Manierismi

Manierismi (italian sanasta maniera ’tyyli, tapa’) on noin 1520–1600 kuvataiteessa ja arkkitehtuurissa vaikuttanut myöhäisrenessanssin taidesuuntaus, joka pyrki sulokkuuteen ja viehkeyteen. Manierismille oli ominaista liioitellut ilmeikkäät asennot sekä jyrkät valojen ja varjojen vastakohdat. Suosittuja tehokeinoja olivat myös hahmojen venyttäminen ja erikoiset kierteiset asennot, kuten Parmigianinon Pitkäkaulainen Madonna -maalauksessa. 

Manierismi oli barokkia enteillyt renessanssin jälkivaihe. Täysrenessanssin täydellisinä nähtyjen taiteilijoiden harmoniaa ja ihanteellisuutta ei voitu enää ylittää. Umpikujatilanteessa taiteilijat käyttivät hyväkseen mestarien kehittämiä malleja, mutta heidän tekemässään taiteessa oli outo näynomainen leima ja käsitteellistä tuntua.

Kirjallisuudessa 
Kirjallisuudessa manierismi on yhteisnimitys klassisismin vastaisille suuntauksille eri aikoina, mutta sillä tarkoitetaan myös 1500- ja 1600-luvun vaihteen kirjallista suuntausta. Manieristisessa kirjallisuudessa käytetään sanaleikkejä sekä monimutkaisia tyylikuvioita, sen maailmankuva on subjektiivinen ja rauhaton. Lisäksi sisältö ja muoto ovat usein ristiriidassa.

Musiikissa 

Manierismi vaikutti myös musiikissa. Monimutkaiset rytmikuviot, oudot harmoniat, koristeelliset polyfoniset melodiat olivat myös nuottipaperilla mutkikkaita ja visuaalisia. Varhaista manierismia musiikissa kutsutaan ars subtilioriksi.

Manierismi tyylisuunnan nimenä ja terminä 
Tyylisuunta sai halventavan manierismi-nimen vasta 1600-luvun puolella. Se koettiin tuolloin tyylittelyn ja vääristyneiden perspektiiviensä vuoksi teennäiseksi ja ylihienostuneeksi. Terminä manierismi tarkoitti 1600-luvulta 1900-luvulle asti luonnotonta, kylmän järkiperäistä lähtökohtaa taiteeseen sekä teknisen taituruuden ja sivistyksen steriiliä korostamista.

Aiemmin italian sanalla maniera oli tarkoitettu niin sosiaalisen kanssakäymisen kuin antiikin veistosten ja täysrenessanssin mestareiden teosten tyyliä ja tyylikkyyttä ilman kielteistä sävyä. 

Nykyisin manierismi on melko neutraalisti renessanssin ja barokin välisen tyylikauden yleisnimitys. Manierismin taidetta on myöhemmin myös alettu ymmärtää uudella tavalla, kun siinä on havaittu yhtäläisyyksiä myöhempien kulttuurin kriisikausien kanssa.

Tyylipiirteitä 
Manierismin tavoitteita olivat klassisista säännöistä poikkeaminen, liioittelu ja harmonian murtaminen. Keskeisiä aiheita olivat henkilöhahmoja sisältävät kohtaukset, joissa sovellettiin epäloogisia sommitelmia. Asennot, kuten kontraposto, olivat luonnottoman kierteisiä, niissä oli voimakkaita lyhennyksiä. Varsinkin ranteiden ja sormien asennot olivat tietoisen erikoisia, jotta ne antaisivat sulouden vaikutelman. Myös erikoisia valoefektejä, kuten oudoissa paikoissa ilmaantuvia valopisteitä, voimakkaita lyhennyksiä ja silmiinpistäviä värejä suosittiin. Arkkitehtuurissa haluttiin jättää tiukat säännöt, joita oli aiemmin noudatettu. Julkisivujen koristelu lisääntyi ja se muuttui kaksiulotteisemmaksi täysrenessanssin plastisuuden vastapainona.

Parmigianinon lisäksi toinen keskeinen manieristi El Greco käytti voimakkaita lyhennyksiä ja vapaita siveltimenvetoja. Hän halusi luoda näynomaista taidetta, joka saisi katsojan ajattelemaan tuonpuoleista pikemmin kuin ympärillä olevaa todellisuutta. El Greco maalasi ensin Venetsiassa ikoneja bysanttilaiseen tyyliin, mutta työskenteli loppuelämänsä Espanjassa. Hänestä tuli 1800–1900-luvun vaihteessa ekspressionistien esikuva.

Manierismin synty ja leviäminen 
Manierismi sai alkunsa Italiassa, jossa sen edustajia olivat aluksi Michelangelon ohella Giulio Romano, Parmigianino, Benvenuto Cellini ja Giambologna sekä Espanjassa El Greco. Italiasta tyyli levisi Espanjaan, Alankomaihin ja Saksaan. 

Ranskaan manierismi tuli Rosso Fiorentinon ja Francesco Primaticcion myötä. Pariisin lähistöllä oleva Fontainebleaun palatsi rakennettiin uudelleen, ja työhön kutsuttiin italialaisia taiteilijoita. Fontainebleaun koulukunnaksi nimitetyt taiteilijat sovelsivat manierismia melko hillitysti.

Aluksi esikuvina olivat Rafael ja Michelangelo. Taiteessa suosittiin allegorioita ja klassisia aiheita, joita kuvattiin tiiviin sommittelun ja myös venytettyjen muotojen avulla. Myöhemmin 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa tyyliin vaikuttivat myös Tintoretto sekä flaamilainen ja ranskalainen taide.

Manierismin vaiheita 
Muutos renessanssin klassisuudesta uuteen suuntaan näkyi ensimmäisenä Toscanassa. Manierismin kokeileva kausi sai alkunsa Firenzessä, jossa Pontormo ja Rosso Fiorentino työskentelivät Andrea del Sarton työpajassa. He tutkivat ja kopioivat innokkaasti freskoluonnoksia, joita Leonardo ja Michelangelo olivat tehneet Palazzo Vecchiota varten. 

Etulinjassa työskenteli myös espanjalainen Alonso Berruguete, joka kehitteli omaa tyyliä Michelangelon pohjalta. Berrequete toimi Pontormon ja Rosson innoittajana. Myös Domenico Beccafumi työskenteli Leonardon ja Rafaelin pohjalta mutta manieristiseen tapaan. 

Nykyisin manierismin katsotaan alkaneen varsinaisesti Roomassa 1530-luvulla. Toscanassa ja Firenzessä 1515–1525 ollutta vaihetta pidetään tällöin varhaismanierismina tai klassismin vastaisena kokeiluna.

Keskeisiä taiteilijoita

Taidemaalareita 
 Hans von Aachen
 Bronzino
 Benvenuto Cellini
 Rosso Fiorentino
 El Greco
 Michelangelo (Viimeinen tuomio, Sikstuksen kappeli sekä Rondaninin Pietà)
 Parmigianino
 Pontormo
 Giulio Romano
 Tintoretto
 Lavinia Fontana

Arkkitehteja 
 Michelangelo
 Andrea Palladio (1508–1580)
 Giacomo da Vignola (1507–1573)

Teoksia

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit