Heike Kamerlingh Onnes

Heike Kamerlingh Onnes (21. syyskuuta 1853 Groningen – 21. helmikuuta 1926) oli alankomaalainen kokeellinen fyysikko. Hän tutki materiaalien matalan lämpötilan ilmiöitä lähellä absoluuttista nollapistettä ja menetelmiä, joilla jäähdyttää aine niin kylmäksi. Kamerlingh Onnesia pidetään suprajohtavuuden löytäjänä.

Nuoruus ja perhe 

Kamerlingh Onnesin vanhemmat olivat tiilitehtaan omistaja Harm Kamerlingh Onnes ja Anna Gerdina Coers Arnhemista. Hän aloitti opiskelut Groningenin yliopistossa vuonna 1870 ja jatkoi opintojaan Heidelbergin yliopistossa vuosina 1871–1873 Robert Bunsenin ja Gustav Kirchhoffin oppilaana. Palattuaan Groningeniin Kamerlingh Onnes suoritti filosofian maisteria vastaavan tutkinnon 1878 ja sai tohtorin arvon 1879.

Kamerlingh Onnes meni naimisiin 1887 Maria Adriana Wilhelmina Elisabeth Bijleveldin kanssa ja perheeseen syntyi yksi poika.

Ura 

Kamerlingh Onnes julkaisi 1881 artikkelin Algemeene theorie der vloeistoffen (Yleinen teoria nesteistä), mikä oli alku hänen uralleen matalissa lämpötiloissa olevien materiaalien tutkijana. Vuonna 1882 hänet nimitettiin kokeellisen fysiikan ja meteorologian professoriksi Leidenin yliopistoon. Hänen mottonsa oli Door meten tot weten (vapaasti käännettynä tietoa saadaan mittauksilla), mikä kuvasti hänen arvostustaan kvantitatiivisia mittauksia kohtaan.

Järjesteltyään uudelleen fysiikan laboratorion nimityksensä jälkeen, hän ryhtyi kokeellisesti todentamaan Hendrik Lorentzin ja Johannes Diderik van der Waalsin teorioita. Hän rakensi matalan lämpötilan tutkimuksiin soveltuvan laboratorion, jossa tehtyjen tutkimusten ensimmäinen huippuhetki oli vuonna 1908 heliumin nesteyttäminen kryostaateilla.

Myöhemmin laboratoriossa tutkittiin muun muassa radioaktiivisuutta, fluoresenssia, fosforesenssia sekä optisia, magneettisia ja sähköön liittyviä ilmiöitä kuten Hallin ilmiötä. Vuonna 1911 Kamerlingh Onnes löysi elementaalisten metallien suprajohtavuuden tutkiessaan niitä matalissa lämpötiloissa. Toisin kuin esimerkiksi William Thomson, hän uskoi, että johteiden resistanssi pienenisi tasaisesti lämpötilan aletessa. Lämpötilan laskiessa alle 4,2 K elohopean resistanssi kuitenkin katosi kokonaan. Hän kuvasi ilmiötä sanalla suprajohtavuus (engl. supraconductivity) ja omaksui vasta myöhemmin nykyään englannin kieleen jääneen nimityksen superconductivity.

Näistä matalan lämpötilan tutkimuksista (erityisesti heliumin nesteyttämisestä) hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1913.

Lähteet

Aiheesta muualla

Biografia Nobel-säätiön sivuilla. 

Alankomaalaiset fyysikot
Nobelin fysiikanpalkinnon saajat
Vuonna 1853 syntyneet
Vuonna 1926 kuolleet