Deep Purple in Rock

Deep Purple in Rock (usein pelkästään In Rock) on brittiläisen hard rock -yhtyeen Deep Purplen vuonna 1970 ilmestynyt neljäs studioalbumi. Albumista muotoutui yhtyeen läpimurtoteos, joka saavutti sekä myyntimenestystä että myönteisiä arvosteluja. Sittemmin Deep Purple in Rock on noussut erääksi varhaisen metallimusiikin suurimmista klassikoista ja toisinaan sitä pidetään jopa ensimmäisenä puhtaana heavyalbumina.

Albumilla soittavat yhtyeen alkuperäisjäsenistä Ritchie Blackmore (kitara), Jon Lord (kosketinsoittimet) ja Ian Paice (rummut). Uusina jäseninä yhtyeeseen liittyivät 1969 laulaja Ian Gillan ja basisti Roger Glover. Näin muotoutui yhtyeen toinen ja tunnetuin kokoonpano, niin sanottu ”Deep Purple Mark II”. Uuden kokoonpanon myötä Deep Purplen musiikki muuttui progressiivisesta rockista ja popmusiikista raskassointisemmaksi heavy metaliksi. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat nopeatempoinen ja aggressiivinen aloituskappale ”Speed King” sekä yli kymmenminuuttinen, progressiivinen ”Child in Time”, joka on kuuluisa varsinkin laulaja Ian Gillanin poikkeuksellisen korkeasta ylärekisteristä ja Ritchie Blackmoren mahtipontisista kitarasoolo-osioista. 

In Rockin menestystä edisti singlejulkaisu ”Black Night”, joka äänitettiin albumin levytyssession aikana. Joissain maissa single oli sisällytetty myös albumille. Deep Purple in Rock nousi listaykköseksi ainakin Australiassa ja Länsi-Saksassa. Albumi menestyi hyvin myös kotimaassaan, missä se nousi albumilistan sijalle neljä. ”Black Night” oli parhaimmillaan singlelistan toisena.

Taustaa 

Laulaja Ian Gillan ja basisti Roger Glover liittyivät Deep Purpleen 1969. Glover ihasteli yhtyeen teknistä taitavuutta ja kokeilunhaluisuutta, ja Gillan yhtyeen tapaa kehitellä kappaleita harjoituksissa jammailemalla valmiiden sävellysten opettelemisen sijaan. Uusi kokoonpano aloitti konsertoinnin saman vuoden kesänä. Ensimmäisen kokoonpanon tuotannon ohella konserteissa esitettiin myös uusia, aiempaa raskaampia kappaleita. Sekä ”Speed King” (tuolloin vielä nimellä ”Kneel and Pray”) että ”Child in Time” julkaistiin sittemmin Deep Purple in Rockilla.

Samaan aikaan urkuri Jon Lord jatkoi jo edellisen kokoonpanon aikana syntyneitä suunnitelmia suuresta sävellystyöstä, jossa rock ja klassinen musiikki yhdistyisivät. Muut yhtyeen jäsenet suhtautuivat hankkeeseen varauksella, mutta managerit innostuivat siitä, koska yhtye voisi sen avulla herättää huomiota. Concerto for Group and Orchestra esitettiin syksyllä 1969 ja se toikin yhtyeelle runsaasti julkisuutta. Keikkapalkkiot nousivat, minkä lisäksi yhtyeen pitkäaikainen yhteistyö konserton äänittäneen Martin Birchin kanssa alkoi. Birchistä tuli sittemmin Deep Purplen hovituottaja.

Concerto for Group and Orchestran esityksen jälkeen yhtye keskittyi uuden studioalbumin tekoon. Alkuvuosina Lord oli toiminut yhtyeen johtohahmona, mutta nyt hänen paikkansa otti Blackmore. Gillan ja Glover osallistuivat säveltämiseen aktiivisesti. Suurimman osan kappaleideoista esittivät Glover ja Blackmore. Sanoitukset kirjoitti Gillan, toisinaan Gloverin avustuksella. Myös Lord ja Paice osallistuivat kappaleiden viimeistelyyn vaihtelevassa määrin. Kappaleet päätettiin merkitä koko viisikon tekemiksi heti alussa.

Äänitykset 

Deep Purple in Rockin äänitykset aloitettiin vuoden 1969 syyskuussa, mutta kehno taloudellinen tilanne haittasi niitä pakottaen yhtyeen keikkailemaan koko äänitysten ajan. Deep Purplea Yhdysvalloissa levittänyt Tetragrammaton Records oli vastuuttoman rahankäytön vuoksi ajautunut konkurssin partaalle eikä kyennyt maksamaan rojalteja levymyynnistä. Warner Bros. osti Tetragrammatonin alkuvuodesta 1970, muttei tiennyt minkälaiselle yleisölle Deep Purplea olisi pitänyt markkinoida. Yhtye hyötyi kaupoista silti, sillä Warner kykeni maksamaan rästissä olevat palkkiot.

Aktiivisen konsertoinnin vuoksi äänitykset tehtiin lyhyissä erissä. Ne kestivät yli kahdeksan kuukautta ja päättyivät vasta huhtikuussa 1970. Äänitykset tehtiin joko IBC Studiosilla tai De Lane Lealla, riippuen siitä kumpi oli vapaana. IBC:llä studioteknikkona toimi Andy Knight, De Lane Lealla taas Martin Birch. Myös Abbey Road Studiosia käytettiin jonkin verran ja yksi levylle päätyneistä kappaleista äänitettiin siellä Philip McDonaldin johdolla. Yhtyeen jäsenet toimivat myös itse tuottajina, mikä johti siihen että kaikki koskivat miksaukseen jatkuvasti korostaen omia osuuksiaan.

Äänitysten aikana Blackmore tapasi toisinaan vanhaa yhtyetoveriaan Mick Underwoodia, jonka Quatermass-yhtye Deep Purplen tavoin levytti Harvest Recordsille. Underwood esitteli Blackmorelle yhtyeensä kappaleen ”Black Sheep of the Family”, jonka nauhoittaminen myöhemmin antoi lähtölaukauksen Blackmoren perustamalle Rainbow-yhtyeelle ja joka lopulta johti hänen eroamiseensa Deep Purplesta 1975.

Albumin valmistuttua managerit halusivat vielä singleksi kelpaavan kappaleen, ja niin Deep Purple palasi studioon. Sävellystyö sujui kuitenkin nihkeästi, eikä yhtye pitänyt aamuyöllä baarireissun jälkeen valmistunutta kappaletta kelvollisena kuin korkeintaan singlen B-puoleksi sen Ricky Nelsonilta plagioidun riffin ja hätäisesti kirjoitettujen sanoitusten vuoksi. Yhtyeen hämmästykseksi managerit olivat kuitenkin toista mieltä ja ”Black Night” -nimen saanut kappale päätettiin julkaista singlenä.

Albumin musiikki

Tyylillinen muutos 

Uudella albumilla Deep Purplen tyyli muuttui Blackmoren johdolla huomattavasti aiempaa raskaampaan ja aggressiivisempaan suuntaan. On väitetty tämän olleen vastareaktio Concertolle, josta Blackmore ei pitänyt, vaikka hän ymmärsikin sen taloudellisen merkityksen yhtyeelle. Lord ja Blackmore olivat tehneet sopimuksen siitä, että Deep Purple omaksuisi paremmin menestyvän levyn tyylin – Concerto olisi siten merkinnyt klassisvaikutteista tyyliä ja vielä ilmestymätön In Rock raskaampaa suuntausta. Toisaalta yhtye oli edennyt raskaampaan suuntaan jo pitemmän aikaa kaikkien jäsenten yhteisymmärryksessä. Kokoonpanoa oli muutettu ja Gillan ja Glover otettu mukaan juuri siksi, ettei raskaampi ilmaisu ollut onnistunut alkuperäislaulaja Rod Evansin ja -basisti Nick Simperin kanssa.

Blackmoren mukaan yhtye teki tarkoituksella ”jokaisesta biisistä hirveää tykitystä vailla mitään suvantokohtia”. In Rockin teon aikoihin hän siirtyi käyttämään yksinomaan Fender Stratocaster -kitaraa, joka soveltui Gibsonia paremmin raskaan rockin soittamiseen. Vastavetona rajummaksi muuttuneeseen kitarasoundiin myös Jon Lord kehitteli omaperäisen urkusoundin soittamalla Hammond-urkujaan Marshall-kitaravahvistimen ja -kaiuttimen läpi. Näin syntyi paljon tavallista Hammondia painostavampi ja säröisempi ääni. Lord kutsui viritystään nimellä ”The Beast” ().

Kappalemateriaali 

Albumin avausraita ”Speed King” alkaa kakofonisella särökitaraintrolla, jota seuraa rauhallisempi urkusoolo. Varsinainen sävellys perustuu nopeatempoiseen riffiin sekä aggressiiviseen laulu- ja kitaratyöskentelyyn. ”Speed King” syntyi Blackmoren haluttua yhtyeelle Jimi Hendrixin ”Firen” kaltaisen vauhdikkaan konserttien aloituskappaleen. Kyseessä oli ensimmäinen yhtyeen uuden kokoonpanon kirjoittama kappale. Seuraava raita ”Bloodsucker” on svengaavampi. Riffi yhdistelee bluesia ja heavyä, ja Gillanin laulussa on mukana paljon korkeita kirkaisuja. Sanoitus kertoo jokaisessa ihmisessä olevasta epämiellyttävästä puolesta. A-puolen päättää In Rockin pisin kappale, progressiivinen ”Child in Time”. Kappale syntyi Jon Lordin soiteltua koskettimillaan It's a Beautiful Dayn tuolloin uutta kappaletta ”Bombay Calling”, jolloin Gillan improvisoi sävellykseen kylmän sodan inspiroimat, ydinsodasta kertovat sanoitukset. Kertosäe koostuu Gillanin korkeista huudoista ja kirkaisuista, minkä lisäksi Blackmore soittaa pitkän bluestyylisen soolon. Kappale on yksi 1970-luvun tunnetuimmista ja Deep Purplen arvostetuimpia.

B-puolen aloittaa Nikolai Rimski-Korsakovin Kimalaisen lennon inspiroima ”Flight of the Rat”. Nopeatempoisessa kappaleessa kuullaan pitkät urku- ja kitarasoolot. ”Into the Fire” on albumin lyhyin ja suoraviivaisin, hidas ja raskaspoljentoinen kappale. Sanoitus on huumeidenvastainen – tässä vaiheessa huumeongelma ei vielä riivannut yhtyettä, toisin kuin uusien jäsenten myötä 1970-luvun puolessavälissä. Myös ”Living Wreck” on muuta albumia hidastempoisempi ja sen sanoituksissa tehdään pilaa yhtyettä lähentelevistä ”bändäreistä”. Lordin Hammond-soundi on särjetty ja kuulostaa hieman eläimen kirkumiselta. Albumin viimeinen kappale on tuottaja Martin Birchille omistettu, nopeatempoinen ”Hard Lovin’ Man”, jossa Lordin säröinen Hammond-soundi tukee Blackmoren kitaransoittoa. Kappale ja samalla koko albumi päättyy kitaran kiertoääneen.

Julkaisu

Tetragrammatonin taloudellisten vaikeuksien vuoksi Deep Purplen neljännen studioalbumin julkaisu lykkääntyi pitkään. EMI:n alamerkki Harvest julkaisi In Rockin Britanniassa lopulta kesäkuussa 1970.

Deep Purple in Rockin ensimmäinen brittipainos julkaistiin aukeavakantisena vinyylinä, sanoitukset ja mustavalkokuvat yhtyeen jäsenistä sisäkansiin painettuna. Sittemmin albumista on julkaistu monia erilaisia uusintapainoksia. Eri maissa albumista on myös julkaistu toisistaan hieman poikkeavia versioita. Monissa versioissa esimerkiksi kansien ulkoasu ja kansikuva voivat olla hieman erilaiset, ja vinyyli on joissain painoksissa värillinen. Radikaalimpiakin eroja oli: Meksikossa A-puolen alkuun lisättiin ”Black Night”, kun taas Korean tasavallassa ilmestyneestä versiosta jätettiin ”Child in Time” ja ”Hard Lovin’ Man” kokonaan pois. Amerikkalainen versio oli brittiversion kanssa identtinen, lukuun ottamatta ”Speed Kingiä”, josta oli leikattu alun särökitara- ja kosketinsoolot pois. Tämän version julkaisi Warner Brothers, joka lykkäsi julkaisua vuoden 1970 loppupuolelle.

Vuonna 1995 albumista julkaistiin CD-muodossa 25-vuotisjuhlajulkaisu, jota varten albumi oli remasteroitu. Mukana on myös bonuskappaleita, Roger Gloverin tekemiä remiksauksia sekä 24-sivuinen kirjanen. Muovikotelon kanteen on painettu yhtyeen jäsenten nimikirjoitukset.

Vastaanotto

Kaupallinen menestys 

Deep Purple in Rock oli välitön myyntimenestys ja se kipusi useissa maissa listojen kärkipäähän. Britanniassa albumi pysyi listoilla yli vuoden käyden parhaimmillaan sijalla 4. Myyntiä edisti listakakkoseksi kivunnut hittisingle ”Black Night”. Pelkästään vuodesta 1995 alkaen In Rock on myynyt Britanniassa kultalevyyn oikeuttavan määrän eli vähintään 100 000 kappaletta.

Yhdysvalloissa In Rockin menestys jäi aluksi vähäisemmäksi, mihin saattoi vaikuttaa vähäinen markkinointi. Vuoteen 2001 mennessä Deep Purple in Rock oli kuitenkin myynyt maassa yli puoli miljoonaa kappaletta ansaiten siten kultalevyn. Seuraavana vuonna albumille myönnettiin kultalevy myös Alankomaissa.

Listasijoitukset

Sertifikaatit

Kriitikoiden suhtautuminen 

Deep Purple in Rock oli välitön arvostelumenestys. Myös yhtyeen jäsenet olivat tyytyväisiä albumiin.

Aikalaisarviossa Record Mirrorin Rodney Collins kirjoitti Deep Purple in Rockin osoittavan, että rock ”voi edelleen olla yksi nykymusiikin palkitsevimmista lajeista”. Collins kuvailee musiikkia raivoisaksi, mutta siinä on myös ajatusta ja sanomaa. Hän kehuu äänityksen laatua, Ian Gillanin laulusuoritusta ”Child in Timessa” ja Jon Lordin jännittävää urkurointia. Blackmorea Collins pitää nopeana ja tyylitajuisena kitaristina. New Musical Expressissä Richard Green kirjoitti Deep Purplen palanneen ”klassisen flirttailun” jälkeen ”oikeille raiteille”. Greenin mukaan yhtyeen voima ”kiehuu ja purkautuu korviarepivällä kiihkolla”. Yhtye ei ole silti uhrannut laatua äänenvoimakkuudelle, vaan myös sävellystyö on totutun varmaotteista ja Blackmoren soitto erinomaista. Gillanin ”Child in Timessa” esittämät ”hämmästyttävät crescendot” saavat erityistä kiitosta. Disc and Music Echo vertasi Deep Purplen tyyliä The Niceen ja huomautti Blackmoren kitaransoiton hallitsevan albumia, kun taas Jon Lord on jättäytynyt taka-alalle. Silloin kun Lord soittaa, hänen ”sirot ja mietteliäät” osuutensa ovat kuitenkin ”hienostuneita”. Kokonaisuutena albumi on jännittävä ”rock-epäsikiö” (monster rock album).

Nykyään Deep Purple in Rockia pidetään usein yhtenä Deep Purplen parhaista albumeista. Vuonna 1989 Kerrang! valitsi In Rockin kaikkien aikojen 15. parhaaksi heavy metal -albumiksi.

Rumban arvostelussa In Rockia kuvaillaan ”suureksi raskasrock-klassikoksi, jolla Gillanin ja Gloverin myötä bändi löysi uuden suunnan, oman ilmaisunsa ja identiteettinsä”. AllMusic-sivuston kriitikko Eduardo Rivadavia sanoo heti avauskappale ”Speed Kingin” todistavan, että Deep Purple oli viimeinkin lopettanut ”vetelehtimisen”. Rivadavia kiittää sekä kappalemateriaalia että raskasta ja peräänantamatonta tyyliä, mutta harmittelee hienoista ylipituutta. Sputnikmusicin Matthijs van der Lee kehuu soittajien ammattitaitoa ja on sitä mieltä että jokainen saa albumilla tilaisuuden loistaa: ”Deep Purple in Rock on hard rock -rajapyykki yhdeltä 1970-luvun lahjakkaimmista bändeistä. Jokaisen rockista kiinnostuneen pitäisi omistaa se.” BBC Musicin Sid Smith ylistää Gloverin ja Paicen ”vedenpitävää rytmiosastoa”, Blackmoren ”timantinkovaa riffittelyä”, Lordin ”klassisvaikutteista kosketinimprovisointia” ja Gillanin ”lasiasärkevää falsettia”. Hänen mukaansa kansikuva ilmentää hyvin In Rockin ”monumentaalista vaikutusta”.

Myös 1995 ilmestynyt 25-vuotisjuhlajulkaisu on saanut kehuja. Suomen Deep Purple -yhdistys Perfect Strangers of Finlandin kotisivuilla olevassa arvostelussa Veli Heinävaara kirjoittaa: ”Remasterointi on onnistunut nostamaan musiikin esiin pilaamatta soundeja. Turhaan tämä ei ole rock-klassikko.”

Merkitys metallimusiikille 

In Rock oli Deep Purplen kaupallinen läpimurto. Albumin menestyksen myötä yhtye suuntasi tyylinsä raskaaseen rockiin, josta se tunnetaan. Levyä pidetään myös tärkeänä virstanpylväänä metallimusiikin kehittymisessä. Heikki Heino toteaa kirjassaan Deep Purple – vuodet 1967–2006:

George Starostin kuvailee In Rockia ”klassisen metallialbumin prototyypiksi”. AllMusicin arvostelun mukaan se on ”eräs heavy metalin määrittäneistä albumeista”. Simon Robinson kirjoitti vuonna 1997, että vaikka vuoden 1972 Machine Head on Deep Purplen suosituin albumi, oli In Rock yhtyeen levyistä kaikkein aggressiivisin. On kuitenkin huomattava, että In Rockin merkityksestä ja arvostuksesta huolimatta myös Black Sabbathia pidetään usein ensimmäisenä varsinaisena heavy metal -yhtyeenä. In Rockin julkaisun aikoihin koko käsite ”heavy metal” oli vielä tuntematon, ja aikalaisarvioissa Deep Purplen musiikkia kuvailtiin progressiiviseksi rockiksi.

Kiertue 

Yhtye konsertoi aktiivisesti koko In Rockin äänitysprosessin ajan, mikä toi yhtyeelle mainetta jo ennen albumin julkaisua. Kesäkuussa tapahtuneeseen julkaisuun mennessä yhtye oli jo soittanut lähes 50 konserttia Britanniassa ja Manner-Euroopassa vielä 15 lisää. Kiertueen aikana yhtyeen esiintymispalkkiot nousivat 350–400 puntaan. Ahkera keikkailu sekä ennen että jälkeen julkaisun kasvattikin levyn myyntiä merkittävästi. ”Black Nightin” menestys singlelistoilla toi yhtyeelle televisioesiintymisen Top of the Pops -ohjelmassa. Samassa ohjelmassa soitti myös Black Sabbath, joka esitti oman heavy metal -hittinsä ”Paranoidin”.

Kiertueen ohjelmisto koostui pääasiassa uuden albumin kappaleista, mutta mukana oli instrumentaaleja yhtyeen ensimmäisen kokoonpanon levytyksiltä sekä The Rolling Stones -cover ”Paint It, Black”. ”Mandrake Root” ja ”Wring That Neck” venyivät pitkien, klassisesta musiikista vaikutteita ammentaneiden improvisaatioiden myötä usein yli puolituntisiksi. Pitkien instrumentaaliosioiden aikana Gillan soitti congarumpuja ja heilutti pitkiä hiuksiaan rytmikkäästi musiikin tahtiin. Hänen onkin toisinaan väitetty keksineen nimellä ”head banging” kutsutun metallimusiikissa suositun ”tanssin”. Myös Blackmoren lavaesiintyminen oli näyttävää: hän heitteli kitaraansa ilmaan ja konsertin lopuksi rikkoi sen lattiaan. Tätä tarkoitusta varten yhtye tilasi erän halpoja japanilaisia kitaroita. Toisinaan yhtye jopa kaatoi vahvistimien päälle bensaa ja sytytti lavalle tulipalon, kun se halusi herättää huomiota suurissa tai televisioiduissa konserteissa. Blackmore-elämäkerturi Jerry Bloomin mukaan Deep Purple oli soittoteknisesti eräs tuohonastisen rock-historian korkeatasoisimmista kokoonpanoista.

Deep Purple menestyi Euroopassa hyvin, mutta Yhdysvalloissa yhtyeen suosio laski Tetragrammatonin konkurssin myötä. Warner Brothersin alaisuuteen Deep Purple siirtyi osana laajempia yrityskauppoja, eikä levy-yhtiö ollut yhtyeestä erityisen kiinnostunut. In Rockin sijaan Warner julkaisi Concerto for Group and Orchestran uudestaan Yhdysvalloissa, ja levy-yhtiön toiveesta yhtye esitti Concerton lyhennetyn version Hollywood Bowlissa Los Angelesin sinfoniaorkesterin kanssa. Tavanomaisia rock-konsertteja oli vain kymmenkunta, ja niiden markkinointi oli vähäistä, joten yleisömäärät jäivät pieniksi eivätkä palkkiot olleet aiemman veroisia. Britanniaan palatessaan yhtye kadotti Concerton nuotit, mikä oli mahdollisesti tarkoituksellista, jotta sävellystä ei jatkossa tarvitsisi esittää.

Syyskuussa 1970 Deep Purple alkoi levyttää uutta albumia. Yhtye jatkoi edelleen aktiivista kiertueiden tekoa ja konsertoi koko levytyksen ajan. Fireball-nimen saanut albumi ilmestyi yhdeksän kuukautta kestäneiden äänitysten jälkeen vuonna 1971.

Kappaleet 

 Kaikki kappaleet on merkitty koko yhtyeen kirjoittamiksi ja sovittamiksi (Ritchie Blackmore, Ian Gillan, Roger Glover, Jon Lord ja Ian Paice).
 Joka kappaleelle on kansissa annettu nimen lisäksi myös lyhyt johdate. Nämä on merkitty kappaleluetteloon aina kyseisen kappaleen alle.

A-puoli
 
 Just a few roots, replanted.
 
 A particularly nasty sort of fellow, there are lots of us.
 
 The story of a loser – it could be you.

B-puoli 
 
 Just to remind you there are other ways of turning on.
 
 Out of the frying pan...
 
 It takes all sorts – support your local groupie.
 
 For Martin Birch – catalyst.

25th Anniversary Edition

Kokoonpano 

Muusikot

 Ritchie Blackmore – soolokitara
 Ian Gillan – laulu
 Roger Glover – bassokitara
 Jon Lord – kosketinsoittimet
 Ian Paice – rummut

Äänitys

 IBC (kappaleet 1, 3, 5 ja 6):
 Andy Knight
 De Lane Lea (kappaleet 4 ja 7):
 Martin Birch
 Abbey Road Studios (kappale 2):
 Philip McDonald

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 
 

Deep Purplen albumit
Vuoden 1970 albumit
Seulonnan keskeiset artikkelit