Kultainen orda

Kultainen orda (, , , myös nimellä Kiptšakkien kaanikunta) oli mongolien perustama, nykyisen Venäjän, Ukrainan ja Kazakstanin alueella sijainnut keskiaikainen valtio, eräs Mongolivaltakunnan seuraajavaltioista. Kultaisen ordan väestö oli enimmäkseen turkkilais-mongolilainen. Nykyisten tataarien etnogeneesin historia yhdistetään usein Kultaiseen ordaan.

Nimen alkuperä 
Nimessä oleva sana ”orda” tulee turkkilais-mongolilaisesta sanasta ordu, joka tarkoitti lähinnä leiriä.
Turkin kielessä sana ordu tarkoittaa armeijaa. Nimessä esiintyvän sanan ”kultainen” uskotaan tulleen mongolien käyttämästä suuntajärjestelmästä, jossa musta oli pohjoinen, sininen itä, punainen etelä, valkoinen länsi ja keltainen (tai kultainen) keskusta. Toisen version mukaan nimi tuli Batu-kaanin upeasta kultaisesta teltasta. Nimelle ”Kultainen orda” ei ole kirjoitettua lähdettä ennen 1500-lukua.

Vaihtoehtoiset nimet on Ulug Ulus (’mahtava valtio’ turkkilaisittain) ja Kiptšakkien kaanikunta.

Väestö 
Kultaisen ordan väestöön kuului mongoleja ja turkkilaisia heimoja, sekä pieni määrä suomalais-ugrilaisia, slaavilaisia, kaukasialaisia, ja muita kansoja. Suurin osa Kultaisen ordan väestöstä oli kuitenkin turkkilaisia, kuten kiptšakkeja, kumaaneja ja bolgaareja. Orda ”turkkilaistui” vähitellen ja lopulta menetti mongolialaisen identiteettinsä, kuitenkin Batu-kaanin alkuperäisten mongolisotureiden jälkeläisten muodostaessa yläluokan.

Ordan väestöä kutsuttiin venäläisissä ja eurooppalaisissa lähteissä yleisesti "tataareiksi". Myös muut naapuriväestöt sekä Kultaisen ordan feodaaliylhäisö käytti heistä kyseistä nimitystä, jonka alun perin Tšingis-kaanin soturit toivat hyökätessään Volgan Bulgariaan. Heimot tiettävästi itse kuitenkin tunnistautuivat joko ryhmiensä omilla nimillä tai muslimeina.

Mongolijuuret 
Mongolivaltakunnan perustajan suurkaani Tšingis-kaanin kuoltua vuonna 1227 valtakunta jaettiin hänen neljälle pojalleen. Näistä Jotši-kaani oli jo kuollut, joten kaukaisimmat alueet nykyisellä Etelä-Venäjällä saivat hänen poikansa Batu-kaani (Sinisen eli itäisen ordan johtaja) ja Orda-kaani (Valkoisen eli läntisen ordan johtaja). 

Batu valloitti Volgan Bulgarian vuonna 1236 ja mongolit saivat nopeasti haltuunsa Rutenian aroalueet ja ottivat paikallisen turkinsukuisen väestön armeijaansa. Sen jälkeen Batu valloitti suurimman osan Kiovan Rusista hävittäen sen kukoistavan pääkaupungin Kiovan. Batu valloitti Novgorodia ja Pihkovaa lukuun ottamatta kaikki muutkin venäläiset ruhtinaskunnat ja myös Novgorodin ruhtinas Aleksanteri Nevski myöntyi mongolien kauppavaihtoon ja tulleihin.

Batun Sininen orda jatkoi hyökkäystään länteen Puolaan ja Unkariin kukistaen siellä vastaan asettuneet länsieurooppalaiset ritariarmeijat. Vuonna 1241 suurkaani Ögödei kuoli ja Batu joutui luopumaan Puolan ja Unkarin valloituksista ottaakseen osaa seuraajakilpailuun. Venäjän valloitukset sen sijaan jäivät Batu-kaanille, ja hän perusti vuonna 1242 pääkaupunkinsa Sarain, joka lienee sijainnut Volgan alajuoksulla.

Kukoistusaika 
Batu-kaanin kuoltua vuonna 1255 valtakunta kukoisti vielä vuosisadan. Batun veli Berge-kaani yhdisti Valkoisen ja Sinisen ordan. Ordan sotilaallinen mahti saavutti huippunsa Uzbeg-kaanin (1312–1341) kaudella, jolloin armeijassa oli 300 000 sotilasta. Kultainen orda oli 1200-luvun loppupuolella ja 1300-luvun alkupuolella Euraasian suurin valtiomuodostelma.

Sisäinen organisaatio 
Ordan yksinvaltias oli kaani, jonka valitsi mongolien perinteinen kurultai-kokous Batun jälkeläisten joukossa. Pääministeriä, joka myös oli etninen mongoli, nimitettiin ”ruhtinaiden ruhtinaaksi”. Ministerejä sanottiin visiireiksi. Paikallishallitsija baskakit keräsivät veroja, ja joutuivat kansan tyytymättömyyden maalitauluksi. Siviili- ja sotilashallintoa ei yleensä eroteltu toisistaan. Orda menetti nopeasti mongolialaisen identiteettinsä. Vaikka mongolit muodostivat yläluokan, suurin osa väestöstä oli turkinsukuisia ja muita alueen alkuperäisiä paimentolaisheimoja.

Ordasta tuli pian pikemminkin kaupunki- kuin paimentolaisvaltio. Pääkaupunki Saraista kehittyi kukoistava metropoli. Siellä arvellaan olleen 600 000 asukasta. Huolimatta venäläisten käännytystyöstä Saraissa, mongolit enimmäkseen säilyttivät animistiset uskomuksensa, kunnes Uzbeg-kaani (1312–1341) sääti islamin valtionuskonnoksi. Eräiden venäläisruhtinaiden on kerrottu tulleen murhatuksi Saraissa, koska he kieltäytyivät kumartamasta pakanallisille symboleille, mutta murhien syyt saattavat todellisuudessa olleet pikemminkin poliittisia. Kaanit olivat yleensä uskonnollisesti suvaitsevaisia ja pääkaupunkin Saraihin perustettiin ortodoksinen piispanistuin. He vapauttivat ortodoksisen kirkon veroista sillä ehdolla, että papit rukoilivat kaanin terveyden puolesta.

Vasallit ja liittolaiset 
Orda keräsi veroja alamaisilta kansoiltaan: venäläisiltä, armenialaisilta, georgialaisilta ja Krimin kreikkalaisilta. Kristittyjen toiminta omilla alueillaan ei kaaneja häirinnyt, kunhan veroa maksettiin. Vasallivaltioita ei koskaan suoraan liitetty Ordaan, ja venäläisruhtinaat saivat pian oikeuden kerätä mongoliveron itse. Verot olivat kuitenkin raskaat, niiden laiminlyönnistä rangaistiin ankarasti ja vasallivaltioiden sivistysarvoille ja kehitykselle Ordan aika oli tuhoisa. Mongolit verottivat venäläisiä kymmenyksillä. Jos kymmenyksiä (10 %) ei ollut varaa maksaa rahana, vietiin omaisuutta ja työmiehiä orjiksi ja sotimaan. 

Ordan politiikka Venäjällä noudatti ohjenuoraa ”hajota ja hallitse”. Tataarit pyrkivät solmimaan nopeasti vaihtelevia liittoja paikallisten ruhtinaiden kanssa pitääkseen alueen heikkona ja jaettuna. Liettuan nousu suurvallaksi 1300-luvulla merkitsi haastetta tataarien ylivallalle. Liettuan suuriruhtinas Algirdas löi tataarit Bug-virran varrella vuonna 1362 käydyssä Sinisten vesien taistelussa ja valtasi Kiovan sekä suuren osan Kiovan Rusin vanhoista alueista. Liettuan vastapainoksi kaani pyrki muodostamaan Moskovasta johtavan venäläisen valtion. Moskovan Iivana I Kalitallle myönnettiin suuriruhtinaan arvo ja oikeus kerätä veroja muilta venäläisruhtinailta.

Sarain kautta käytiin vilkasta kauppaa genovalaisten Mustanmeren tukikohdista. Mamelukkien Egypti oli Ordan pitkäaikainen kauppakumppani ja liittolainen Välimerellä.

Hajaannus ja luhistuminen 
1340-luvun Musta surma heikensi merkittävästi Kultaista ordaa. Vuonna 1357, kun Jani Beg-kaani murhattiin, Orda joutui pitkään sisällissotaan, jossa kaani vaihtui seuraavan viiden vuosikymmenen aikana keskimäärin vuoden välein. Tänä aikana Moskova, Astrahan ja Kovaresmia pyrkivät eroon Ordasta, ja Dnepr-joen alajuoksun alue siirtyi Puola-Liettualle. Kenraali Mamai, joka ei ollut muodollinen hallitsija pyrki palauttamaan Ordan vallan Venäjällä. Dmitri Donskoi löi hänen komentamansa tataarit Kulikovon taistelussa vuonna 1380. Mamaita seurannut Toktamyš valloitti Sinisen ordan alueen ja palautti Kultaisen ordan hetkeksi alueelliseksi mahdiksi. Hän hävitti Moskovan suuriruhtinaskunnan ja useita muita ympäröiviä kaupunkeja kostona kapinasta vuonna 1382.

Kuoliniskun Ordalle antoi Timur Lenk, joka 1300-luvun lopussa tuhosi Toktamyšin armeijan, hävitti Ordan pääkaupungin Sarain, ryösti Krimin kauppakeskukset ja vei taitavimmat käsityöläiset omaan pääkaupunkiinsa Samarkandiin. Toktamyš murhattiin vuonna 1406. Hän oli Ordan viimeinen vahva kaani, ja hänen jälkeensä kaanikunta alkoi hajota. 1440-luvulta alkaen Orda oli hajaannuksessa ja jakaantuneena kahdeksaan erilliseen kaanikuntaan: Siperian, Qasimin, Kazanin, Astrahanin, Kazakkien, Uzbekkien, Krimin ja Suur-ordan kaanikuntiin. Mikään näistä ei yksinään ollut Moskovaa voimakkaampi, ja Moskovan suuriruhtinaskunta irrottautuikin tataarien kontrollista lopullisesti vuonna 1480 Ugra-joen taistelun jälkeen. 

Kultainen Orda tuhoutui lopullisesti vuonna 1502 sodassa Astrahanin kaanikuntaa vastaan. Viimeinen kaani Ahmed pakeni Liettuaan. Hän kuoli vuonna 1529. Sota tuhosi Kultaisen ordan ja heikensi Astrahanin kaanikuntaa huomattavasti. Samaan aikaan Moskovan suuriruhtinaskunta kävi hyökkäykseen Iivana III:n johdolla. Kaanikunnat liitettiin Moskovaan yksi kerrallaan 1500-luvulla, lukuun ottamatta Krimin kaanikuntaa, josta tuli Osmanien valtakunnan vasallivaltio vuonna 1475, kunnes se liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1783.

Tärkeimmät kaanit 

 Batu-kaani 1227–1255           
 Orda-kaani 1227–1251
 Sartaq-kaani 1255-1256        
 Qun Quran 1251–1280 
 Ulaqtši-kaani 1256-1257      
 Berke-kaani 1257–1266           
 Möngke Temür 1266–1280    
 Töde Möngke 1280-1287      
 Kötšü-kaani 1280–1302 
 Töle Buqa 1287-1291            
 Toqta 1291–1312                     
 Bujan tai Bajan-kaani 1302-1309
 Muhammad Uzbeg-kaani 1313–1341           
 Tīnī Beg 1341-1342               
 Jānī Beg 1342–1357                
 Berdi Beg 1357-1359             
 Qulpa-kaani 1359-1360        
 Kildi Beg 1361-1362              
 ʿAbdallāh-kaani, nukkehallitsija kenraali Mamain hallinnassa 1362, 1367-1368, 1369
 Kair Pūlād (Mīr Pūlād) 1362-1364               
 Tugluq Tīmūr 1363 -n. 1365
 ʿAzīz Šaikh 1364-1367         
 Mubārak Kwāja n. 1365-1369           
 Haṣan Beg 1368-1369           
 Qutluq Kwāja 1369-1370
 Urus-kaani 1369-1370
 Tūlūn Beg Kānum (k. 1386), Berdi Begin tytär, nukkehallitsijatar kenraali Mamain hallinnassa 1370-1371 ja tämän vaimo, Toktamyšin vaimo 1380
 Muḥammad-Sulṭān, nukkehallitsija kenraali Mamain hallinnassa 1371-1373          
 Hājjī Tšerkes 1373-1374       
 Urus-kaani 1374-1375, 1375-1377
 Qāgān Beg 1375-1377        
 ʿArab Šāh 1377-1380          
 Tīmūr Malik 1377-1379
 Toktamyš 1379–1395 
 Qujurtšuq 1395-1397, Timur Lenkin suojatti, hallitsi vain ordan länsiosaa
 Tīmūr Qutluq-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun, Nogai ordan perustajan (1352–1419) kanssa 1397-1399
 Sādī Beg-kaani, nukkehalllitsija, emiiri Edigun alainen 1399-1407
 Pūlād-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun kanssa 1407-1410
 Tīmūr-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun kanssa 1410-1411
 Jalāl ad-Din Zeleni Saltan 1411-1412, Toktamyšin vanhin poika
 Karīm Berdi 1412-1413, Toktamyšin toiseksi vanhin poika
 Kebek 1413-1414, Toktamyšin kolmanneksi vanhin poika
 Jabbār Berdi 1414-1415, 1416-1417, Toktamyšin neljänneksi vanhin poika
 Tšekre-kaani, liitossa emiiri Edigun kanssa 1415-1416
 Darwīsh, emiiri Edigun nukkehallitsija 1417-1419
 Ḥājjī Muḥammad, nukkehallitsija emiiri Edigun pojille Ulugh Muḥammadille ja Dawlat Berdille 1419–1421
 Barāq-kaani 1421-1427
 Ulug Muḥammad 1427-1433
 Sajjid Aḥmad I 1433-1435
 Kütšük Muḥammad 1435–1459 
 Maḥmūd-kaani 1459–1465 
 Aḥmad-kaani 1465–1481 
 Šaik Aḥmad 1481–1502

Lähteet

Aiheesta muualla 

Historialliset valtiot
Keski-Aasian historia
Ukrainan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Venäjän entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Seulonnan keskeiset artikkelit