Nikolai Gogol

Nikolai Vasiljevitš Gogol, alunper. Gogol-Janovskyi (; ) ; (31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1809 Sorotšintsi, Pultavan alue, Venäjän keisarikunta – 4. maaliskuuta (J: 21. helmikuuta) 1852 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli ukrainalaissyntyinen, Venäjällä vaikuttanut ja venäjäksi kirjoittanut kirjailija. Häntä pidetään merkittävänä novellikirjallisuuden uudistajana.

Elämä

Perhe, lapsuus ja nuoruus 
Nikolai Gogol syntyi puolalaistaustaiseen Gogol-Janovskyin aatelissukuun perheensä Janovštšinan (ven. Яновщинa) maatilalla lähellä Sorotšintsia, lähellä Psel-jokea, Pultavan ja Mirgorodin piirien rajalla Pultavan kuvernementissa (nyk. Ukraina). Gogolin isoisä oli merkitty aatelisten luetteloon (ns. 'Samettikirja', ven. Дворянской грамоте) vuonna 1792, johon merkittiin vain syntyperäiset aateliset, ei niitä, jotka saivat arvonimen sotilasansioista, virka-ansioista tai vuoden 1661 aatelisasetuksesta. Isänsä pyynnöstä Nikolai Janovskyi tunnustettiin vuonna 1820 aatelismieheksi, ja vuonna 1821 hänelle annettiin sukunimi Gogol-Janovskyi, josta hän käytti vain ensimmäistä osaa. Hänen isänsä oli näytelmäkirjailija, innokas teatterinharrastaja ja maanomistaja Vasyl Hohol-Janovskyi. 

Gogolin vanhempia pidettiin keskiluokan maanomistajina, heillä oli 1 000 hehtaaria maata ja 400 'sielua' eli täysi-ikäistä miespuolista maaorjaa. Perheeseen kuului Nikolain lisäksi viisi lasta: veli Ivan (1810-1819) sekä sisaret Maria (1811-1844), Anna (1821-1893), Jelizaveta (1823-1864) ja Olga (1825-1907). Pojista siis ainoastaan Nikolai eli aikuiseksi. Gogolin suvussa oli monia kirjallisesti lahjakkaita ihmisiä. Hänen äitinsä oli varakkaasta aatelisuvusta peräisin olevan Maria Ivanovna Kosiarovskaja-Šerbak (ukr. Косяровська Марія Іванівна, 1791-1868), joka kävi laajaa kirjeenvaihtoa monien kirjailijoiden kanssa.

Kymmenenvuotiaana Gogol vietiin Pultavaan yksityisopettajan luo valmistautumaan lukio-opintoihin. 12-vuotiaana hän aloitti seitsemän vuotta kestäneet lukio-opinnot Nežinin (ukr. Nižynin) kymnaasin sisäoppilaitoksessa. Gogol oli kouluaikoinaan kiinnostunut kirjallisuudesta ja teatterista, ja hän näytteli ja ohjasi itsekin. Gogol ei ollut ahkera oppilas, mutta hänellä oli erinomainen muisti, hän valmistautui kokeisiin muutamassa päivässä ja siirtyi luokalta toiselle. Hän oli erittäin heikko kielissä ja edistyi vain piirtämisessä ja venäläisessä kirjallisuudessa. Koulun kirjallisuudenopettaja Nikolski ylisti lähinnä 1700-luvun venäläisen kirjallisuuden merkitystä eikä hyväksynyt Aleksandr Puškinin ja Vasili Žukovskin nykyrunoutta, mikä kuitenkin vain lisäsi lukiolaisten kiinnostusta romantiikan kirjallisuuteen.

Isän kuolema vuonna 1825 oli raskas isku koko perheelle. Vasyl Hohol-Janovsky haudattiin kotitilalleen Janovštšinaan. Vastuu lankesi ainoalle pojalle, 16-vuotiaalle Nikolaille, joka neuvoi ja rauhoitteli hermoherkkää sekä taikauskoista äitiään sekä joutui miettimään omaa tulevaisuuttaan. Äiti Maria Ivanovna jumaloi esikoispoikaansa, piti häntä nerona ja antoi hänelle viimeisetkin vähäisistä varoistaan ​​varmistaakseen tämän elämän Nižynissä ja myöhemmin Pietarissa. Nikolai maksoi äidilleen takaisin kiihkeällä lapsellisella rakkaudella, mutta heidän välillään ei ollut täydellistä ymmärrystä ja luottamusta. Myöhemmin Gogol luopui perintöosuudestaan ​​sisartensa hyväksi voidakseen omistautua kokonaan kirjallisuudelle. Hän huolehti että sisaret saivat hyvän koulutuksen julkisista varoista Isänmaallisessa instituutissa (ven. Патриотическим институт) Pietarissa. Gogolin setä avusti tyttöjen elatuksessa.

Pietarin aika 
Valmistuttuaan lukio-opinnoista vuonna 1828 Gogol muutti Pietariiin, jossa julkaisi salanimen turvin romantiikan ja idyllirunouden perinnettä jatkaneen runoelmansa Hans Küchelgarten vuonna 1829. Runon saaman kielteisen kritiikin jälkeen Gogol ei enää koskaan julkaissut runoja. Hän hankki käsiinsä kaikki myymättömät kappaleet ja poltti ne. Sen jälkeen hän matkusti pariksi kuukaudeksi Saksaan.

Isänsä kuoltua Gogol otti työn virkamiehenä sisäministeriön valtiontalouden ja maa-asiain osastolla vuosina 1829-1831 ja kirjoitteli vapaa-ajallaan Ukrainasta kertovia kertomuksia, joita julkaistiin pietarilaisessa lehdessä. Työpaikalla kertyneistä kokemuksista hän hyödynsi myöhemmin novelleissa, jotka tyypittelivät sekä romantiikan että realismin keinoin 1800-luvun keisari-Venäjän pikkuvirkamiehiä.

Gogolin varhaiset kertomukset julkaistiin vuosina 1831–1832 kahdessa kokoelmassa, ja ne saivat Pietarissa ja Moskovassa paljon myönteisiä arvosteluja. Realismia ja fantasiaa yhdistelevissä novelleissaan Gogol yhdistää ukrainalaisia kansantarinoita saksalaisen romantiikan kirjalliseen ja filosofiseen mielikuvitukseen. Samoihin aikoihin Gogolilla oli intohimo Ukrainan kasakkojen historiaan ja hän yritti saada viran Kiovan Pyhän Vladimirin keisarillisen yliopiston historian laitokselta. Aleksandr Puškinin ja Venäjän opetusministeri Sergei Uvarovin tuesta huolimatta virkamiehet estivät nimityksen sillä oikeutetulla perusteella, että Gogol oli virkaan epäpätevä. Kirjailijanura urkeni alkuhankaluuksien jälkeen. 1830-luvun alussa Gogol tutustui tärkeisiin vaikuttajiin Vasili Żukovskiin ja Pjotr Pletnoviin. Pletnjov esitteli Gogolin Aleksandr Puškinille. Tämä kannusti ja ohjasi mielellään nuorempaa kirjailijaa. Kaksi Gogolin suurteosta Reviisori ja Kuolleet sielut saivat luultavasti alkunsa Puškinilta lainatuista ideoista.

Vuosina 1834-1835 Gogol oli historian tuntiopettajana tyttöjen sisäoppilaitoksessa ja sai sitten keskiajan historian apulaisprofessuurin keisarillisesta Pietarin yliopistosta, johon hänellä ei ollut mitään akateemista pätevyyttä. Hän luennoi yliopistossa vain vuoden ajan, kunnes häntä pyydettiin lähtemään johtuen hänen liiallisesta mielikuvituksestaan, epäsäännöllisestä ja epäselvästä opetuksestaan eikä hänen näkemyksiään ymmärretty niin kuin hän olisi itse halunnut. 

Gogolin esseitä taiteesta, historiasta ja kirjallisuudesta julkaistiin vuonna 1835 kokoelmassa Arabeski. Kokoelmaan kuului myös kolme uutta ja merkittävää novellia, Muotokuva, Nevan valtakatu ja Mielipuolen päiväkirja. Seuraavina vuosina Gogol julkaisi niin ikään arvostetut novellinsa Nenä (1836) ja Päällysviitta (1839). Gogolin novelleissa on usein ironista yhteiskuntakritiikkiä. Niiden kerronta on suoraviivaista, vaikka juoni onkin fantasianomainen. Gogolin muita merkittäviä teoksia ovat satiirinen näytelmä Reviisori (1836) ja romaani Kuolleet sielut (1842 ja 1855). Reviisori aiheutti suuren kohun ja jonkinmoisen skandaalin satiirisuutensa vuoksi. Tunteellinen Gogol järkyttyi tästä ja lähti äidiltään kavaltamillaan kotitilan lainanlyhennykseen tarkoitetuilla rahoilla maanpakoon Eurooppaan, alkuperäisenä tarkoituksenaan nousta Danzigissa Amerikkaan lähtevään laivaan.

Aika Euroopassa ja sen jälkeen 
Kesällä 1836 Gogol matkusti ulkomaille keskittyäkseen kirjoittamiseen, filosofiaan ja hengelliseen kilvoitteluun. Hän asui vuosikausia Saksassa, Sveitsissä, Pariisissa, Roomassa ja Napolissa. Venäjällä hän kävi ainoastaan kesäisin. 

Roomassa Gogol vietti eniten aikaa, siellä hän tapasi muun muassa kaupungissa vierailleita venäläisiä kirjailijoita kuten Vasili Žukovskin. Roomassa hänellä oli loppuvuodesta 1838 alkanut syvä ystävyys tai ehkä rakkaus 23-vuotiaaseen, kruununperillisen adjutanttina palvelleeseen saksalais-puolalaistaustaiseen kreivi Josif Mihailovitš Vielgorskiin (ven. Ио́сиф Миха́йлович Виельго́рский, 1817- kesäkuu 1839), joka oli tullut hoidattamaan tuberkuloosiaan. Vielgorsky oli syntyisin taiteellisesta perheestä, hänen isänsä oli amatöörisäveltäjä ja hovivirkamies, kreivi Mihail Jurjevitš Vielgorski (1788-1856) ja hyvän ulkonäkönsä ansiosta Josif oli ollut mallina taidemaalari Aleksandr Ivanoville. Sukutarinan mukaan Gogol olisi ollut rakastunut myös Josifin nuorempaan sisareen Anna Mihailovnaan. Gogol kirjoitti tästä suhteesta keskeneräisessä Illat huvilassa (ven. Ночи на вилле) -teoksessaan. 

Vuonna 1848 Gogol teki pyhiinvaellusmatkan Palestiinaan. Näin ollen Gogolin pääteos vuonna 1842 ilmestynyt Kuolleet sielut on kirjoitettu suurimmaksi osaksi Venäjän ulkopuolella. Huhtikuussa 1848 Gogol palasi Venäjälle ja vietti viimeiset vuotensa levottomassa liikkeessä ympäri maata muun muassa Odessassa ja Leo Tolstoin luona. Vieraillessaan Pietarissa ja Moskovassa hän yöpyi ystävien, kuten Mihail Pogodinin ja Sergei Aksakovin luona. Hän vietti myös paljon aikaa vanhojen ukrainalaisten ystäviensä kasvibiologian professori, historioitsija ja kirjailija Mihailo Oleksandrovitš Maksimovitšin (1804-1873) ja professori, slavisti Osip Maksimovitš Bodianskin (1808-1877) kanssa. 

Vuonna 1851 hän asettui Moskovaan, missä hän asui ystävänsä kreivi Aleksandr Petrovitš Tolstoin (1801-1873) talossa (nro 7 Nikitski-bulevardilla), jossa hän viimeisteli Kuolleiden sielujen toisen osan käsikirjoitusta. Vuoden 1852 tammi-helmikuussa hän tiivisti suhdettaan staretsiin eli henkiseen vanhimpaan, Rževin arkkipappi Matvei Konstantinovskiin, jonka kanssa hän oli ollut kirjeenvaihdossa vuodesta 1849 lähtien. Konstantinovski näyttää vahvistaneen Gogolissa kadotuksen (tuomion) pelkoa korostamalla hänen fiktiivisen kirjoitustyönsä syntisyyttä, hän on nähtävästi ainoa ihminen, joka luki Kuolleiden sielujen toisen osan käsikirjoituksen kokonaisuudessaan. Liiallisuuksiin mennyt askeettinen elämä ja paastoaminen heikensi hänen terveyttään ja kirjailija vaipui syvään masennukseen.

Perintö 
Gogol kuoli Moskovassa 21. helmikuuta 1852 poltettuaan isä Matvei Konstantinovskin 4. helmikuuta antamasta käskystä elämänsä viimeisinä päivinä suuren osan Kuolleiden sielujen kakkososan eli Danten Jumalaisen näytelmän Kiirastulta vastaavan osan käsikirjoituksesta, jota hän oli työstänyt kymmenen vuotta. Hän oli ehtinyt esitellä sitä toisille kirjailijoille, muun muassa Sergei Aksakoville. Vaikka nuorena kuolleen Gogolin tuotanto ei ole kovinkaan laaja, häntä pidetään Venäjällä ja ulkomailla hyvin merkittävänä novellikirjallisuuden uudistajana.

Nykylääketieteellisen tutkimuksen mukaan todennäköisin kuolinsyy oli haimasyöpä, johon kirjailijan raju painonlasku, ravinnosta kieltäytyminen ja nielemisvaikeudet viittaavat. Nikolai Gogol haudattiin Danilovin luostaria lähellä olevalle hautausmaalle Moskovaan, vuonna 1931 hautaus siirrettiin luostarin purkutöiden vuoksi Novedevitšin hautausmaalle. Neuvostoliitossa virisi sitkeä huhu, että kirjailija olisi haudattu elävänä. Tähän voi olla syynä se, että Gogolista tehdyssä kuolinnaamiossa toinen silmä oli jäänyt auki. Kuolinnaamion tehnyt kuvanveistäjä Nikolai Ramazanov todisti, että vainajassa olivat näkyvillä selvät kuolemanjälkeisen hajoamisen merkit.

Kirjallinen tyyli 

Gogolin tuotanto osuu aikakauteen, jolloin Venäjällä vallitsi kamppailu länsimielisten uudistajaliberaali narodnikkien ja slavofiilisten konservatiivien välillä. Liberaalit hyödynsivät Gogolin teoksia niiden satiirisuuden vuoksi, mutta Gogolia itseään ei pidetty välttämättä reformistina. Loppuvuosien Gogolia monet reformistit pitivät jo kiihkouskonnollisena vanhoillisena.

Nikolai Gogol kirjoitti niin omaleimaista proosaa, että gogolilaisesta kerronnasta on kiteytynyt tyylikäsite. Gogolin kertoja värittää, rönsyilee ja vangitsee lukijan huomion kielenkäyttöönsä. Tähän tyyliin kuuluvaa huumoria on kutsuttu lörpöttelyksi, joskaan sellaisenaan nimitys ei paljasta, että Gogolin tyyli on huippuunsa viritettyä sanataidetta. Gogolista alkaa venäläisen proosan kansanomaisesti humoristinen skaz-perinne (kerrontatekniikka, joka luo vaikutelman ääneen kerrotusta). Toisaalta gogolmainen kerronta ei vaikuta pelkästään humoristiselta, vaan siihen liittyy juonen fantastisuus, henkilöhahmojen kokonaisvaltainen groteskius ja paikoittain teoksen maailmankuvan eksistentiaalinen kammottavuus.

Kotiseudun Pultavan elävästä kansanperinteestä ja isän teatteriharrastuksesta jäi tunnistettavat jäljet Gogolin ajatteluun. Hän oli luontainen imitaattori, joka vaivatta eläytyi ihmisten puheisiin ja matki niitä erehdyttävästi. Äidiltään kirjailija sai uskonnollisen kasvatuksen, joka myös muovasi hänen mielenlaatuaan. Usein esitetään, että kirjailija oli aikuisena askeettisen ankara itseään kohtaan eikä hänellä ollut syviä tunnesuhteita naisiin, vaan pikemminkin miesystäviin. Gogolin kuvaamat naishahmot onkin usein todettu jollain tavoin kaavamaisiksi.

Gogolin arvostelijoiden mielestä hän ei pitänyt moniakaan asioita tekstissään pyhänä. Gogol itse sen sijaan näki suhtautumisensa Venäjän kansaan sentimentaalisena eli tunteellisena. Pääteoksessaan Kuolleet sielut hän aloittaakin erään kappaleen kuvaamalla syvää kiintymystään tavallisiin venäläisiin ja selittäen hellittelevää suhtautumistaan henkilöhahmoihinsa ”maailmalle näkymättöminä kyyneleinä näkyväisen naurun alta”. Dostojevski siteeraakin kyseistä lausetta rienaavaan sävyyn Riivaajat -teoksessaan.

Poliittisilta ja yhteiskunnallisilta mielipiteiltään Gogolin on usein jälkikäteen arvioitu olevan konservatiivinen eli vanhoillinen. Gogolin eräs kirjeenvaihto arvostelijoittensa kanssa on julkaistu kirjanakin. Kyseinen teos eittämättä selittäisi, että jopa kapinallisenkin pintansa alla Gogolilla oli varsin konservatiivinen arvomaailma. Useimmiten hänen perinteisiä arvoja ja tabuja kunnioittamaton tyylinsä vain leimattiin kapinalliseksi tai jopa rienaavaksi.

Teokset

Näytelmät 

 Vladimir tretjei stepeni (Владимир третьей степени), keskeneräinen, julkaistiin 1889, ei julkaistu suomeksi
 Reviisori (Ревизор, 1836)
 Naimahankkeet (Женитьба, 1842), tunnetaan myös suomenkielisillä nimillä Naimapuuhat tai Naimahommat
 Igroki (Игроки, 1842), ei julkaistu suomeksi, tunnetaan muun muassa suomenkielisillä nimillä Pelurit ja Huijarit

Romaanit 
 Taras Bulba (Тарас Бульба, 1835, lopullisessa muodossaan 1842)
 Kuolleet sielut (Мертвые души, 1842)
 Rim (Рим), keskeneräinen, ei suomennettu

Novellit 
 Päällystakki (Шинель, 1842) tunnetaan myös suomenkielisillä nimillä Päällysviitta tai Viitta
 Nenä (Нос, 1836)
 Vaunut (Коляска, 1836)
 Dikankan iltoja (Вечера на хуторе близ Диканьки, Osa 1, 1831), novellikokoelma
 Esipuhe
 Sorotšinin markkinat (myös Sorotsinskin markkinat) 
 Ivan Kupalon yö (myös Juhannusyö tai Juhannusaatto)
 Toukokuun yö eli hukuttautunut tyttö (myös Toukokuun yö, eli, Hukkunut)
 Kadonnut kirje
 Dikankan iltoja (Osa 2, 1832, novellikokoelma)
 Esipuhe II
 Jouluyö 
 Kauhea kosto
 Ivan Fjodorovits Sponka ja hänen tätinsä
 Noiduttu paikka (myös Lumottu paikka)
 Mirgorod (Миргород, 1835, novellikokoelma, julkaistu kahdessa osassa, ei suomennettu kokonaisena)
Vanhanajan tilanomistajat
 Taras Bulba 
 Maahisten valtiatar (myös Demonien ruhtinatar)
 Kertomus siitä miten Ivan Ivanovits ja Ivan Nikiforovits riitaantuivat keskenään (myös Riita, Kaksi hupaisaa naapurusta tai Kertomus siitä, kuinka Ivan Ivanovitsh ja Ivan Nikiforovitsh riitaantuivat)
 Arabeski (Арабески, 1835, kaksiosainen kokoelma novelleja, esseitä ja tekstikatkelmia, ei suomennettu kokonaisena)
 Sisältää muun muassa novellit:
 Muotokuva
 Nevan valtakatu
 Mielipuolen päiväkirja (myös Hullun päiväkirja, Записки сумасшедшего)
 kaksi lukua keskeneräisestä historiallisesta romaanista Getman (ei suomennettu)

Muut 
 Valikoitua kirjeenvaihtoa (1847, ei suomennettu)
 Ajatuksia jumalallisesta liturgiasta
 Lisäksi muun muassa runoja ja tekstikatkelmia.

Suomennetut teokset (valikoima) 

 
 
 
 
 Sisällys: Nenä (Nos, 1836), Päällystakki (Sinel, 1842), Hullun päiväkirja (Zapiski sumasšedšego, 1835).
  2. painos teoksessa 
 
 
 
 Sisällys: Jouluyö (Notš pered Roždestvom, 1832); Maahisten valtiatar (Vi, 1835); Taras Bulba (Taras Bulba, 1835); Vanhanajan tilanomistajat (Starosvetskie pomeštšiki, 1835); Riita: kertomus siitä, kuinka Ivan Ivanovits ja Ivan Nikiforovitsh riitaantuivat (Povest o tom, kak possorilsja Ivan Ivanovitš s Ivanom Nikiforovitšem, 1835); Nevan valtakatu (Nevski prospekt, 1835); Mielipuolen päiväkirja (Zapiski sumasšedšego, 1835); Vaunut (Koljaska, 1836); Nenä (Nos, 1836); Naimahankkeet (Ženitba, 1842); Päällysviitta (Sinel, 1842).
 
 Sisällys: Reviisori (Revizor, 1836); Kuolleet sielut (Mjortvye duši, 1842).

Lähteet

Kirjallisuutta 
 Vladimir Nabokov: Nikolai Gogol. Gummerus, 1963.

Aiheesta muualla 

 
 Vapaasti ladattavia Nikolai Gogolin e-kirjoja Projekti Lönnrotista sekä Project Gutenbergilsä
 Nikolai Gogolin kaikki teokset 
 Viitta Päällystakkina paremmin tunnettu novelli M. W:n suomennoksena vuodelta 1883 Valvoja-lehdessä. 
 Jouko Grönholm: Venäjän kummallisin venäläinen. Turun sanomat 26.8.1997.

Vuonna 1809 syntyneet
Vuonna 1852 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit
Ukrainalainen kulttuuri
Novellikirjailijat
Venäläiset kirjailijat
Venäläiset aateliset
Puolalainen kulttuuri