Seleeni

Seleeni () on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Se, järjestysluku 34 ja CAS-numero 7782-49-2.

Seleenin löysi 1817 ruotsalainen Jöns Jacob Berzelius. Nimi on peräisin kreikan sanasta selene, joka tarkoittaa kuuta. Luonnossa seleeniä on etupäässä sulfidimalmeissa kuten rikki- ja kuparikiisussa (rautadisulfidi ja rautakuparisulfidi).

Seleeni on myös kivennäisaine, ja ihminen tarvitsee sitä   katalyytiksi entsyymi- ja hormonisäätelyyn.

Seleenin allotroopit 

Vapaana alkuaineena esiintyessään seleenillä on useita allotrooppisia muotoja. Se voi esiintyä monokliinisinä kiteinä, jotka muodostuvat Se8 -molekyyleinä, amorfisena punaisena jauheena tai lasimaisena mustana seleeninä.

Seleenin ketjurakenteinen allotrooppi on metallinen ja sitä kutsutaan myös harmaaksi seleeniksi. Kuumennettaessa kaikki muut muodot muuttuvat metalliseksi harmaaksi seleeniksi. Seleenin harmaa metallinen muoto johtaa sähköä paremmin valoisassa kuin pimeässä. Seleeniä voidaan siis käyttää valonhavainnointidiodeissa, esimerkiksi kopiokoneissa sekä aurinko- ja valokennoissa.

Seleeniyhdisteitä 
 Seleenidioksidi (SeO2) CAS-numero 7446-08-4
 Seleenihapoke (H2SeO3) CAS-numero 7783-00-8
 Seleenihappo (H2SeO4) CAS-numero 7783-08-6
 Seleeniheksafluoridi (SeF6) CAS-numero 7783-79-1
 Seleenioksikloridi (SeOCl2) CAS-numero 7791-23-3
 Seleenitrioksidi (SeO3) CAS-numero 13768-86-0
 Seleenivety (H2Se) CAS-numero 7783-07-5
 Natriumselenaatti Na2SeO4
 2C-SE C11H17NSe

Seleeni ihmisen ravitsemuksessa 
Seleeni on ihmiselle ja eläimille välttämätön hivenaine, mutta tarvittavat määrät ovat erittäin pieniä. 

Sen välttämättömyys ihmisten ja eläinten hyvinvoinnille huomattiin vuonna 1957 ja 1960-luvulla kotieläinten seleenin puutoksesta johtuvia vaivoja lääkittiin seleenillä ja E-vitamiinilla. Vuonna 1969 Suomessa siirryttiin lisäämään rehuun seleniittiä. 1970-luvulla tehdyssä perusteellisessa tutkimuksessa vahvistui Suomessa tuotetun ruuan hyvin matala seleenipitoisuus ja kun väestön seleeninsaannin todettiin olevan paljon suositusten alle, alisaannin mahdollisista haittavaikutuksista alettiin huolestua. Suomen ilmastossa ja sen maaperässä seleeni helposti sitoutuu maaperän metallimineraaleihin, kuten raudan, alumiinin ja mangaanin oksideihin, joista se ei enää liukene kasvien saataville.

Maa- ja metsätalousministeriön vuonna 1983 asettama Seleenityöryhmä esitti teollisiin lannoitteisiin lisättäväksi natriumselenaattia, jolla ruoka- ja rehuviljan seleenipitoisuus nostettaisiin tasolle 0,1 mg/kg. Kasvit muuttaisivat epäorgaanisen natriumselenaatin ihmisille ja eläimille sopivampaan muotoon. Tämä toteutettiin seuraavana vuonna ja jo 1985 kasvien seleenipitoisuus oli noussut kolmin-nelinkertaiseksi. Lannoitteet osoittautuivat helpoksi ja edulliseksi keinoksi varmistaa väestön riittävä seleeninsaanti ja erikseen nautittavista ravintolisistä voitiin luopua. Rehun seleenilisän tarvetta tarkkaillaan ja sitä on korjattu vuosina 1990, 1998, 2007 ja 2013. Huolimatta viljelymaille jatkuvasti levitettävästä seleenistä oli maaperässä olevan liukoisessa muodossa olevan seleenin määrä pysynyt 37 vuoden aikana vähäisenä, eikä pintavesissä ja kaloissa ollut havaittu liian suuria pitoisuuksia. Myös tätä seurataan jatkuvasti.

Liian suuri vuorokausiannos seleeniä aiheuttaa myrkytyksen, jonka oireita ovat väsymys, pahoinvointi, hiusten lähtö, kynsivaurioita, iho-oireet, hampaiden irtoaminen ja hermostomuutokset. Hengityksessä on valkosipulimainen ominaishaju.

Seleenin tarve ja saanti 

Valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan seleeniä tulisi saada 4 µg/vrk ravinnosta energiana saatua megajoulea kohti eli aikuisilla naisilla noin 50 µg/vrk ja miehillä 60 µg/vrk. Erityisryhmillä kuten raskaana olevilla ja imettävillä naisilla tarve on hieman suurempi (60 µg/vrk). Lapsilla suositus vaihtelee iän mukaan.

Seleenin suurimmaksi hyväksyttäväksi päiväsaanniksi on määritelty aikuiselle 300 mikrogrammaa/vrk. Finravinto 2007-tutkimukseen osallistuneet saivat keskimäärin riittävästi seleeniä. Naisosanotttajien keskimääräinen seleenin saanti oli 54 µg/vrk (8,2 mg/MJ/vrk) ja miesten 73 µg/vrk (8,1 mg/MJ/vrk). Suomalaisten seleeni on peräisin etenkin  lihasta, maidosta ja viljavalmisteista.

Kananmuna, liha, kala ja saksanpähkinä sisältävät erityisen runsaasti seleeniä. Parapähkinässä sitä on jopa niin paljon, että jo kuusi kolmen gramman painoista pähkinää ylittää turvallisena pidetyn päiväsaannin.

Seleeni eläinten ravitsemuksessa 
Erittäin nopeasti kasvavat, lihaa tuottavat eläimet voivat sairastua seleeninpuutteessa eräänlaiseen lihasrappeutumaan. Varsinkin pitkiin selkälihaksiin ja takajalkojen lihaksiin syntyy kudosrepeämiä. Mikäli eläin pääsee jalkeille ja saadaan hoidettua, lihaksiin voi jäädä arpeutumia. Vakavasti sairastuneet naudat ja siat joudutaan lopettamaan. Seleeniä on lisätty jo vuosia teollisiin rehuihin ja lannoitteisiin ja seleeninpuutossairaudet eivät enää ole yhtä yleisiä kuin 1980–1990-luvuilla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Fineli: Seleenin lähteet ruoka-aineissa
 

Periodictable: Technical data for Selenium 
DrugBank: Selenium 
Human Metabolome Database (HMDB): Selenium 
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Selenium 
Food Component Database (FooDB): Selenium 
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Selenium 
Mindat: Selenium 
Webmineral: Selenium Mineral Data 
Webmineral: Mineral Species containing Selenium (Se) 
Americanelements: Selenium Technical and Safety Data 
Argonne National Laboratory: Radiological and Chemical Fact Sheets to Support Health Risk Analyses for Contaminated Areas, Selenium sivut 46–47  (pdf)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Selenium 

Alkuaineet
Myrkylliset kemikaalit
Myrkylliset alkuaineet
Seulonnan keskeiset artikkelit