Sosialidemokraattiset Opiskelijat

Sosialidemokraattiset Opiskelijat SONK (aiemmin Sosialidemokraattisen Opiskelijanuorison Keskusliitto) on vuonna 1963 perustettu valtakunnallinen poliittinen opiskelijajärjestö. Sen tavoitteena ja tarkoituksena on koota sosiaalidemokraattisesti ajattelevat opiskelijat. SONK:n järjestörakenteen muodostavat keskustoimisto, liittohallitus sekä paikallisosastot.

SONK tekee läheistä yhteistyötä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen ja Sosialidemokraattisten Nuorten kanssa. Se on demarinuorten tavoin Sosialististen nuorten kansainvälisen liiton (IUSY), Euroopan nuorten sosialistien (YES) ja Pohjoismaiden sosialidemokraattisten nuorten liiton (FNSU) jäsenjärjestö.

SONK:n neljä kertaa vuodessa ilmestyvä lehti on vuonna 1991 aloittanut Debatti (). Vuodesta 2020 se on toiminut nettilehtenä. Sitä edelsivät Punakynä (1982–1991, ), Opiskelija-Demari ja Sosialistinen Opiskelija (1973–1976). Yhdessä Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliiton kanssa SONK julkaisi myös teoreettista aikakauslehteä Sosialistinen Politiikka vuosina 1972–1991.

Historia

1960-luku 
SONK perustettiin marraskuussa 1963 Tampereella nimellä Sosialidemokraattisen Opiskelijanuorison Keskusliitto. Sosiaalidemokraattista opiskelijatoimintaa oli ollut jo ennen SONK:n perustamista, mutta siltä oli puuttunut kokoava voima ja se oli luonteeltaan paikallista. SONK perustettiin Akateemisen Sosialidemokraattisen Yhdistyksen (ASY) aloitteesta. ASYn lisäksi perustajajäseniä olivat Turun Ursin-seura, Tampereen ASY ja vasta perustettu Jyväskylän ASY.

Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Arvo Salo ja sihteeriksi Pentti Lumme. Sosialidemokraattisen Nuorison Keskusliitto vastusti erillisen opiskelijaliiton perustamista pitäen sitä tarpeettomana. Alkuaikona liitto oli tukevasti ns. vasemmistososiaalidemokraattien käsissä ja yhteistyö kansandemokraattien suuntaan oli tiivistä. Tämä oli omiaan lisäämään epäluuloa nuorisoliitossa, joka tuolloin oli oikeistososiaalidemokraattien aluetta. 

Syntymästään asti SONK toimi aktiivisesti opiskelijapolitiikassa. Sen ensimmäinen puhtaasti omalla listalla läpi saatu ehdokas ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa oli Pertti Paasio Turun yliopiston ylioppilaskunnasta. Muita tunnettuja edustajistoihin valittuja sosiaalidemokraatteja olivat muun muassa Ulf Sundqvist, Ilkka Taipale ja Paavo Lipponen.

1970-luku 
1970-luvun alussa SONK:n piirissä käytiin aktiivista ideologista keskustelua. Silloinen puoluesihteeri Kalevi Sorsa arvioi opiskelijaliiton aatteellista tilaa "ideologiseksi sekamelskaksi". SONK:ssa hahmoteltiin marxilaisen sosiaalidemokratian käsitettä, jota levittämään perustettiin SONK-lehti, joka muutti myöhemmin nimensä Sosialistiseksi Politiikaksi. Samaan aikaan suhteet nuorisoliittoon lämpenivät aatteellisten erojen vähentyessä. Viimeistään 1970-luvun puoleen väliin mennessä SONK:sta oli kehittynyt vakiintunut poliittinen toimija, jolla oli palveluksessaan neljä työntekijää. SONK:n kannatus ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa oli korkeimmillaan vuonna 1973, jolloin järjestöllä oli kaikkiaan 93 paikkaa edustajistoissa ympäri Suomen.

1980-luku 
Opiskelijapolitiikan "kuumat vuodet" tasaantuivat, kun taistolaisvaikutus väheni 1980-lukua kohti siirryttäessä. Poliittiset opiskelijajärjestöt menettivät sekä jäseniä että vaalikannatustaan. SONK:n toiminta suuntautui 1980-luvun alussa puheenjohtaja Amos Hasanin johdolla opiskelijapolitiikasta yleispolitiikkaan. Ajan haasteena nähtiin jo tuolloin opiskelijoiden poliittisen aktiivisuuden kanavoituminen niin sanottuihin yhden asian liikkeisiin. SONK vastusti ydinvoiman lisärakentamista jo 1970-luvun lopulla ja oli aktiivinen ympäristöpolitiikan saralla. Edelläkävijä tällä alalla oli erityisesti Jukka Pakkala, joka toimitti aihetta käsitelleen teoksen "Sosialismi ja ekologia" jo vuonna 1980. 

SONK:n profiili oli 1980-luvulla voimakkaan kansainvälinen ja aikalaisarvion mukaan "uskaliaan kriittinen" Neuvostoliittoa kohtaan. SONK arvosteli näkyvästi muun muassa Afganistanin sotaa ja Puolan solidaarisuusliikkeen vastaisia toimenpiteitä. SONK:n toimittama "Sosialistinen politiikka" eli SOPO levisi kirjakauppoihin. Keskusteluyhteys eduskuntaryhmään oli elävä. Myös suhde puolueen johtoon oli rakentava, koska SONK toimitti puoleelle useita hyvin perusteltuja aloitteita. SONK toi Suomeen näkyvän antirasismikampanjan "Älä töni mun kaveria". SONK profiloitui kehitysmaayhteistyössä perustamalla Chileen lasten terveysaseman. Pääsihteeri Raija Latva-Karjanmaan aloitteesta ja IUSY:n pääsihteeri Dirk Drijboomsin pyynnöstä SONK nosti pystyyn uudelleen IUSY:n opiskelijatoiminnan ja järjesti useita IUSY:n opiskelijatapaamista, 1987 Valenciassa ja 1988 Caracasissa. Opiskelijoiden opintososiaaliset asiat olivat myös keskiössä. SONK teki vahvempaa politiikkaa tällä elueella kuin SYL. SONK:n aloitteellisuus esti muun muassa opiskelijoiden ruokailutuen poistamisen valtion budjetista. Myös puoleen periaateohjelmatyössä oltiin kriittisenä äänenä mukana. Etenkin 1988-1990 SONK saavutti vahvemman aseman SYL:ssä muun muassa Pauli Kivipensaan johdolla. 

SONK:n 1990-luvun kuuluisimmaksi tempaukseksi nousi Helsingin Maailmanrauha-patsaan tervaaminen vastalauseena Suomen hallituksen pidättyvälle idänpolitiikalle vuonna 1991. Toinen patsaan tervaajista oli SONK:n silloinen pääsihteeri Mikael Jungner. Vuonna 1988 SONK:n delegaatio kieltäytyi osallistumasta Maailman nuorison ja opiskelijoiden festivaaleille Pjonjangissa Pohjois-Koreassa isäntämaan ihmisoikeusloukkauksien vuoksi. SONK:n 1980-luvun toiminnan olennainen osa oli solidaarisuustyö, joka tarkoitti kampanjointia muun muassa El Salvadorin vapautusrintaman puolesta sekä varainkeruuta Nicaraguan sandinistien nuorisoliiton koulutuskeskukselle. Liiton pitkäaikaisin ja näkyvin suvaitsevaisuuskampanja oli nimeltään "Älä töni mun kaveria-Rör inte min kompis", joka omaksuttiin Ranskan ja Ruotsin kautta Suomeen. Kampanja jatkui peräti kymmenen vuoden ajan.

1980-luvun kuluessa SONK:n vaalikannatus ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa jatkoi laskuaan yhdessä muiden poliittisten järjestöjen kanssa. Opiskelijavaikuttaminen oli kuitenkin onnistunutta, vuonna 1987 valtion budjettiin hyväksyttiin opintotuen kehittämisohjelma. 1980-luvun loppua kohti SONK alkoi kehittyä entistä enemmän asiantuntijaorganisaation suuntaan. Syynä tähän oli resurssitilanteen, erityisesti taloudellisten puitteiden heikkeneminen sekä tietoinen linjanmuutos. SONK keskittyi lobbaamaan sosialidemokraattista eduskuntaryhmää muun muassa opintotukikysymyksissä ja siirtyi muutoinkin ns. kriittiseltä linjalta kohti yhteistyölinjaa erityisesti puolueen suuntaan. 80-luvun lopulla saatiinkin aikaan huomattavia parannuksia opintososiaalisiin etuuksiin.

1990-luku 
1990-luvun alussa SONK erosi useimmista kommunistimaiden ystävyysseuroista. Itäyhteyksien tilalle tuli balttiyhteistyö. Hyvästä alusta huolimatta yhteistyö jäi valitettavan hajanaiseksi. SONK:n toimisto muutti vuonna 1991 nykyiseen sijaintipaikkaansa SDP:n puoluetoimiston kolmanteen kerrokseen. Järjestön toimintaa jouduttiin vaikean taloudellisen tilanteen vuoksi supistamaan, henkilökunta kutistui pääsihteeriin ja puheenjohtajaan sekä valiokuntia karsittiin. SONK siirtyi Ulla-Maija Rajakankaan ja Mikael Jungnerin kaudella "Eurooppa-keskeiselle" ja oikeistolaisena pidetylle poliittiselle linjalle, jota edusti leimallisesti Paavo Lipponen. Tämä jakoi mielipiteitä niin nuorisoliiton ja SONK:n välillä kuin SONK:n sisälläkin. Vuonna 1992 SONK teki suomalaista poliittista historiaa liittymällä ensimmäisenä suomalaisena järjestönä silloisen EY:n sisäiseen organisaatioon, ECOSYyn.

Vuonna 1995 SDP palasi takaisin hallitusvaltaan lyhyeksi jääneen porvarihallituksen kauden jälkeen, jonka aikana liitto vastusti tuloksekkaasti muun muassa lukukausimaksujen käyttöönottoa. Jäsenkehitys oli positiivista 1990-luvun puolivälistä eteenpäin. SONK käynnisti 1990-luvun lopulla "tulevaisuusskenaarioprojektin", jolla pyrittiin vaikuttamaan sekä SDP:n periaateohjelman uudistamiseen että hahmottelemaan tulevaisuuden hyvinvointiyhteiskuntaa nuorten näkökulmasta. Puoluekokouksessa 1996 nähtiin näyttävä nuorten esiinmarssi puolueessa, muun muassa liiton silloinen puheenjohtaja Sanna Vallinen valittiin puoluehallituksen jäseneksi. Opiskelijapolitiikan puolella kärsittiin sen sijaan tappioita, vuonna 1995 SONK jäi täysin ilman edustusta SYL:n hallituksessa. Opiskelijapolitiikassa sitoutumattomien kannatus olikin suurimmillaan. Edustajistovaalitappioiden sarja jatkui vuoteen 1997, jolloin saavutettiin pohja; vain 6 sosiaalidemokraattia istui edustajistoissa koko maassa.

2000-luku 
1990-luvun loppu ja 2000-luvun alku ovat olleet SONK:n uuden tulemisen aikaa. Perusosastotoimintaa on pyritty parantamaan ja voimavarojen säästämiseksi kansainvälistä toimintaa keskitettiin ECOSYyn. Koulutuspolitiikan puolella SONK kannatti ammattikorkeakoulujärjestelmän luomista ja painotti tasa-arvoisen, saksalaiseen sivistysperinteeseen nojaavan koulutusjärjestelmän merkitystä. Osastotoiminta alkoi nopeasti elpyä 2000-luvun alkupuolella ja ensimmäistä kertaa vuoden 1973 jälkeen SONK kykeni kasvattamaan paikkamääräänsä edustajistovaaleissa vuonna 1999. Alamäki oli jatkunut peräti 26 vuotta ja hakenee vertaistaan poliittisessa historiassa. Vuonna 2001, Tage Lindbergin puheenjohtajakaudella saavutettiin vaalivoitto, SONK nosti paikkamääränsä kertaheitolla seitsemästä yhdeksääntoista.

SONK:n eteneminen edustajistovaaleissa jatkui vuonna 2003, jolloin paikkamäärä kohosi yli kahdenkymmenen. Samalla myös jäsenkehitys on ollut positiivista. Vuoden 2003 liittokokouksessa SONK hyväksyi muun muassa kansainvälispoliittisen asiakirjan, jossa kannatetaan Euroopan unionin demokratisoimista ja kehittämistä liittovaltiomuotoiseen suuntaan. Tämän lisäksi liiton kannanotoissa ovat korostuneet opintoaikojen rajausten vastustaminen, toisen asteen opiskelijoiden opintotuen parantaminen sekä hedelmöityshoitojen takaaminen naispareille ja itsellisille naisille sekä samaa sukupuolta olevien parien adoptio-oikeus. Avustajajärjestelmän kehittymisen myötä monet SONK:n puheenjohtajat ovat luottamustoimensa ohella toimineet SDP:n kansanedustajien avustajina.

Vuoden 2005 edustajistovaaleissa SONK nosti paikkamääränsä yli kolmeenkymmeneen. Vuonna 2007 SONK kuitenkin kärsi vaalitappion ja menetti paikkoja useissa ylioppilaskunnissa, joissakin kadoten kokonaan edustajistosta. Åbo Akademin ylioppilaskunnassa järjestö saavutti toisen paikan. SDP:n puoluekokouksessa kesäkuussa 2008 SONK oli näkyvässä roolissa valmistellen kymmeniä aloitteita, joista merkittävimpänä hyväksyttiin tavoite maksuttomasta päivähoidosta. Myös useat järjestön puoluetoiminnan kehittämistä koskeneet aloitteet hyväksyttiin.

Vuonna 2012 SONK nousi valtakunnallisen kohun keskelle, kun sen entinen pääsihteeri Mikko Sauli väitti SONK:n vääristelevän jäsenmääriään valtiolta nuorisotyöavustusta hakiessaan, ja että esimerkiksi SONK:n jäsenmäärässä vuodelta 2008, on "yli puolet ilmaa." Saulin väitteet on lehdistölle vahvistanut yksi Sosialidemokraattisten Nuorten lähihistorian puheenjohtajista, joka kuitenkin on halunnut esiintyä anonyyminä.

Organisaatio

Liittohallitus 
SONK:n liittohallitukseen kuuluu puheenjohtajan ja kahden varapuheenjohtajan lisäksi kuusi liittohallituksen varsinaista ja neljä varajäsentä. Liittohallitus valitaan liittokokouksessa vuodeksi kerrallaan. Lisäksi liitolla on pääsihteeri, joka valitaan toistaiseksi voimassa olevaan työsuhteeseen. Vuonna 2022 pääsihteeriksi valittiin Susan Saarinen.

Vuonna 2023 liittohallituksen puheenjohtajana toimii Mari van den Berg.

Osastot 
 Joensuun sosialidemokraattiset nuoret ja opiskelijat (JSD/JOSY)
 Jyväskylän sosialidemokraattiset nuoret ja opiskelijat (JSDN)
 Opiskelijoiden sosialidemokraattinen yhdistys (OSY) (Helsinki)
 Oulun opiskelijoiden sosialidemokraattinen yhdistys (OOSY)
 Rovaniemen Sosialidemokraattinen Opiskelijayhdistys (ROSO)
 Tampereen sosialidemokraattinen opiskelijayhdistys (TASY)
 Turun opiskelijoiden sosialidemokraattinen yhdistys (TOSY)
 Vaasan sosialidemokraattiset opiskelijat (VSDO)
 Åbo Vasa Socialdemokratiska Studerande (ÅVSS)
Lähde

Puheenjohtajat ja pääsihteerit

Puheenjohtajat 
 Arvo Salo 1963
 Bo Ahlfors 1964–1966
 Jouko Möttönen 1967–1968
 Pentti Väänänen 1968
 Kari Piimies 1969
 Ilpo Manninen 1970
 Jukka Paastela 1971
 Christer Granskog 1972–1973
 Erno Lehtinen 1974
 Pentti Valtonen 1975–1976
 Heikki Kehälinna 1977
 Pentti Puoskari 1978
 Antti Vuorenrinne 1979
 Kalervo Haverinen 1980
 Amos Hasan 1981–1983
 Veli–Mikko Niemi 1984–1986
 Tarja Kantola 1986–1988
 Pauli Kivipensas 1988–1990
 Ulla-Maija Rajakangas 1991–1992
 Mikael Jungner 1992–1993
 Harri Liikkanen 1993–1995
 Sanna Vallinen 1995–1997
 Kaisu Heikkilä 1997–1998
 Petteri Oksa 1998–1999
 Tage Lindberg 2000–2002
 Katri Söder 2003–2004
 Esa Suominen 2005–2006
 Mikko Koskinen 2007–2008
 Katri Nokela 2009–2010
 Sarita Niemi 2011–2012
 Anette Karlsson 2013–2014
 Hanna Huumonen 2015–2016
 Jesse Jääskeläinen 2017–2018
 Topi Kytölehto 2019
 Heidi Miettinen 2020
 Ville Kurtti 2021
 Timo Keisala 2022
 Mari van den Berg 2023

Pääsihteerit 
 Pentti Lumme (sihteeri) 1963
 Kirsi Sala (sihteeri) 1964
 Seppo Dahl (sihteeri) 1965
 Esa Juurola 1966
 Ilkka Ristimäki 1967
 Sverker Nyman 1968
 Leena Simonen 1968
 Esko Franssila 1968
 Martti Koivisto 1969
 Risto Olamo 1970–1971
 Väinö Rinki 1972–1973
 Jukka Paasikallio 1974
 Heikki Kehälinna 1975–1976
 Pentti Puoskari 1977
 Arja Alho 1978–1979
 Ilkka Hakoniemi 1980
 Merja Oksanen 1981
 Timo Hynynen 1982
 Tarja Paasi 1984–1985
 Raija Latva-Karjanmaa 1986–1988
 Jari Luoto 1988–1990
 Harri Sandell 1990–1991
 Mikael Jungner 1991–1992
 Harri Liikkanen 1992–1993
 Kaarina Nissinen 1993–1995
 Janne Ollikainen 1995–1996
 Petteri Huurre 1996–1997
 Kirsi Törmänen 1997–1998
 Ville Wallin 1998–1999
 Tarmo Manninen 2000–2001
 Karoliina Reijonen 2002
 Inari Juntumaa 2003–2004
 Arto J. Virtanen 2004–2005
 Paavali Kukkonen 2005–2007
 Kaisa Penny 2007–2009
 Mikko Sauli 2008 (vt.)
 Piia Rekilä 2008 (vt.)
 Iina Korkiamäki 2009–2011
 Anni M. Lahtinen  2011–2014
 Noora Luukka 2014–2017
 Essi Virtanen 2017–2018
 Sini Heino 2018–2020
 Neea Kähkönen 2020
 Aleksanteri Gustafsson 2021–2022
 Susan Saarinen 2022–

Talous 

Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille:

 2021: 65 000 €
 2020: 65 000 €
 2019: 68 000 €
 2018: 75 000 €
 2017: 75 000 €
 2016: 75 000 €
 2015: 67 100 €
 2014: 67 095 €
 2013: 67 500 €
 2012: 67 500 €

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Raaska, Petja: Neljä vuosikymmentä sosialidemokraattien etujoukkona, Sosialidemokraattiset Opiskelijat SONK ry:n historia, SONK 2003
 Bergholm, Tapio: SONK kaksikymmentä vuotta vapaasti vasemmalla - järjestöhistoria. - Punaisista apostoleista opiskelijaradikalismiin (toim. Tapio Bergholm). Kiikala 1983

Aiheesta muualla 
 SONK:n www-sivut

Suomalaiset poliittiset opiskelijajärjestöt
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue