Synthpop

Synthpop eli syntikkapop tai synapop on 1970-luvun lopussa syntynyt ja erityisesti 1980-luvun alkupuolella suosiossa ollut elektronisen musiikin ja uuden aallon musiikin tyylilaji. Syntikkapopia ennakoivat 1970-luvulla syntetisaattoreita rockin ja disco-musiikin parissa käyttäneet ryhmät, erityisesti krautrockin (saksalainen rock) edustajat. Erillisenä genrenään syntikkapop nousi vahvimmin esille Britanniassa ja Japanissa osana punkia seurannutta niin sanottua uuden aallon musiikkia. Luonteenomaista sille ovat tarttuvat, melodiset kappaleet ja syntetisaattorisoundit. Joissakin tapauksissa mukana saattoi olla syntetisaattoreiden lisäksi myös esimerkiksi sähkökitaroita.

Vuonna 1979 ensimmäisen soolosinglensä julkaissut Gary Numan oli ensimmäisiä menestyneitä syntikkapopartisteja Britannian singlelistalla. Tämän jälkeen listoille nousivat niin ikään brittiläiset yhtyeet, kuten Ultravox, The Human League sekä Berlin Blondes. Ne saivat myöhemmin seurakseen muita artisteja, kuten Japan, Orchestral Manoeuvres in the Dark, Depeche Mode ja Eurythmics.

1970- ja 1980-luvun moniäänisten syntetisaattoreiden hinnat halpenivat ja rumpukoneet kehittyivät, mikä näkyi syntikkapopissa aiempaa helpommin lähestyttävän soundin muodossa. Vuonna 1981 aloittanut MTV (Music Television) tuli tärkeäksi musiikin ja musiikkivideoiden levityskanavaksi, ja monet sen varhaisista tähdistä olivat juuri syntikkapopin edustajia. Kitaravetoinen rock ei kuitenkaan hiipunut ja 1980-luvun jälkipuoliskolla jälkeen synapopin läsnäolo musiikkilistoilla oli hiukan vaimeampaa. Jotkut synapop-yhtyeet, kuten Pet Shop Boys ja Erasure, olivat nyt tyylillisesti yhä lähempänä tanssimusiikkia.

Suosiostaan huolimatta synthpop herätti paljon ristiriitaisia reaktioita. Syntetisaattoreiden käyttö oli 1980-luvun alussa vielä varsin tuore ilmiö populaarimusiikissa, mikä herätti väitteitä musiikin epäaitoudesta ja sieluttomuudesta sekä artistien heikkoudesta muusikoina. Kulttuurisena ilmiönä syntikkapop liitettiin jossain määrin vaihtoehtoisiin seksuaalisuuden muotoihin. Fallisena nähty kitara puuttui yleensä yhtyeiden kokoonpanosta ja genren tähtien ulkonäkö oli usein totutusta poikkeava. Esimerkkeinä tästä olivat muun muassa Phil Oakeyn (Human League) epäsymmetrinen hiustyyli ja meikin käyttö, Marc Almondin nahkatakit, Martin Goren (Depeche Mode) hameet ja Annie Lennoxin (Eurythmics) varhainen domina-tyyli. Yhdysvalloissa syntikkapoppiin viitattiin lehdistössä sen suosiosta huolimatta kutsumalla sen edustajia esimerkiksi "englantilaisiksi hiustyylibändeiksi" tai taidehomoiksi. Osa yleisöstä vierasti tällaisia syntikkapoppiin liitettyjä piirteitä, tosin niiden on toisaalta katsottu vedonneen nais- ja homoyleisöihin.

Tunnettuja synthpop-yhtyeitä

1980-luku
 A Flock of Seagulls
 A-ha
 Alphaville
 Art of Noise
 Berlin
 Blue System
 Bogart Co.
 Bow Wow Wow
 Blancmange
 Bronski Beat
 Cabaret Voltaire
 Camouflage
 C. C. Catch
 Celebrate the nun
 Classix Nouveaux
 The Communards
 Depeche Mode
 Duran Duran
 Erasure
 Eurythmics
 Furniture
 Gary Numan
 Gazebo
 Howard Jones
 The Human League
 Japan
 Jean Michel Jarre
 John Foxx

 Kajagoogoo
 Kraftwerk
 New Musik
 Landscape
 Level 42
 Modern Talking
 New Order
 Nik Kershaw
 Orchestral Manoeuvres in the Dark
 Pet Shop Boys
 Real Life
 Sandra
 Secret Service
 Sigue Sigue Sputnik
 Soft Cell
 Talk Talk (kaksi ensimmäistä albumia: The Party’s Over ja It’s My Life)
 Telex
 Tears for Fears
 Thomas Dolby
 Thompson Twins
 Trans X
 Tubeway Army
 The Twins
 Ultravox
 The Units
 Vangelis
 Visage
 Winston Tong
 Yazoo
 Yello

1990-luvusta tähän päivään
Air
 Apoptygma Berzerk
Assemblage 23
B! Machine
Blue October
Brave New World
Cash Cash
Colony 5
Covenant
Nico Demonte
De/Vision
Distorted Reality
Echo Image
Echoing Green
Faith Assembly
Freezepop
Glow
Hurts
I SATELLITE
Intuition

Iris
Joy Electric
Melody Club
Melotron
Mesh
Monolithic
Neuroactive
Neuropa
Owl City
The Nine
S.P.O.C.K
Thermostatic
Umilenie
Vespin Love Kit
Voice Industrie
VNV Nation
Wave in Head
Welle:Erdball
Wolfsheim
Icona Pop

Lähteet