Edvard I (Englanti)

Edvard I (17./18. kesäkuuta 1239 – 7. heinäkuuta 1307) oli Englannin kuningas vuosina 1272–1307. Hänet tunnetaan ennen kaikkea Walesin valloittajana, Englannin juutalaisten karkottajana ja skottien pitämisestä kovin ottein Englannin ylivallan alla. Edvard I oli kärsimätön ja kunnianhimoinen hallitsija, joka kohteli kapinoitsijoita säälimättömästi. Pituutensa vuoksi hänet tunnetaan lisänimellä Pitkäsääri ().

Edvard I oli järjestyksessään jo neljäs samanniminen kuningas Englannissa.

Lapsuus ja avioliitto 

Edvard syntyi Westminsterin palatsissa 17. tai 18. kesäkuuta 1239 kuningas Henrik III:n ja Eleonora Provencelaisen vanhimpana lapsena. Vuodet 1239–1246 Edvardia hoitivat Hugh Giffard (Worcesterin piispan Godfrey Giffardin poika) ja tämän vaimo Sybil, joka oli kätilönä Edvardin synnytyksessä. Giffardin kuoltua Bartholomew Pecche korvasi tämän. Vuonna 1249 Edvardille annettiin läänityksenä Gascogne, mutta Henrik oli nimennyt Simon V de Montfortin vuotta aiemmin alueen kuninkaalliseksi käskynhaltijaksi, joten Edvardilla ei käytännössä ollut käskyvaltaa eikä tuloja alueelta. 

Henrik III ja Kastilian hallitsija Alfonso X Viisas järjestivät Edvardin ensimmäisen avioliiton vuonna 1254. Edvard nai Eleonoora Kastilialaisen 1. marraskuuta 1254 Las Huelgasin luostarissa ja samalla Alfonso löi hänet ritariksi. Seuraavana vuonna aviopari palasi Englantiin.

Nuoruus ennen valtaannousua 

Vuonna 1258 paronit pakottivat Henrikin hyväksymään niin sanotut Oxfordin sopimusehdot. 14. maaliskuuta 1259 Edvard teki liiton Gloucesterin jaarlin kanssa, joka oli ollut eräs Oxfordin sopimusehtojen tärkeimmistä alullepanijoista. Tämän vuoksi Edvard lähentyi uudistuksia odottavia paroneja ja 15. lokakuuta 1259 Edvard ilmoitti liittoutuneensa Simon de Montfortin kanssa ja kannattavansa paronien tavoitteita. 

Pian tämän jälkeen Henrik lähti Ranskaan rauhanneuvotteluihin. Thomas Wykesin kronikka väittää, että Henrik sai tietää Edvardin yrittävän juonitella häntä vastaan ja kuningas palasi Lontooseen. Sen jälkeen Henrik pakotti Edvardin liittolaisten palauttamaan saamansa linnat ja Edvardin itsenäisyyttä rajoitettiin jyrkästi.

Seuraavien vuosien aikana vastakkainasettelu paronien ja kuninkaan välillä lisääntyi. Simon de Montfort joukkoineen valtasi suurimman osan kaakkoista Englantia vuonna 1263. Lewesin taistelussa 14. toukokuuta 1264 Henrik lyötiin ja otettiin vangiksi. De Montfortista tuli nyt väliaikainen hallitsija ja Henrik ja Edvard joutuivat kotiarestiin. Vain viisitoista kuukautta myöhemmin Edvard Pitkäsääri oli paennut vankeudesta ja johti kuningasmielisten joukot voittoon Eveshamin taistelussa 4. elokuuta 1265. Simon de Montfort sai surmansa taistelukentällä. Henrik eli viimeiset vuotensa nimellisenä hallitsijana, tosiasiallista valtaa käytti jo hänen poikansa Edvard.

Sotaretket

Ristiretket 

Vuonna 1269 kardinaali Ottobono, paavin lähettiläs, saapui Englantiin ja pyysi prinssi Edvardia ja hänen veljeään Edmundia osallistumaan Ludvig IX:n mukana kahdeksannelle ristiretkelle. Pystyäkseen osallistumaan Edvard joutui lainaamaan rahaa runsaasti Ludvigilta ja ranskalaisilta. Oppineet kuten P.R. Cross ovat arvioineet Edvardin keränneen ja kuluttaneen lähes puoli miljoonaa livreä. Edvardin mukana lähti suhteellisen pieni joukko ritareita, luultavasti vain noin 230. Monet retkikunnan jäsenistä olivat Edvardin sukulaisia. Ristiretken alkuperäisenä tavoitteena oli mennä piiritetyn Akkon avuksi, mutta Ludvig oli suunnannut Tunisiaan. Edvardin saavuttua sinne Ludvig oli jo kuollut sairauteen. Suurin osa ranskalaisista joukoista palasi kotiin, mutta pieni osa heistä seurasi Edvardia Akkoon osallistuakseen yhdeksänteen ristiretkeen.

Lyhyen pysähdyksen Kyproksella jälkeen Edvard saapui Akkoon kolmentoista laivan kanssa. Akkossa Edvard yritti solmia diplomaattisuhteet mongolien kanssa toivoen liittoa, jonka avulla lyödä Egyptin sulttaani Baibars. Ajatus ei kuitenkaan toteutunut. 

Vuonna 1271 Kyproksen Hugo III saapui Pyhälle maalle mukanaan joukko ritareita. Vahvistusten saapuminen rohkaisi Edvardia hyökkäämään Ququnin kaupunkiin. Pian tämän jälkeen Edvard solmi kymmenen vuoden rauhansopimuksen Baibarsin kanssa. Jokseenkin samoihin aikoihin hänet yritettiin myös salamurhata. Saatuaan tiedon isänsä kuolemasta vuonna 1272 Edvard palasi Englantiin Euroopan hovien kautta kulkeneen huvipitoisen paluumatkan jälkeen vuonna 1274 ottaakseen vallan käsiinsä. 

Yleisesti Edvardin ristiretki oli varsin merkityksetön ja antoi vain Akkolle kymmenen vuotta armonaikaa. Edvardin maineelle osallistuminen teki kuitenkin hyvää, ja jotkut vertasivat häntä jopa Rikhard Leijonamieleen. 

Vahvistaakseen valtaansa Edvard aloitti laajat tutkimukset palauttaakseen lain ja oikeuden maahan. Ne paljastivatkin laajoja väärinkäytöksiä ja Edvard käynnisti laajat lainsäädäntöuudistukset.

Walesin sodat 

Vuonna 1267 Montgomeryn rauhassa Llywelyn ap Gruffudd oli laajentanut Walesin alueita etelämmäksi ja saavuttanut Walesin prinssin arvonimen. Llywelyn ei kuitenkaan suostunut antamaan uskollisuuden valaa kuninkaalle, joten tämä päätti käyttää voimakeinoja hänen alistamisekseen. Edvard kieltäytyi hyväksymästä isänsä tekemää rauhaa ja palkkasi vuonna 1275 merirosvot kaappaamaan Eleonoora de Montfortin, Simon de Montfortin ainoan tyttären. Tämä oli matkalla Ranskasta (jossa oli ollut maanpaossa) Walesiin naidakseen Llywelynin. Vuonna 1276–1277 Edvard kävi ensimmäisen sotaretkensä Walesin prinssiä vastaan. Llywelyn vangittiin Snowdonian vuorilla. Seuranneessa Aberconwyn rauhassa Eleonoora vapautettiin ja Llywelynin sallittiin mennä naimisiin hänen kanssaan. Loistava hääseremonia pidettiin Worcesterin tuomiokirkossa ja Edvard vastasi kuluista. Llywelyn sai pitää Walesin prinssin arvonsa, mutta maa-alueista hänelle jätettiin vain pieni pala Gwyneddia.

Vuonna 1282 Llywelynin nuorempi veli Dafydd ap Gruffydd aloitti kapinan. Llywelyn kuoli pian tämän jälkeen. Sitten Edvard tuhosi jäljelle jääneen vastarinnan, kaapaten, brutaalisti kiduttaen ja teloittaen Dafyddin seuraavana vuonna. Suojellakseen valloitustaan hän rakennutti massiivisia kivilinnoja ympäri Walesia. Näistä Caernarfonin, Beaumarisin ja Harlechin linnat ovat säilyneet nykypäiviin. Rhuddlanin asetuksella vuonna 1284 Walesista tuli osa Englantia. Vuonna 1301 Edvard I nimitti vanhimman poikansa Walesin prinssiksi, ja arvonimi on siitä lähtien ollut Englannin kuninkaan vanhimmalla pojalla.

Skotlannin sodat 

Walesin jälkeen Edvard I:n mielenkiinto suuntautui Skotlantiin. Vuonna 1286 Skotlannin kuningas Aleksanteri III kuoli ja jätti perijäkseen vasta kolmevuotiaan tyttärentyttärensä Margareetan, joka oli Aleksanterin tyttären ja Norjan kuninkaan lapsi. Edvardilla oli suunnitelma Margareetan naittamiseksi pojalleen, mutta tämä kuoli matkallaan Norjasta Skotlantiin. Kolmetoista aatelista vaati tämän jälkeen Skotlannin kruunua itselleen. Välttääkseen sisällissodan ja Englannin hyökkäyksen Edvardin annettiin valita kruununperimyksestä ja tämä valitsi Skotlannin kuninkaaksi marraskuussa 1292 John Balliolin. Edvard vaati Balliolilta uskollisuudenvalaa ja teki selväksi, että halusi tämän sotilaallista ja taloudellista tukea Ranskaa vastaan. Tämä oli liikaa Balliolille, joka solmi neuvonantajiensa taivuttelemana liiton Ranskan kanssa ja aloitti sodan. Edvard kokosi suuren armeijan ja marssi Skotlantiin tuhoten muun muassa Berwick-upon-Tweedin kaupungin ja valloittaen Dunbarin ja Edinburghin. Niin sanottu Sconen kivi (”kohtalon kivi”) eli hietakivi, jolla skottihallitsijat oli kruunattu 800-luvulta, vietiin Sconen palatsista Westminster Abbeyyn Englantiin. Kivi asetettiin Edvardin valtaistuimen, jolla kaikki myöhemmät Englannin hallitsijat on kruunattu, alle, jossa se oli aina vuoteen 1996. 

Skotlantilaisten kapinat kuitenkin jatkuivat yli Edvardin valtakauden. Kuninkaalle tuotti päänvaivaa erityisesti itsenäisyystaistelija William Wallace, mutta hän voitti tämän Falkirkin taistelussa 1298. Oltuaan yhdeksän vuotta leskenä, Edvard meni vuonna 1299 naimisiin Ranskan Filip III:n tyttären Margareetan kanssa. Edvard jatkoi hyökkäyksillä Skotlantiin vuosina 1300, 1301, 1303 ja 1304. Wallace saatiin kuitenkin vangiksi vasta 1305 ja teloitettiin 23. elokuuta 1305. Vuotta myöhemmin toinen skottisankari Robert Bruce antoi St. Andrewin piispan kruunata itsensä Skotlannin kuninkaaksi. Vaikka Edvard ensin löikin Brucen, vuonna 1307 tämä kokosi joukkonsa, ja Edvard kuoli sairauden heikentämänä 7. heinäkuuta 1307 Burgh-on-Sandsissa ennen kuin sai Skotlannin täysin liitetyksi Englantiin. Vastoin toiveitaan hänet haudattiin Westminster Abbeyhin. Hänet haudattiin lyijyarkussa. Edvardin toive oli, että lyijyarkku vaihdettaisiin kultaiseen vasta kun Skotlanti olisi kokonaan valloitettu ja liitetty Englannin kuningaskuntaan. Tämä tapahtui vuonna 1707, mutta vielä nykyään Edvard I:n jäännökset ovat lyijyarkussa. Hänen poikansa Edvard II seurasi isäänsä valtaistuimella.

Edvard ja juutalaiset 

Rahoittaakseen Walesin sotaretket Edvard I alkoi verottaa raskaasti juutalaisia rahanlainaajia. Juutalaiset köyhtyivät ja menettivät uuden pankkijärjestelmän myötä yleisen ”käyttökelpoisuutensa”, mikä johti antisemitismin lisääntymiseen. Lopulta Edvard I kielsi koron ottamisen kokonaan ja aloitti suoranaiset juutalaisvainot. Vuonna 1274 juutalaiset pakotettiin kantamaan keltaista merkkiä, ja noin 300 johtavien juutalaisperheiden päämiestä teloitettiin Lontoon Towerissa. Vuonna 1290 Edvard I hääti juutalaiset kokonaan Englannista.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Edvard I brittimonarkian virallisilla sivuilla
 Edvard I BBC:n sivuilla
 http://www.castlewales.com/edward.html
 http://www.britainexpress.com/History/Henry_III_and_Edward_I.htm

Englannin Plantagenet-suvun kuninkaat
Vuonna 1239 syntyneet
Vuonna 1307 kuolleet