Suomen tienumerointijärjestelmä

Suomen tienumerointijärjestelmä on Suomen tieverkkoon sovellettava tapa numeroida tiet niiden laadun ja tyypin mukaan; vastaavia järjestelmiä on käytössä myös monissa muissa maissa. Tienumeroinnin avulla tien käyttäjä voi jo numeron perusteella tehdä päätelmiä tien laadusta ja tyypistä. Teiden numerointia käytetään opasteissa paikannimien ohella. Lisäksi teiden numerointi helpottaa niiden hallinnointia. Suomessa vuonna 1938 käyttöön otettu valtateiden ja kantateiden numerointijärjestelmä on perusteiltaan säilynyt verraten muuttumattomana.

Nykyinen tienumerointijärjestelmä

Suomen maantieverkko on jaettu valta-, kanta-, seutu- ja yhdysteihin. Opasteissa eri tieluokat erottaa toisistaan sekä opasteen värin että käytetyn numeron perusteella. Toisin kuin eräissä muissa maissa, kuten Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Suomessa moottoritiet numeroidaan samoin kuin muut tiet.

Toisin kuin esimerkiksi Ruotsissa, Tanskassa ja Norjassa, eurooppatiet eivät Suomessa ole osa kansallista tieluokitusjärjestelmää, vaan ainoastaan opasteissa annettava lisätieto. Suomessa eurooppateillä on siis aina myös kansallinen tienumero.

Opastuksellisen merkityksen lisäksi tienumerointijärjestelmällä on myös hallinnollinen merkitys. Järjestelmän tarkoitus on auttaa tienpitäjää yksikäsitteisesti määrittelemään tiet ja niiden osuudet. Hallinnollinen tienumero on myös monilla sellaisilla teillä tai tienosilla, joille sitä ei opasteisiin merkitä. Tällaisia ovat esimerkiksi paikallistiet, eritasoliittymien rampit ja polut. Toisaalta hallinnollisesti kullakin tieosuudella voi olla vain yksi numero. Näin ollen useamman tien kulkiessa "päällekkäin" toisen tien numerointi katkeaa hallinnollisesti, vaikka tieopasteisiin yleensä merkitäänkin kaikki tienumerot.

Seuraavassa on esitetty yhteenveto Suomen tienumerointijärjestelmästä:

Historiaa

Ensimmäinen numerointi

1920-luvun tielait siirsivät päätieverkon rakentamis- ja ylläpitovastuun kunnilta valtiolle. Autoliikenteen kasvu pakotti suunnittelemaan tieverkkoa laajemmalla kuin yksittäisten kuntien tasolla. 1930-luvulla määriteltiin tärkeimpien valtakunnallisten teiden verkko, ja vuonna 1938 otettiin käyttöön termit valtatie ja kantatie sekä ensimmäinen numerointijärjestelmä.

Numerointijärjestelmässä numerot 1–49 oli varattu valtateille ja numerot 51–99 kantateille. Valtatiet 1–15 lähtivät säteittäisesti isoista kaupungeista: Tiet 1–7 Helsingistä, tiet 8–10 Turusta, tiet 11–12 Tampereelta ja tiet 13–15 Viipurista. Tässä vaiheessa kaikkiaan 21 tietä nimettiin valtateiksi. Kantateiden numerointi ei ollut näin systemaattinen.

Ensimmäiset valtatiet olivat

 Helsinki – Turku
 Helsinki – Nummi – Somero – Loimaa – Huittinen – Pori
 Helsinki – Loppi – Hämeenlinna – Pälkäne – Tampere – Vaasa
 Helsinki – Hyvinkää – Lammi – Padasjoki – Jyväskylä – Oulu – Rovaniemi – Petsamo
 Helsinki – Lahti – Mikkeli – Kuopio – Kuusamo – Kemijärvi
 Helsinki – Kouvola – Lappeenranta – Sortavala
 Helsinki – Viipuri
 Turku – Pori – Vaasa – Oulu
 Turku – Huittinen – Tampere – Kangasala – Jämsä
 Turku – Somero – Hämeenlinna – Tuulos
 Tampere – Pori
 Tampere – Lahti – Kouvola
 Viipuri – Lappeenranta – Mikkeli – Jyväskylä – Kokkola
 Viipuri – Savonlinna – Juva
 Viipuri – Rajajoki
 Vaasa – Lapua – Kyyjärvi
 Kuopio – Joensuu
 Sortavala – Joensuu – Kajaani
 Iisalmi – Pulkkila
 Oulu – Kuusamo
 Kemi – Muonio

Ensimmäiset kantatiet olivat

 Helsinki – Hanko
 Tammisaari – Salo
 Lohjanharju – Lohja – Tammisaari
 Loppi – Forssa – Jokioinen
 Porvoo – Hämeenlinna
 Hämeenlinna – Toijala – Tampere
 Huittinen – Toijala
 Lahti – Padasjoki
 Lusi (silloinen Heinolan mlk) – Viisarimäki (Toivakka)
 Hamina – Kouvola
 Viipuri – Lahdenpohja
 Viipuri – Metsäpirtti
 Viipuri – Kivennapa
 Viipuri – Koivisto – Terijoki
 Noormarkku – Parkano
 Orivesi – Lapua
 Kristiinankaupunki – Seinäjoki – Uusikaarlepyy
 Koivulahti – Ylihärmä
 Kuusa (Laukaa) – Vehmasmäki (silloinen Kuopion mlk)
 Varkaus – Viinijärvi (Liperi)
 Savonlinna – Tohmajärvi
 Sortavala – Salmi
 Sortavala – Suojärvi
 Joensuu – Ilomantsi
 Siilinjärvi – Nurmes
 Sotkamo – Kuhmo
 Oulu – Kajaani
 Rovaniemi – Pudasjärvi
 Rovaniemi – Muonio
 Rovaniemi – Kemijärvi
 Rovaniemi – Kuusamo
 Kemijärvi – Kuolajärvi

Sodan aiheuttamien aluemuutosten vaikutukset

Karjalan alueluovutusten takia valtatie 15, Karjalankannaksen kantatiet 61–64 ja Laatokan Karjalan kantatiet 72–73 lakkautettiin. Valtatie 6 sai uuden suunnan Lappeenrannasta Parikkalan kautta Joensuuhun, ja valtatie 7 päättyi uudelle valtakunnanrajalle Virolahden Vaalimaalle. Tie 13 päätettiin Lappeenrantaan ja 14 Parikkalan Särkisalmelle.

Petsamon luovutuksen takia valtatie 4 linjattiin Ivalosta Kaamasen kautta Utsjoen Karigasniemelle. Utsjoen kirkonkylään ei tuolloin vielä ollut kunnollista tietä. Porkkalan vuokraamisen takia kantatie 51 linjattiin kulkemaan vuokra-alueen pohjoispuolitse Espoon Kivenlahdesta Kauklahden, Kirkkonummen Lapinkylän ja Siuntion kirkonkylän kautta Lohjan maalaiskunnan Virkkalaan. Nykyisin tie on yhdystietä 1130.

Päätieverkon uudelleenrakentaminen

1950–1970-luvuilla rakennettiin pääosa Suomen nykyisestä päätieverkosta. Uudet päätiet saivat yleensä samat numerot, jotka ennestään olivat kuuluneet samojen paikkakuntien välillä kulkeneelle vanhalle tielle. Samalla vanhat tiet menettivät valta- tai kantatien asemansa.  Numeroinnin pääperiaate pysyi silti pitkälti ennallaan.

Muutamia kokonaan uusiakin valtateitä perustettiin. Kun Kouvolasta Mikkeliin rakennettiin uusi tie, se yhdessä Kotkasta Kouvolaan johtaneen entisen kantatie 60:n kanssa numeroitiin valtatieksi 15. Tämä numero oli vapaana, koska entinen samannumeroinen valtatie oli jäänyt kokonaan luovutetulle alueelle. Lisäksi Oulun ja Kajaanin välinen kantatie muutettiin valtatieksi ja sai numerokseen 22. Uusi reitti Pori – Parkano – Jyväskylä – Joensuu nimettiin valtatieksi 23, jolloin numerot 65 ja 70 poistuivat käytöstä. Lisäksi muutamia kantateitä lakkautettiin, koska lähelle oli valmistunut uusi valtatiereitti.

Kantateiden numerointi päätettiin ulottaa alkamaan numerosta 40. Numeron 40 sai Naantalista Piikkiöön kulkeva Turun ohikulkutie.

Maantiet ja paikallistiet 

1960-luvulla ruvettiin merkitsemään maanteitä numeroilla 100–9999. Tieluokitus on tällä tasolla kolmiportainen:
Seututiet saavat numerot 100–999
Yhdystiet ovat valtion ylläpitämiä alempitasoisia teitä. Ne saavat numerot 1000–9999.
Paikallistiet ovat viisinumeroisia, mutta niiden numeroita ei yleensä merkitä tienviittoihin.

Perusidea oli numeroinnin alkuvaiheessa, että kolminumeroinen tie on tärkeämpi ja nelinumeroinen tie liittyi kolminumeroiseen. Esimerkiksi 113 oli tärkeämpi tie, johon 1131 liittyi. Tieverkon muuttuessa tästä periaatteesta ei ole voitu pitää kiinni.

Eurooppatiet

Suomi liittyi vuonna 1965 yleiseurooppalaiseen eurooppatiesopimukseen. Tuolloin Suomeen määriteltiin neljä eurooppatietä:

 Helsinki – Tornio (– Lissabon)
 Tornio – Kilpisjärvi (– Tromssa)
 Helsinki – Vaasa (– Uumaja – Mo i Rana)
 Turku – Helsinki – Lappeenranta – Imatra

Myöhemmin tie E3 (Lissabon – Pariisi – Tukholma) jatkettiin Turun ja Helsingin kautta Vaalimaalle ja E80 siirrettiin reitille Turku – Kuopio.

Eurooppatiejärjestelmä uusittiin 1980-luvun lopulla ja lyhyen siirtymäajan jälkeen Suomi otti käyttöön uuden numeroinnin vuonna 1992. Uudessa numeroinnissa E3 muuttui Suomessa :ksi, E78 :ksi, E79 :ksi ja E80 :ksi. Helsingin ja Utsjoen välinen nelostie sai numeron  ja E4 jäi elämään vain Keminmaan ja Tornion välille. Myöhemmin E63 on jatkettu Kuopiosta Sodankylään ja E8 Oulusta Turkuun. E8:n muutoksen jälkeen E4 on Suomessa vajaan kilometrin mittainen osuus Tornionjoen itäpuolelta Tornion ja Haaparannan väliselle raja-asemalle.

M4 ja M7

Helsingistä Järvenpäähän ja Porvooseen 1970-luvulla valmistuneet moottoritiet saivat aluksi numerot M4 ja M7 ja vanhat tiet pitivät valtatienumeronsa. Tämä kokeilu jäi lyhytaikaiseksi ja siitä luovuttiin. Moottoritiet numeroitiin valtateiksi ja vanhat tiet saivat numeroikseen 140 ja 170.

1990-luvun muutokset

Tieluokitukseen tuli merkittäviä muutoksia 1990-luvun puolessa välissä. Maantiet jaettiin kolminumeroisiksi seututeiksi ja nelinumeroisiksi yhdysteiksi, muutamia seututiereittejä muutettiin valtateiksi, osa kantateistä muutettiin valtateiksi ja valtatie 19 muutettiin kantatieksi 88. Tässä yhteydessä otettiin käyttöön valtatienumerot 24–28. Kanta- ja seututien numerokyltit olivat aiemmin sinipohjaisia, ja vuonna 1994 muutettiin kantateiden kyltit keltamustiksi ja seututeiden kyltit valkomustiksi.

Muutoksessa syntyneitä pitkiä uusia kantateitä olivat

 Uusikaupunki – Laitila – Eura – Harjavalta
 Kiikka – Kiikoinen – Kankaanpää – Honkajoki – Kauhajoki
 Tammisaari – Salo – Somero – Jokioinen
 Kangasala – Orivesi – Keuruu – Karstula – Kinnula – Lestijärvi – Haapajärvi – Kärsämäki
 Kauhava – Kaustinen – Ylivieska
 Tampere – Ylöjärvi – Virrat
 Virrat – Ähtäri – Vimpeli – Pietarsaari
 Paltamo – Vartius (– Kostamus)

Viimeisimmät valtatienumerointiin liittyvät muutokset ovat osuuden Keminmaa – Tornio – Ruotsin raja muuttaminen tieksi 29 ja tien 21 muuttaminen siten kulkemaan välille Tornio–Kilpisjärvi. Vuonna 2010 Turun ja Kuopion välistä valtatietä 9 jatkettiin Joensuun kautta Tohmajärven Niiralaan, jolloin valtatie 17 ja kantatie 70 lakkautettiin.

Tienumerointi Ahvenmaalla

Suomen itsehallinnollisella Ahvenanmaan maakunnalla on myös oma päätieverkkonsa, jossa tiet on numeroitu osin päällekkäin Manner-Suomen kanssa.

Lähteet

Maantielaki 23.6.2005/503

Viitteet

Aiheesta muualla
Liikenneviraston kotisivu
Tienumerokartat 

Suomen tiet