Mänty

Mänty eli metsämänty (Pinus sylvestris) on mäntyjen (Pinus) sukuun kuuluva havupuu, joka kasvaa luonnonvaraisena Euraasiassa. Suomessa yli puolet metsistä on mäntyvaltaisia. 

Männystä käytettyjä nimityksiä suomen kielessä ovat myös länsimurteissa käytetty honka ja itämurteissa käytetty petäjä. Honka tarkoitti vanhan kansan kielessä tarkemmin vanhaa pystyyn kuivunutta mäntyä ja petäjä suureksi kasvanutta mäntyä. Ainakin Pohjois-Suomessa vanhasta, kasvunsa lopettaneesta männystä käytetään nimitystä aihki. Kuollut vanha mänty on kelo. Sekä Mänty, Honka että Petäjä ovat sellaisenaankin Suomessa käytössä olevia sukunimiä, mikä kuvaa puulajin arvostusta maassa.

Ulkonäkö ja koko 
Mänty on ikivihreä puu, jonka neulaset pysyvät puussa yleensä 3–5 vuotta. Vanhin neulasvuosikerta varisee pois puusta syksyllä. Litteät, harmahtavanvihreät neulaset ovat pareittain kääpiöversoissa ja ne ovat 3–7 cm mittaisia. Ne ovat männyn lehtiä, joiden tehtävänä on yhteyttäminen aurinkoenergian avulla; tarkemmin katsottuna ne ovat kääpiömäisiä oksia. Männyllä ne elävät keskimäärin kolmisen vuotta. Mänty kasvaa 15–30 metriä korkeaksi, harvoin 40-metriseksi. Karuilla seuduilla se jää usein huomattavasti matalammaksi. Mänty elää tavallisesti 200–300-vuotiaaksi, mutta yli 600-vuotiaita yksilöitä tunnetaan. Suomen tiettävästi vanhin mänty on iältään noin 780 vuotta ja pisin 42-metrinen. Suomen paksuimman männyn ympärysmitta on 496 cm. Onpa kerrottu Helsingfors Dagbladetissa 1880 Oulaisissa Pyhäjoen rannalla kaadetusta männystä, jossa oli 1024 vuosirengasta. 

Mänty on tuulipölytteinen ja paljassiemeninen. Männyn kukinta-aika sijoittuu touko-heinäkuuhun ja sen hedekukintojen siitepöly on keltaista ja värjää paikoin tilapäisesti vesiä. Männynpölystä ei kuitenkaan ole runsaanakaan merkittävää terveyshaittaa ihmiselle, koska se ei ole läheskään yhtä herkästi allergiaa aiheuttavaa kuin esimerkiksi koivun ja sen sukuisten puiden siitepöly. Emikukinnot ovat aluksi vihreät, ruskeiksi kävyiksi muuttuvat. Männyn taimella on yleensä kuusi sirkkalehteä.  

Männyn kromosomiluku on 2n=2x=24.

Männyn kävyt ovat kartiomaisia, lyhyitä ja melko pieniä. Kävyn ja siemenen kehitys kestää kaksi tai kolme kesää. Toisin kuin kuusi, mänty kukkii ja tuottaa käpyjä useimpina vuosina. Männynkäpyjä käyttää ravinnokseen erityisesti isokäpylintu, mutta myös tikat ja oravat voivat käyttää niitä; maahan pudonneita toki myös muut jyrsijät. Toisinaan pudonneilla ja osin maatuneilla männynkävyilla saattaa esiintyä käpysientäkin (Baeospora myosura), vaikka se yleensä suosiikin metsäkuusen käpyjä.

Yksittäisellä männyllä voi olla miljardeja soluja  
. Rungon solukko muodostuu pitkittäisistä enimmäkseen kuolleista mutta toimivista putkisoluista, jotka imevät kapillaari-imulla – ja sen ohella molekyylien välisen pintajännityksen ynnä puun vesipatsasta ylläpitävän kehittyneen solurakenteen avulla – maasta vettä ja liuenneita ravinteita, vaakasuuntaisista vahvikkeellisista putkisoluista ja puutumattomista tylppysoluista, jotka muun muassa kuljettavat ravinteita ja yhteytämistuotteita juuristolle. Näiden välissä kulkee pihkatiehyitä. Havupuiden tapaan männyllä ei ole erillistä tukisolukkoa, vaan tehtävää hoitavat putkisolut eli trakeidit. Runko kasvaa paksuutta, mutta pituuskasvu tapahtuu latvassa. Männynneulasten aiheet ovat jo heinäkuussa muodostuvassa silmussa, joten heinäkuu määrää pitkälti vuotuisen neulaskasvun. Tässä mänty eroaa kuusesta mutta etenkin lehtipuista.  

Männyllä on voimakkaat juuret, jotka pureutuvat syvälle maahan. Isolla männyllä on paksu, suoraan alaspäin työntyvä pääjuuri. Arvellaan, että mikäli pääjuuri vahingoittuu esimerkiksi istutuksen yhteydessä, mänty jää kitukasvuiseksi. Lehtipuut ja kuuset kaatuvat myrskyssä metsässä mäntyä herkemmin juuriston pinnallisuuden vuoksi; mänty voi vastaavasti katketa paalujuuren ansiosta etenkin, jos puu on männynkäävän lahottama.  

Vanhoissa, vähintään 150 vuoden ikäisissä männyissä on kilpikonnankuvioinen paksu kaarna eli niin sanottu kilpikaarna, joka suojaa puuta metsäpaloilta, mutta joka puuttuu istutuspuuna kilpailevalta amerikkalaisperäiseltä kontortamännyltä. Männyn kaarnassa voi näkyä metsäpalojen aiheuttamia haavautumia eli palokoroja. Salamanisku voi tappaa nuorempia mäntyjä ryhmittäinkin.

Levinneisyys ja kasvupaikat 
Männyn levinneisyysalue ulottuu Espanjasta Keski-Euroopan kautta Fennoskandiaan ja itäiseen Siperiaan. Se on ollut aiemmin tavallinen myös Britteinsaarilla, mutta liikahakkuiden takia jäljellä on enää hajanaisia alkuperäisesiintymiä Skotlannissa. Sen luontainen eteläinen levinneisyysraja kulkee Bosnian kautta Galitsiaan, josta Harkovan kautta Orenburgin seuduille ja Etelä-Siperiaan. Mänty on karujen olosuhteiden puu, joka kestää kylmää, kuivuutta ja ravinteiden niukkuutta, mutta valokasvina edellyttää paljon valoa. Se on koivujenn ohella jääkauden ensimmäinen puuston pioneerilaji, joka on kasvanut Suomen alueella jääkauden jälkeen. Levinneisyysalueen pohjoisosissa mänty kasvaa merenpinnan tasolta 1 000 metrin korkeudelle, mutta eteläosissa se on korkeiden vuoristoalueiden puu, kasvaen 1 200–2 500 metrin korkeudella. Männyn luontainen pohjoisraja sijaitsee Suomessa Enontekiön ja Inarin kuntien alueilla pohjoisempana kuin kuusen, mutta etelämpänä kuin tunturikoivun. Utsjoella on yksittäisiä männikköläiskiä, mutta etelämpääkin mänty puuttuu korkeimmilta tuntureilta.

Metsämännystä on olemassa kolme virallisesti hyväksyttyä muunnosta: var. mongolica Mongoliassa sekä läheisillä Etelä-Siperian ja Kiinan alueilla, var. hamata Balkanilla, Pohjois-Turkissa ja Kaukasuksella sekä tavallisin muunnos var. sylvestris muualla männyn levinneisyysalueella. Suomessa mänty muodostaa yli puolet maan puustosta, ja se kasvaa lähes kaikkialla maassa korkeimpia tuntureita ja uloimpia saaristoluotoja lukuun ottamatta.

Mänty kasvaa useimmiten tuoreissa ja kuivissa kangasmetsissä. Tiheässä männikössä alimmat oksat putoavat, koska eivät pysty siellä saamaan auringonvaloa neulasilleen yhteyttämiseen. Sen sijaan niiden arvellaan aistivan tavalla tai toisella läheiset puut, joten latvat pysyvät erillisinä ja neulaset pystyvät saamaan auringosta energiaa. Tästä syystä on jopa arveltu, että männyllä olisi jonkinlainen kasvua säätelevä keskushermosto, mutta tässä kyse lienee lähinnä mystiikasta.

Ekologia 
Mänty tarvitsee tiettyjä alkuaineita kasvaakseen. Elämälle yleensäkin välttämättömien hapen ja vedyn sekä hiilen lisäksi lajin pääravinteisiin kuluvat typpi ja fosfori sekä metalleista kalium, kalsium ja magnesium. Lisäksi puu tarvitsee hivenaineita kuten rautaa, mangaania kuparia ja sinkkiä  sekä klooria, booria ja molybdeenia. Kangasmetsässä kasvava mänty ei yleensä ole ravinnepulassa, mutta varsinkin ojitetulla turvemaalla on ja puutokset näkyvät helposti. Etenkin boorinpuute tappaa kasvupisteitä, mikä johtaa lajin pensamaiseen kasvuun. Happosateiden lisääntyessä myös kankailla voi männyissä ilmetä huuhtoutumisesta johtuvia puutostiloja. Erityisesti rikin lisääntyminen ilmassa on vaaraksi männyille.

Boorin puute näkyy neulasten kellastumisena ja fosforin puutos tekee neulaset helposti variseviksi. Varisemista voivat myös aiheuttaa kesään osuva ankara halla, jota voi yrittää välttää alavien maiden avohakkuiden rajoittamisella. Myös erilaiset ilman epäpuhtaudet voivat aiheuttaa taimien harsuuntumista, joka haittaa kasvua. Nin ikään kuoriaistuhot ja sienitaudit voivat olla vaaraksi taimikolle, mutta etenkin kirjanpainajan toukat sekä runsas hirvien määrä alueella ovat haitaksi männyn kasvulle.    

Männyn juurisieniä ovat muun muassa eräät valmuskat, punakärpässieni ja voitatti, männynherkkutatti ja männynpunikkitatti sekä männynleppärousku ja männynrousku, joilla on symbioosi puun kanssa eli ne hyödyttävät toisiaan. Sen sijaan esimerkiksi männynjuurikääpä on vakava männyn pystyyn valkolahottaja. Männynkääpä taas aiheuttaa valkolahoa esimerkiksi vanhoissa männiköissä.

Männyn tuholaisiin on valmistettu erilaisia torjunta-aineita, mutta niistä on haittaa muullekin luonnolle, ja erityisesti hormonin kaltaisten fenoksiherbisidien sekä toisaalta glyfosaatin liika-anto voi haitata itse mäntyäkin.

On myös tutkittu raskasmetallien vaikutusta männyn lisääntymiselle. Erityisesti lyijy osoittautui huomattavan haitalliseksi.

Käyttö 
Mänty on tärkeä puulaji lauhkean vyöhykkeen metsätaloudessa ja metsäteollisuudessa, joskin sen viljely yksipuolistaa metsiä. Metsänviljelyssä männyt hakataan yleensä keskenkasvuisina, noin 60–80-vuotiaina. Mäntymetsät uudistuvat luontaisesti kylväytymällä, mutta metsätaloudessa käytetään myös paljon jalostettuja istutustaimia. Suomessa mänty oli tärkeä raaka-aine tervanpoltossa ennen teollistumisen aikaa, jolloin se oli merkittävää laivanrakennuksessa laivojen ollessa pääsääntöisesti puurakenteisia. Nälkävuosina männyn jälsi- ja nilakerroksesta tehtiin pettujauhoja. Toki pettuleipää tuotetaan edelleen vähintään perinteen säilyttämiseksi. Männynnistutus on ollut varsinkin nuorille keino hankkia taskurahaa, ja mahdollista on istuttaa urakalla jopa yli tuhat tainta päivässä. Niin sanottuun kevytyrittäjyyteen sitä on myös toisinaan suositeltu. Mäntytukkia on vanhastaan uitettu vesistöjä pitkin, mikä vaati kausityövoimaa. Suomessa uitto käytännössä loppui vuoden 2000 vaiheilla metsäautoteiden yleistyessä, mutta siihen on ryhdytty uudestaan, kun puun saanti Venäjältä tyrehtyi Ukrainan sotaan liittyvien pakotteiden takia.   

Männyn puuaines on pehmeähköä. Sydänpuu on lahonkestävää ja selvästi pintapuuta tummempaa. Puuaines on väriltään vaaleanruskeasta punaruskeaan. Mäntyä käytetään rakennuspuuna ja se sopii hyvin ulkorakenteisiin. Sitä käytetään myös selluloosa- ja paperipuuna ja huonekalujen valmistukseen. Männyissä voi toisinaan nähdä kasvuhäiriöstä johtuvia pahkoja, joita voi työstää esimerkiksi kuksaksi, mutta pahkat eivät havupuissa ole kovin yleisiä. 
Männyn pihkaa on käytetty vanhastaan ja käytetään edelleen erilaisina laimennoksina voiteena sekä öljyinä erilaisille ihottumille ja ihon vammoille. Sen on todettu sisältävän eteerisiä öljyjä ja hartseja. 

Mäntyöljyä sekoitettuna lipeään ja veteen kutsutaan suojellulla tavaramerkillä Mäntysuopa, vaikkei se varsinaisesti suopaa olekaan. Se on suhteellisen ekologinen puhdistustapa, mutta kasvinsuojeluun sitä ei Tukes suosittele, koska se saattaa olla haitallinen myös muille kuin vahinkoeläimille.

Lisäksi puusta voi saada tärpättia sekä eristeeksi kelpaavaa lastuvillaa.

Metsämännyn muotoja ja lajikkeita 
Luonnostaankin männyn kasvu vaihtelee eri kasvupaikoista riippuen. Esimerkiksi nuorena kartiomainen ja vanhana tasalatvainen mänty on skotlantilaista tyyppiä. Männyllä on myös jalostettuja muotoja kuten Pinus sylvestris f. aurea – kultamänty , Pinus sylvestris f. condensata – luutamänty , Pinus sylvestris ’Globosa’, – pallomänty  sekä Pinus sylvestris ’Watereri’ – kääpiömänty  Pinus sylvestris f. virgata – käärmemänty .

Männyn tuholaisia 

Mänty voi kärsiä luonnonvoimista kuten myrskytuhoista ja metsäpaloista, mutta monenlaisella eliöstölla on hyvin keskeinen merkitys männyn kasvulle. Ilmastonmuutos voi lisätä sienitauteja männyissä pahentamalla männyn lämpöstressiä.
  
Hirvi on erityisesti Suomessa lisääntynyt valtavasti viimeisen sadan vuoden aikana, samoin se aiheuttamat tuhot. Se syö varsinkin kevättalvisin nuoria taimia, tästä johtuen avohakkuut lisäävät hirvituhoja. Vesimyyrä  tuhoaa taimikoiden juuristoja tappaen taimia.

Hiljattain pystyyn kuolleesta männystä voi löytää monia sarvijäärälajeja. Männyn juurissa voi elää nelitäpläjäärä, rungon tyvestä paksun kaarnan alueelta voi löytyä sarvijaakko ja havukantojäärä sekä ruskojäärä. Puun keskirungosta voi löytyä ranskanräätäli sekä latvapuolesta pikkujaakko ja oksistosta oksajääriäinen.. 

Kirjanpainaja on enemmänkin kuusen tuhoa aiheuttava, mutta se voi tuhota myös mäntyjä. Sen tekemät käytävät haittaavat puun nestekiertoa ja tekevät puun käyttökelvottomaksi sahatavarana. 
Kirvoista merkittäviä ovat männynoksakirva ja männynversokirva. Ne munivat neulasille ja suurina määrinä voivat aiheuttaa tuhoa taimikoissa. Männynniluri aiheuttaa suhteellisen usein tuhoa nuorille männyille etenkin hiekkamailla. Mäntymittari on perhonen, joka on aiheuttanut suuria neulaskatoepidemioita. Mäntypistiäisistä vahingollisia ovat erityisesti ruskomäntypistiäinen ja pilkkumäntypistiäinen, joiden toukat syövat suurimman osan neulasista. Näitä vastaan on kehitetty biologista torjuntaa virusten avulla. Punalatikka aiheuttaa harmia erityisesti imiessään puun nesteitä. Sarvijaakko on isokokoinen sarvijäärä, joka kyllä pesii puussa, mutta saattaa jopa tuhota pahempien kilpailijoidensa kuten ytimennävertäjien pesimää. Ytimennävertäjät ovat tunnetusti tällä haavaa pahimpien männyn tuhohyönteisten joukossa: Näitä ovat pystynävertäjä ja vaakanävertäjä.

Kuplamörsky tappaa metsäpalojen jälkeisiä taimikoita Mesisienet tuhoavat laajasti havupuustojen juuristoa. Männynjuurikääpä on vakava männiköiden tuholainen. Männynlumihome iskee neulasiin talvella lumen alla; suurimmat tuhot runsaslumisessa maastossa sekä taimitarhoilla. Kemiallinen torjunta on ollut käytössä. Männynneulasruoste on biologisesti ryhmä ruostesieniä, jotka iskevät erityisesti peltoviljelyssä taimikoiden neulasiin, koska pelloilla on riittävästi väli-isäntiä, joita sienet tarvitsevat. Männynversosyöpä voi iskeä kaikenikäisiin männikköihin. Se muodostaa sekä suvuttomasti kuromaitiöitä ja suvullisesti koteloitiöitä. Kemiallista torjuntaa on harjoitettu taimitarhoilla.

Mänty kulttuurissa 

"Päin mäntyä" tai "päin honkia" ovat suomenkielisiä sanontoja siitä, että jonkun mielestä asiat menevät täydellisesti vikaan. "Lyödä päänsä Karjalan mäntyyn" on erityisesti kriittinen ilmaus siitä, että Suomi lähti sotimaan Neuvostoliittoa vastaan ja erityisesti ylitti vanhan rajan hyökkäys- eikä puolustustarkoituksessa. 

Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen runossa Suomen salossa, jonka Juhana Ennola on säveltänytkin, kehutaan Suomessa asumista honkain keskellä. Vaikka laulun on Lydia Koidula kääntänyt viron kielelle, ovat hongat jääneet käännöksestä..  

Suomen tasavallan presidentille, joka oli Mauno Koivisto, rakennettu virka-asunto on saanut nimekseen Mäntyniemi, ehkä jossain määrin mukaellen vanhaa Kekkosen virka-asuntoa Tamminiemeä. Mäntyniemen suunnittelivat arkkitehdit Reima ja Raili Pietilä. Huomionarvoinen on rakennuksen saunapolulla Maisa Kaarnan ryijy Honkain keskellä, joka mahdollisesti viittaa tunnettuun Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen sanoittamaan samoin alkavasta lauluun Suomen salossa.

Porvoossa Linnamäellä on tunnettu ja suojeltu vanha mänty, josta on taidemaalari Albert Edelfelt maalannut kuuluisan taulunsa Porvoo Linnamäeltä nähtynä jo vuonna 1892. Venäläinen taidemaalari Ivan Šiškin maalasi yhdessä Konstantin Savitskin kanssa tunnetun maalauksen Aamu mäntymetsässä vuonna 1889, ja se on nähtävillä Tretjakovin galleriassa.

Heraldiikassa Olof Erikssonin suunnittelemassa Petäjäveden vaakunassa on musta mänty, Carolus Lindbergin suunnittelemassa Kankaanpään vaakunassa on kultainen mänty ja Ahti Hammarin Mäntyharjun vaakunassa kaksi. Mielenkiintoista on, että Gustav von Numersin suunnitteleman entisen Honkilahden kunnan vaakunaan on valikoitunut metsäkuusi.

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 
 LuontoPortti: Mänty (Pinus sylvestris)
 Metsäntutkimuslaitos, METLA: Metsätuho-opas 
 iNaturalist: Mänty (Pinus sylvestris)
 ITIS: Pinus sylvestris 
 United States Department of Agriculture (USDA): Pinus sylvestris 
 USDA Forest Service: Scotch Pine (Pinus sylvestris)  
 Flora of China: Pinus sylvestris 
 Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Pinus sylvestris 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Pinus sylvestris 
 Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pinus sylvestris (Scots pine) 

58.41 Puut, pensaat
Männyt
Seulonnan keskeiset artikkelit