Islamilainen maailma

Islamilainen maailma tarkoittaa islamilaisen sivilisaation hallitsemaa aluetta. Se ulottuu Pohjois-Afrikasta Kaakkois-Aasiaan ja muodostaa oman kulttuurisen ja geopoliittisen kokonaisuutensa. Islamilainen sivilisaatio on yksi maailman suurista pääkulttuureista, joihin islamilaisen lisäksi on luettu esimerkiksi länsimainen, kiinalainen, japanilainen, ortodoksinen, latinalais-amerikkalainen ja hindulainen sivilisaatio. 

Maantieteellisesti ja poliittisesti islamilainen maailma yleensä tarkoittaa yleensä muslimienemmistöisiä maita. Islaminuskoisia on noin 1,4–1,6 miljardia eli noin 20–23 % vuoden 2011 arvion mukaisesta maailman asukasluvusta (6,9 miljardia). Muslimeista noin 62 % elää Aasian ja Tyynenmeren alueella, 20 % Lähi-idässä tai Pohjois-Afrikassa, 15 % Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja noin 2 % Euroopassa tai Amerikoissa. Islam on maailman nopeimmin kasvava uskonto. Muslimien lukumäärän arvioidaan kasvavan 70 % vuosina 2015–2060. Syynä on muslimien suuri lapsiluku sekä väestön nuoruus verrattuna muihin uskontokuntiin. Muslimien osuus lisääntyy muuttoliikkeen seurauksena myös uusilla alueilla, kuten Euroopassa. 

Vuonna 1969 perustettu Islamilainen yhteistyöjärjestö OIC on islamilaisten maiden yhteistyöjärjestö, joka on muun muassa antanut YK:n ihmisoikeusjulistuksen kanssa kilpailevan Kairon julistuksen ihmisoikeuksista. Järjestöön kuuluu 57–58 valtiota. Muslimienemmistöisiä maita on maailmassa hieman vähemmän eli 49. Islaminuskon mukaisesti islamilaisen maailma muodostaa yhtenäisen umman, jonka alkusolun Muhammedin katsotaan perustaneen Medinaan vuonna 622. Käytännössä erimielisyydet ovat aina repineet yhtenäisyyttä. Nykyisin mikään islamilainen maa ei  ole kyennyt asettumaan koko islamilaisen maailman johtoon ja toteuttamaan ihannetta kaikkia muslimeita yhdistävästä kalifaatista. Myös panislamilaisuus ja nationalismi ovat pikemminkin jakaneet kuin yhdistäneet islamilaisia maita. 

Islaminusko jakautui jo varhain kahteen haaraan, sunnalaisuuteen ja šiialaisuuteen, joista sunnalaisuus on valtavirtaus (90%). Šiialaisuuden tärkein keskus on Iran. Lisäksi islamin piiriin kuuluu joitakin  pienempiä vähemmistöjä. Viime aikojen näkyvin yritys määritellä islaminuskon yhteistä sisältöä on Ammanin julistus, joka hyväksyttiin vuonna 2004 Jordanian  pääkaupungissa.   

Kansainvälisessä vertailussa islamilainen maailma on taloudellisesti, sosiaalisesti ja teknologisesti muuta maailmaa jäljessä. Poliittisesti sitä luonnehtivat epädemokraattiset ja korruptoituneet hallinnot. Rikkaat öljyvaltiot muodostavat kuitenkin taloudellisessa suhteessa poikkeuksen. Sosiaalisia ongelmia ovat muun muassa naisten epätasa-arvoinen asema ja väestön alhainen lukutaito. Alhaisen lukutaidon yhtenä syynä ovat koraanikoulut. Islamilaisten maiden itsenäistyminen siirtomaavallan alta ja öljyrikkaudet ovat merkittävästi lisänneet islamilaisten maiden vaikutusvaltaa 1900-luvulla. 1900-luvun lopulta alkaen islamilaisiin tunnuksiin on yhä näkyvämmin sitouduttu koko islamilaisessa maailmassa.

Historia

Islamin historia alkoi sen oman historiankirjoituksen mukaan Arabian niemimaalla profeetta Muhammedin vaikutuksesta vuosina 610–632. Kun Lähi-itää hallinneet kaksi suurvaltaa, Bysantti ja Persia, vetäytyivät tai romahtivat  600-luvun alussa Lähi-itään syntyi mitoiltaan valtava paimentolaispohjainen valtio. Se ulottui Luoteis-Intiasta Keski-Aasiaan, Lähi-itään, Pohjois-Afrikkaan, Italian eteläosiin, Pyreneiden niemimaalle ja Pyreneille. Muutamat historiantutkijat ovat kyseenalaistaneet teorian siitä, että islam syntyi vain yhden henkilön toimesta. He katsovat, että islamista voidaan puhua vasta 800-luvulla, jolloin myös ensimmäiset kirjalliset dokumentit siitä ilmestyvät historiallisiin lähteisiin.

Islamin maailmanvalloitus sai vauhtia sitä, että se kehittyi valtavia alueita hallinneen arabikalifaatin valtionuskontona. Vaikka islaminuskolla oli paljon yhteistä aiempien uskontojen kanssa, siitä muodostui omaperäinen ja sisäisesti yhtenäinen oppi. Orientalisti Hans Jansenin mukaan islam yhdisti juutalaisen ryhmäsolidaarisuuden ja lakiuskonnon piirteet kristinuskolle ominaiseen lähetystehtävään, joka islamissa sai muodokseen Pyhän sodan. Antropologi Philip Carl Salzman katsoi, että islamin kasvualustan Lähi-idässä muodosti paimentolaisuuteen perustuva klaanikulttuuri, joka edusti vastavoimaa keskitetylle valtioon perustuville yhteiskunnille. Sosiologi Michael Mannin mukaan islam oli yhdistävä linkki separatistiselle heimokulttuurille ja yhteisyyttä edustaville arvoille. Se tarjosi joustavan ja löyhän liittovaltiomaisen rakenteen Lähi-idän väestöille, joiden keskuudessa Bysantin vaatima oikeaoppinen kristillisyys oli aikaisemmin johtanut kristinuskon hajoamiseen keskenään riiteleviin kristologisiin lahkoihin.   

Islam levisi alkuperäisen kalifaatin rajojen yli Saharan eteläpuolelle sekä Keski- ja Kaakkois-Aasiaan. Uusi kirjauskonto tarjosi toimivia ratkaisuja etenkin paimentolaisyhteiskuntien ongelmiin. Siihen kääntyivät myös mongolivalloittajat, jotka 1200-luvulla tuhosivat Bagdadin ja tekivät lopun abbasidien kalifaatista poliittisena voimana. Islamin sidokset heimokulttuuriin ovat kuitenkin hidastaneet sen leviämistä paikalleen asettuneisiin yhteiskuntiin.  

Islamilainen maailma koki pian syntynsä jälkeen kukoistuskauden, islamin kulta-ajan, ja nousi abbasidikalifien ja persialaisen eliitin vaikutuksesta tieteen kärkeen koko maailmassa. Arnold J. Toynbeen ja eräiden muiden mukaan iranilainen vaikutus oli niin voimakas, että on puhuttava islamin persialaisista juurista. Islamilainen sivilisaatio hyötyi maantieteellisestä asemastaan, jonka avulla se sai korkeakulttuurisia vaikutteita sekä helleenisestä Euroopasta, Persiasta, Intiasta että Kiinasta. Samalla kalifaatit katkaisivat Euroopan kauppa- ja kulttuuriyhteydet itäisiin sivilisaatioihin. Kesti pitkään, ennen kuin tärkeät itäiset keksinnöt kuten paperinvalmistus tai intialainen matemaattinen paikkamerkkijärjestelmä saavuttivat Euroopan. Esimerkiksi paperinvalmistus siirtyi kiinalaisilta arabeille 700-luvun lopulla, mutta taito tuli Eurooppaan vasta 1200-luvulla. 

Kulta-aika ei johtanut suureen tieteellis-tekniseen läpimurtoon, jollainen koettiin vasta Euroopassa 1600-luvulla. "Islamin kulta-ajan" jälkeen islamilainen maailma alkoi sen sijaan vajota pysähtyneisyyteen ja jäi  yhä enemmän jälkeen Euroopasta sekä sivistyksellisesti, taloudellisesti että sotilaallisesti. Koko islamilainen maailma kolonisoitiin siirtomaavaltojen toimesta ja sen viimeinen linnake, Osmanien valtakunta, sortui ensimmäisen maailmansodan kuohuissa. Siirtomaajärjestelmän hajoaminen ja valtiollisen itsenäisyyden saavuttaminen 1900-luvun puolivälin jälkeen on taas muuttanut tilannetta:  muslimi-identiteetti on vankistunut ja muslimien vaikutusvalta politiikassa on lisääntynyt. Öljyn kansainvälinen merkitys, kasvava länsimainen kiinnostus muslimien alueisiin, kansainväliset konfliktit ja globalisaatio ovat lisänneet islamilaisen maailman vaikutusta nykyajan historiaan.

Demografia

Maailman muslimiväestö on keskittynyt muutamaan suurimpaan islamilaiseen maahan. Indonesiassa, Intiassa ja Pakistanissa asuu kussakin yli 10% koko maailman muslimeista. Kymmenen suurinta maata kattaa 65% koko maailman muslimeista.  Eräissä suurissa muslimimaissa islam on silti vähemmistöuskonto. Intiassa on maailman toiseksi suurin muslimiväestö, mutta islam on siellä vähemmistönä (15%), kun valtauskontona on hindulaisuus. Tilastot osoittavat myös muslimiväestön painopisteen siirtyneen pois arabimaista. 

   204  847  000 (87 %)
   213  400  000 (97 %)
   172  000  000 (14 %) (2016)
   145  312  000 (90 %)
   75  728  000 (48 %)
   81  000  000 (98 %)
   74  660  000 (99 %)
   73  746  000 (90 %)
   34  780  000 (98 %)
   32  381  000 (99 %)
   31  108  000 (99 %)
   30  855  000 (97 %)

   30  770  375 (100 %)
   29  047  000 (100 %)
   28  721  000 (34 %)
   26  833  000 (97 %)
   24  023  000 (99 %)
   23  308  000 (2 %)
  20  895  000 (93 %)
   17  139  000 (61 %)
   16  379  000 (12 %)
   15  627  000 (98 %)
   5  000  000  tai  11  000  000 (5 % tai 11 %)
   10  864  733 (100 %)

Muslimimaiden kehitystaso 
Kansainvälisessä vertailussa islamilainen maailma on luonnonvaroistaan huolimatta taloudellisesti muuta maailmaa jäljessä. Islamilaisten maiden jälkeenjääneisyys koskee talouden ohella sosiaalista kehitystä ja tiedettä.

Talous 
Islamilaisissa maissa elää 23% maailman väestöstä, mutta niiden bruttokansantuote on vain 8 % maailman bruttokansantuotteesta. Jos poistetaan öljyrikkaan maat, islamilaisen maailman osuus maailman bruttokansantuotteesta on vain 4 %. Rikkaimmat muslimimaat henkeä kohti laskien ovat öljyvaltiot Qatar, Kuwait ja Brunei.  Arabimaiden lisäksi öljyllä on suuri merkitys myös sellaisille islamilaisille maille kuin Indonesia ja Kazakstan. Islamilaisten maiden suurimmat kansantaloudet ovat Indonesia, Turkki ja Saudi-Arabia.  Monien maiden vaatimatonta talouden tasoa havainnollistaa presidentti Barack Obaman laskelma. Hän totesi vuonna 2011, että jos öljy jätetään laskuista, koko 400 miljoonan asukkaan islamilaisen Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan vienti vastasi mittaluokaltaan Sveitsiä.

Tiede 
Teknologiassa kehittynein muslimienemmistöinen maa on Malesia, joka vie eniten teknologisia tuotteita. Ainoastaan yksi muslimimaa, Tunisia, investoi enemmän kuin 1% tutkimukseen ja kehitykseen. Toisena on Turkki. Tieteessä islamilainen maailma on melko näkymätön. Esimerkiksi viisi miljoonaa suomalaista julkaisee tieteellisiä kirjoituksia yli puolet siitä määrästä, minkä 1,5 miljardin ihmisen muslimimaailma  yhteensä. Epäsuhta näkyy myös Nobel-palkinnoissa. Vuoteen 2020 mennessä Suomi oli saanut yhtä paljon tieteen Nobeleita (3) kuin islamilainen maailma (3). Nobelin rauhanpalkinnoissa muslimit kuitenkin ohittavat Suomen luvuin 7–1.

Sosiaalinen kehitys 
Inhimillisen kehityksen indeksi eli HDI () on Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelman (UNDP) luoma elämänlaadun mittari mittari, joka koostuu odotettavissa olevasta elinajasta, koulutuksesta ja elintasosta. Maat, joissa näiden taso ja epä-tasa-arvo ovat suurimmat, saavat alimmat pistemäärät. Näin laskettuna alimpaan ryhmään kuuluvista maista yli puolet kuului vuonna 2019 Islamilaiseen yhteistyöjärjestöön (OIC). Islamilaiset öljyvaltiot saivat kuitenkin korkeita HDI -arvoja.

Korkein lukutaidon taso islamilaisista maista on entisissä neuvostotasavalloissa, joita ovat Kazakstan, Tadžikistan, Turkmenistan ja Uzbekistan. Näissä maissa lukutaito on lähes täydellinen. Yhdeksän maata pääsee vähintään 90% tasolle. Maailmanpankin raportin mukaan joissakin sen tutkimissa islamilaisissa maissa (Nigeria, Bangladesh, Pakistan) yli puolet perusopetusvaiheen päättäneistä oli lukutaidottomia.  Vuonna 2002 arabimaissa lukutaidottomuus oli keskimäärin  suurempaa kuin monissa köyhemmissä maissa. Tyttöjen vähäisempää koulunkäyntiä osoitti se, että kaksi kolmasosaa lukutaidottomista oli naisia. Yhtenä syynä heikkoon lukutaitoon on alkeisopetuksen rajoittuminen koraanikouluihin, jotka monille jäävät ainoaksi koulunkäynnin muodoksi. Äidinkielen sijaan niissä opetellaan lukemaan ulkoa Koraanin vanhaa arabiaa. Muita syitä heikkoihin oppimistuloksiin ovat suuret luokat, heikot oppimateriaalit ja epäpätevät opettajat.

Poliittinen järjestelmä

Demokratian aste 
The Economist -lehti julkaisee maailman maiden demokraattisuuden astetta mittaavaa indeksiä. Se tarkastelee viittä muuttujaa: vaalijärjestelmää ja siinä vallitsevaa puolueiden pluralismia, hallinnon toimintaa, poliittista osallistumista, poliittista kulttuuria ja kansalaisoikeuksia. Islamilaisen yhteistyöjärjestö OIC:n jäsenvaltioista korkeimman pistemäärän vuonna 2019 sai Malesia sijoituksella 43. maailman maiden joukossa. Suurin osa indeksin kolmestakymmenestä vähiten demokraattisesta maasta oli OIC:n jäsenvaltioita. Niitä oli tässä joukossa 22. Demokratia ei edes tavoitteena nouse islamilaisissa maissa kovin korkealle. Pew-tutkimuskeskuksen mukaan noin puolet muslimeista piti vahvaa johtajaa parempana kuin demokraattista järjestelmää. Laajinta vahvan johtajan kannatus oli Etelä-Aasian maissa.

Samuel P. Huntingtonin mukaan 1900-luvun lopulla demokratisoitumisen aalto vaikutti kymmeniin maihin, ei kuitenkaan islamilaisiin maihin. Niissä sen sijaan vahvistuivat islamistiset virtaukset. Syynä Huntington pitää sitä, että islamilainen kulttuuri vierasti länsimaisia liberaaleja arvoja.

Korruptio 
Transparency International julkaisee kansainvälistä korruptioindeksiä (asteikolla 100–0), joissa maat on pisteytetty niissä ilmenevän korruption perusteella. Indeksi perustuu 28 muuttujaan, ja mittaukset ulottuvat 180 maahan. Islamilaisten maiden sijoitukset osoittavat, että OIC:n jäsenmaat kuuluvat maailman korruptoituneempiin. Niistä parhaan arvosanan vuonna 2019 sai Yhdistyneet arabiemiirikunnat sijoituksella 24. Yli puolet kaikkein eniten korruptoituneista 30 maasta oli OIC:n jäsenmaita (19). Alimman sijoituksen sai Somalia 9 pisteellä. Vertailun vuoksi Suomen sijoitus oli kolmas pistemäärällä 86, kun vertailun korkein arvo oli 87.

Uskonto ja valtio

[[Tiedosto:Muslim Constitution Religion.svg|thumb|600px|right|Islamin asema muslimienemmistöisissä maissa

Islamilaisten maiden poliittinen järjestelmä on nykyisin ristiriidassa puhdasoppisen keskiaikaisen islamin kanssa, sillä šarialaki sisältää tarkkoja määräyksiä siitä, miten valtiollinen elämä tulee järjestää. Ristiriita vallitsee niissäkin maissa, jotka virallisesti ilmoittavat olevansa "islamilaisia valtioita". Puhdasoppiseen islamiin kuuluu ajatus, että yhteiskuntaa on ohjattava ainoastaan Jumalan ikuisen lain, šarian, mukaisesti. Lakia tulkitsee uskonoppineiden luokka, ulama, eli "oppineet" tai "viisaat miehet", jotka kertovat, mitä Koraani ja Muhammedin sunna eli esikuva kustakin asiasta sanoo. Ylimmällä tasolla toimeenpanovaltana on "uskovien komentaja" eli kalifi, joita maailmassa voi olla vain yksi kerrallaan, muuten heidän valtansa on mitätön. Kalifin tehtävä on suojella uskontoa ja hoitaa maallisia asioita. Kalifi tai kukaan muukaan ei voi säätää uusia lakeja, joten islamilaisessa valtiossa ei tarvita lainsäädäntöelimiä, kuten parlamenttia. Pyhä laki ei kerro tarkemmin, miten kalifi valitaan, paitsi että sen tulee tapahtua oppineiden yksimielisyydellä. Kalifin henkilölle šaria asettaa useita vaatimuksia. 

Šarian toimeenpanoa varten on kaksi järjestelmää, jotka molemmat perustuvat pitkälti epäviralliseen kontrolliin. "Pahan kieltämisen" periaatteen nojalla jokaisen uskovan velvollisuutena on puuttua itse ja tarvittaessa voimatoimin asiaan, jos näkee šariaa loukattavan. Toinen tapa on uskonnolliset tuomioistuimet, missä uskonnollinen tuomari eli qadi langettaa tuomioita. Niiden toimenpano jää puhdasoppisessa islamissa asianosaisille itselleen. 

Šarialain mukainen islamilainen valtio on ihanne, jonka toteutuminen alkoi ontua jo 900-luvulla, kun abbasidikalifaatin rinnalle nousi kaksi sen kanssa kilpailevaa kalifaattia. Islaminuskon mukaan maailmassa saa kuitenkin olla vain yksi kalifaatti, muuten kaikki ovat epäpäteviä. Nykyisissä islamilaisissa valtioissa on muiden valtioiden tapaan byrokraattiset valtiokoneistot, eikä kalifeita ole esiintynyt satoihin vuosiin ISISin lyhyttä kautta (2014–2019) lukuun ottamatta. ISIS -kalifaatti oli yritys palauttaa klassisen islamin yhteiskuntajärjestys orjuutta myöten. 

Osmanien valtakunnassa kalifia vastaava asema oli vuonna 1924 lakkautetulla sulttaanin viralla.

Islamin virallinen asema valtiossa 
Islamin virallinen asema muslimienemmistöissä maissa vaihtelee. Jotkut niistä ovat julistautuneet puhdasoppisiksi islamilaisiksi valtioiksi, toisissa islam on valtionuskonto, kolmansissa uskonnolla ei ole virallista valtiollista asemaa.

 
"Islamilaiset valtiot"
 
 
 
 
 
 
 

Islam on valtionuskonto

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Ei määritelty
 
 
 
 

Sekulaarit valtiot

Muslimien väestöosuudet islamilaisissa maissa 

 : 100 % (90–95 % sunneja, 5–10 % šiioja)
: 100 % (enemmistö sunneja)
: 100 % (enemmistö sunneja)
: 99,8 % (enemmistö sunneja)
:99,8 % (enemmistö sunneja)
(sunneja, 20 % šiioja) : ~99 %
: 99,1 % (99,9 %) (65–70 % sunneja, 30–35 % šiioja)
: 98,7 % (enemmistö sunneja)
: 98,3 % (enemmistö sunneja)
: 98 % (enemmistö šiioja)

: 98 % (enemmistö sunneja)
: : 98 % (enemmistö sunneja)
: 97 % (enemmistö sunneja)
: 96,6 % (99 %) (sunneja)
 (85–90 % sunneja, 10–15 % šiioja) : 96,4 %
: 95 % (60–65 % šiioja, 33–40 % sunneja)
: 94 % (enemmistö sunneja)
: 93 % (enemmistö sunneja)
: 89,4 % (sunneja)
: 89,3 % (sunneja)

Islamin suuntaukset

Islamin kaksi pääsuuntausta ovat sunnalaisuus (n.90 %) ja šiialaisuus (n. 10 %). Valtaenemmistö šiialaisesta vähemmistöstä elää Iranissa, Pakistanissa, Intiassa tai Irakissa. Šiiat ovat enemmistönä Iranissa, Azerbaidžanissa ja Bahrainissa. Suuntaukset eroavat toisistaan sekä opillisesti että rituaalisesti, vaikka šarian säädösten osalta niillä on enemmän yhtäläisyyksiä kuin eroja.    

Islamilainen laintulkinta jakautui 800-luvulla  maantieteellisin perustein useisiin koulukuntiin (madhhab), joista osa on säilynyt nykyaikaan asti. Neljän sunnalaisen koulukunnan säädöksistä 75 % on yhteisiä. Nykyaikana suuntaukset ovat lähestyneet toisiaan, kun keskiajalla välit olivat jopa vihamieliset.  Šiialaiset koulukunnat eroavat sunnikoulukunnista hieman enemmän. Islamilaisen lain eli šarian tulkintaa kutsutaan nimellä fiqh. Suurimmat koulukunnat ovat seuraavat viisi.   

Hanafi: Pakistan, Afganistan, Bangladesh, Turkki, Bosnia ja Hertsegovina, Egypti, Espanja, Marokko, Kanada, Malediivit, Jordania, Libanon, Irak ja Länsi-Afrikka (sunnalainen)
Maliki: Pohjois-Afrikka ja Länsi-Afrikka (sunnalainen)
Shafi'i: Malesia, Qatar, Indonesia, Egypti, Eritrea, Somalia ja Jemen (sunnalainen)
Hanbali: Arabia ja Qatar (sunnalainen)
Jafiri: Iran, Irak ja Azerbaidžan (šiialainen)

Yhteiskunta

Uskonnollisuus ja muut asenteet 
Pew-tutkimuskeskus on tehnyt laajoja kyselytutkimuksia muslimien suhtautumisesta šarialakiin ja sen vaatimuksiin. Tulosjakautumat todistavat länsimaisesta selvästi poikkeavasta arvomaailmasta. Suurimmassa osassa islamilaista maailmaa eli Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa, Lähi-idässä ja Afrikassa enemmistö muslimeista kannattaa šariaa maan viralliseksi laiksi. Alle puolen kannatuksen asia saa Keski-Aasian entisissä neuvostotasavalloissa ja Balkanin maissa. Šarian ankarimpia rangaistuksia, kuten ruumiillisia rangaistuksia tai islamista luopuneiden teloittamista kannattaa enemmistö muslimeista Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa ja Etelä-Aasiassa. Homoseksuaalisuuden tuomitsevat lähes kaikki muslimit. 

Etelä-Aasiassa, Lähi-idässä ja Afrikassa noin puolet muslimeista katsoo, ettei naisella ole oikeutta päättää, pitääkö muslimihuivia vai ei. Aasiassa, Lähi-idässä ja Afrikassa muslimien suuri enemmistö katsoo, että naisen tulee totella miestään. Islamilaiset terrori-iskut hyväksytään kaikkialla, mutta prosentit vaihtelevat voimakkaasti. Itsemurhaiskuja pitivät hyväksyttävinä useimmin Palestiinan muslimit (84%), egyptiläiset (61%) ja libanonilaiset (59%) ja vähiten hyväksyttävinä pakistanilaiset (11%).  Pakistanissa iskut ovat silti yleisiä ja kohdistuvat yleensä toisiin muslimeihin mutta myös kristittyihin.

Muslimit arvioivat länsimaisia ihmisiä monilla kielteisillä tavoilla. Pew-tutkimuskeskuksen laajan kyselyn mukaan islamilaisissa maissa asuvien muslimien mielestä länsimaiset ihmiset olivat itsekkäitä (68%), väkivaltaisia (66%), ahneita (64%), moraalittomia (61%), ylpeitä (57%) ja fanaattisia (53%).

Koulujärjestelmä 

Yhdeksän maata käsittävä koulutusvertailu vuonna 2002 osoitti, että islamilaisten maiden koulutusjärjestelmät erosivat toisistaan. Tutkituista maista kokonaan koulunkäynnin ulkopuolella väestöstä oli jäänyt huomattava osuus Pakistanissa (36%), Marokossa (26%) ja Iranissa (16%). Myös toisen asteen koulutus jäi niukaksi näissä maissa, mutta oli yleistä Indonesiassa (72%) ja Kuwaitissa (81%). Yliopistotason tutkinnon suorittaneet vaihtelivat alhaisimmasta arvosta Indonesiassa (4%)  korkeimpaan osuuteen Kuwaitissa (28%). Sukupuolierot toisen asteen koulutuksessa olivat laajimmat Turkissa, missä naisista 31% ja miehistä 54% oli suorittanut toisen asteen tutkinnon. 

Pew-tutkimuskeskuksen mukaan maailman uskonnoista alhaisin koulutustaso oli muslimeilla ja hinduilla. Muslimit saivat muita harvemmin korkeakoulutasoisen koulutuksen. Miehiin verrattuna naisten koulutus oli vähäisintä hindujen ja sen jälkeen muslimien keskuudessa.  Lähes 40% maailman muslimeista oli jäänyt kokonaan muodollisen koulutuksen ulkopuolelle. Suomessa muslimit olivat saaneet keskimäärin kolme vuotta vähemmän muodollista koulutusta kuin muut. Maailmanlaajuisesti muslimien muodollisen koulutuksen ero kristittyihin oli 9,3 vuotta. 

Keskiajalta alkaen islamilaisissa maissa yleistyivät koraanikoulut alkeisopetuksen muotona. Niissä lähes yksinomaisena oppiaineena oli arabiankielisen Koraanin ulkoa opettelu. Opetuksen painottuminen koraanikouluihin on syynä islamilaisten maiden laajaan lukutaidottomuuteen, sillä Koraanin vanha arabia ei auta ymmärtämään edes modernia arabiaa. Lisäksi arabia on useimmille muslimeille vieras kieli. 1000-luvulta lähtien korkeammaksi opetuksen muodoksi kehittyi madrasa, joka palveli uskonoppineiden ja virkamiehistön koulutusta 1900-luvulle asti. Myös madrasoissa opetusmenetelmänä korostui ulkoa oppiminen.

Konfliktien määrä 
Islamilaisissa maissa väkivallan taso on korkea. Samuel P. Huntingtonin mukaan muslimeilla esiintyi 1990-luvulla konflikteja naapureidensa kanssa enemmän kuin minkään muun kulttuurin kansoilla.  Vuonna 1993 oli käynnissä 59 etnistä ristiriitaa, ja niissä muslimit olivat osapuolena joka toisessa. Islamin sisäisiä konflikteja oli myös enemmän kuin missään muussa kulttuuripiirissä. Muslimiyhteiskunnat ovat lisäksi militarisoituneempia kuin muiden kulttuuripiirien maat laskettuna sotilaiden ja sotilasbudjettien suhteellisina osuuksina. Suhtautuminen poikkeuksellisen väkivaltaiseen ISIS -kalifaattiin oli suurimmaksi osaksi kielteistä, mutta ei täysin. Eniten myönteistä suhtautumista siihen oli Nigeriassa (14%), Malesiassa (11%) ja Senegalissa (11%), Pakistanissa  (8%) ja Turkissa (8%). Muslimimaissa uskonnollisiin vähemmistöihin kohdistuva vaino on paikoin yleistä. Open Doors -järjestön listauksen mukaan kristittyjä vainottiin vuonna 2020 eniten Pohjois-Koreassa. Sen jälkeen listan seuraavat 17 maata olivat joko muslimienemmistöisiä maita tai sellaisia maita, joissa oli suuri muslimiväestö.

Naisten asema 

Naisiin kohdistuva syrjintä on lainsäädännössä kaikkein yleisintä juuri islamilaisissa maissa ja on sitä suurempaa, mitä enemmän lainsäädäntö perustuu islamiin. Naisten taloudelliset ja sosiaaliset oikeudet ovat islamilaisissa maissa keskimäärin heikompia kuin ei-islamilaisissa maissa. Erot ovat erityisen suuria poliittisten oikeuksien kohdalla.  Eri maiden välillä on kuitenkin paljon eroja. Esimerkiksi Syyria eroaa lainsäädännön suuremman tasa-arvon perusteella muista islamilaisista maista. Syyria oli ensimmäinen muslimimaa, jossa naiset saivat äänioikeuden, mikä tapahtui vuonna 1949. Käytännössä naisten syrjintä on Syyriassakin massiivista, kuten syyrialaistaustainen Wafa Sultan on osoittanut.  Monissa maissa lainsäädännön muutokset ovat vieneet islamilaiseen suuntaan, jolloin naisten asema on vastaavasti heikentynyt. Ehkä kaikkein ankarimmin naisia syrjivässä muslimimaassa eli Saudi-Arabiassa naisia koskevat rajoitukset ovat kuitenkin viime aikoina lieventyneet. Eri maiden lainsäädäntöä vertailleet tutkijat toteavat johtopäätöksenä, että islamilainen šaria-laki ei sovi yhteen sukupuolten tasa-arvoisuuden kanssa.

Maailmanlaajuisesti kaikkien uskontojen naiset ovat saaneet muodollista koulutusta vuoden vähemmän kuin miehet. Muslimien osalta luku on 1,5 vuotta. Suurin ero koulutuksessa, kaksi vuotta, esiintyy Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan muslimimaissa.

Islamilainen pankkijärjestelmä 

Šaria kieltää koron ottamisen, ja sen takia islamilaisessa maailmassa on kehitetty muista poikkeava lainajärjestelmä, jossa lainan ottaja tosin maksaa takaisin enemmän kuin saamansa lainan määrän, mutta erotusta ei tulkita koroksi.

Islam ja taide

Islaminusko edustaa taiteessa uskonnollista asketismia, joka kieltää monet taiteen lajit ja ilmaisumuodot. Niihin kuuluvat teatteri, eläviä olentoja esittävät kuvat, kuvanveisto sekä suurin osa musiikista ja laulusta.

Kuvataide 
Jäljelle jäänyt islamilainen kuvataide muodostuu tavallisimmin toistuvista geometrisista kukka- tai kasvisommitteluista, jotka tunnetaan termillä arabeski.  Varsinkaan Jumalan ja Muhammedin kuvaaminen on kielletty.  Joissakin muslimiyhteiskunnissa, etenkin Persiassa ja Osmanien valtakunnassa, maalattiin kuitenkin ihmisiä ja eläimiä sekä kuvitettiin Koraanin tarinoita ja islamilaista perimätietoa. Muhammediakin kuvattiin, mutta siten, että hänen kasvonsa peitettiin hunnulla. Sen sijaan Jumalan ylimaailmallista, jakamatonta ja ääretöntä olemusta kuvataan koristekuvioiden avulla. Islamilainen kalligrafia on läsnä kaikkialla islamilaisessa taiteessa. Koraanin jakeita kirjoitetaan koristellusti yleensä kufi- tai naskh-kirjoituksella. 800- ja 1700-lukujen välillä islamilaisessa taiteessa käytettiin paljon lasitettua keramiikkaa.

Arkkitehtuuri

Näkyvin islamilaisen arkkitehtuurin ilmentymä ovat moskeijat, jotka kaikkialla ovat saaneet perusvaikutteensa aiemmasta rakennustaiteesta. Islamilaisen arkkitehtuurin erottava teema on säännöllinen, järjestelmällinen toisto, säteilevät rakennelmat ja rytmiset, metriset kuviot. Fraktaalinen geometria on ollut avainasemassa etenkin moskeijoiden ja palatsien suunnittelussa. Muita merkittäviä teemoja ovat pylväät, pilarit ja kaaret, jotka on järjestetty ja kiedottu toisiinsa vaihtelevin syvennyksin.  Aineettomuuden illuusiota tavoitteleva stukkokoristelu oli islamilaisen rakennustaiteen merkittävin erityispiirre. Kreikkalais-roomalaisen maailman julkiset rakennukset oli tehty kivestä ilman niihin muurattuja pintakoristeita. Pintakoristeita alettiin harrastaa Persiassa ja Keski-Aasiassa, missä karkeahkot tiiliseinät mielellään peitettiin laastiin muovattujen reliefien alle. Upeimmillaan islamilainen stukkokoristelu esiintyy Espanjassa Alhambran palatsissa. Kupolit ovat lainaa roomalaisilta ja niitä on käytetty vuosisatojen ajan. Kapenevat tiilipilarit, suuret arkadit ja useiden pilarien kannattelemat kaaret ovat tyypillisiä persialaistyylisille moskeijoille. Etelä-Aasiassa persialainen tyyli syrjäytti käytössä olleet hinduarkkitehtuurin elementit. Turkissa on isoja moskeijoita, jotka ovat saaneet vaikutteita bysanttilaisesta, persialaisesta ja syyrialaisesta tyylistä. Turkkilaiset arkkitehdit kehittivät oman kupolityylinsä. Esimerkkejä moskeijoista ovat Kairouanin suuri moskeija Kairouanissa Tunisiassa ja La Mezquita Córdobassa Espanjassa.

Kirjallisuus

Romaanikirjallisuus alkoi arabiankielisissä maissa vasta 1900-luvulla. Islamilainen nykykulttuuri ei ole tuottanut kirjailijoita, jotka olisivat saaneet kansainvälistä huomiota. Kirjallisuudessa Nobelin on saanut kaksi muslimia. Toinen palkituista, turkkilainen Orhan Pamuk, ei kuitenkaan pitänyt itseään uskovaisena, ja toinen, egyptiläinen Naguib Mahfouz, yritettiin murhata profeetan pilkkaamisesta.

Musiikki 

Vaikka islam on suhtautunut kielteisesti kaikkeen musiikkiin, tietyntyyppinen laulu ja soitto on toisinaan käytössä myös muslimien uskonnollisissa rituaaleissa. Perinteisesti sakraalinen islamilainen musiikki on rajoittunut lauluun ja tamburiinin käyttöön. Arabialainen käsite tällaiselle musiikille on nashid.

Katso myös
Luettelo muslimienemmistöisistä valtioista 
Orjuus islamilaisessa maailmassa

Lähteet 
 

Kraemer, Joel L. (1992). Humanism in the Renaissance of Islam. Brill Publishers. ISBN 90-04-07259-4.

Islamilaiset lähteet

Viitteet 

Islamin leviäminen
Kulttuuriset alueet
Seulonnan keskeiset artikkelit