François Villon

François Villon, (s. 1431 tai 1432 Pariisissa, kuollut 1463) oli ranskalainen runoilija keskiajan lopulla. Hän lienee ollut aikansa tunnetuin ranskalainen kirjailija. Romantikot pitivät häntä ”kirottujen runoilijoiden” (poètes maudits) edeltäjänä.

Elämäkerta

Tapahtumat
Ainoat nykyaikaan säilyneet Villoniin liittyvät tiedot ovat kuusi hallinnollista asiakirjaa, jotka liittyvät hänen oikeudenkäyntiinsä, sekä hänen omat kirjoituksensa. On syytä tehdä ero todellisen tiedon ja tarinoiden välillä. Villon loi pohjaa itsestään kerrottavalle legendalle asettaessaan teoksissaan itsensä esille.

Nuoruus
François Villon syntyi isättömänä vuonna 1431 tai 1432, ja hänet luovutettiin toistaiseksi tuntemattomasta syystä ”enemmän kuin isänsä”, Saint-Benoît-le-Bétournén kaniikin ja kappalaisen Guillaume Villonin kasvatettavaksi. 

Villon lähetettiin opiskelemaan vapaiden tieteiden tiedekuntaan Pariisin yliopistoon, ja  lopullisena tavoitteena oli papiksi valmistuminen. Vuonna 1452 hän suoritti maisterin tutkinnon Sorbonnen yliopistossa. Yliopistossa oli tuolloin voimakasta liikehdintää, ja useat tutkinnon suorittaneet, joita oli liian paljon, elivät kurjuudessa. 

Vuosina 1451–1453 opiskelijalevottomuudet lisääntyivät. Yliopistossa oli yhteenottoja poliisin kanssa, ja niiden syynä oli etenkin ristiriita yliopiston ja kuninkaan välillä. Seurauksena oli luentojen peruuttaminen vuosina 1453–1455. Luentojen lopettamisen yllykkeenä oli professoreiden pitkään jatkunut lakko. Villon ei enää jatkanut opintojaan vaan lähti kohden seikkailuja. Hän käsitteli myöhemmin tätä tapahtumaa pahoitellen runossaan Testamentti (Testament):
Mais quoy! je fuyoië l'escolle
Comme fait le mauvaiz enffant
En escripvant cette parolle
A peu que le cueur ne me fent..

Siitä eteenpäin Villonin elämä on lähes pelkästään nälän, väkivallan ja epidemioiden kiusaamaa elämää satavuotisen sodan päättymisen jälkeisinä vuosina.

Ensimmäiset runot ja rötökset

Vuonna 1455 runoilija sekaantui tappelunnujakkaan ja vahingoitti pappi Philippe Sermoisea vakavasti kainaloon. Kyseessä saattoi olla kilpakosija tai rappiolla oleva toinen pappi. Villon hoidatti itseään parturilla, ja joutui poistumaan Pariisista. Villonin papillisen aseman sekä aiemman rikkeettömän menneisyyden tähden Sermoise antoi hänelle kuolinvuoteellaan anteeksi. Villon sai anteeksiantokirjeen tammikuussa 1456. Saman vuoden jouluyönä hän osallistui murtovarkauteen Navarran collègessa.

Villon joutui taas poistumaan Pariisista, joka oli muuttunut hänelle entistä epämiellyttävämmäksi paikaksi asua ja oleilla. Hänen ystävänsä Guy Tabarie oli ryhtynyt liian suulaaksi ja pidätettäessä vuonna 1458 ja kidutuksen uhan alaisena tunnustanut varkaudet ja syyttänyt niistä Villonia. Ennen pakoaan Villon kuitenkin kirjoitti Le Lais -runoelman vuoden 1457 ensimmäisten kuukausien aikana. Hän tarkoitti sen jäähyväislahjaksi ystävilleen ja ilmoitti siinä halunsa mennä Angersin kaupunkiin. Tämän tiedon Guy Tabarie vahvisti poliiseille ja täydensi ilmoitustaan, että Villon suunnitteli katumusmatkaa munkkisukulaisensa luokse. 

Tässä vaiheessa Villon katoaa, eikä tiedetä pääsikö hän perille Angersiin. Tiedossa on ainoastaan, että hän jatkoi matkustelua Loiren laaksossa.

Orléansin Kaarlen hovissa

François Villon ilmaantui esiin Bloisn kaupungissa suunnilleen joulukuussa 1457 Orléansin herttuan Kaarlen hovissa. Kaarle oli itsekin runoilijana kunnostautunut ruhtinas, ja hän oli tulevan kuningas Ludvig XII:n isä. Käsikirjoituksessa, johon Villon kyhäili omia runojaan ja myös hovimiesten aikaansaannoksia, on kolme Villonin itsensä ja vieläpä todennäköisesti omakätisesti allekirjoittamaa runoa. Pisin näistä runoista "Épître à Marie d'Orléans" on runoiltu Marie d’Orélansin syntymän johdosta 19. joulukuuta 1457, hän oli Orléansin Kaarlen ja Marie de Clévesin tytär. Tämä käsikirjoitus sisältää myös muiden joukossa runon ”Ballade des contradictions”, joka on usein nimeltään myös ”Concours de Blois”, koska siitä on kyse kolmannesta kaikkiaan kymmenestä balladista, jotka ovat runoilijoiden tekemiä ja alkavat Orléansin Kaarlen säkeellä: ”Je meurs de soif en couste la fontaine” ('Kuolen janoon kaivon äärellä').

Viimeisin Villonin lisäys Orléansin Kaarlen käsikirjoitukseen on runo ”Ballade franco-latine”, joka on valmistunut keskellä runokilpailua ja heti ”Concours de Blois” runon jälkeen. Kyseessä on kahden kaksikielisen runon kompositio, dialogi itsensä Orléansin Kaarlen ja tämän suosikin Fredet’n välillä. ”Ballade franco-latine”, kuten professori Gert Pinkernell osoittaa, on asioiden suorasanainen selvittely Fredet’n kanssa. Villon on saanut nuhteita Kaarlelta, ja eräs hänen hovipojistaan, jota tosin ei nimetä,  syyttää häntä valheista ja nousukasmaisuudesta. Villon jättää herttuan Boissa sijaitsevan hovin, todennäköisesti melko pian tämän tapahtuman jälkeen.

Loka-marraskuussa 1458 Villon yrittää epätoivoisesti solmia yhteyden entiseen, lyhytaikaiseen mesenaattiinsa käyttäen hyväkseen herttuan matkaa Vendômeen, jossa hänen tulee osallistua vävynsä Alençonin Jean II petosoikeudenkäyntiin. Villon kirjoittaa tällöin Kaarlelle runot "Ballade des proverbes" sekä "Ballade des menus propos", mutta tuloksetta. Häntä ei enää oteta vastaan ruhtinaan hovissa.

Teokset
Suurin osa teksteistä löytyy ranskankielisestä Wikiaineistosta

 Ballade des contre vérités (1455 ?–1456 ?, Pariisi)
 Le Lais (1457, Pariisi)
 Épître à Marie d'Orléans (alkuvuonna 1458, Blois)
 Double ballade (alkuvuonna 1458, Blois)
 Ballade des contradictions (alkuvuonna 1458, Blois)
 Ballade franco-latine (alkuvuonna 1458, Blois)
 Ballade des proverbes (loka-marraskuu 1458, Vendôme)
 Ballade des menus propos (loka-marraskuu 1458, Vendôme) 
 Épître à ses amis (kesä 1461, Meung-sur-Loire)
 Débat du cuer et du corps de Villon (kesä 1461, Meung-sur-Loire)
 Ballade contre les ennemis de la France (loppuvuosi 1461, Meung-sur-Loire)
 Requeste au prince (loppuvuosi 1461, Meung-sur-Loire)
 Le Testament (1461). Johon sisältyvät:
 Ballade des dames du temps jadis
 Ballade des seigneurs du temps jadis
 Ballade en vieux langage françois
 Les regrets de la belle Heaulmiere
 Ballade de la belle haumière aux filles de joie
 Double ballade sur le mesme propos
 Ballade pour prier Nostre Dame
 Ballade à s'amie
 Lay ou rondeau
 Ballade pour Jean Cotart
 Ballade pour Robert d'Estouteville
 Ballade des langues ennuieuses
 Les Contredits de Franc Gontier
 Ballade des femmes de Paris
 Ballade de la Grosse Margot
 Belle leçon aux enfants perdus
 Ballade de bonne doctrine
 Rondeau ou bergeronnette
 Épitaphe
 Ballade de conclusion
 Ballade de bon conseil (1462, Pariisi)
 Ballade de Fortune (1462, Pariisi)
 Ballades en jargon (1462, Pariisi)
 Ballade des pendus (loppuvuodesta 1462, Pariisi)
 Quatrain (loppuvuodesta 1462, Pariisi)
 Louanges à la cour (tammikuu 1463, Pariisi)
 Question au clerc du guichet (tammikuur 1463, Pariisi)

Lähteet

Kirjallisuutta 

 
 

Ranskalaiset runoilijat
Keskiajan kirjailijat
Ranskalaiset kadonneet henkilöt
1430-luvulla syntyneet
Kuolinvuosi tuntematon
Seulonnan keskeiset artikkelit