Perustuslaillinen oikeistopuolue

Perustuslaillinen oikeistopuolue (, lyhenne POP) oli vuosina 1973–1992 toiminut suomalainen kaksikielinen oikeistopuolue. 

Lakitieteen lisensiaatti varatuomari Georg C. Ehrnrooth johti perustuslaillisia vuosina 1974–1992, ja puolue henkilöityi pitkälti häneen. Ehrnrooth oli 1970-luvun tunnetuimpia Urho Kekkosen politiikan vastustajia yhdessä Suomen Maaseudun Puolueen Veikko Vennamon, Ruotsalaisen Kansanpuolueen Victor Procopén ja Kansallisen Kokoomuksen Tuure Junnilan kanssa.

Puolue perustettiin nimellä Suomen Perustuslaillinen Kansanpuolue (SPK) (Finlands Konstitutionella Folkparti). Nimi vaihdettiin vuonna 1976 Perustuslailliseksi Kansanpuolueeksi (PKP) (Konstitutionella Folkpartiet) ja 1980 Perustuslailliseksi oikeistopuolueeksi. Puolueen jäseniä tai kannattajia kutsuttiin perustuslaillisiksi. Nimitystä ei tule sekoittaa sortokausien venäläistämistoimia vastustaneisiin perustuslaillisiin.

POP osallistui viimeisen kerran eduskuntavaaleihin vuonna 1991. Puolue jäi paikoitta ja se poistettiin puoluerekisteristä. Toukokuussa 1992 POP päätti lopettaa toimintansa puolueena. Järjestö kuitenkin jatkoi ”poliittis-aatteellis-isänmaallisena” yhdistyksenä, ja nimeksi vaihdettiin Perustuslaillinen Oikeisto. Yhdistys osallistui lokakuun kunnallisvaaleihin.

Vuonna 1983 POP:llä oli noin 3 000 jäsentä. Jäsenkunta oli keskittynyt pääkaupunkiseudulle ja ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Yksittäisistä kunnista puolueen kannatus oli suurinta Kauniaisissa, jossa se sai seitsemän prosenttia äänistä vuoden 1976 kunnallisvaaleissa. Puolueen pääasiallinen kannattajakunta koostui ruotsinkielisen yläluokan edustajista.

POP:n naisjärjestöä johtivat muun muassa Salme Katajavuori ja Marjatta Tuderus.

Perustaminen 

SPK:n kannattajakortteja alettiin kerätä keväällä 1973 ja järjestö merkittiin puoluerekisteriin lokakuussa 1973. Keskeisin henkilö hankkeen taustalla oli RKP:n kansanedustaja Georg C. Ehrnrooth, joka oli puolueensa oikeistosiiven () johtaja. Hän erosi RKP:stä vastalauseena presidentti Kekkosta myötäilleelle linjalle. Ehrnrooth oli yhdessä Victor Procopén kanssa kritisoinut puoluejohtaja Jan-Magnus Janssonia. Janssonin tarkoituksena oli pitää RKP hallituskelpoisena. Ehrnrooth näki RKP:n ja kokoomuksen tuen Kekkosen uudelleenvalinnalle 1973 merkiksi suomettuneisuudesta, eikä varsinkaan hyväksynyt sitä, että valinta suoritettiin poikkeus­lailla. Ennen kaikkea Ehrnrooth piti asiaa perustuslaillisena periaatekysymyksenä, jossa valtiosääntö sivuutettiin ja kansalaiset sysättiin syrjään.

Neuvotteluihin SPK:n muodostamisesta osallistui 5–6 kokoomuksen kansanedustajaa. Mukaan hankkeeseen meni kuitenkin lopulta vain Salme Katajavuori. Katajavuori palasi kokoomukseen muutaman vuoden jälkeen.

Aatemaailma 

Puolue piti ideologisina perusarvoinaan kotia, uskontoa ja isänmaata.

Puolue korosti toiminnassaan perustuslaillisuutta, isänmaallisuutta, ja antikommunismia sekä Kekkos-vastaisuutta. Myös kristillisyydellä oli tärkeä asema Ehrnroothin ja puolueen aatemaailmassa. Vahvassa konsensusilmapiirissä perustuslailliset olivat valtakunnan toisinajattelijapuolue. Äärivasemmisto leimasi Ehrnroothin "äärioikeistolaiseksi" ja "fasistiseksi". 1970- ja 1980-luvuilla puolue vaati äärivasemmiston vallan kaventamista, kansanvallan ja perustuslaillisuuden lisäämistä sekä ulkopolitiikan muuttamista isänmaallisempaan suuntaan. Puolue vaati myös sosiaalista hyvinvointia, parlamentarismia ja vapaampaa keskustelua Suomen ulkopolitiikasta. Kekkos-vastaisuus oli suurin syy leimaamiseen.

POP tuki 1980-luvulla afganistanilaisten taistelua Neuvostoliiton miehitystä vastaan. Afgaanikapinallisia osallistui POP:n vuoden 1986 puoluekokoukseen.

POP vaati Suomen liittymistä EY:hyn ensimmäisenä Suomen puolueista vuonna 1988.

Eduskuntaryhmä 

Puolueella oli oma eduskuntaryhmänsä vuosina 1973–1979 ja 1983–1987. Ryhmään kuului enimmillään kaksi edustajaa vuosina 1973–1975, kun siihen liittyi Ehrnroothin lisäksi Salme Katajavuori kokoomuksesta, 1977–1979, kun kokoomuksen Kullervo Rainio siirtyi perustuslaillisiin, ja 1986–1987, kun Ulla Bogdanoff (tuolloin Lehtinen) loikkasi SMP:stä.

 lastentarhanopettaja Ulla Bogdanoff 1986–1987
 varatuomari Georg C. Ehrnrooth 1973–1979, 1983–1987
 varanotaari Salme Katajavuori 1973–1975
 professori Kullervo Rainio 1978–1979

Sosialidemokraatteja eduskunnassa vuosina 1948–1951 edustanut Toivo Pyörtänö johti POP:n Pohjois-Hämeen piirijärjestöä.

Perustuslain päivä 
1970-1980-luvuilla puolueen suurimpia juhlapäiviä oli 17. heinäkuuta vietettävä Perustuslain päivä. 17. heinäkuuta 1919 vahvistettiin Suomen tasavaltainen hallitusmuoto. Myöhemmin päivää vietettiin virallisesti Kalevi Sorsan aloitteesta 1992 nimellä Kansanvallan päivä. Päivä oli vuoden 1994 kalenterissakin, mutta sitä ei ole enää vietetty kuin satunnaisesti.

Johto

Puheenjohtajat
Ilpo Järvinen 1973–1974
Georg C. Ehrnrooth 1974–1992
Erkki Enberg 1992–1993
Tapio Väisänen 1993–?

Puoluesihteerit
Kari Räisänen 1974–1978
Peter Kankkonen 1978–?
Panu Toivonen 1982–1990
Ulla Bogdanoff 1990–?

Varapuheenjohtajat
Kullervo Rainio 1978–1980
Markku Pietikäinen (1.) 1986–?
Tuula Heiman (2.) 1986–?
Matti Järviharju 1988–?
Pentti Taavitsainen 1990–?

Vaalit

Kunnallisvaalit

Kunnallisvaaleissa perustuslailliset asettivat ehdokkaita parhaimmillaan 52 kunnassa (1976). Paikkakunnat ja ehdokkaat vähenivät tasaisesti seuraavissa vaaleissa ja vuonna 1988 puolueella oli oma lista enää viidessä kunnassa. Puolue sai jokaisissa vaaleissa yli puolet äänistään Helsingistä, jonka kaupunginvaltuustoon nousi puheenjohtaja Ehrnroothin suosion myötä muitakin puolueen edustajia. Ehrnrooth valittiin valtuustoon vielä vaaleissa 1992 Perustuslaillisen Oikeiston yhteislistalta. Helsingin lisäksi perustuslaillisia valittiin Espoon (1976–1984), Kauhajoen (1976–1980), Kauniaisten (1976–1988), Kirkkonummen (1976–1980), Kristiinankaupungin (1976–1980), Närpiön (1976–1988), Pedersören kunnan (1976–1988) ja Sipoon (1976–1984) valtuustoihin.

Presidentinvaalit 

Vuoden 1978 presidentinvaaleissa puolueen ehdokkaana oli sosialidemokraatti Ahti M. Salonen. Salonen erotettiin SDP:stä ehdokkuutensa vuoksi. Salonen suostui perustuslaillisten ehdokkaaksi, koska hän arvosteli presidentti Kekkosen politiikkaa ja SDP tuki Kekkosta. PKP sai vaaleissa 6 valitsijamiestä ja 82 478 ääntä (3,4 %).

Vuoden 1982 presidentinvaaleissa POP asettui tukemaan SDP:n Mauno Koivistoa, minkä Koivisto itse koki varsin kiusalliseksi. Koiviston suostumusta POP:n ehdokkaaksi ei kysytty. Sosialismin vastustamisella maineensa hankkineen puolueen asettuminen sosialidemokraattisen puolueen ehdokkaan taakse herätti myös yleistä ihmetystä. Puolueen tarkoituksena olikin torjua ns. mustana hevosena pidetty Ahti Karjalainen.  POP:n sisällä ei oltu kuitenkaan yksimielisiä asettumisesta Koiviston taakse; esimerkiksi Ahti M. Salonen hyökkäsi Hufvudstadsbladetille vaalien edellä antamassaan haastattelussa rajusti Koivistoa vastaan luonnehtien tätä "marxilaiseksi sosialistiksi".  POP sai näissä vaaleissa 9 532 ääntä (0,2 %), mutta ei yhtään valitsijamiestä.

Ylioppilaskuntien vaalit 

Perustuslaillisen Kansanpuolueen kannatus ruotsinkielisten opiskelijoiden keskuudessa oli laajaa. Muun muassa Åbo Akademis Studentkårin vaaleissa perustuslaillisten kannatus oli 1970- ja 1980-luvun vaihteessa neljänneksen luokkaa. Valtakunnallisesti perustuslailliset opiskelijat saivat vuosina 1973–1981 0,5–3,3 prosenttia äänistä ja parhaimmillaan 26 edustajaa vuonna 1979.

Lähteet

Aiheesta muualla
Puolueen ohjelmat Puolueen ohjelma. Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto.

Suomen entiset puolueet
Antikommunismi