Pyöreän pöydän ritarit

Pyöreän pöydän ritarit ovat taruissa kuningas Arthurin palvelijoita ja vasalleja. Tarinoissa he edustavat ritarillisuuden parhaita puolia.

Nimitys "Pyöreän pöydän ritarit" johtuu siitä, että he kokoontuivat Arthurin linnassa Camelotissa pyöreän pöydän ympärille. Koska pöytä oli pyöreä, olivat kaikki samanarvoisia. Ritareiden lukumäärä vaihtelee eri lähteissä. Winchesterin linnassa olevassa pyöreässä pöydässä on lueteltu seuraavat ritarit:

 Kuningas Arthur
 Sir Galahad
 Sir Lancelot
 Sir Gawain
 Sir Percivale
 Sir Lionell
 Sir Tristram
 Sir Gareth
 Sir Bedivere
 Sir Bleoberis
 Sir Breunor
 Sir Lucan
 Sir Palomedes

 Sir Lamorak
 Sir Bors
 Sir Safer
 Sir Pelleas
 Sir Kay
 Sir Ector
 Sir Dagonet
 Sir Degore
 Sir Brunor le Noir
 Le Bel Desconneu (komea tuntematon, Sir Guinglain)
 Sir Alymere
 Sir Mordred 

Kuningas Arthuriin liittyvissä tarinoissa pyöreä pöytä mainitaan ensimmäisen kerran Robert Wacen teoksessa Roman de Brut vuonna 1155. Sen mukaan kuningas Arthurilla oli pyöreä pöytä, jotta kukaan hänen pöytänsä ääreen istuvista paroneista ei voisi väittää olevansa muita tärkeämpi. Pyöreän pöydän kaunokirjallinen merkitys 1200-luvun ritarirunoelmissa oli siinä, että se antoi Arthurin hovin ritareille yhteisen nimen ja kollektiivisen henkilöllisyyden. Pyöreän pöydän ritareista tulikin itse asiassa Euroopassa myöhäiskeskiajalla perustettujen suurten ritarikuntien esikuva. Kun Thomas Malory kirjoitti vuonna 1470 Le Morte Darthurin, ritarillisuuden käsite yhdistettiin jo erottamattomasti ruhtinaiden hoveihin perustettuihin ritaristoihin.

Robert de Borronin noin vuodelta 1200 peräisin olevassa runoelmassa Joosef Arimatialainen sankari Percivalin etsimä Graalin malja samaistettiin maljaksi, josta Kristus joi viimeisellä ehtoollisella. Joosef sai tehtäväkseen valmistaa pöydän viimeisen ehtoollisen muistoksi ja jättää yhden paikan tyhjäksi symboloimaan Kristuksen pettäneen Juudaksen istuinta. Tälle tyhjälle paikalle, jota kutsuttiin nimellä Siege Perilous, vaarallinen istuin, ei voinut istua kukaan muu kuin se sankari, jonka oli määrä löytää Graal. Vulgata-sarjan romanttiset proosateokset liittivät 1200-luvulla Graalin Arthur-legendoihin, ja Graalin pöydästä tuli Arthurin pöydän esikuva. Myös Arthurin pöydässä oli tyhjä istuin. Uskottiin, että pöydän oli valmistanut velho Merlin Arthurin isälle Uther Pendragonille. Se siirtyi sittemmin kuningas Leondegrancen omistukseen, joka lahjoitti sen Arthurille tyttärensä Guineveren myötäjäislahjana. Pyöreän pöydän ääreen saattoivat istua vain kaikkein uljaimmat ritarit, kun taas Siege Perilous jätettiin odottamaan puhtaan ritari Galahadin saapumista. Galahad löytäisi Graalin maljan ja toisi täyttymyksen Arthurin ihmeelliselle valtakunnalle.

Thomas Malory kuvaa pyöreän pöydän ritareiden säännöt seuraavaan tapaan:

 ritari ei murhaa
 ritari välttää petosta
 ritari ei ole koskaan julma ja antaa armon niille, jotka sitä pyytävät
 ritari auttaa aina ylhäisiä naisia tai leskiä
 ritari ei koskaan ahdistele ylhäisiä naisia tai leskiä
 ritari ei koskaan lähde taistoon lemmenasioiden tai maallisten kiistojen tähden.

Joidenkin tarinoiden mukaan lähes kaikki pyöreän pöydän ritarit tuhoutuivat etsiessään Graalin maljaa. Lopulta pyhäinjäännöksen löysivät Bors, Galahad ja Percival.

Mahdolliset esikuvat 
Pyöreän pöydän ritarien olemassaoloa on pidetty pelkkänä keskiaikaisena tarinana, mutta mahdollisen historiallisen Arthurin henkivartiosto on saattanut koostua myöhäisroomalaisista sarmatialaisista katafrakteista, joita 400-luvun alussa oli sijoitettuna myös Britanniaan. Katafraktin haarniska peitti koko miehen ja hevosen, ja oli raskaampi kuin varhaisen ritarin. Galliasta on löydetty 400-luvulta kolikoita, joissa on kuvattu täyshaarniskoitu katafrakti, joka peitsellään lävistää barbaarin. Katafraktia pidetään yleisesti ritarin esiasteena.

Lähteet

Aiheesta muualla

Seulonnan keskeiset artikkelit