Elokuvateatteri

Elokuvateatteri on tila, jossa esitetään elokuvia suurille katsojaryhmille. Elokuvateatterissa voi olla useita saleja, joissa on erilaiset tekniset ominaisuudet (esimerkiksi äänentoistolaitteisto, erikoiskokoinen valkokangas).

Monisalisia elokuvateattereita kutsutaan myös multiplekseiksi. Suomen elokuvasäätiön määritelmän mukaan teatteri luokitellaan multipleksiksi, jos siinä on yli seitsemän salia.

Perinteinen filmitekniikka

Kuva 
Elokuvateattereissa elokuvat esitettiin vielä ennen vuotta 2012 pääasiassa filmiprojektoreilla, jotka käyttävät 35 mm:n filmiä. Kuva saadaan filmiltä kankaalle projisoimalla kirkasta valoa filmin ja suurentavan optiikan läpi. Nykyään valo tuotetaan tavallisimmin ksenonlampuilla, joiden tehot ovat yleensä useita kilowatteja.

Yhtenäisen liikkuvan kuvan illuusio saadaan aikaan projektorin mekanismilla, joka väläyttää valoa kankaalle tavallisesti 48 tai 72 kertaa sekunnissa ja siirtää filmiä ruudun eteenpäin aina kahden tai kolmen väläytyksen jälkeen, niin että kuvaruutu vaihtuu 24 kertaa sekunnissa.

Elokuvia kuvataan ja esitetään useissa eri muodoissa eli kuvasuhteissa. Koneenhoitaja asettaa ennen esitystä oikean kuvasuhteen vaihtamalla projektoriin oikean kokoisen kuvaportin (valoa läpäisemätön metallilevy, jossa on suorakaiteen muotoinen reikä) ja sopivan optiikan, jolla kyseinen kuvasuhde saadaan halutun kokoisena kankaalle. Useimmat nykyteatterit pystyvät esittämään oikeassa muodossaan ainoastaan yleisimmät kuvasuhteet 1,85:1 ja 2,39:1 ("CinemaScope"), joista jälkimmäinen vaatii anamorfisen erikoisoptiikan.

Ääni 

35 mm:n elokuvafilmillä käytetään nykyään sekä analogista että digitaalista ääntä rinnakkain. Jokaisessa esityskopiossa on aina vähintään analoginen optinen ääniraita (vallitseva formaatti nykyään Dolby SR). Analogiäänen lisäksi kopiossa voi olla digitaaliääni 1–3 erilaisessa formaatissa, jotka ovat Dolby Digital (yleisin), SDDS ja DTS. Kaikki elokuvateatterit pystyvät edelleen esittämään ongelmitta myös filmikopion, jossa on ainoastaan analoginen ääniraita.

Niin analoginen ääni kuin Dolby Digital- ja SDDS-formaattien digitaaliäänetkin on tallennettu 35 mm:n filmikopion reunaan paljaalla silmällä näkyviksi raidoiksi tai laatikoiksi. Elokuvaa esitettäessä projektorien optiset äänilukijat lukevat haluttua ääniraitaa ja lähettävät signaalin erilliselle ääniprosessorille. Prosessori purkaa signaalin ääneksi, joka syötetään päätevahvistimiin ja siitä edelleen salikaiuttimiin. Kaiuttimet on sijoiteltu salin seinille (ja usein lisäksi kankaan taakse) niin, että katsojien ympärille saadaan muodostettua niin sanottu surround-toisto.

Edellä mainituista formaateista poiketen DTS-ääni on tallennettu erillisille CD-ROM-levyille, joita lukee erillinen DTS-lukulaite. DTS-ääni on synkronoitu filmikuvan kanssa filmiltä optisesti luettavan aikakoodin avulla.

Myös THX-sertifikaatti on noussut monien tietoisuuteen joissain teattereissa esitettyjen THX-trailereiden vuoksi. Vastoin yleistä käsitystä THX ei itse asiassa ole edellä lueteltujen tapaan ääniformaatti, vaan yhdysvaltalaisen THX Ltd.:n myöntämä laatuluokitus. Luokitus sisältää vaatimuksia, jotka liittyvät muun muassa projisoidun kuvan laatuun, teatterisalin akustiikkaan ja äänentoiston laatuun. Tämän lisäksi koko äänentoistoketjussa käytettyjen laitteistomallien tulee olla THX-hyväksynnän saaneita.

Digitalisoituminen 

35 mm:n elokuvafilmi on säilyttänyt valta-asemansa elokuvakäytössä niin kuvaus- kuin esitysformaattinakin jo yli sata vuotta. Suurimmat muutokset formaattiin tänä aikana ovat olleet äänen, värin, laajakuvan ja stereoäänen lisääminen. Vuonna 2012 digitaalinen projisointiteknologia syrjäytti viimein filmin kaupallisessa elokuvateatteritoiminnassa.

Tällä hetkellä hallitseva digitaalisen elokuvateatteritekniikan standardi on DCI (Digital Cinema Initiatives; käytetään myös nimitystä D-Cinema), joka julkaistiin heinäkuussa 2005. D-Cinema-saleissa käytetään erittäin korkealaatuisia, moninkertaisesti kotiteatteriprojektoreita kalliimpia ja suurempia videoprojektoreita. Projektorit voivat perustua esimerkiksi DLP- tai SXRD-tekniikoihin, joista DLP on tällä hetkellä yleisin. Valo tuotetaan filmiprojektorien tapaan ksenonlampuilla.

Elokuvateatterien digitalisoitumista hidastavat laitteistohankintojen vaatimat suuret investoinnit. Suomen ensimmäinen D-Cinema-laitteisto otettiin käyttöön Helsingin Tennispalatsissa loppuvuodesta 2006 ja toinen Hämeenlinnan Bio Rexissä syksyllä 2007. Kesäkuussa 2009 D-Cinema-laitteisto oli asennettu Suomessa 27 elokuvasaliin, ja vuoden 2011 alkuun mennessä 30 prosenttiin maan saleista. Lokakuussa 2012 saleista oli digitoitu jo yli 90 prosenttia. Osassa digisaleista on edelleen myös perinteinen 35 mm:n projisointilaitteisto.

Kolmiulotteisuus 

Kolmiulotteisia eli 3-D-elokuvia on esitetty elokuvateattereissa maksavalle yleisölle 1920-luvulta alkaen.  Ensimmäisen kerran kolmiulotteisuus nousi hetkeksi suursuosioon 1950-luvulla. 3-D-elokuvia on vuosien mittaan esitetty useilla filmiin perustuvilla järjestelmillä, vaihtelevalla yleisömenestyksellä.

Kaikkein alkeellisimpia 3-D-järjestelmiä (esimerkiksi kaksivärisiä laseja käyttävä anaglyfinen järjestelmä) lukuun ottamatta kolmiulotteisuus vaatii elokuvateatterilta kallista erikoiskalustoa. Tästä syystä 3-D:tä on viime vuosikymmeninä nähty lähinnä erikoisteattereissa, joissa on esitetty niitä varten erikseen tuotettua erikoisohjelmistoa. Esimerkiksi Imax-teattereissa on ollut käytössä erittäin korkealaatuinen 70 mm:n filmiin ja polarisaatioon perustuva 3-D-tekniikka 1980-luvulta saakka.

3D-grafiikan kehittymisen ja elokuvateatterien digitalisoitumisen myötä kolmiulotteisuus on 2000-luvulta alkaen ollut tekemässä paluuta valtavirtaan.  Korkealaatuisen 3-D-tekniikan lisääminen digitaaliseen esityslaitteistoon on suhteellisen helppoa, joten digitaalista kalustoa joka tapauksessa hankkivat tavalliset elokuvateatterit voivat pienellä lisäinvestoinnilla tehdä salistaan samalla 3-D-kelpoisen.  Sekä 3-D-salien että -ohjelmiston määrä onkin kasvanut huimasti 2000-luvulla.

D-Cinema-saleihin on saatavilla useita vaihtoehtoisia 3-D-järjestelmiä. Suomessa yleisin näistä on XpanD 3D. Muita maailmalla suosittuja järjestelmiä ovat RealD Cinema ja Dolby 3D. Kaikki mainitut järjestelmät pystyvät esittämään D-Cinema-standardin mukaisia 3-D-kopioita.

Toistaiseksi kaikki nykyiset elokuvateatterikäyttöön sopivat kolmiulotteiset esitysjärjestelmät – niin filmipohjaiset kuin digitaalisetkin – vaativat katsojilta erikoislasien käyttöä.

Yleisiä tapoja kolmiulotteisen kuvan esittämiseen on kolme: 1) Aktiivilaseiksi kutsutaan laseja, joiden linssit suljetaan vuoron perään 48 kertaa sekunnissa. 2) Passiivilasit perustuvat samantyyppiseen tekniikkaan. Keveytensä ansiosta ne ovat käyttäjälle mielekkäät. 3) Värierotteluun perustuvat lasit.

Suomessa kolmiulotteiset elokuvat alkoivat yleistyä vuodesta 2008 alkaen. Seuraavan vuosikymmenen alkupuoliskolla 3D-elokuvia tuli teattereihin kolmisenkymmentä joka vuosi, vuonna 2016 ennätykselliset 35. 3D-elokuvien suosio kuitenkin laski toisaalta pandemiarajoitusten ja toisaalta 3D-lasien käytön epämukavuuden takia. Vuonna 2020 kolmiulotteisia elokuvia tuli ensi-iltaan vain 2 kpl ja seuraavana vuonna 7.

Neljäs ulottuvuus 
Neliulotteisiksi on nimitetty sellaisia elokuvateattereita, jotka yhdistävät 3D-elokuviin fyysisiä tehosteita, kuten kallistuvia istuimia tai suuttimia, jotka pirskottavat katsojan päälle vettä, sumua, ilmaa, kuplia ja tuoksuja. Tällaisten erikoistehoste-elokuvien pioneeri oli ohjaaja William Castle, joka 1950-luvulta alkaen pelotteli kauhuelokuviensa yleisöä esimerkiksi pimeässä hohtavalla luurangolla ja penkkeihin asennetuilla summereilla. Nykyään tämäntyyppisiä esityksiä voi nähdä monissa huvipuistoissa.

Tapakulttuuri elokuvateattereissa 
Hyviin tapoihin kuuluu pitää matkapuhelin kiinni elokuvateatterissa.

Toisin kuin konsertissa tai teatterissa, elokuvissa käymiseen kuuluu popcornin, virvoitusjuomien ja karkin syöminen. Elokuva- ja televisiontutkimuksen dosentti Jaakko Seppälän mukaan tämä tuli yleiseksi tavaksi 1930-luvulla, kun yhdysvaltalaiset elokuvateatterit menettivät katsojia laman vuoksi ja pyrkivät paikkaamaan menetyksiään oheismyynnillä. Amerikasta tapa levisi muualle maailmaan. Virvokkeiden myyntikate on korkea, ja itse asiassa elokuvateatterit tienaavat paremmin myymällä popcornia kuin näyttämällä elokuvia. Seppälän mukaan elokuva on teattereille vain eräänlainen sisäänheittotuote. Virvokemyynnin maksimoimiseksi jotkut teatterit kieltävät asiakkaitaan tuomasta saliin omia eväitä.

Eräät elokuvateatterit ovat varustaneet erikoissaleja, joissa on panostettu katsojan mukavuuteen. Luksussalien varustuksena voi olla nojatuoleja tai sohvia, jotka taipuvat lähes makuuasentoon. Asiakkaille on varattu oma pöytä tarjoiluja varten. Asiakas voi hakea viiniä ja pikaruokaa teatterisaliin, jota kutsutaan ravintola-alueeksi.

Elokuvalippu maksoi vuonna 2020 keskimäärin 11,25 euroa, mutta kalleimmillaan lipun hinta voi nousta lähes 24 euroon saakka.

Elokuvateatterit Suomessa 

Vuonna 2022 Suomessa on 179 elokuvateatteria. Vuonna 2019 suomalaisten sanottiin käyneen elokuvissa käytiin 8,4 miljoonaa kertaa. Samana vuonna alkanut koronaviruspandemia on kuitenkin pienentänyt asiakasmääriä.

Vuonna 2020 Suomessa oli elokuvateattereita 121 paikkakunnalla. Elokuvateatteri on siis miltei joka kaupungissa. Yhteensä elokuvasaleja oli 360. Multipleks-teattereita sijaitsee Helsingissä, Espoossa, Tampereella, Oulussa, Turussa ja Kuopiossa. Vailla kiinteätä elokuvateatteria ovat Kerava (35 457 asukasta), Nokia (33 288), Ylöjärvi (32 851) ja Raahe (25 068). 

Suurin osa Suomen elokuvateattereista on yksityisiä yrityksiä. Teattereista 16 kuuluu Finnkino-ketjuun, jonka markkinaosuus on kuitenkin lähes 70 prosenttia. Finnkinolla on yhdellätoista paikkakunnalla 16 teatteria, joissa on yhteensä 113 salia (2019). Toiseksi suurin ketju on Bio Rex, jolla on teattereita 11:llä paikkakunnalla.

Katso myös 
 Kotiteatteri
 Teatteri (rakennus)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit