Kaarlo Kivekäs (kenraali)

Kaarlo Edvard Kivekäs (vuoteen 1880 Karl Edvard Backman; 6. joulukuuta 1866 Valkeala – 19. helmikuuta 1940 Hämeenlinna) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli ensin tykistöupseerina Venäjän keisarikunnan armeijassa ja sitten itsenäisen Suomen puolustusvoimissa. Hän oli heinä–syyskuussa 1919 puolustusvoimien vt. ylipäällikkönä.

Ura Venäjän armeijassa
Kivekkään vanhemmat olivat talollinen ja maakauppias Carl Backman sekä Maria Henrika Henrikintytär Karén. Kivekäs valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1886 ja kävi Haminan kadettikoulun 1886–1890. Valmistuttuaan sieltä upseeriksi hän palveli seuraavat 20 vuotta ratsastavassa vuoristotykistössä Turkestanissa. Vuosina 1896–1897 hän palveli Pamirin vuorojoukon kasakkaosastossa ja toimi 1897–1899 Pamirin sotamaaherrana sekä 1901–1902 ja 1905–1906 Pamirin vuorojoukon komentajana. Hän oli lopulta Turkestanin erillisen ratsastavan vuoristotykkipatterin va. komentajana 1904–1905 ja vakinaisena komentajna 1908–1910. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1894, alikapteeniksi 1898, kapteeniksi 1902 ja everstiluutnantiksi 1905. Suoritettuaan 1909 Tykistöupseerien ampumakoulun esiupseerikurssin hyvin arvosanoin Kivekäs ylennettiin seuraavana vuonna everstiksi ja siirrettiin ratsastavan kenttätykistörykmentin komentajaksi Liettuaan ja marraskuussa 1913 ratsastavan vuoristotykistörykmentin komentajaksi Kaukoitään lähelle Korean rajaa.

Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Kivekäs palasi syyskuussa 1914 vuoristotykistörykmentteineen Eurooppaan ja komensi sitä vuoden ajan Saksan ja Itävalta-Unkarin vastaisella rintamalla. Hän osallistui lukuisiin taisteluihin ja sai huhtikuussa 1915 Pyhän Yrjön miekan. Joulukuussa 1915 Kivekäs kutsuttiin Odessaan muodostamaan 113. kenttätykistöprikaati, jonka komentajana hän sen jälkeen toimi. Hän johti prikaatia hyökkäys- ja puolustustaisteluissa itävaltalaisia vastaan Galitsiassa kesästä 1916 alkaen. Hänet ylennettiin syyskuussa 1916 kenraalimajuriksi. Keväällä ja kesällä 1917 Kivekäs oli 41. armeijakunnan va. tykistöpäällikkönä, mistä hänet siirrettiin syyskuussa 113. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Kyseinen divisioona siirtyi lokakuun vallankumouksen jälkeen joulukuussa 1917 Ukrainan hallituksen puolelle ja Kivekäs päätyi näin Ukrainan armeijaan. Hän komensi divisioonaa taisteluissa sekä saksalaisia että bolševikkeja vastaan Volynian alueella kevääseen 1918 asti.

Kivekäs oli korkeimmalle Venäjän keisarikunnan armeijassa ylennyt suomenkielinen upseeri. Suomalaistaustainen päällystö Venäjän armeijassa oli pääosin ruotsinkielistä.

Ura Suomessa
Kuultuaan Suomessa käynnissä olleesta sisällissodasta Kivekäs erosi tehtävistään Ukrainassa 3. huhtikuuta 1918, mutta saksalaiset miehittäjät eivät aluksi päästäneet häntä lähtemään maasta. Suomen Berliinin-lähettiläs Edvard Hjeltin myötävaikutuksella Kivekäs ja 16 muuta Kiovassa oleskellutta suomalaista pääsivät lähtemään heinäkuussa ja hän saapui Suomeen 26. heinäkuuta, jolloin sisällissota maassa oli kuitenkin jo ehtinyt päättyä hyvän aikaa sitten. Kivekäs merkittiin kenraalimajurina Suomen armeijaan 5. elokuuta 1918 ja hänet nimitettiin aluksi vartiopataljoonien komentajaksi. Tästä tehtävästä hän siirtyi jo saman vuoden lokakuussa Suomen rannikkotykistön komentajaksi ja helmikuussa 1919 tykistön tarkastajaksi. Tämän tehtävän ohella Kivekäs sai toimia 17. kesäkuuta – 18. heinäkuuta 1919 kuukauden ajan yleisesikunnan vt. päällikkönä ja 18. heinäkuuta – 12. syyskuuta vt. ylipäällikkönä valtionhoitaja Mannerheimin luovuttua tehtävästä presidentinvaalin vuoksi. Sen jälkeen Kivekäs nimitettiin rannikkopuolustuksen päälliköksi, mutta hän säilytti myös tykistön tarkastajan tehtävät toukokuuhun 1920 saakka.

Vuoden 1919 kriisi
Vuoden 1919 presidentinvaalin aikana Kivekäs varmisti armeijan puolueettomuuden, vaikka suurin osa suojeluskuntalaisista, monarkisteista ja itsenäisyysaktivisteista kannatti avoimesti Mannerheimia. Armeijan piirissä oli niitä, jotka haaveilivat sotilasdiktatuurista mikäli tasavaltalainen K. J. Ståhlberg valittaisiin. Kivekäs kertoi armeijassa vallitsevasta uhittelevasta hengestä maan hallitukselle ja kielsi heinäkuun 27. päivänä 1919 antamallaan päiväkäskyllä sotilaita sekaantumasta politiikkaan:

Ståhlbergin voittoon päättyneen vaalin jälkeenkin oli upseereita, jotka juonittelivat Mannerheimin nostamiseksi valtaan. Kenraaleista Kivekäs ja Oscar Enckell olivat kuitenkin uskollisia hallitukselle. Kivekäs joutui ylimmän upseeriston syrjimäksi. Myös Mannerheim käänsi selkänsä Kivekkäälle eikä myöhemmin halunnut muistaa hänen ansioitaan. Myöskään historiantutkimus ei ole usein huomannut Kivekkään tärkeää roolia vuoden 1919 tapahtumissa.

Rannikkopuolustuksen tarkastajana ja varuskuntien johtotehtävissä
Kivekäs jatkoi Suomen rannikkopuolustuksen johdossa vuoteen 1925, joskin vuoden 1923 armeijan organisaatiouudistuksen yhteydessä laivasto erotettiin rannikkopuolustuksesta ja Kivekkään virkanimike vaihtui rannikkopuolustuksen tarkastajaksi. Hänen toimikaudellaan luotiin Suomen rannikkotykistön toiminnan perusta ottamalla käyttöön venäläisten rakentamien rannikkolinnoitusten materiaali sekä varustamalla myös Laatokan rannikko raskaalla tykistöllä. Kivekäs siirrettiin vähempiarvoisiin tehtäviin, kun vanhoja tsaarinupseereita alettiin jääkärien vaatimuksesta puhdistaa armeijan johdosta. Rannikkopuolustuksen tarkastajan virka lopetettiin ja Kivekäs siirrettiin heinäkuussa 1925 Suomenlinnan varuskunnan komendantiksi ja vuotta myöhemmin Helsingin varuskunnan päälliköksi. Hän jäi eläkkeelle tästä tehtävästä elokuussa 1928 ja sai samalla kenraaliluutnantin arvon. Hän oli vielä 1929–1932 puolustusministeriön taisteluvälineosaston palkkiotoimisena ammusten tarkastajana.

Kivekäs uudisti sekä rannikkopuolustuksen että tykistön toimintaa. Hänen määräyksestään komentokieli muutettiin ruotsista suomeksi, vaikkakin koulutus oli koulutettavista riippuen joko suomen- tai ruotsinkielistä. Tästä ratkaisusta on tullut armeijan pysyvä käytäntö. Tykistökenraali Vilho Nenosen kanssa Kivekäs uudisti tykistön toiminnan. Nenonen oli lahjakas matemaatikko ja teoreetikko, kun taas Kivekäs oli harjaantunut tykistön käyttöön sotatilanteissa. Yhdessä he loivat uuden ja onnistuneen tykistötaktiikan. Kiitokset siitä kohdistuivat Nenoselle eikä vähemmän suositulle Kivekkäälle, joka siirrettiin reserviin vuonna 1932. Eläkkeellä ollessaan Kivekäs asui Terijoella Kellomäessä, josta hän joutui pakenemaan talvisodan puhjettua. Hän kuoli sodan aikana helmikuussa 1940 Hämeenlinnassa. 

Tadžikistanissa Pamirin vuoristoalueella sijaitsevassa Horogin kaupungissa on Kivekkään mukaan nimetty katu. Kivekkään muistoa vaalimaan perustettu tadžikistanilainen Kivekäs-säätiö on tehnyt kaksi dokumenttielokuvaa Kivekkään elämänvaiheista ja säätiö suunnittelee Kivekkään elämästä kertovan museon perustamista Horogiin.

Katso myös
Lars von Hellens
Harry Alfthan
Frans Helminen

Lähteet

Kirjallisuutta
Loikkanen, Jarmo – Harjula, Mirko: Kaarlo Kivekäs: Kolmen armeijan kenraali. Docendo 2017. ISBN 978-952-291-410-1

Aiheesta muualla 
  Loikkanen, Jarmo: Suomalaiset maailman katolla – eli tuntematon kenraali ja sadan vuoden suuri peli. Suomen Sotilas 18.10.2017.

Puolustusvoimain komentajat
Suomalaiset kenraalit
Vuonna 1866 syntyneet
Vuonna 1940 kuolleet