Humala

Humala eli salkohumala (Humulus lupulus) on hamppukasveihin (Cannabaceae) kuuluva, monivuotinen köynnöstävä hyöty- ja koristekasvi. Se kasvaa luonnonvaraisena laajalla alueella Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa lauhkeilla seuduilla.  

Humalaa viljellään paljon Keski-Euroopassa, koska emikukintojen lupuliinihartseja käytetään oluen valmistuksessa.

Ulkonäkö ja koko 

Humala kasvattaa useita metrejä pitkiä köynnöstäviä varsia, jotka leviävät maata pitkin laajana, sotkuisena kasvustona tai nousevat sopivissa paikoissa jopa kuuden metrin korkeudelle puiden runkoja pitkin. Kiipeämistä auttavat varressa olevat pienet ankkurimaiset karvat. Sekä varsi että lehdet ovat karheita. Vastakkain olevat lehdet ovat sahalaitaisia, sormijakoisia ja kooltaan jopa 25 cm pituisia. Isommat lehdet ovat viisijakoisia, pienemmät kolmijakoisia tai ehyitä.

Humala on kaksikotinen kasvi, joten sen hede- ja emikukinnot ovat eri yksilöissä. Kukinnot ovat lehtihankaisia. Perälliset hedekukat ovat jopa yli 10 cm pitkiä, monihaaraisia ja harsuja. Kehälehtiä ja heteitä on viisi kappaletta. Kukinnan jälkeen hedekukat kuihtuvat. Perättömiä emikukkia on runsaasti. Ne ovat rakenteeltaan tiiviitä ja luotteja niissä on kaksi kappaletta. Kukinnan jälkeen emikukkien tukisuomut suurenevat 2–3 cm pitkiksi käpymäisiksi "humaliksi", jotka ovat voimakastuoksuisia ja väriltään kellanvihreitä. Suomessa humala kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on pähkylä. Laji kuitenkin tekee siemeniä erittäin harvoin ja leviää pääasiassa syvälle maahan tunkeutuvan sekä laajalle leviävän juurakon avulla.

Levinneisyys 
Humala on levinnyt hyvin laajalle maailmassa, osittain ihmisen avustuksella. Sitä tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Islantia, Pyreneiden niemimaan eteläosia sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu Keski-Siperiaan ja paikoin Keski-Aasiaan. Laji on yleinen myös Japanin pohjois- ja keskiosissa. Pohjois-Amerikassa humalaa tavataan pääasiassa mantereen itä- ja keskiosissa. Muualla humalaa kasvaa muun muassa Uudessa-Seelannissa ja paikoin Etelä-Amerikassa. Suomessa humalaa tavataan luonnonvaraisena Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Suurimmassa osassa Suomea laji on alkuperäislaji, mutta osa luonnonvaraisista esiintymistä on viljelyperäisiä erityisesti maan pohjoisosissa.

Elinympäristö 

Luonnonvaraisena humala on merenranta-, järvenranta- ja puronvarsilehtojen kasvi. Villiintyneenä viljelykasvina laji saattaa säilyä pitkään pihoilla, entisillä talonsijoilla, aidanvierillä ja pensaikoissa. Humalan tuholaisia ovat esimerkiksi humalayökkönen (Hypena rostralis) ja humalakirva (Phorodon humuli).

Käyttö 

Humalan emikasvia on käytetty oluen ja siman valmistamiseen hyvin pitkään. Keskiajalla oluen mausteena käytettiin useammin gruit-mausteseosta, mutta gruit vaihtui kaikkialla Euroopassa humalaan 1100–1500-luvuilla. Suomessa ensimmäiset maininnat humalan käytöstä ovat 1300-luvulta. Jo keskiajalla tilalliset olivat sakon uhalla velvoitettuja  ylläpitämään humalatarhaa. Edelleen voimassa olevaa lainsäädäntöä on vuoden 1734 lakiin kuulunut rakennuskaari, jonka seitsemännen luvun mukaan ”jokaisessa talossa pitää olla humalisto”. Käytännössä kyseessä on kuollut kirjain, jonka noudattamista ei enää edellytetä eikä valvota.

Ennen oluen teollisen valmistuksen alkamista humalaa kasvatettiinkin hyvin yleisesti, ja humalasalot olivat tyypillinen näky maalaistalojen ja torppien pihoissa. Kartanoissa humalankasvatus saattoi olla hyvin laajamittaista. Esimerkiksi Herttoniemen kartanon humalisto sisälsi 1820-luvulla 200 humalasalkoa. Humalanviljelyn laajuudesta kertovat myös monet paikanimet, kuten Helsingissä esiintyvät nimet Humallahti ja Humalistonlahti. Humalanviljely loppui vähitellen 1800-luvun kuluessa, kun panimoteollisuus siirtyi käyttämään tuontihumalaa. Nykyään Suomen panimoissa käytetty humala on pääasiassa tšekkiläistä tai saksalaista alkuperää.

Luonnonvarakeskus on kerännyt vuodesta 2014 lähtien suomalaisia humalakantoja ja etsii hyviä kantoja viljeltäväksi. Kotimainen panimoteollisuus on lähivuosina kiinnostunut suomalaisista humalakannoista ja monet panimot haluaisivat käyttää suomalaista aromihumalaa tuotannossaan.

Vaikka humalankasvatuksella ei tällä hetkellä ole Suomessa kaupallista merkitystä, se on yleinen koristekasvi. Puutarhoissa kasvatetaan sekä emi- että hedekasveja. Lääkekasvina humalaa käytetään sen rauhoittavan ja vatsan toimintaa lisäävän vaikutuksen takia. Kuivattuja ja pellavan tavoin muokattua humalakuitua on käytetty myös kehruussa ja mattojen kudonnassa.

Humala oluen valmistuksessa 
Oluessa humalaa käytetään antamaan oluen makuun karvautta ja hedelmäisiä aromeja, kirkastukseksi sekä estämään pilaantumista. Karvaan maun olueen antaa hedelmöittymättömien emikasvien kukkien eli "käpyjen" tähkäsuomujen erittämä lupuliini. Tähkäsuomujen eli päällekkäisten suojuslehtien sisältämä tanniini puolestaan auttaa kirkastamaan olutta. Eri humalalajikkeet antavat erityyppisiä makuvivahteita.

Oluenpanossa käytettyjä humalalajikkeita 

 Ahtanum (USA)
 Amarillo
 Brewer’s Gold
 Cascade (USA:n luoteisosat)
 Centennial
 Challenger
 Chinook
 Citra
 Cluster (USA:n luoteisosat)
 Columbus
 Crystal
 First Gold

 Fuggles (Kentin alue, Englanti)
 Galena
 Goldings (Kentin alue, Englanti)
 Hallertau Hersbrucker ja Mittelfrüh (Saksa)
 Horizon
 Liberty (Englanti)
 Lublin (Puola)
 Magnum
 Mandarina Bavaria
 Millennium
 Mount Hood
 Northdown (Englanti)

 Northern Brewer
 Nugget
 Pacific Gem (Uusi-Seelanti)
 Perle (Saksa)
 Pride of Ringwood (Australia)
 Progress
 Rakau (Uusi-Seelanti)
 Saaz (Zatecin alue, Tšekki)
 Santiam
 Select
 Simcoe
 Spalt (Saksa)

 Sterling
 Strisselspalt (Ranska)
 Styrian Goldings
 Target (Englanti)
 Tettnang (Saksa)
 Tomahawk (USA)
 Tradition
 Vanguard
 Warrior
 Willamette
 Zeus

Kuvagalleria

Lähteet  

 Helsingin kasvit – Kukkivilta kiviltä metsän syliin. Toim. Kurtto, Arto & Helynranta, Leena. Helsingin kaupungin ympäristökeskus. Yliopistopaino, Helsinki 1998.
 Hyötykasvit värikuvina. Toim. Rautavaara, Toivo & Tuomola, Pirkkoliisa. 5. painos. WSOY, Helsinki 2002.
 Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005.

 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
 Suomen terveyskasvit. Luonnon parantavat yrtit ja niiden salaisuudet. Toim. Huovinen, Marja-Leena & Kanerva, Kaarina. Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab, Tampere 1982. ISBN 951-9078-87-8
 Ålands flora. Toim. Hæggström, Carl-Adam & Hæggström, Eeva. Toinen laajennettu painos. Ekenäs Tryckeri, Ekenäs 2010.

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Lampinen, R. & Lahti, T. 2017: Kasviatlas 2016. Helsingin yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsinki.  Viitattu 19.2.2021
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Humalat
Viljelyskasvit
Olut
Seulonnan keskeiset artikkelit
58.4 Putkilokasvit
Köynnökset