Kreikkalais-roomalainen paini

Kreikkalais-roomalainen paini on painin muoto, jossa vastustajasta ei saa ottaa otetta lantion alapuolelta. Se onkin kreikkalais-roomalaisen ja vapaapainin merkittävin ero. Lajia harrastavat huipputasolla vain miehet.

Historia
Kreikkalais-roomalaisen painin nimi tulee siitä, että sen uskottiin noudattavan sitä painimisen tyyliä, jota antiikin ajan sotilaat harjoittivat. Todellisuudessa muun muassa Olympian kisoissa käyty paini eli pale oli väkivaltaisempi laji, aivan kuten antiikin Rooman painikouluissa ja myös Colosseumilla käydyissä otteluissa käytetty painin muoto. Nykyajan kreikkalais-roomalaisena painina tunnettu paini on kehitetty 1800-luvun ranskalaisesta sirkuspainista. Alkuperäinen kreikkalainen paini onkin liikkeiltään lähempänä nykyistä vapaapainia kuin kreikkalais-roomalaista versiota. Suurimmat erot vapaapainiin palessa ovat tahallisen kuristamisen ja kivuntuoton salliminen.

Ensimmäisissä nykyaikaisissa olympialaisissa Ateenassa vuonna 1896 painittiin pehmitetyn maan päälle levitetyllä öljykankaalla. Myöskään painoluokkia ei vielä tuolloin ollut. Painin ensimmäinen olympiavoittaja oli saksalainen Carl Schumann. Ensimmäiset MM-kisat järjestettiin vuonna 1905. Kansainvälinen painiliitto UWW perustettiin vuonna 1912, ja siihen kuuluu nykyään 162 jäsenmaata.

Sittemmin painialustana ryhdyttiin käyttämään lujaa puuvillakangasta, josta käytettiin nimitystä molski (engl. "moleskin", myyrännahka). Molskin pintarakenne aiheutti painijoille usein palovammoja ja se oli myös vaikea puhdistaa, minkä vuoksi painijat saivat jalkoihinsa paiseita. 1960-luvulta molskien tilalle tulivat nykyiset PVC-muovista valmistetut matot.

Lajin luonne ja sääntöjä
Painissa tärkein ominaisuus on taito ja oivalluskyky, mutta myös voimaa ja kestävyyttä vaaditaan. Painiminen perustuu nopeisiin tilannearvioihin, vastustajan virheiden hyödyntämiseen ja niiden perusteella tehtyihin omiin ratkaisuihin.

Painissa suurin mahdollinen suorituksesta saatava pistemäärä on viisi. Sen saa mistä tahansa laajakaarisesta heitosta, joka vie vastustajan suoraan siltaan eli asentoon, jossa hän on kantapäidensä ja päälakensa varassa kaarimaisessa asennossa. 

Viime aikoina kansainvälinen liitto on pyrkinyt tekemään lajista yleisöystävällisempää ja muuttanut sääntöjä milloin mihinkin suuntaan. 

Vuodesta 2018 alkaen miesten painoluokat ovat seuraavat (vain *-merkityt olympialaisissa):

 55 kg
 60 kg*
 63 kg
 67 kg*
 72 kg
 77 kg*
 82 kg
 87 kg*
 97 kg*
 130 kg* (raskas sarja).

Luvut ovat ylärajoja, joten kilpailija saa kilpailla oman alimman painoluokan lisäksi myös seuraavassa ylemmässä painoluokassa. Raskaassa sarjassa kilpaillakseen on kilpailijan painon tulee kuitenkin olla 97–130 kilogrammaa. 

Painimatto on 12 × 12 metrin kokoinen neliö, jonka keskellä on halkaisijaltaan 9 metriä oleva ympyrän muotoinen painialue. Ottelussa tuomareita ovat mattotuomari, joka johtaa ottelua, arvostelutuomari, joka antaa pisteet, sekä ylituomari, joka valvoo ottelun tasapuolisuutta. Toinen painijoista käyttää punaisia ja toinen sinisiä trikoita. 

Ottelun voittaa selätyksellä (selätykseksi katsotaan tilanne, jossa painija onnistuu pitämään vastustajaansa asennossa, jossa vastustajan molemmat hartiat koskettavat matonpintaa eli ns. siltatilanteessa) tai kahdella erävoitolla. Eriä on maksimissaan kolme. Erän voittaa painija, joka on saanut enemmän pisteitä erän päätyttyä tai on saanut kuuden pisteen eron vastustajaansa, jolloin kyseessä on ylivoimainen pistevoitto (ypv). Lisäksi erän voi voittaa yhdellä viiden pisteen suorituksella (ns. laajakaarinen heitto) tai kahdella kolmen pisteen suorituksella. Erää ei painita loppuun, jos painija saa kuuden pisteen eron vastustajaan, heittää laajakaarisen heiton tai tekee kaksi kolmen pisteen heittoa.

Yhden erän pituus on kaksi minuuttia. Ensimmäiset puolitoista minuuttia painitaan pystyasennosta ja viimeinen puoli minuuttia mattoasennosta, joka alkaa parterre-asennosta, ellei jompikumpi ottelijoista ole siltatilanteessa. Alle komennetaan painija, joka on häviöllä, ja johdossa oleva painija saa ottaa otteen. Ellei pisteitä ole tullut, niin ensimmäisessä erässä otteen saa ottaa punainen ja toisessa erässä sininen. Kolmannessa erässä otteen saa ottaa pisteettömässä tilanteessa painija, joka on aikaisemmissa erissä tehnyt enemmän pisteitä. Jos pisteitä ei ole tehty tai pisteet ovat tasan niin, ettei jommallakummalla ole vastustajaansa arvokkaampia suorituksia, suoritetaan arvonta.

Ottelu voi myös päättyä, jos toiselle ottelijalle on merkitty tuomaripöytäkirjaan 3 varoitusta, joita annetaan erilaisista rikkeistä, kuten pakoilusta.

Kilpailuja
Suurimmat kansainväliset kreikkalais-roomalaisen painin kilpailut ovat
 Kesäolympialaiset neljän vuoden välein
 maailmanmestaruuskilpailut joka syksy lukuun ottamatta olympiavuosia
 maailmancup, jokavuotinen maajoukkuekilpailu
 Euroopan-mestaruuskilpailut joka vuoden toisen neljänneksen aikana: 
 Masters-turnaus, jokavuotinen turnaus kymmenelle parhaalle painijalle

Tunnettuja suomalaisia kreikkalais-roomalaisen painin taitajia

 Verner Weckman, olympiavoittaja 1908
 Kaarlo Koskelo, olympiavoittaja 1912 
 Yrjö Saarela, olympiavoittaja 1912
 Emil Väre, olympiavoittaja 1912, 1920 
 Oskari Friman, olympiavoittaja 1920, 1924 
 Adolf Lindfors, olympiavoittaja 1920 
 Kalle Anttila, olympiavoittaja 1924 
 Edvard Westerlund, olympiavoittaja 1924
 Väinö Kokkinen, olympiavoittaja 1928, 1932
 Lauri Koskela, olympiavoittaja 1936 
 Kelpo Gröndahl, olympiavoittaja 1952 
 Kyösti Lehtonen, olympiavoittaja 1956 
 Rauno Mäkinen, olympiavoittaja 1956 
 Pertti Ukkola, olympiavoittaja 1976
 Jouko Salomäki, olympiavoittaja 1984 
 Harri Koskela
 Hermanni Pihlajamäki
 Jani Haapamäki
 Jarkko Ala-Huikku
 Juha Ahokas
 Kustaa Pihlajamäki
 Marko Asell
 Marko Yli-Hannuksela
 Mikael Lindgren
 Rami Hietaniemi
 Tapio Sipilä
 Tuomo Karila
 Elias Kuosmanen, alle 17-vuotiaiden ikäluokan maailman- ja Euroopan mestari (2011, 2012)

Lähteet

Aiheesta muualla 

Paini
Seulonnan keskeiset artikkelit