Lauri Viita

Lauri Arvi Viita (17. joulukuuta 1916 Pirkkala – 22. joulukuuta 1965 Helsinki) oli tamperelainen runoilija, prosaisti ja kirvesmies. Häneltä ilmestyi neljä runokokoelmaa ja kaksi romaania, joista tunnetuimpia ovat runokokoelma Betonimylläri (1947) ja romaani Moreeni (1950). Viita kuuluu sodanjälkeisen suomalaisen kirjallisuuden kärkinimiin.

Elämäkerta 

Lauri Viita syntyi 1916 Emil ja Alfhild Viidan kuusilapsisen perheen nuorimmaiseksi Pirkkalan kunnan Pispalan kylässä, joka on sittemmin liitetty Tampereen kaupunkiin. Emil Viita oli muuttanut Pispalaan Virroilta ja Alfhild Viidan (o.s. Nikander) vanhemmat olivat kotoisin Vesilahdelta ja Hämeenkyröstä. Viita kävi Tampereen klassillisessa lyseossa keskikoulun ja osan lukion ensimmäistä luokkaa mutta jätti koulun kesken. Vajavaiseksi jääneestä koulunkäynnistä huolimatta hän luki runsaasti maailmankirjallisuutta, kotimaista kaunokirjallisuutta sekä filosofisia ja psykologisia teoksia. 

Isäänsä seuraten Viita kouluttautui kirvesmieheksi ja työskenteli rakennustyömailla. Sotavuodet 1939–1944 hän palveli rintamalla. Vuonna 1939 hän solmi ensimmäisen avioliittonsa Kerttu Solinin kanssa. Se päättyi eroon 1948. Liitosta syntyi kaksi lasta.

Sodan jälkeen Viita julkaisi esikoisrunokokoelmansa Betonimylläri (1947), jonka omaperäinen, niukka tyyli sekä taitava rytmin ja riimien käyttö saivat innostuneen vastaanoton. Betonimyllärin menestyksen rohkaisemana Viita luopui kirvesmiehen ammatista ja ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Viidan toinen runoteos Kukunor (1949) oli vaatimattomampi menestys: pitkää, fantasiallista ja vertauskuvallista runoelmaa kritisoitiin liian vaikeaksi. Kahta runoteosta seurasi romaani Moreeni (1950), pitkälti omaelämäkerrallinen kertomus pispalalaisen työläisperheen vaiheista 1900-luvun alusta 1930-luvulle. Runokokoelmissaan Käppyräinen (1954) ja Suutarikin, suuri viisas (1961) Viita irtautui perinteisistä runokaavoista ja otti vaikutteita sekä modernista vapaamittaisesta runoudesta että kansanrunoista.

Viita avioitui 1948 Aila Meriluodon kanssa. Myös Meriluoto oli kohuttu nuori runoilija, ja hänen esikoiskokoelmansa Lasimaalaus (1946) oli ollut vielä suurempi menestys kuin Viidan Betonimylläri. Viita ja Meriluoto saivat neljä lasta. Avioliittoa ja luomistyötä kuitenkin rasittivat Viidan mielenterveydelliset ongelmat, joiden vuoksi Viita joutui viettämään pitkiä kausia hoidossa mielisairaaloissa. Aila Meriluoto sanoi myöhemmin, että ”Viita ei ole kirjailija, vaan luonnonmullistus”.

Vuonna 1948 Viita muutti pois Pispalasta, ja vaikka hän oli syvästi juurtunut syntymäpaikkaansa, hän ei enää koskaan palannut sinne asumaan.

Viita sai skitsofrenia-diagnoosin 1940-luvun lopulla. Jälkikäteen psykiatrian professori Raimo K. R. Salokangas on esittänyt eriävän mielipiteensä Viidan elämää ja psykohistoriaa käsittelevässä teoksessaan Kirjailijan kieli ja mieli (2012). Hänen mukaansa Viita kärsi kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä.

Meriluoto otti avioeron 1956. Vaikeasta avioliitosta huolimatta Meriluoto kirjoitti 1970-luvulla julkaisemassaan elämäkerrassa Lauri Viita – legenda jo eläessään entisestä puolisostaan arvostavaan sävyyn.

Vuodesta 1959 lähtien Viita oli lähes pysyvästi hoidettavana Kellokosken sairaalassa, mutta jatkoi yhä kirjoittamista. Kolmannen avioliittonsa Viita solmi Anneli Kuurinmaan kanssa 1962, ja liitosta syntyi poika.

Vuonna 1965 Viita julkaisi toisen romaaninsa Entäs sitten, Leevi, joka oli tarkoitettu romaanitrilogian ensimmäiseksi osaksi. Hän kuitenkin kuoli tapaturmaisesti saman vuoden joulukuussa. Viita oli matkalla Mäntsälään tapaamaan ystäväänsä kuvanveistäjä Heikki Varjaa, kun häntä kuljettaneeseen taksiin törmäsi maantiellä Mäntsälän keskustassa rattijuopon ajama kuorma-auto. Viita kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä Töölön sairaalassa 49-vuotiaana. Rattijuoppo sai vuoden ja viiden kuukauden vankeustuomion. Kuolinpäivänä ilmestyi kirjallisuuslehti Parnasson vuoden 1965 viimeisessä numerossa jäähyväisenä Viidan runosikermä "Onni". Tosin tilanpuutteen vuoksi siitä puuttui viimeinen, kahdeksas sikermä.

Viidan kuolema rattijuopon aiheuttamassa liikenneonnettomuudessa sai presidentti Urho Kekkosen ottamaan kantaa rattijuoppouteen vuoden 1966 uudenvuodenpuheessaan, jossa hän siteerasi Viidan viimeistä runoa ”Onni”. Tämän jälkeen rattijuopumuksesta langetettavia tuomiota kovennettiin.

Palkinnot ja tunnustukset

Kirjallisuuspalkinnot
Viita palkittiin teoksistaan Betonimylläri, Moreeni ja Suutarikin, suuri viisas.  Elinaikanaan hän sai seuraavat palkinnot:
 Aleksis Kivi -palkinto 1956
 Kalevi Jäntin palkinto 1948
 Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1947
 Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1950
 Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1961

Muita tunnustuksia
Tampereella Pispalanharjun ja Pispankadun välisessä metsikössä Lauri Viidan museoon johtavan tien varrella sijaitsee taiteilija Pertti Mäkisen veistos Betonimyllystä runon siivet (1991), joka pystytettiin Lauri Viidan muistoksi. Veistos turmeltiin vuonna 2023 leikkaamalla siitä paloja pois.

Kirjailijan perintöä vaalii Tampereella Lauri Viita -seura. Se pitää yllä kirjailijan lapsuudenkotiin Tampereen Pispalaan vuonna 1977 perustettua museota.

Viidan tekstejä on yllättävissäkin paikoista. Hänen säkeitään on muun muassa Tampereen keskustan "Kivikirjasto"-muistomerkissä ja joidenkin hotelli Ilveksen 18. kerroksen huoneiden tapeteissa.

Tampereen kaupungin kulttuuriraittien sarjassa on julkaistu Lauri Viita -raitti. Sivustolla on tulostettava esite sekä lyhyt esittelyvideo.

Elokuva
Heikki Kujanpää on ohjannut vuonna 2004 näytelmän ja sen pohjalta vuonna 2008 elokuvan Putoavia enkeleitä, joka kertoo Viidan ja Aila Meriluodon myrskyisästä avioliitosta. Elokuvassa Viitaa näyttelee Tommi Korpela.

Teokset 
 Betonimylläri (runoja, 1947)
 Kukunor (saturunoelma, 1949)
 Moreeni (romaani, 1950)
 Käppyräinen (runoja, 1954)
 Suutarikin, suuri viisas (runoja ja proosaa, 1961)
 Entäs sitten, Leevi (romaani, 1965)
 Kootut runot (sisältää kaikki runoteokset sekä Marjukka Kaasalaisen tutkielman Lauri Viita runoilijana, 1966)

Äänilevy
 Runo puhuu: Lauri Viita esittää runojaan. WSOY:n kirjallinen äänilevy. 1965.

Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta 
 Kaasalainen, Marjukka: Lauri Viita runoilijana (1964).
 
 
 
 
 Varpio, Yrjö: Lauri Viita: Kirjailija ja hänen maailmansa. WSOY, 1973. ISBN 951-0-06060-7.

Aiheesta muualla 

 Lauri Viita -seura.
 Lauri Viita -kulttuuriraitti.
 Aila Meriluodon radiohaastattelu. Ylen Elävä arkisto.
 Arvo Ahlroosin TV-dokumentti Nousu Pispalaan (1965), pääosassa Lauri Viita. Ylen Elävä arkisto.
 Lauri Viita Authors' Calendarissa. 
 
Varpio Yrjö: Niin Viita vastaa kuin sinne huutaa - Vanha ja uusi Lauri Viita. Niin & näin 4/2016
 

Vuonna 1916 syntyneet
Vuonna 1965 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit