Jan Vapaavuori

Jan Pellervo Vapaavuori (s. 3. huhtikuuta 1965 Helsinki) on suomalainen poliitikko, joka toimi Helsingin pormestarina vuosina 2017–2021. Hän oli kokoomuksen kansanedustaja vuosina 2003–2015 ja Kataisen ja Stubbin hallituksen elinkeinoministeri vuosina 2012–2015. Vuosina 2007–2011 Vapaavuori toimi asuntoministerinä Vanhasen ja Kiviniemen hallituksissa sekä ministerinä ulkoasiainministeriössä (virkanimeltään pohjoismainen yhteistyöministeri).

Syyskuusta 2015 kevääseen 2017 Vapaavuori toimi Euroopan investointipankin varapääjohtajana.

Vapaavuori oli Kokoomuksen ehdokas Helsingin pormestariksi vuoden 2017 kuntavaaleissa. Hän sai historian suurimman äänimäärän, 29 745 henkilökohtaista ääntä.

Vapaavuori valittiin vuonna 2020 Timo Ritakallion seuraajaksi Suomen Olympiakomitean puheenjohtajaksi.

Koulutus ja varhainen ura 
Vapaavuori valmistui ylioppilaaksi Pohjois-Helsingin lukiosta vuonna 1984. Hänen yleisarvosanansa oli laudatur. Vuonna 1989 Vapaavuori valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta. Hän on opiskellut myös kansantalouden ja laskentatoimen perusopintoja Svenska handelshögskolanissa ja suorittanut oikeustieteen jatko-opintoja Helsingissä, Uppsalassa ja Haagissa.

Vuosina 1987–1991 Vapaavuori oli Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan (HYY) edustajiston jäsen ja vuosina 1990–1995 Suomen ylioppilaskuntien liiton liittokokouksen vastaava puheenjohtaja.

Valmistumisensa jälkeen Vapaavuori toimi vuosina 1990–1991 vertailevan oikeustieteen vs. assistenttina Helsingin yliopistossa ja vuosina 1991–1992 Kansainvälisen talousoikeuden instituutin tutkijana.

Poliittinen ura 
Vapaavuori aloitti poliittisen uransa vuonna 1992 Ben Zyskowiczin rekrytoitua hänet kokoomuksen eduskuntaryhmän tiedotussihteeriksi. Hän toimi kolmen eri ministerin erityisavustajana kolmessa hallituksessa. Vuosina 1993–1995 hän avusti ulkomaankauppaministeri Pertti Salolaista, vuonna 1995 oikeusministeri Sauli Niinistöä ja vuosina 1999–2001 ulkomaankauppaministeri Kimmo Sasia. Vapaavuori jätti tehtävät Niinistön avustajana nuoruuden rikostuomioidensa tultua esiin mediassa ja toimi vuodet 1995–1999 kokoomuksen kansainvälisten asioiden sihteerinä. Maaliskuussa 2001 hän siirtyi kesken vaalikauden urheilumarkkinointiyhtiö Track & Field Finland Oy:n toimitusjohtajaksi. Hän toimi tehtävässä vuoteen 2003, jolloin tuli toisella yrittämällä valituksi eduskuntaan.

Kunnallispolitiikka
Vapaavuori valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon vuoden 1996 kunnallisvaaleissa. Hän oli vuosina 1997–2000 liikuntalautakunnan puheenjohtaja, 2001–2005 kaupunginhallituksen jäsen ja 2005–2007 kaupunginhallituksen puheenjohtaja asuntoministeriksi valintaansa saakka. Vuodet 2003–2005 hän oli myös kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtaja.

Vapaavuori oli vuoden 2017 kuntavaaleissa koko maan suurin ääniharava

Kansanedustaja 
Ensimmäisen kerran Vapaavuori oli ehdolla eduskuntaan vuoden 1995 vaaleissa Helsingin vaalipiiristä, muttei tullut valituksi. Vuoden 2003 vaaleissa hänet valittiin kansanedustajaksi 4 657 äänellä. Helmikuussa 2006 hänestä tuli kokoomuksen eduskuntaryhmän varapuheenjohtaja.

Vapaavuori valittiin uudelleen vuoden 2007 eduskuntavaaleissa. Vuoden 2007 eduskuntavaalitutkimuksen mukaan hän oli vuonna 2007 valituista kansanedustajista mielipiteiltään oikeistolaisin. Hän on  arvoliberaali ja on kertonut kannattavansa esimerkiksi tasa-arvoista avioliittolakia.

Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Vapaavuori sai Helsingin vaalipiirissä neljänneksi eniten ääniä (11 203). Hänet valittiin kesäkuussa 2011 Pekka Ravin seuraajaksi kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Vapaavuori toimi myös valtion liikuntaneuvoston puheenjohtajana vuosina 2011–2012.

Asuntoministerinä 2007–2011
Kevään 2007 vaalien jälkeen Vapaavuoresta tuli Vanhasen toisen hallituksen asuntoministeri. Hän jatkoi tehtävässä myös Kiviniemen hallituksessa vuoteen 2011.

Asuntoministerinä Vapaavuori vastusti muun muassa Vihtiin suunniteltua Ideaparkia ja pyrki pitkäaikaisasunnottomuuden poistamiseen. Hänen kaudellaan laadittiin muun muassa asunnottomuuden vähentämisohjelma ja pyrittiin lisäämään asuntojen tuotantoa. Helsingissä Vapaavuori kannatti uusien kerrostaloasuntojen 75 keskiarvoneliömetrin rakennusmääräyksestä luopumista, koska se johtaa asuntojen liian vähäiseen rakentamiseen ja hintojen nousuun, mikä puolestaan koskee erityisesti pienissä asunnoissa asuvia vuokra-asujia.

Rakennusalaa Vapaavuori kannusti sopimaan energiatehokkaille taloille yksiselitteiset ja helposti ymmärrettävät termit, jotka auttaisivat myös tavallista rakentajaa valintojen teossa.

Elinkeinoministerinä 2012–2015
Marraskuussa 2012 Vapaavuoresta tuli Kataisen hallituksen elinkeinoministeri Jyri Häkämiehen siirryttyä Elinkeinoelämän keskusliiton toimitusjohtajaksi. Elinkeinoministerinä Vapaavuori vastusti yritystukien poistamista ja tukenut teollisuusyrityksiä energia-asioissa.

Huhtikuussa 2014 Vapaavuori ilmoitti tavoittelevansa kokoomuksen puheenjohtajan ja samalla käytännössä pääministerin paikkaa kesän puoluekokouksessa Jyrki Kataisen luopuessa tehtävästä. MTV Uutisten kokoomuksen piirihallituksen jäsenille teettämän kyselyn mukaan Vapaavuoren kannatus seuraavaksi puheenjohtajaksi oli korkeinta 25 prosentin osuudella. Kokoomuksen eduskuntaryhmästä Vapaavuoren puheenjohtajuutta kannatti ainakin kymmenen kansanedustajaa, muiden muassa Ben Zyskowicz, Sari Sarkomaa ja Sampsa Kataja. Vapaavuori kuitenkin putosi kisasta puheenjohtajavaalin ensimmäisellä kierroksella häviten Paula Risikolle ja Alexander Stubbille.

Vapaavuoren ollessa elinkeinoministeri käsiteltävinä ovat olleet muun muassa STX:n Turun telakka, Fennovoiman ja TVO:n ydinvoimaloiden periaatepäätökset sekä Talvivaaran kaivoksen ongelmat ja konkurssi.

Ministerin toimien jälkeen Helsingin pormestariksi 
Helmikuussa 2015 Vapaavuori nimitettiin Suomen ehdokkaaksi Euroopan investointipankin hallitukseen. Vapaavuori on työskennellyt syyskuusta 2015 kesäkuuhun 2017 Euroopan investointipankin varapääjohtajana Luxemburgissa.

17. maaliskuuta 2016 julkaistiin Vapaavuoren kirjoittama kirja Puoliholtiton Suomi (Otava). Kyseessä ei ole varsinainen muistelmateos, vaan se tarjoaa "näkemyksen Suomen luisumisesta talouden kärkikaartista keskikastiin".

Kesäkuusta 2017 lähtien Vapaavuori on toiminut Helsingin ensimmäisenä pormestarina. Vapaavuori marssi Helsinki Pride -kulkueessa kesäkuussa 2018 ja halusi esimerkillään viestittää ihmisille yhdenvertaisuusasioiden tärkeydestä.

Marraskuussa 2020 Vapaavuori kertoi, ettei asetu ehdolle kevään 2021 kuntavaaleissa, eikä näin ollen hae jatkokautta Helsingin pormestarina.

Vapaavuori valittiin marraskuussa 2020 seuraavaksi neljäksi vuodeksi Suomen Olympiakomitean uudeksi puheenjohtajaksi. Hän voitti johtamisen konsultti Susanna Rahkamon toisella kierroksella äänestyksessä Olympiakomitean syyskokouksessa Vantaalla äänin 79–54. Muut ehdokkaat olivat kansanedustajat Ilkka Kanerva ja Sari Multala. Ensimmäisellä kierroksella Vapaavuori sai 47 ääntä, Rahkamo 46, Kanerva 30, ja Multala 10. Vapaavuori seuraa tehtävässä Timo Ritakalliota, joka hoiti pestiä neljän vuoden ajan.

Toukokuussa 2021 Vapaavuori kertoi aloittavansa elokuun lopussa 2021 työn tanskalaisen kiinteistösijoittaja NREP:n osa-aikaisena kaupunkikehityksen neuvonantajana.

Vaalimenestys

Yksityiselämä 
Vapaavuori syntyi keskiluokkaiseen kaksikieliseen perheeseen. Hänen isänsä on varatuomari Panu Vapaavuori ja äiti ruotsalainen kotitalousopettaja Gun Vapaavuori (o.s. Carlson). Hänellä on nuorempi veli, joka on myös juristi. Perhe asui ensin Helsingin Tehtaankadulla, myöhemmin Konalassa ja lopulta Puistolassa. Vapaavuoren isänisä oli päätoimittaja Niilo Vapaavuori. Vapaavuori on ollut vuodesta 2005 naimisissa eläinlääketieteen tohtori Outi Vapaavuoren kanssa.

Varusmiespalveluksen Vapaavuori suoritti Rannikkojääkärikoulussa 1984–1985. Sotilasarvoltaan hän on kapteeni (2008).

Vapaavuori harrastaa monenlaista liikuntaa; hän on juossut useita maratoneja.  Nuorempana Vapaavuori harrasti karatea.

Rikostuomiot

Vapaavuori tuomittiin 17-vuotiaana pahoinpitelystä kuukaudeksi ja 15 päiväksi ehdolliseen vankeuteen vuonna 1982. Vuonna 1984 Vapaavuori tuomittiin sakkoihin osallisuudesta varkauteen. Vuonna 2001 hänet tuomittiin rattijuopumuksesta 11 430 markan sakkoihin ja ajokieltoon.

Kunnianosoituksia 

  Valkoisen ruusun ritarikunta (Suomi, 2021)

Julkaisut

Lähteet

Aiheesta muualla 

 
 Jan Vapaavuoren kotisivut

Kansanedustajat
Kansallisen Kokoomuksen poliitikot
Suomen elinkeinoministerit
Helsingin pormestarit ja kaupunginjohtajat
Helsingin kaupunginvaltuutetut
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset juristit
Suomalaiset urheiluvaikuttajat
Vuonna 1965 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit
Erityisavustajat