Ibykos

Ibykos (, ; 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen lyyrinen runoilija, joka oli kotoisin Rhegionista Suur-Kreikasta. Hellenistisellä kaudella hänet luettiin yhdeksi yhdeksästä lyyrisestä runoilijasta.

Elämä 

Ibykos oli kotoisin Rhegionista eli nykyisestä Italian Reggio di Calabriasta. Eräs antiikin aikainen kirjailija kutsuu häntä kuitenkin messenialaiseksi, epäilemättä koska Rhegionin asukkaista iso osa oli messenialaissotien vuoksi sinne siirtyneitä. Ibykoksen isäksi mainitaan eri lähteissä joko Fytios, Polyzelos, Kerdas tai Eelidas. Näistä Fytiosta arvellaan oikeaksi nimeksi.

Kerrotaan, että Ibykoksella olisi ollut mahdollisuus nousta kotikaupunkinsa tyranniksi, mutta hän ei halunnut tätä. Tästä oli peräisin sanonta ”Ibykostakin tyhmempi". Sen sijaan Ibykos vietti parhaan osan elämäänsä Samoksella tyranni Polykrateen hovissa, jossa hän toimi ainakin 60. olympiadin aikoihin eli vuonna 540 eaa. Suda sijoittaa hänet virheellisesti 20 vuotta varhaisempaan aikaan eli jo Kroisoksen ja Polykrateen isän aikaan.

Muutoin Ibykoksen elämästä ei tiedetä paljoakaan, lukuun ottamatta tunnettua tarinaa koskien hänen kuolemaansa. Sen mukaan rosvot hyökkäsivät hänen kimppuunsa autiolla seudulla Korintin lähellä, ja hän haavoittui kuolettavasti. Ennen kuolemaansa hän kutsui rikoksen todistajaksi sattumalta ylilentäneen kurkiparven. Kun korinttilaiset olivat myöhemmin kokoontuneet teatteriin, nähtiin jälleen kurkia, jolloin eräs paikalla olleista murhaajista huusi ajattelemattaan: ”Kas tuossa Ibykoksen kurjet!”. Näin rikoksen tekijät paljastuivat. Lausahduksesta ”Ibykoksen kurjet” () tuli sanonta, jolla kuvattiin rikoksen paljastumista jumalallisen väliintulon seurauksena.

Kertomusta on joskus epäilty, esimerkiksi sillä perusteella, että toisten tietojen mukaan Ibykos olisi haudattu Rhegioniin. Tätä edellyttää muun muassa Anthologia Palatinassa oleva hautaepigrammi. Tässä ei kuitenkaan välttämättä ole ristiriitaa, sillä tuohon aikaan oli tapana pystyttää merkkimiehille kenotafeja eli tyhjiä muistohautoja erityisesti heidän kotikaupunkeihinsa. Epäilystä herättää myös se, että ajatus kurjista () on voitu johtaa pelkästään runoilijan nimestäkin. Ainakin tarina kertoo Ibykoksen nauttimasta arvostuksesta ja kunnioituksesta, jonka vuoksi hänet haluttiin esittää jumalten suosiota nauttineena.

Hellenistisellä kaudella aleksandrialaiset tekstikriitikot lukivat Ibykoksen yhdeksän tärkeimmän lyyrisen runoilijan kaanoniin viidentenä. Kertomus Ibykoksen kuolemasta on aiheena Friedrich Schillerin runossa Die Kraniche des Ibykus.

Runous 

Ibykos kirjoitti sekä kuorolyriikkaa (khoros) että persoonallista eli soololyriikkaa (melos), joka oli pääosin rakkausrunoutta. Kielessään hän yhdisteli vastaavasti doorilaista ja aiolialaista murretta. Tyylin vaihdoksen on arveltu johtuneen siirtymisestä Italiasta Samokselle. Hellenistisellä kaudella Ibykoksen runot koottiin seitsemäksi kirjaksi, ja vielä Suda mainitsee saman määrän hänen lyyrisiä runojaan. Nykyaikaan niistä on säilynyt vain katkelmia.

Ibykoksen kuorolyriikka oli herooista ja raskastyylistä ja käsitteli mytologisia aiheita. Se muistutti Stesikhoroksen runoutta niin, että tätä voidaan pitää hänen oppi-isänään. Hän käytti ainakin joissakin kuorolauluissaan triaadiperiaatetta, jossa säkeistöä seurasi aina vastasäkeistö ja epodi eli jälkisäkeistö.

Soololyriikkaansa Ibykos sai vaikutteita oletettavasti Anakreonilta, joka toimi samaan aikaan Polykrateen hovissa. Lemmenaiheidensa vuoksi Ibykos sai maineen hehkuvan tulisena rakastajana, ja häntä syytettiin useita muita runoilijoita enemmän pederastiasta. Hänen rakkausrunonsa vaikuttavat kiinnittäneen enemmän huomiota rakkausasioiden negatiivisiin kuin positiisiviin seurauksiin. Ibykoksen runoissa on paljon huumoria ja myös itseironiaa.

Seuraava esimerkkikatkelma rakkausrunosta on Päivö ja Teivas Oksalan suomentama:

Lähteet

Kirjallisuutta

Suomennoksia 

 Ibykos. Teoksessa

Muita käännöksiä

Muuta kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 

Antiikin kreikkalaiset lyyriset runoilijat