Ftalaatit

Ftalaatit ovat ftaalihapon estereitä. Niitä valmistetaan hapon ja alkoholin esteröintireaktiolla.

Ftalaatteja käytetään laajalti muovien, kuten polyvinyylikloridin (PVC) pehmentämiseen. PVC-muovissa on ftalaatteja tyypillisesti 16–60 %. Laajimmin käytetty ftalaatti on DEHP, ja muita yleisesti käytettyjä ja mahdollisesti terveydelle haitallisia ftalaatteja ovat DBP, BBP eli bentsyylibutyyliftalaatti, DINP ja DIDP.  Suomessa DEHP:stä eli di(2-etyyliheksyyli)ftalaatista suurin osa (80–90 %) käytetään muovien pehmittiminä. Viime vuosina sen käyttö on kuitenkin vähentynyt ja sitä on korvattu erityisesti di-isononyyliftalaatilla (DINP) ja di-isodekyyliftalaatilla (DIDP).

Eräät ftalaatit, kuten di(2-etyyliheksyyli)ftalaatti (DEHP) ja dibutyyliftalaatti (DBP) on luokiteltu lisääntymiselle vaarallisiksi. Ftalaattien epäillään häiritsevän hormonitoimintaa. Viime vuosina useita pehmeitä muovileluja on Suomessa vedetty pois markkinoilta haitallisen suurien ftalaattipitoisuuksien vuoksi. 

Ftalaatteja käytetään myös elintarvikekontaktimateriaaleissa, kosmetiikassa ja saippuoissa, pakkauksissa, lääketieteellisissä laitteissa ja elektroniikassa, rakennusaineissa, liimoissa, vahoissa, tekstiileissä, maaleissa ja painomusteissa. Ftalaatteja käytetään myös lääketablettien päällystämiseen, ravintolisien viskositeetin hallintaan, geelin ja filmien muodostusaineina, stabilisaattoreina ja voiteluaineina.  

Ftalaatit hajoavat nopeasti ympäristössä ja elimistössä. Niiden puoliintumisaika, eli aika jona puolet yhdisteestä hajoaa, on joistakin tunneista vuorokausiin. Ftalaatit eivät siis kerry ravintoketjussa eivätkä varastoidu elimistöön. Laajan käytön vuoksi niille altistutaan kuitenkin päivittäin.

Ftalaatteja

Ftalaattien esiintyminen ympäristössä 
Ftalaatit eivät ole kemiallisesti sitoutuneita muoveihin, joten muovin laadusta ja kunnosta riippuen niitä voi irrota tuotteista kohtuullisen helposti. Ympäristössä ne hajoavat nopeasti, eivätkä ne siis yleensä kerry maaperään tai eliöihin. On kuitenkin mahdollista, että ftalaatteja päätyy myös elintarvikkeisiin. Ftalaattien pitoisuudet sisäilmassa ovat yleensä suurempia kuin ulkoilmassa ja lisäksi tiheästi asuttujen kaupunkialueiden ilmasta niitä löytyy enemmän kuin harvaan asutuilla alueilla.

DBP, BBP, DEHP, DINP, DIDP, DIBP ja DNOP kuuluvat REACH-asetuksen rajoitettujen aineiden luetteloon (1907/2006/EC, liite XVII) ja niiden enimmäispitoisuudeksi muovituotteissa, leluissa ja lastenhoitotarvikkeissa on asetettu 0,1 painoprosenttia. Ftalaattien käyttöä on lisäksi rajoitettu tai kielletty Euroopan unionin kosmetiikka-asetuksessa (1223/2009), RoHS-direktiivissä (2011/65/EU), leludirektiivissä (2009/48/EY) ja muoviasetuksessa (10/2011).

Suomessa 
Suomalaiset altistuvat ftalaateille pääasiassa ravinnon kautta, mutta osaksi myös suoraan muovi- ja hygieniatuotteiden kautta.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 THL - Ftalaatit
 Lisääntymiselle vaaralliset ftalaatit
 Kansainväliset kemikaalikortit

Esterit
Sisäympäristöjen haitta-aineet