaa seurasi Weimarin tasavalta, jonka virallinen nimi oli myös Saksan valtakunta. Valtionpäämiehenä toimi Preussin kuningaskunnan kuningas, joka oli samalla Saksan keisari. Preussin kuningas oli mahtavin liittoprinssi, ja kun Preussi oli joutunut sotaan Itävaltaa vastaan, haluttiin Pohjois-Saksan liiton piirissä osoittaa, että sen johtovaltion päämies voisi olla myös Itävallan johtaja, minkä vuoksi 1871, kun pohjois- ja keskisaksalaiset valtiot yhdistyivät, otettiin liittovaltion päämiehen arvonimeksi Saksan keisari, vaikka muodostuneen Saksan valtakunnan virallisessa nimessä ei ollutkaan sanaa keisarikunta. Historiantutkimuksessa on kuitenkin yhdytty alkujaan suursaksalaiseen näkemykseen ja ryhdytty käyttämään tämän mukaisesti Saksan valtakunnasta nimitystä Saksan keisarikunta.

Keisarikunnan historia

Tausta 

Saksan yhdistyminen oli tullut poliittiseksi päämääräksi varsin myöhään. Keskiaikana mahtavimmillaan ollutta Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa pidettiin sittemmin uuden Saksan keisarikunnan edeltäjänä, mutta itse asiassa nämä kaksi keisarikuntaa olivat luonteeltaan hyvin erilaiset. Ensimmäinen valtakunta, mitä nimeä Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta käytettiin, oli ollut vain löysästi yhteen liittyvien ruhtinaskuntien ryhmä, jossa valtiovalta ei yrittänytkään esiintyä kielellisen yhtenäisyyden tai kansallisen tunteen vaalijana. 
Ranskan suuren vallankumouksen aikana vuonna 1789 Saksa oli 350 suvereenin valtion muodostama tilkkutäkki. Bismarck kirjoitti muistelmissaan: ”Ranskan vallankumouksen puhkeamiseen saakka Saksassa ei näkynyt merkkiäkään saksalaisen kansakunnan syntymisestä.” Itse asiassa sellaisia merkkejä voitiin tuskin havaita ennen vuotta 1807. Mutta tuona vuonna Napoleon riisti Preussilta yli puolet sen alueesta Tilsitin rauhassa. Tämä kovakourainen käsittely katkeroitti saksalaisia ja herätti kansallisen tietoisuuden; Ranskaa kohtaan tunnetusta vihasta tuli saksalaisen nationalismin keskeinen tekijä. Saksalaiset isänmaan ystävät kehottivat saksalaisia yhdistymään yhteistä vihollista vastaan. Saksa sai tilaisuuden nousta kapinaan ja irtautua liitosta Ranskan kanssa, kun Napoleonin Venäjän-sotaretki oli päättynyt katastrofiin vuonna 1813. Suuri valloittaja kärsi kirvelevän tappion Leipzigin taistelussa, joka käytännössä sinetöi Napoleonin kohtalon. Saksalaiselle nationalismille tämä oli suuri saavutus, sillä kymmenvuotinen nöyryyttävä alistamisen muisto oli synnyttänyt kansallishengen, joka hälvensi pienet paikalliset kiistat ja ajatus Saksan keisarikunnasta oli alkanut itää.

Saksan yhdistyminen 

Preussi perusti 15. kesäkuuta 1867 Pohjois-Saksan liiton. Tuossa vaiheessa liittoon tulivat vain Saksi ja eräät pienet ruhtinaskunnat, jotka olivat liian heikkoja voidakseen millään tavoin vastustaa Preussin ylivaltaa. Muut saksalaiset valtiot pyrkivät pysymään liitosta erossa. Baijeri, Württemberg, Baden ja Hessen ilmaisivat yhteisesti aikomuksena säilyttää vapautensa. Samaan aikaan ne kukin solmivat erillisen puolustussopimuksen Preussin kanssa sen varalta, että jokin kolmas valta hyökkäisi jonkin allekirjoittajavaltion kimppuun.
Saksalainen nationalismi vaihtui nopeasti vuoden 1848 liberaaleista ja demokraattisista piirteistään Preussin kansleri Otto von Bismarckin autoritaariseen Realpolitikiin. Bismarck ajoi yhdentymistä tavoitteenaan Preussin kuningaskunnan käytännössä johtama konservatiivinen Saksan valtio. Hän onnistui kolmen sotilaallisluonteisen menestyksen kautta:

Ensin Bismarck liittoutui Itävallan kanssa päihittääkseen Tanskan lyhyessä 1864 käydyssä sodassa, jossa Preussin kuningaskunta valloitti Schleswig-Holsteinin.

 Vuonna 1866 yhteistyössä Italian kanssa hän voitti Itävallan Königgrätzin taistelussa, jolloin sota-asetelma auttoi häntä sitomaan pohjoisia saksalaisia pikkuvaltioita lähemmin Preussin kuningaskuntaan, niiden liittoutuessa Preussin–Itävallan sotaan Preussin puolelle.

 Saksan-Ranskan sota (1870–1871) Ranskan ja Preussin erimielisyydet Espanjan kruununperijästä johtivat sotaan. Ranskan sodanjulistuksen jälkeen preussilaiset ja eteläsaksalaiset joukot miehittivät Ranskan 1870. Ranskan armeija antautui, keisari Napoleon III vangittiin ja Ranskan toinen keisarikunta romahti. Pariisin antautumisen jälkeen laadittiin Frankfurtin rauha, jossa Ranska luovutti Elsassin ja Lothringenin saksankielisen osan. Alueluovutukset loukkasivat pahoin Ranskan kansallisylpeyttä ja loivat juovan ranskalaisten ja saksalaisten välille. Sota sinetöi Saksan yhdistymisen preussilaisjohtoiseksi Saksan keisarikunnaksi, jonka valtaistuimelle nousi Vilhelm I – Vilhelm kruunattiin ensimmäiseksi Saksan keisariksi ranskalaisten nöyryytykseksi Versailles'n palatsissa.

Bismarck itse muotoili vuoden 1866 pohjoissaksalaisen perustuslain ääriviivat, josta tuli myöhemmin 1871 Saksan keisarikunnan perustuslaki pienin muutoksin. Saksan autoritaarinen valtiomuoto sai muutamien muiden kuningas- tai keisarikuntien (Italia ja Japani) tapaan parlamentaarisia piirteitä, kuten esimerkiksi valtiopäivät (Reichstag) – parlamentaarisen elimen, jonka edustajat valittiin yleisillä vaaleilla (tosin ainoastaan miehet saivat osallistua ja parlamentin valta oli tarkoin rajattu). Lakiesitykset vaativat myös Preussin dominoiman liittoneuvoston (Bundesrat) edustajien hyväksynnän. Perustuslaillisen vallan takana naruja veteli Preussi, jota vahvistivat keisarin ja hänen nimittämänsä valtakunnankanslerin (aluksi pitkään Otto von Bismarck) toimeenpanovalta. Preussi oli keisarikunnan ylivoimaisesti suurin valtio sekä pinta-alaltaan että väestöltään. Pikkuvaltiot säilyttivät itsenäisen hallintonsa, mutta armeijaa kontrolloi liittohallinto, toisin sanoen Preussi. Autoritaarisesta hallintotavasta huolimatta järjestelmä salli poliittisten puolueiden perustamisen ja kehittymisen.

Saksan keisarikunnan kehitys muistuttaa suurelta osalta saman aikakauden kehityskulkua Italiassa ja Japanissa. Bismarckin tavoin myös kreivi Camillo Benso di Cavour Italiassa käytti diplomatiaa ja sotaa keinona saavuttaa päämääränsä – hän liittoutui Ranskan kanssa ennen kuin hyökkäsi Itävaltaan, varmistaen näin Italian yhdistymisen Venetsiaa ja kutistettua Kirkkovaltiota lukuun ottamatta 1861. Piemonte–Sardinian intressien mukaisesti Cavour pyrki yhtenäiseen konservatiiviseen Italiaan, vierastaen esimerkiksi liberaalien tasavaltalaisten  Giuseppe Garibaldin tai Giuseppe Mazzinin edustamaa vallankumouksellisempaa nationalismia. Samalla tavalla Japani modernisoitui konservatiivin tien kautta Meiji-restauraatiossa Tokugawa-shōgunaatin kukistuttua. Itse asiassa Japani lähetti komission tutkimaan erilaisia maailmalla käytössä olevia hallinnollisia järjestelmiä ollen erityisen vaikuttunut Bismarckin Saksan toimintatavoista. Myöhemmin perustuslaissa 1889 Japani seurasi hyvin pitkälle saksalaisten vallanjakorakennetta, nimittäen samaan tapaan ”kanslerin”, joka oli vastuussa ainoastaan keisarille.

Saksan yhdistyminen merkitsi myös koko Preussin kuningaskunnan yhtymistä siihen. Keisarikunnalle uudet provinssit, Itä-Preussi, Länsi-Preussi ja Posenin maakunta, jotka aikaisemmin olivat varsinaisen Saksan liittouman ulkopuolella, vaikka olivatkin jo pitkään kuuluneet Preussin hallitsijalle, tulivat kiinteämmin mukaan kansalliseen Saksaan, mutta etenkin Posenissa oli puolankielinen vähemmistö. Kaksi muuta slaavilaista aluetta, Sleesia ja Böömi, olivat jo olleet osa Pyhää saksalais-roomalaista valtakuntaa. Böömi jäi uuden keisarikunnan ulkopuolelle Itävallan hallitsijalle, sen sijaan Preussille kuuluva Sleesia jäi uudenkin keisarikunnan yhteyteen, vaikka sielläkin asui suuri määrä puolalaisia.

Puolalainen väestö kasvoi nopeasti ja saksalaiset muuttivat etenkin teollisiin työpaikkoihin idästä länteen (Ostflucht), mikä sai saksalaiset nationalistit huolestumaan maan itäosien puolalaistumisesta. Preussin keskushallinto pyrki patoamaan ilmiötä estämällä muita kuin saksalaisia saamasta kiinteistöjä, rohkaisemalla uutta saksalaista väestöä muuttamaan itään, ostamalla maata puolalaisilta ja myymällä sitä saksalaisille sekä epäämällä rakennusluvat puolalaisilta.

Bismarckin aika 

Bismarckin kotimaanpolitiikka näytteli suurta roolia toisen valtakunnan autoritaarisen poliittisen kulttuurin muovaamisessa. Kun Saksan yhdistymisen Euroopanlaajuisesti tuntunut vaikutus ja siihen liittynyt valtapolitiikka oli laantunut, Saksan puoliparlamentaarinen hallitus sai aikaan suhteellisen tasaisen taloudellisen ja poliittisen ylhäältä ohjatun vallankumouksen, joka edisti huomattavasti Saksan nousua aikakauden erääksi johtavaksi teollisuusvallaksi ja talousmahdiksi.

Saksalaiset teollisuustuottajat valtasivat 1870-luvulla Saksan kotimarkkinat englantilaisilta tuontituotteilta, aiheuttaen siten brittien teollisuudelle ensimmäisen kerran todellista kilpailua. Teollistumisen dynaaminen eteneminen toisen teollisen vallankumouksen aikana Saksassa ja Yhdysvalloissa haastoi vanhojen suurvaltojen Ranskan ja Ison-Britannian asemaa, Yhdysvallat ohitti kansantuotteessa henkeä kohden 1900-luvun alussa Britannian ja Saksa ohitti Ranskan, mutta jäi vielä selvästi Britanniasta. Esimerkiksi saksalainen tekstiili- ja metalliteollisuus oli jo Ranskan-Preussin sodan alkaessa ylittänyt organisoinnin ja teknologian tehokkuudessa brittiläiset kilpailijansa. Vuosisadan vaihteessa saksalaiset metallituotteet ja insinööritaito alkoivat jo toden teolla kilpailla Ison-Britannian kotimarkkinoilla.

Kun muodollinen yhdentyminen oli saavutettu 1871, Bismarck työskenteli luodakseen kansallista yhtenäisyyttä ja onnistuikin tässä preussilaisuuden ideologian avulla. Katolinen konservatismi ja työväenluokan radikalismi, jota sosiaalidemokraattinen liike edusti, reagoivat molemmat saksalaisen yhteiskunnan ja elämäntavan muutokseen saksalaisen talousjärjestelmän kehittyessä maatalousvaltaisesta taloudesta, agraariyhteiskunnasta, kohti uudenaikaista teollista markkinataloutta, kapitalismia. Näiden liikkeiden vastarinnan tukahduttaminen suoraan oli vaikeaa, mutta Bismarckin keppi ja porkkana -taktiikka puri hyvin molempiin ryhmittymiin.

Bismarckin tavoitteet voi tiivistää kolmeen avainkäsitteeseen – Kulturkampf, sosiaalinen reformi ja kansallinen yhdentyminen.

 Kulturkampf, kulttuuritaistelu - Katolisten Etelä-Saksan valtioiden liittyminen Saksaan tiesi vastustusta Bismarckin militaristis-aristokraattiselle preussilaiselle nationalismille. Katoliset edustivat vanhaa maatalousvaltaisuutta ja Etelä-Saksa sääty-yhteiskuntineen muistutti enemmän keskiaikaa kuin protestanttista pohjoista väestön yhä eläessä elämäänsä maanviljelijöinä, käsityöläisinä, kiltaporvareina, papistona ja pikkuruhtinaskuntien aatelistona. Pohjois-Saksaa takapajuisemmassa etelässä oli vaikeuksia kilpailla teollisessa markkinataloudessa. Tätä eroa tasoittaakseen Bismarck toteutti Kulturkampf-nimellä tunnetun ohjelman, joka oli ainakin peitellysti suunnattu katolisten keskustapuoluetta vastaan. Myöhemmin, vuoden 1878 jälkeen Bismarck yhdisti voimansa katolisten kanssa kamppailussa sosialisteja vastaan, lopettaen Kulturkampfin. Ohjelman lopputulos myös oli muodostunut täysin päinvastaiseksi, luoden levottomuutta ja pikemminkin vahvistaen saksalaista katolisuutta.

 Sosiaalinen reformi, sosiaaliturvauudistus – Hallitakseen työväenluokkaa ja heikentääkseen sosialismin houkutusta Bismarck vastentahtoisesti rakensi jonkinasteista konservatiivista ”hyvinvointivaltiota”, jonka tarkoitus oli myös pönkittää työläisten saksalaista nationalismia. Sosiaaliturvajärjestelmä (1883 terveyspalvelut, 1884 tapaturmavakuutukset, 1889 invalidi- ja vanhuuseläkevakuutukset) oli siihen aikaan maailman kehittynein ja on joiltakin osin vielä voimassa nykypäivän Saksassakin.

 Kansallinen yhdentyminen - Bismarckin tavoitteisiin kuului myös Saksan valtioiden välillä vallitsevien suurimpien erojen tasoittaminen. Satoja vuosia puoli-itsenäisinä kehittyneet pikkuvaltiot poikkesivat toisistaan suuresti etenkin lainsäädännöllisesti. Erilaiset oikeusjärjestelmät, lait, oikeushistoria ja oikeusperinteet vaikeuttivat varsinkin kotimaan kauppaa. Saksan liitto oli jo 1861 sopinut voimaan yleisen kauppalain, mutta muuten erot olivat vielä suuret. Vuonna 1900 tuli voimaan kuitenkin koko liittovaltiolle yhteinen siviililaki, Bürgerliches Gesetzbuch.

Bismarckin sisäpolitiikalle Saksan kanslerina oli ominaista taistelu protestanttisen Preussin vihollisia vastaan. 1872–1878 hän pyrki rajoittamaan katolisen kirkon ja sen poliittisen siiven, katolisen keskustapuolueen, vaikutusvaltaa monin tavoin (muun muassa perustamalla siviiliavioliiton), mutta ilman suurta menestystä. Ei-saksalaisia väestönosia (puolalaisia, tanskalaisia ja ranskalaisia) syrjittiin ja saksalaistamispolitiikka aloitettiin.

Toinen Bismarckin uhkana näkemä seikka oli sosialistisen työväenpuolueen lausuma tavoite sosialismiin siirtymisestä olemassa olleiden poliittisten rakenteiden kautta. Vuodesta 1878 Bismarck pyrki tukahduttamaan liikkeen kieltämällä puolueen organisaation, sen kokoukset ja useimmat lehdet. Toisaalta kehittämällä sosiaaliturvaa hän toivoi saavansa työväenluokan keisarikunnalle myötämieliseksi.

Bismarckin päätavoite oli suojella Saksan kasvavaa voimaa liittoumajärjestelmien kautta, sekä pysyttelemällä erossa konflikteista kunnes Saksa oli valmis niihin. Erityisen tärkeää oli Ranskan pitäminen eristettynä, sillä Bismarck pelkäsi sen liittoutuvan Venäjän kanssa ja yrittävän saada Elsassin ja Lothringenin takaisin. Vuonna 1879 Bismarck muodosti kaksiliiton Saksan ja Itävalta-Unkarin välille, tavoitteena sotilaallinen apu Venäjän hyökkäyksen varalta. 

Kaksiliitto teki Venäjän sovittelevammaksi, ja vuonna 1887 solmittiin Saksan ja Venäjän välinen liitto, jonka mukaan Venäjä auttaisi Saksaa Ranskan hyökätessä ja Saksa Venäjää Itävallan hyökätessä. Vuonna 1882 Italia liittyi kaksiliittoon, josta täten tuli kolmiliitto. Italia pyrki puolustamaan etujaan Pohjois-Afrikassa Ranskan siirtomaapolitiikkaa vastaan.

Pitkän aikaa Bismarck oli irtisanoutunut keisari Vilhelm I:n tavoitteista tehdä Saksasta maailmanvalta siirtomaiden hankkimisen kautta. Bismarck halusi kaikin tavoin välttää sellaista vastakkainasettelua Euroopan suurvaltojen välillä, joka uhkaisi Saksan turvallisuutta. Mutta vuosien 1880–1885 välillä, ulkopoliittisen tilanteen näyttäessä suotuisalta, Bismarck antoi periksi ja useita siirtomaita hankittiin: Afrikasta muun muassa Togo, Saksan Lounais-Afrikka ja Saksan Itä-Afrikka sekä Oseaniasta Saksan Uusi-Guinea, Bismarckinsaaret ja Marshallsaaret.

Kolmen keisarin vuosi 

Keisari Vilhelm I kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888, jolloin hänen poikansa Fredrik III julistettiin keisariksi. Fredrik III oli liberaali ja brittiläisen hallinnon ihailija. Fredrik menikin naimisiin Ison-Britannian kuningatar Viktorian tyttären, prinsessa Viktorian kanssa vuonna 1858. Pari sai kahdeksan lasta. Kansa oli toivonut hänestä paljon hänen vapaamielisyytensä perusteella. Hän erotti erittäin konservatiivisen preussilaisen sisäministeri Robert von Puttkamerin. Tätä tekoa pidettiin iskuna Bismarckin politiikalle ja osoituksena keisarikunnan uudesta poliittisesta linjasta. Fredrik kuitenkin sairasti siinä vaiheessa pitkälle edennyttä kurkunpään syöpää ja oli menettänyt puhekykynsä. Hän joutui hengittämään keuhkoputkeen yhdistetyn hopeaputken kautta. Hän kuoli lopulta hallittuaan vain 99 päivää. Nuori ja kunnianhimoinen Vilhelm II sai kruunun.  Vilhelm II:n hallinto poikkesi ratkaisevasti edeltäjästään. Hänen isoisänsä aikana Saksan politiikkaa oli johtanut maan yhdistymisen pääarkkitehti, valtakunnankansleri Otto von Bismarck, ja keisari oli pysytellyt taka-alalla. Vilhelm II pakotti Bismarckin eroamaan lähes välittömästi valtaan noustuaan 20. maaliskuuta 1890 ja loi ”henkilökohtaisen hallinnon” (Persönliches Regiment), jossa keisari johti sekä valtakunnan että armeijan hallintoa mahdollisimman pitkälle itse. Vilhelm II oli Bismarckin tavoin aktiivinen sosiaalipolitiikassa ja tuki sairaus- ja eläkevakuutusreformeja. Niin keisarin, hallituksen kuin valtiopäivienkin toimivaltaa kuitenkin rajoitti osavaltioiden laaja itsehallinto. Sekä keisarin että Saksan kannalta laivastokilpailu brittien kanssa muodosti poliittisen ja henkisen dilemman, koska aina ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka maiden välit olivat pääsääntoisesti varsin läheiset.

Vilhelmiininen aika 
Keisari Vilhelm II:n valtakautta on pitkään tarkasteltu lähinnä ulkopolitikaan kautta, mikä ymmärrettävää, sillä Saksa ja Eurooppa ajautuivat hänen kaudellaan suursotaan. Maassa tapahtui kuitenkin paljon myönteistä sisäpoliittista kehitystä. Bismarckin tapa pelata puolueita häikälemättömästi toisiaan vastaan poistui ja sosiaalidemokraatteja syrjineet lait kumottiin. Tämä vähensi sisäpoliittisia jännitteitä ennen vuotta 1914. 

1800-luvun lopulla Saksassa alkoi olla mahdollisuuksia sosiaaliseen nousuun. Tähän tarjosi mahdollisuuksia koululaitos, joka oli paljon joustavampi ja avoimempi kuin Ranskassa ja Isossa-Britanniassa. Maa kaupungistui ja keskiluokkaistui. Ihmiset kyseenalaistivat perinteisen aristokratian asemaa ja työväenluokka alkoi järjestäytyä ammattiliittoihin. Toisaalta yhteiskunta oli byrokraattinen ja virkakoneisto toimi edelleen kuin valistuneiden itsevaltiaiden aikana 1700-luvulla. 

Teollistumisen ja kaupungistumisen myötä myös elintavat ja kulttuuri muuttuivat. Vanhaa aristokratiaa syytettiin siitä, että se on menettänyt vanhan kiinnostuksensa kulttuuriin ja että siitä on tullut ahdasmielistä ja kiinnostunutta vain omista eduistaan.  Keskiluokka alkoi olla kouluttautunutta ja alkoi maallistua. 1800-luvulla tiede kehittyi nopeasti, ja se vaikutti keskiluokan ajatteluun kaikkialla Euroopassa, myös Saksassa. Elämän piti olla järkevästi säädeltyä, eikä perinteinen nautintoja arvostanut elämäntyyli saanut enää kunnioitusta. Se suhtautui kuitenkin myönteisesti taiteeseen ja kulttuurielämään.

Kasvavalle työväenluokalle alkoi muodostua oma elämäntyylinsä ja kullttuurinsa. Ylemmät yhteiskuntaluokat suhtautuivat siihen vähätellen. Ammattitaitoinen työväenluokka kävi opiskelemassa työläisten opintopiireissä. Poliitikko August Bebel muisteli myöhäisvuosinaan niissä tekemiään opintoja lämmöllä. Taidemaultaan työväenluokka oli enimmäkseen konservatiivista ja suosi samanlaisia kulttuurituotteita kuin vauraammat kansalaisryhmät.

Keisari Vilhelm II oli luvannut erotettuaan Bismarckin jatkaa hänen ulkopolitiikkaansa. Mutta pian kurssi vaihtui Saksan kasvaneen kansainvälisen vaikutusvallan myötä. Bismarckin solmimaa jälleenvakuutussopimusta Venäjän kanssa ei uusittu, vaikka Venäjä oli sitä vuonna 1890 toivonut. Ranska sen sijaan liittoutui Venäjän kanssa 1894 Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian muodostamaa kolmiliittoa vastaan. Kolmiliitto itse oli hajanainen Itävallan ja Italian erimielisyyksien vuoksi.

Vuodesta 1898 Saksa laajensi siirtomaitaan Itä-Afrikassa, mikä johti kiistoihin Yhdistyneen kuningaskunnan, Venäjän, Japanin ja Yhdysvaltojen kanssa. Saksalaisten pankkien ja teollisuuden rahoittama Bagdadin rautatie, jonka tarkoituksena oli yhdistää Pohjanmeri ja Persianlahti Bosporinsalmen kautta, oli myös Yhdistyneen kuningaskunnan ja Venäjän geopoliittisten etujen vastainen.

Suojatakseen Saksan merentakaista kauppaa ja siirtokuntia amiraali Alfred von Tirpitz aloitti ohjelman sotalaivaston rakentamiseksi 1898. Tämä merkitsi suoraa uhkaa Yhdistyneen kuningaskunnan meriherruudelle, minkä johdosta neuvottelut Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisestä liitosta katkesivat. Saksa oli joutumassa yhä enemmän eristyksiin.

Ensimmäinen maailmansota 

Ensimmäinen maailmansota aiheutti Saksalle ja koko Euroopalle ennennäkemätöntä tuhoa ja inhimillistä kärsimystä. Vastaavaa oli nähty viimeksi kolmikymmenvuotisen sodan aikana. Elokuussa 1914 miljoonat nuoret miehet sodan eri osapuolilla ryntäsivät sotaan, jota he kävivät omasta mielestään kansallisen ylpeyden ja itsepuolustuksen nimissä. Monet yläluokkaiset nuoret miehet eri puolilla Eurooppaa pitivät rauhan ajan päättymistä jopa hyvänä asiana, sillä se yhteinäistäisi kansakuntia ja vähentäisi yhteiskuntaluokkien välisiä jännitteitä.

Saksassa puhuttiin ”vuoden 1914 hengestä”. Sanottiin, että ensimmäistä kertaa historiassaan Saksan kansa on yhtenäistynyt ja haluaa tehdä sankarillisen asian vuoksi uhrauksia. 70 miljoonainen kansa on nyt yhtä sielua, puhuttiin. Vastaavasta asiasta intoiltiin myös Ranskassa. Heillä oli union sacrée, joka tekisi Ranskan ajatuksen todeksi. Vähän myöhemmin sama koettiin Britanniassa. Kyseessä oli uskonnollista heräämistä muistuttava ilmiö.

Imperialistinen valtapolitiikka ja kansallisten intressien häikäilemätön ajaminen johti lopulta 1914 ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan välittömänä sytykkeenä oli Itävallan kruununperijän Franz Ferdinandin murha Sarajevossa, jonka tekijänä oli serbialainen aktivisti. Se johti Itävalta-Unkarin, liittolaisensa Saksan lievästä vastustuksesta huolimatta julistamaan sodan Serbialle, mikä laajeni suursodaksi Serbian liittolaisen Venäjän aloitettua liikekannallepanon ja Saksan julistettua sodan sille ja ennalta ehkäisevästi sen liittolaiselle Ranskalle. Teoriat sodan syvemmistä syistä ovat kuitenkin olleet moninaiset. Saksa taisteli Itävalta-Unkarin ja Osmanien valtakunnan kanssa Venäjää, Ranskaa, Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Italiaa ja eräitä pienempiä maita vastaan. Sota laajeni myös Lähi-itään ja Saksan siirtomaihin.

Lännessä Saksa taisteli asemasotaa suurin tappioin. Nopean Belgian läpimarssin jälkeen Saksan joukot pysäytettiin Marneen, Pariisin pohjoispuolelle. Rintamat Ranskassa liikkuivat sodan aikana vain vähän. Idässä ratkaisevaa voittoa Venäjästä ei saatu. 
Yhdysvaltain liittyminen sotaan 1917 Saksan julistaman ”rajoittamattoman sukellusvenesodan” johdosta merkitsi sodan kääntymistä Saksalle tappiolliseksi. Vuoden 1918 alussa Saksa onnistui uuden sotilastaktiikan ja itärintamalta vapautuneiden joukkojen ansiosta etenemään länsirintamalla tykinkantaman päähän Pariisista, mutta ympärysvaltain vastahyökkäykset ajoivat Saksan armeijan ja sotateollisuuden sotaväsymyksen tilaan.

Vuoden 1918 vallankumous 

Saksan vallankumouksen päämääränä oli aluksi pelkkä sodasta irtaututuminen. Vasta myöhemmin mukaan tuli poliittisia ja sosiaalisia elementtejä, joita johtivat työväenluokan kannattamat poliitikot, etupäässä sosiaalidemokraatit. Poikkeuksia lukuun ottamatta koulutettu keskiluokka ja vanha eliitti eivät kannattaneet uutta hallintoa.

Lokakuun lopussa 1918 Saksan laivastoyksiköt Kielissä kieltäytyivät lähtemästä viimeiseen suuroperaatioon sodassa, jonka ne katsoivat hävityksi. 3. marraskuuta kansannousu levisi muihin kaupunkeihin ja alkoi Saksan vallankumous. Keisari Vilhelm II ja kaikki johtavat ruhtinaat pakotettiin luopumaan vallasta. Keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta. Valtakautensa jälkeiset vuodet Vilhelm II vietti maanpaossa Hollannissa, jossa hän myös kuoli 4. kesäkuuta 1941 Doornin kartanossa, Huis Doornissa. 

9. marraskuuta vuonna 1918 sosiaalidemokraatti Philipp Scheidemann julisti Saksan valtiopäivätalon parvekkeelta Saksan tasavallaksi. Vasemmistososialistien johtaja Liebknecht kiirehti niin ikään samana päivänä antamaan Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta oman julistuksensa sosialistisen tasavallan perustamisesta. Kansleri Max von Baden luopui myös virastaan, ja Friedrich Ebert kokosi pelkästään sosiaalidemokraateista muodostetun hallituksen. Kaksi päivää myöhemmin Saksa solmi aselevon ympärysvaltojen kanssa Compiègnen metsässä.

Hallinto ja politiikka 

Saksan keisarikunta oli liittovaltio, jonka osavaltioista useimmat olivat kuningas-, suurherttua-, herttua- tai ruhtinaskuntia. Lisäksi sen osavaltioina oli kolme vapaakaupunkia (Lyypekin vapaakaupunki, Hampuri ja Bremen, ja Saksaan vuonna 1871 liitetty Elsass-Lothringen oli valtakuntaan kuuluvana valtakunnanmaana. Osavaltioista ylivoimaisesti suurin oli Preussin kuningaskunta, jonka kuningas oli samalla Saksan keisari, liittovaltion valtionpäämies.

Keisarilla oli huomattavat valtaoikeudet kuten armeijan ylipäällikön asema, auktoriteetti nimittää ja erottaa valtakunnankansleri sekä kutsua koolle ja/tai hajottaa Valtiopäivät. Myös osavaltioiden muodostamalla liittoneuvostolla oli paljon valtaa, kuten keisarin tapaan Valtiopäivien hajottaminen sekä veto-oikeus lainsäädäntöön. Käytännössä suurin osavaltio eli Preussi kuitenkin jyräsi muut osavaltiot päätöksenteossa. Valtiopäivillä oli valtaa valtion varojen myöntämiseen, lakialotteiden tekoon ja niiden hyväksymiseen. Alun perin vaalikausi oli kolme vuotta, mutta vuodesta 1890 lähtien se nostettiin viiteen vuoteen. Äänioikeus oli yli 25-vuotiailla miehillä, minkä lisäksi vaalit olivat yleisiä, yhtäläisiä ja salaisia, mikä oli harvinaista sen ajan Euroopassa.

Talous 
Saksan teollistuminen käynnistyi toden teolla vasta 1850-luvulla. Nopeinta teollistuminen oli Reininmaalla ja Saksissa. Hitainta se oli Preussissa, missä säilyi pitkään maatalous pääelinkoina ja myös vanhat käsityöammatit olivat vallitsevia. Saksi ja Reininmaa kävivät 1850-luvulta lähtien läpi myös yhteiskunnallisen muutoksen, sillä niissä tapahtui suuri keskiluokan kasvu. Työväenluokkaan kuuluvien henkilöiden määrä kasvoi aluksi hitaasti, mutta 1880-luvulla heitä alkoi olla yhtä paljon kuin keskiluokkaan kuuluvia.  

Puuttuvan teknologisen perustan takia Saksa joutui aluksi hankkimaan laitteistoa ja osaamista Isosta-Britanniasta. Saksalaiset oppivat kuitenkin nopeasti ja alkoivat laajentamaan rautatieyhteyksiä eri puolille maata. 1850 Saksa oli jo omavarainen rautateiden rakentamisessa, joka puolestaan lisäsi teknologista osaamista, koulutusta ja terästeollisuuden kasvua. Toisin kuin Ranskassa, tavoitteena oli tukea raskasta teollisuutta hyvillä rautatieyhteyksillä, etenkin Ruhriin, sekä merkittäviin suursatamiin kuten Bremen ja Hampuri. Saksalla oli 1913 maailman toiseksi suurin rautatieverkosto Yhdysvaltojen jälkeen.

Teollisuus eteni dynaamisesti Saksassa ja saksalaiset valmistajat alkoivat vallata kotimaan markkinoita, syrjäyttäen englantilaisen tuontitavaran. Ne alkoivat kilpailla myös ulkomaanmarkkinoilla brittiteollisuuden rinnalla. Erityisen suosion Yhdysvalloissa teki saksalainen tekstiili- ja metalliteollisuus, joka oli vuoteen 1870 ylittänyt englantilaisyritysten tuotannon teknillisellä tehokkuudellaan. Saksasta tuli hallitseva taloudellinen valta mantereella, ja Saksa oli toiseksi suurin viejämaa Ison-Britannian jälkeen. Teknologisen kehityksen aikana saksan teollistumisessa esiintyi neljä aaltoa: rautatieaalto 1877–1886, väriaineaalto 1887–1896, kemiallinen aalto 1897–1902 ja sähkötekniikan aalto 1903–1918. Saksa investoi enemmän tutkimukseen kuin Iso-Britannia, erityisesti kemianteollisuuteen, moottoreihin ja sähköteollisuuteen. Saksan valta-asema fysiikan ja kemian aloilla toi kolmasosan kaikista Nobel-palkinnoista saksalaisille keksijöille ja tutkijoille. 

Saksan kartellijärjestelmä (Konzerne) voimakkaasti keskitettynä, pystyi tehostamaan pääoman käyttöä. Lisäksi 1871 Saksaan liitetty Elsass-Lothringen oli ranskalaisen teollisuuden pohja, joka auttoi saksalaisen teollisuuden kehittymisessä. 

Vuoteen 1900 mennessä Saksan kemianteollisuus hallitsi maailmanmarkkinoita synteettisellä väriaineellaan. Kolme suurta yritystä: BASF, Bayer ja Hoechst tuottivat satoja väriaineita viiden pienemmän yrityksen kanssa. Vuonna 1913 nämä kahdeksan yritystä tuottivat 90 prosenttia maailman väriaineista ja myivät noin 80 prosenttia tuotannosta ulkomaille. Nämä kolme suurta yritystä oli myös integroitu tuotantoketjun alkupäähän välttämättömien raaka-aineiden tuotantoon. Näin ne laajentuivat muille kemianteollisuuden aloille kuten lääkkeiden, valokuvafilmien, maatalouskemikaalien ja sähkökemian teollisuuden aloille. 

Ensimmäisen maailmansodan alkuun mennessä Saksan teollisuus oli siirtynyt sotateollisuustuotantoon, johon vaadittiin paljon hiiltä ja terästeollisuutta. Kemiallinen tuotanto joutui tuonti kieltoon tai varattiin kemiallisten aseiden kehittämiseen.

Saksan talous oli ennen sotaa perustunut ulkomaankaupalle. Ympärysvaltojen merisaarto eristi Saksan teollisuuden markkina-alueista ja raaka-aineiden lähteistä. Jonkin verran kompensaatiota saatiin lisäämällä kauppaa Ruotsin ja Norjan kanssa.

Raskas teollisuus saatiin muutettua sotateollisuudeksi, mutta tavallista kansaa palvellut kulutustavarateollisuus romahti raaka-ainepulaan. Raaka-ainepula johti myös itsenäisten käsityöläisten yritysten konkurssiaaltoon. Tämä kaikki lisäsi työttömyyttä. Myös maatalous joutui vaikeuksiin. Elintarvikkeiden hinnat nousivat mikä suututti kaupunkilaisia, ja hallitus yritti säädellä niiden hintoja. Tämä johti mustaan pörssiin. Kaikkiaan sota-aikana hintataso nousi 250 %, mikä oli alkusoittoa tulevalle hyperinflaatiolle. Ennen vuoden 1918 romahdusta sodasta oli hyötyä suurille metallialan yrityksille. Niiden voitot nousivat huomattavasti ja työntekijät nauttivat paremmista palkoista.

Sisäpoliittiset ja sosiaaliset kysymykset 

Saksalaisten valtioiden yhdistäminen Preussin johdolla oli voitto käsitteelle Kleindeutschland (Pieni Saksa), joka korvasi käsitteen Großdeutschland (Suur-Saksa). Tämä tarkoitti sitä, että monietnisen Itävalta-Unkarin saksankielinen väestö jäisi Saksan kansallisvaltion ulkopuolelle. Bismarckin politiikka oli pyrkiä ratkaisuun diplomaattisesti, ja hän ilmoitti 1871 ettei Saksaan tulisi enää alueellisia lisäyksiä Euroopassa. Bismarckin aikana keskityttiin vakauttamaan eurooppalaista järjestystä ja estämään sitä ajautumasta keskinäisiin sotiin. Tässä onnistuttiin, ja vasta Bismarckin erottamisen jälkeen vuonna 1890 diplomaattiset jännitteet alkoivat jälleen kehittyä. 

Bismarck oli omistautunut kansallisen yhtenäisyyden luomiselle, ja hän vastusti konservatiivista Katolisen kirkon aktivismia, sekä työväenluokan radikalismia edustavia Sosiaalidemokraatteja. Kulturkampf ei ulottunut muihin silloisiin saksalaisvaltioihin, esimerkiksi Baijeriin. Tutkija Michael B. Gross sanoo: ”Hyökkäys kirkkoa vastaan sisälsi joukon preussilaisia, diskriminoivia lakeja, jotka saivat katoliset tuntemaan itsensä vainotuiksi pääasiallisen protestanttisessa valtiossa”. Jesuiitat, fransiskaanit, dominikaanit ja muut veljeskunnat karkotettiin kaksikymmenvuotisen jesuiittojen ja munkkien vastaisen hysterian huipentuessa. Bismarck hyökkäsi rajusti katolisia arvoja puolustanutta keskustapuoluetta vastaan julistamalla sen johtajan valtakunnan viholliseksi. Saksan kirkollisministeri Adalbert Falk julisti, että valtio hoitaisi tästä lähtien sekä uskonnon opetuksen että pappiskoulutuksen. Ainoastaan sairaanhoidolle omistautuneet munkkikunnat sallittaisiin. Kirkonmiehiä vangittiin ja seurakunnat jäivät vaille hoitoa. Väkivaltainen kampanja ei tuottanut tuloksia ja siitä luovuttiin vähin äänin vuonna 1874. Bismarck vieritti kaiken vastuun Falkin niskoille, vaikka tämä oli toiminut kokonaan valtakunnankanslerin valtuuttamana.

Bismarckin seuraava sisäpoliittinen liike oli yllättävä. Hän otti yhteyttä yhteen Saksan työväenliikkeen johtajista, Ferdinand Lassalleen. Bismarckin päätavoitteena oli liberaalisen edistyspuolueen murskaaminen. Tavoitteen saavuttamiseksi hän ajatteli julistavansa yleisen äänioikeuden. Näitä toimia seurasi myös vanhuuseläke, tapaturmavakuutus, sairaanhoidon- ja työttömyysvakuutusmaksut. Nämä olivat merkittäviä sosiaalisia uudistuksia Euroopassa ja Saksassa. Bismarck oli ajaessaan äärikonservatiivista politiikkaansa luonut pohjan nykyaikaiselle eurooppalaiselle hyvinvointivaltiolle. Bismarckin holhoava ohjelma sai kannatusta teollisuusyritysten piirissä. Näiden tavoitteena oli voittaa työväenluokka puolelleen ja saada ulosvirtaava maastamuutto Yhdysvaltoihin tyrehtymään (jossa taas oli korkeat palkat mutta hyvinvointia ei ollut). Saksasta oli tullut 1890-lukuun mennessä taloudellinen suurvalta, ja alkoi kilpailla muitten suurvaltojen kanssa teollisuuden aloilla. 

Yksi yhdistymispolitiikan tavoitteista oli vähemmistökansallisuuksien saksalaistaminen. Vähittäin vähemmistökieliä alettiin poistaa julkisesta elämästä, kouluista ja akatemioista. Tarkoituksena oli painostaa kansalaisia luopumaan muista kuin saksalaisesta identiteetistä. Usein näillä toimilla oli kuitenkin vain päinvastainen stimuloiva vaikutus. Varsinkin Saksan puolalaisvähemmistöt alkoivat sijoittua yhä yhtenäisemmiksi väestöryhmikseen. Saksalaistamispolitiikka oli suunnattu erityisesti Länsi-Preussin, Sleesian ja Posenin puolalaisvähemmistöjä vastaan. Tosin puolalaisvastaiset lait eivät saaneet toivottua vaikutusta aikaiseksi, sillä Posenin Provinssin saksalaisväestö laski vuodesta 1871 42,8 prosentista 38,1 prosenttiin vuonna 1905.

Ylä-Sleesiassa saksankielinen aateli oli hallitsevassa asemassa, kun taas talonpojat ja työväestön enemmistö olivat puolalaista alkuperää. Hallinto, armeija ja poliisi sekä suurin osa tehtaista olivat saksalaisten hallinnassa. Järjestäytyminen sekä työnantaja- että työntekijäpuolella käynnistyi maailmansodan aikana. Puolankielinen työväestö alueella radikalisoitui, kun inflaatio alkoi maailmansodan lopulla kasvaa ja taloudellinen keinottelu lisääntyä. Ennen vuotta 1914 Ylä-Sleesiassa teollisuustyöntekijöitä oli ollut yhteensä noin 250 000.

Laki 
Bismarck aloitti myös ponnistelut yhteisen lainsäädännön luomiselle eri osa-valtioissa, joissa lainsäädännön kehitys oli kulkenut erillään vuosisatoja. Täysin erilainen juridinen historia ja oikeuslaitos aiheutti valtavia ongelmia, erityisesti Saksan sisäisessä kaupassa, vaikka yleiset kauppasopimussäännöt oli otettu käyttöön jo Saksan liiton aikoihin 1861. Vuonna 1871 tuli voimaan yhteinen rikoslaki (Reichsstrafgesetzbuch) ja vuonna 1877 yhteiset tuomioistuinmenettelyt perustettiin (Gerichtsverfassungsgesetz). 1873 perustuslakia muutettiin korvaamaan erilaiset siviililaki menetelmät, joita oltiin historian saatossa peritty Napoleonin Ranskalta 1800-luvun alussa.

Perustuslaki 
Keisarikunnan perustuslaki pohjautui kaksikamariselle parlamentille, liittoneuvostolle (Bundesrat) ja valtiopäiville (Reichstag), jotka valittiin yleisillä vaaleilla. Uuden lain säätäminen vaati hyväksynnän molemmissa huoneissa. Liittoneuvosto sisälsi valtioiden edustajat, jotka valittiin äänestysjärjestelmällä joka perustui yhteiskuntaluokkaan ja vaurauteen. Tämä tarkoitti sitä, että vauraammilla luokilla oli aina veto-oikeus lainsäädännössä.

Osavaltiot 

Saksan keisarikunta koostui 25 osavaltiosta, joita tuon ajan virkasaksassa kutsuttiin nimellä Bundesstaaten. Niiden joukossa oli kolme kaupunkitasavaltaa, vanhat hansakaupungit Hampuri, Bremen ja Lyypekin vapaakaupunki, sekä yksi suoraan keskushallinnon alla ollut alue, Elsass-Lothringenin valtakunnanmaa.

Saksan siirtomaat 

Saksa oli jo hankkinut Bismarckin vastustuksesta huolimatta siirtomaita keisari Vilhelm I:n aikana 1880-luvulla. Vilhelm II:n halu jäljitellä ihailemaansa Brittiläistä imperiumia sai Saksan siirtymään Bismarckin ”Realpolitikista” uuteen ”Weltpolitikiin”, jossa tavallisuudesta poikkeava valtiomiestahto pyrki pääasiassa vallan ja valtioalueen laajentamiseen. Tavoitteena oli luoda Saksasta maailmanvalta aggressiivisella diplomatialla hankkimalla siirtomaita ja rakentamalla suurvaltalaivasto. Saksan ulkoministeri Bernhard von Bülow totesi valtiopäivillä: ”Emme halua työntää ketään varjoon, vaan haluamme oman paikkamme auringon alla” (Wir wollen niemand in den Schatten stellen, aber wir verlangen auch unseren Platz an der Sonne). 

Yhdistynyt kuningaskunta näki Saksan pyrkimysten tasapainottavan Euroopan voimasuhteita, sillä se heikentäisi Ranskan suurvalta-asemaa Euroopan ulkopuolella. Bismarck piti tärkeämpänä hyviä suhteita ja sitä, ettei Saksa joutuisi sodan syttyessä kahden rintaman väliin. Niinpä hän näki suurlaivaston heikentävän liittolaissuhteita Isoon-Britanniaan. Berliinin konferenssissa 1884 hankittujen Saksan Lounais-Afrikan, Saksan Kamerunin, Togomaan ja Saksan Itä-Afrikan lisäksi Saksa hankki 1900-luvun alussa kansainvälisillä sopimuksilla Tyynenmerensaaria ja vuokrasi 99 vuodeksi Kiautschoun Koillis-Kiinasta. Näistä siirtomaista omavaraisiksi ja kannattaviksi jäivät vain Togomaa ja Saksan Samoa. Bismarck alun perin halveksi siirtomaapolitiikkaa ja hän suosi Eurooppa-keskeistä ulkopolitiikkaa, sillä Saksa joutui toistuvasti riitoihin muitten siirtomaavaltioiden kanssa.Alkuperäiskansojen kapinoista tulikin tyypillinen rasite saksalaisille siirtomaaisännille. Saksalaiset siirtolaiset kaappasivat hererojen ja namojen maita Lounais-Afrikassa itselleen ja takavarikoivat näillä mailla liikkunutta karjaa. Vuonna 1904 saksalaisvaltaa vastaan syttyi suuri kapina, jonka johtohahmo oli Samuel Maherero. Mahereron johdolla hererot hyökkäsivät saksalaisia uudisasukkaita vastaan säästäen kuitenkin tarkoituksella englantilaiset ja afrikaanerit. Kapina kuitenkin kukistettiin lopulta saksalaisten ylivoimaisen aseistuksen avulla. Päihitetyt hererot pakenivat Mahereron johdolla Kalaharin autiomaahan ja saksalaisten komentaja Lothar von Trotha määräsi hererot tuhottavaksi. Saksalaiset kerkesivät tappaa hereroja ampumalla, myrkyttämällä ja näännyttämällä kuuden kuukauden ajan, kunnes Saksasta saapui käsky lopettaa kansanmurha. Ennen kansanmurhan alkua Namibiassa oli arviolta 75 000−90 000 hereroa, kun sen jälkeen heitä oli jäljellä enää 29 000.

Saksan keisarillinen armeija 
Rauhanajan keisarillinen armeija (Deutsches Heer) koostui tarkastusyksiköistä (Armee-Inspektion), Armeijakunnista (Armeekorps), divisioonista ja rykmenteistä. Sota aikana luotiin korkeamman komentotason armeijaryhmä Heeresgruppe.

Armeijan tarkastusyksiköt
I Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Danzigissa, josta tuli 8. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
II Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Berliinissä, josta tuli 3. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
III Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Hannoverissa, josta tuli 2. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
IV Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Münchenissä, josta tuli 6. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914. 
V Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Karlsruhessa, josta tuli 7. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
VI Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Stuttgartissa, josta tuli 4. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
VII Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Berliinissä, josta tuli 5. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
VIII Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Saarbrückenissä, josta tuli ensimmäinen armeijan päälle mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.

Saksan armeijan pääesikunta 1871–1919
Helmuth von Moltke 7. lokakuuta 1857 – 10. elokuuta 1888
Alfred von Waldersee 10. elokuuta 1888 – 7. helmikuuta 1891
Alfred von Schlieffen 7. helmikuuta 1891 – 1. tammikuuta 1906
Helmuth von Moltke nuorempi 1. tammikuuta 1906 – 14. syyskuuta 1914
Erich von Falkenhayn 14. syyskuuta 1914 – 29. elokuuta 1916
Paul von Hindenburg 29. elokuuta 1916 – 3. heinäkuuta 1919
Wilhelm Groener 3. heinäkuuta 1919 – 7. heinäkuuta 1919
Hans von Seeckt 7. heinäkuuta 1919 – 15. heinäkuuta 1919

Saksan keisarillinen laivasto

Saksan keisarillinen laivasto oli keisarillisen Saksan meripuolustuksesta vastannut puolustushaara vuodesta 1871 vuoteen 1919.

 aktiivilaivasto
 laivaston lippulaiva
 3 viirikköä, joissa kussakin 8 taistelulaivaa
 8 taisteluristeilijää
 18 kevyttä risteilijää
 reservi
 2 viirikköä, joissa kummassakin 8 taistelulaivaa
 2 panssariristeilijää
 12 kevyttä risteilijää
 meren takaiset alueet
 8 panssariristeilijää
 10 kevyttä risteilijää
 laivueet
 3 laivueen johtajaa
 108 torpedovenettä
 54 sukellusvenettä
 materiaalivarasto
 36 torpedovenettä
 18 sukellusvenettä
 1 laivueen johtaja

Taide ja kulttuuri 
1870–1880-luvulla oli Hans Makart erittäin suosittu taidemaalari. Hän oli virtuoosi historiallisten maalaustekniikoiden käytössä ja teokset olivat näyttäviä ja suurieleisiä. Niiden ostajakunta oli etupäässä uusrikkaita jotka halusivat näyttäviä taide-esineitä joilla osoittaa sosiaalinen nousu. Sama ostajakunta oli kiinnostunut myös muotokuvien maalauttamisesta ja veistättämisestä. Muotokuvamaalari ja -veistäjä Franz von Lenbach ja Reinhold Begas huomasivat pian olevansa täystyöllistettyjä. Sen sijaan Adolph von Menzel, joka maalasi paljon hienoja isänmaallisia historiamaalauksia ei saavuttanut omaa aikaansa kuvaavilla maalauksilla yleisön varauksetonta suosiota. Hän lisäsi erityisesti teollisuutta esittäviin maalauksiinsa synkkiä sävyjä.

Myös julkinen valta osti kuvataidetta. Kaupungintaloihin ostettiin historiamaalauksia ja hallitsijoiden muotokuvia. Maalaukset esittivät paikallishistoriaa tai Saksan yleistä historiaa ja keisareita liberaalien vapauksien turvaajina. 

Musiikkielämä itsenäistyi 1800-luvulla hovi- ja kirkkomusiikista. Konserit ja musiikkifestavaalit vetivät puoleensa kiinnostunutta yleisöä jolla oli varaa maksaa lipuista. Niistä tuli myös monelle keskiluokkaan kuuluvalle näyttäytymispaikkoja, joissa musiikista tuli toissijaista. Erityisen suosittuja olivat klassistiset ja romanttiset säveltäjät, jotka tekivät isänmaallisia teoksia. 

Aikansa musiikissa Richard Wagner oli poikkeus. Wagner suhtautui pessimistisesti edistysuskoon ja hänen musiikkinsa oli haaste konventionaaliselle musiikille. Hän uskoi, että hänen olisi tuotava esille todellinen Saksa eikä hänen mielestään pinnallista bismarcklaista tulkintaa siitä. Uraauurtavasta säveltäjästä Alban Bergistä ei tullut suuren yleisön suosikkia.

Kaupunkien keskustoihin rakennettiin juhlallisia monumentaalirakennuksia. 1870–1880-lukujen uusrikkaat rakennuttivat ylellisiä huviloita jotka kuvastivat varallisuutta ja individiualismia. Ne oli paljon ylellisempiä kuin aikaisemman sukupolven varakkaiden rakennuttamia. Suosituin tyyli oli uusrenessanssi. Muut aikakauden kertaustyylit, kuten uusbarokki, eivät saavuttaneet suosiota. 

1890-luvulla uusi tyyli, jugend eli art nouveau, haastoi kertaustyylit. Uusi tyyli tuli erityisen suosituksi Baijerissa. Myöhemmin merkittävä modernistinen arkkitehti Walter Gropius aloitteli tuolloin uraansa. 

Myös maalaustaiteessa alkoi uudistuminen. Dresdeniläiset taiteilijat muodostivat ryhmän Die Brücke. Siihen kuuluivat muiden muassa Erich Heckel ja Ernst Rudolf Kirchner. Münchenissä vaikutti ryhmä Der Blaue Reiter, jonka jäseniin kuului Wassily Kandinsky. Myös muissa suurissa kaupungeissa oli ryhmiä, jotka kiinnostuivat uudesta tavasta ilmaista asioita. Nämä ryhmät kyseenalaistivat keskiluokan taidemaun ja loivat pohjan modernille taiteelle. 

Teatteri tarjosi vaihtoehdon arkielämälle. Max Reinhardtin ohjaukset herättivät suurta huomiota.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Deutsches Kaiserreich

Seulonnan keskeiset artikkelit