Vanajan kartano

Vanajan kartano eli Äikäälä ()  on tila Hämeenlinnassa Katumajärven rannalla. Sigurd Frosteruksen suunnitteleman päärakennuksen, Vanajanlinnan, rakennutti 1920-luvulla tohtori Wilhelm Rosenlew metsästyslinnakseen. Rakennuksesta kaavailtiin sota-aikana tasavallan presidentin kesäasuntoa, mutta se päätyi saksalaiseen omistukseen ja joutui näin sodan jälkeen luovutetuksi Neuvostoliitolle osana niin kutsuttuja saksalaissaatavia. Neuvostoliitto myi Vanajanlinnan Yrjö Sirolan Säätiölle ja siinä toimi 1946–1994 Sirola-opisto.

Hämeenlinnan kaupunki osti Vanajanlinnan 1990-luvulla. Nykyään siinä toimii hotelli ja ravintola ja rakennus on vuokrattavissa erilaisiin tapahtumiin.

Varhaista historiaa 
Äikäälän tilan historia ulottuu varhaiskeskiajalle saakka. Ensimmäinen asiakirjamaininta on vuodelta 1374, jolloin Äikäälän omistajaksi mainitaan Olle af Aeykaelum. Osan keskiajasta Äikäälä oli Harvialan rälssinä, ja yksi sen pitkäaikaisista omistajista oli katolinen kirkko, jolloin sen historia liittyy Vanajan piispankartanon historiaan. Koko Äikäälän historian aikana sen omistajat ovat varsin harvoin asuneet tilalla, ja se on ollut lampuotien eli koko tilan vuokraajien hallinnassa. Kartanon omistajiksi uudella ajalla mainitaan mm. seuraavat henkilöt:

 Benkt Johan Görtzhagen  (1581–1591) Puoliso: Karin Björnsdotter Lejon
 Nils Kijl. Rahastonhoitaja, ed. vävy   Puoliso: Anna Görtzhagen 
 Tuomas Beurraeus, käskynhaltija (–1635) Puoliso: Sofia Hansdotter Lejon
 Edellisen perilliset (–1654)
 Anna Beurraeus, ed. tytär (–1665)
 Arvid Beurraeus, ed. veljenpoika (–1679)
 Anders Boije, eversti, ed. sisarenpoika (–1727)
 Perilliset (–1745)
 Henrik Henrikinpoika Syvonius, Hämeenlinnan pormestari (–1750)
 Nathanael Lignipaeus, kollega, ed. sisaren mies (–1766)
 Perilliset (–1805)
 Henrik Johan Stepanius, kruununvouti (–1842)
 Karl August Daniels, vänrikki (–1859)
 Johan Fredrik Lönnholtz, kunnallisneuvos ja perilliset (–1897)
 Johanna Klotilda Klärich
 Hjalmar Byman, maanmittari (–1910)
 Stenij, professori (–1918)

Vanajanlinna

Rosenlewit 
Varsinainen Vanajanlinnan historia alkaa vuodesta 1918, jolloin Äikäälän tilan osti Rosenlew-yhtymän pääosakas, lääketieteen ja kirurgian tohtori Carl Wilhelm Rosenlew. Saadakseen vapaan hirvenmetsästysoikeuden tilalle Rosenlew laajensi sen pinta-alaa ostamalla 1922 määräalan Kidun tilasta sekä myöhemmin Kappolan tilan 1927. Kartanon kokonaispinta-alaksi tuli 501 hehtaaria. Rosenlewin alkuperäinen ajatus oli rakentaa hankkimalleen tilalle Katumajärven rantaan metsästyslinna, jossa itsenäistyneen valtion poliittinen ja taloudellinen eliitti voisi harrastaa metsästystä ja siihen liittyviä pitoja.

Äikäälän rakennusten suunnittelun tohtori Rosenlew antoi arkkitehti Frosterus & Gripenbergin toimistolle ja siellä Sigurd Frosterukselle, jonka merkittävin arkkitehtoninen työ on Stockmannin tavaratalo Helsingissä. Vanajanlinnan rakennuksissa onkin monia yhteisiä piirteitä Stockmannin ja Frosteruksen muiden töiden kanssa, sekä punatiilen käytössä rakennusmateriaalina että arkkitehtonisessa tyylissä. Massiivinen päärakennus heijastelee barokin ja renessanssin ideoita, mutta siinä voi nähdä myös vaikutteita englantilaisesta kartanoarkkitehtuurista. Kaikkea sävyttää pohjoismainen asioita yksinkertaistava ja selkeyttävä perusnäkemys.

Rakentaminen 
Päärakennuksen rakentaminen aloitettiin 1919, ja työ saatiin valmiiksi 1924. Rakennustöiden vaativan luonteen tähden niitä tehtiin vain kesällä, mikä pitkitti valmistumista. Koska paikka oli etäällä kulkuyhteyksistä ja rakennustarvikkeiden kuljettaminen vaikeaa, Vanajanlinnasta rakennettiin kapearaiteinen rautatie Harvialan seisakkeelle, joka on pääradalla Turengin ja Hämeenlinnan välillä. Rakentamisen urakoi helsinkiläinen rakennusliike Kreuger & Toll. Mestareina toimivat August Mattson ja Hilpi Kummila, joka myöhemmin perusti Hämeenlinnaan oman rakennusliikkeen ja teollisuuskonsernin.

Vanajan-Häme on punatiileen perustuvan niin sanotun hansa-arkkitehtuurin pohjoisin paikkakunta. Keskiaikaiset Hämeen vanha linna ja Hattulan Pyhän Ristin kirkko ovat tiiliarkkitehtuurin vanhimpia edustajia, mutta myös uudemmissa rakennuksissa, kuten Hämeenlinnan lyseossa sekä Vanantaan ja Sipilän kartanoissa, on käytetty punatiiltä. Syynä punatiilen yleisyyteen alueella on valmistamiseen sopivien saviesiintymien runsaus. Rosenlew rakennutti metsästysmajansa paikallisesta Leppäkosken tiilitehtaan punatiilestä. Muina rakennusaineina käytettiin mm. tammea, kotimaista ja ulkomaista marmoria sekä graniittia Leppävaarasta. Rakennuksen ruokasalin seinät ovat intialaista mahonkia; muutoin seinämateriaali on maalattua rappausta.

Koristeveistotyöt ovat Gunnar Finnen ja maalaukset Carl Slotten.

Rakennus 
Päärakennus on kooltaan varsin suuri. Rakennuksen lattiapinta-ala on noin 3 000 m², ja tilavuutta on kaikkiaan 17 740 m³. Huoneita on yli kahdeksankymmentä. Alkuperäisiä kalusteita ei ole enää jäljellä, vaan asukkaat ovat vieneet ne mennessään. Lisäksi linnaan on myöhemmin rakennettu lisää aputiloja, joista on viimeisimpien muutostöiden yhteydessä tehty osittain asuintiloja hotellikäyttöön. Kartanon puiston suunnitteli puutarha-arkkitehti Bengt Schalin, joskin puisto on välillä päässyt pahasti ränsistymään ja metsittymään.

Rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa sijaitsivat puutarhaan avautuva ruokasali, musiikkisali ja salonki sekä runsaasti aputiloja mm. kummassakin siipirakennuksessa. Matalassa, yksikerroksisessa itäsiivessä olivat aikoinaan kartanon keittiö ja palveluskunnan asuinhuoneet sekä siiven päässä autonkuljettajien majoitushuoneet. Autotalli oli sijoitettu erilliseen rakennukseen, joka oli yhdistetty itäsiipeen muurilla. Osa näistä tiloista on nykyisin hotellin ravintolan käytössä, mutta siiven päätytilat ovat asuinkäyttöön kunnostettuja. Toisessa siipirakennuksessa, joka on järven puolella, olivat kirjasto ja biljardisali, josta oli käynti parvekkeelle. Biljardisalin tilalla on nykyisin Ryti-sali. Siiven päässä on talvipuutarha, joka nykyisin toimii talon juhlasalina. Tämän järvenpuoleisen siiven huoneet yhdistää galleria, johon on rakennettu ns. valeperspektiivi, eli käytävä kapenee päärakennuksesta poispäin mentäessä, ja se näyttää pidemmältä kuin se oikeastaan on.

Länsisiiven jatkeena olivat puutarhurin asumus sekä tilanhoitajan työhuone. Tämä rakennus on yhdistetty päärakennukseen holvikaarella, ja sen kellarissa olivat huolto- ja säilytystilat. Myös koko talon lämmitys on tapahtunut täältä käsin. Puutarhurin asunnon lähellä oli Rosenlewien aikana kolme kasvihuonetta.

Osittain maanalaisessa kellarikerroksessa on holvattu ja koristemaalauksin koristettu viinitupa, jonka alapuolelle on vielä sijoitettu talon viinikellari. Viinitupaan käydään pääportaikosta johtavaa käytävää pitkin tai keittiöstä tulevien niin sanottujen Piiloportaiden kautta. Alun perin tähän kellariosaan oli sijoitettu turkkilainen sauna ja marmorinen uima-allas. Tilat ovat nykyisin kokoustiloina, ja sauna sijaitsee toisaalla kellarikerroksessa. Pihan alla on säilytys- ja huoltotiloja, joiden kautta rakennuksen eri osat ovat yhteydessä toisiinsa.

Päärakennuksen toisessa kerroksessa sijaitsivat isännän ja emännän huoneistot, joihin kuului makuuhuone, pukeutumishuone sekä marmorilla verhoiltu kylpyhuone. Näiden kahden huoneiston lisäksi tässä kerroksessa ovat talon kunniavieraille, Suomen marsalkka Mannerheimille ja Fazerin suvun jäsenille varatut henkilökohtaiset huoneistot. Rakennuksen kolmanteen kerrokseen on sijoitettu kahdeksan makuuhuonetta, ja ne oli varattu metsästysmajan muiden vieraiden käyttöön. Nykyisin nämä kaksi kerrosta ovat hotellivieraiden käytössä.

Aiemmin mainuttu valeperspektiivi toistuu myös kartanon päärakennukseen saavuttaessa. Siipirakennukset ovat uloimpana, noin 70 metrin päässä pääosasta, noin 8 metriä kauempana toisistaan kuin itse rakennuksen luona. Tätä valeperspektiivin korostamaan etäisyysvaikutelmaa korostaa vielä ns. kunniapiha, joka on tasaista nurmikkoa ilman istutuksia. Vain vanha lehmus antaa sille oman ilmeensä. Samalla tamminen, graniitin ympäröimä pääsisäänkäynti tulee hyvin esiin, samoin sen yläpuolella oleva Rosenlewin suvun aatelisvaakuna, joka on myös kirjastohuoneen valkoisessa marmoritakassa.

Alueen muut rakennukset 
Suomalaisesta perustyylistä poiketen kartanon rakennukset jakaantuvat selvästi päärakennukseen ja sitä ympäröivään herrasväen osuuteen sekä jonkin matkan päässä olevaan talousrakennusten alueeseen. Nämä kartanon päärakennuksen pohjoispuolelle suunnitellut rakennukset valmistuivat 1928. Alueella oli viisi henkilökunnan asuinrakennusta, vajarakennus käsityöläisten tarpeisiin, iso tallirakennus noin kahdenkymmenen hevosen käyttöön sekä navetta ja pieneläinsuoja. Kaikki talousrakennukset tehtiin punatiilestä, ja ne olivat malliltaan kartanon kokonaisuuteen sopivia. Osa talousrakennuksista on tuhoutunut, mutta esim. linnamaisesta tallirakennuksesta tehtiin Sirola-opiston aikana koulutus- ja majoitustiloja. Näihin tarkoituksiin tiloja voidaan käyttää edelleenkin. Uusin rakennelma on heti talouskartanon yhteyteen rakennettu golfkenttä, joka pystyy hyödyntämään olemassa olevia rakenteita.

Presidentit vai saksalaiset 
Wilhelm Rosenlewin kuoleman jälkeen talon käyttö jäi vähäiseksi, ja perilliset totesivat sen ylläpidon tulevan liian kalliiksi. Lisäksi sota-aika aiheutti omat ongelmansa niin työvoiman kuin ylläpitotarvikkeiden hankkimisessa. Myöskään valtakunnan poliittisella ja taloudellisella eliitillä ei ollut aikaa pitkiin metsästysrientoihin. Kartano joutui myyntiin 1941, ja sille ilmaantui kaksi halukasta ostajaa: tasavallan presidentti Risto Ryti halusi tilan presidentin kesäasunnoksi Naantalin Kultarannan sijaan, ja saksalainen asekauppias Willy Daugs puolestaan halusi sen asunnokseen. Myynti ulkomaalaiselle vaati tuolloisen lainsäädännön mukaan sisäministeriön hyväksynnän, ja sellaisen Daugs saikin, kun ministeriksi tuli kokoomuslainen Horelli. Myynti saksalaiselle Daugsille tapahtui salaa presidentti Rytiltä. Kaupan jälkeen kartanosta tuli Daugsin asunto.

Moskovan välirauhanehtojen mukaan kaikki Suomessa ollut saksalainen omaisuus siirtyi Neuvostoliiton omaisuudeksi. Sopimus koski myös kaikkea yksityistä omaisuutta ja suomalaisia velkoja Saksalle. Näin Äikäälän kartano eli Vanajanlinna siirtyi muun suuren omaisuuden mukana Neuvostoliiton valtion omaisuudeksi. Paikan hallinnosta vastasi Neuvostoliiton Suomessa olevan omaisuuden hoitokunta (ks. Ulkomaalaisen omaisuuden hoitokunta). Paikallisten kertoman mukaan Neuvostoliiton suurlähetystö ja valvontakomissio käyttivät kartanoa vapaa-ajanviettopaikkanaan sodan jälkeisinä vuosina, mutta tästä ei kuitenkaan ole pitäviä todisteita. Hoitokunta huolehti tilan pelloista ja karjasta, mutta päärakennus jäi vähemmälle huomiolle ja alkoi rapistua.

Neuvostoliitto ja Sirola-säätiö 
Kun kommunistien julkinen toiminta tuli sotien jälkeen mahdolliseksi, alkoi uudelleen myös aktiivinen opintotoiminta. Vuonna 1945 koulutustoimintaa varten perustettiin Yrjö Sirolan Säätiö, joka seuraavana vuonna vuokrasi Äikäälän kartanon Neuvostoliitolta Sirola-opistonsa majapaikaksi.

Ensimmäisinä Sirola-säätiön hallinnan vuosina tila oli monessa käytössä: se toimi juhlahuoneistona ja tanssitilana sekä puolueen jäsenten lomakotina. Kuitenkin 1950-luvulla opillista toimintaa vahvistettiin ja Vanajanlinnan tilat varattiin yksinomaan opistokäyttöön. Huonejärjestelyjä muutettiin ja edustustiloista remontoitiin opetustiloja.

Sirola-säätiö osti linnan Neuvostoliitolta vuonna 1956 tehdyllä kaupalla. Kauppaan kuuluivat kartanon rakennukset sekä yli 30 hehtaarin maa-alue. Kartanon valtavista peltomaista luovutettiin kaupan yhteydessä yli puolet rintamamiesten pientila- ja asutuskäyttöön ja loput päätyivät Vanajan kunnalle.

Myöhemmät vaiheet 
Kartanon ylläpitäminen tuli mahdottomaksi Sirola-säätiölle, kun sen taustalla olleet puolueet katosivat puoluekartalta 1990-luvun alussa. Samalla puolueiden epäonnistuneet sijoitukset tuottivat tappioita. Kun lisäksi kiinnostus puoluetyöhön romahti ja kurssilaisten saaminen vaikeutui, niin edessä oli radikaalit toimenpiteet kommunistisen eliitin kouluttaneen opiston toiminnan uudelleenjärjestämiseksi.

Sirola-opiston toiminta loppui Äikäälän kartanossa–Vanajanlinnassa 1994. Vuonna 1996 kiinteistön tultua myyntiin oli Hämeenlinnan kaupungilla etuosto-oikeus, jota se käytyjen neuvottelujen myötä päättikin käyttää. Kaupungin omistukseen siirtyi koko Sirola-säätiölle kuulunut maa-omaisuus ja sillä sijainneet rakennukset 10 miljoonan markan hinnasta. Rakennuksen irtaimiston kohtalosta sovittiin, että osa siitä siirtyi Hämeenlinnan kaupungille ja osa kiinteistöä vuokranneelle Vanajanlinna Oy:lle, jossa kaupunki oli osaomistajana 19 prosentin osuudella.

Nykyisin Vanajanlinna Oy:n omistavat Harri Pekka Vihma ja Mika Walkamo, jotka ostivat Vanajanlinna Oy:n liiketoiminnan Vasemmistoliitolta ja Hämeenlinnan kaupungilta tammikuussa 1998. Vanajanlinna Oy harjoittaa alueella hotelli- ja ravintolatoimintaa. Monia valtakunnallisesti merkittäviä tapahtumia on järjestetty linnan sisätiloissa. Lisäksi alueelle on rakennettu kansainväliset mitat täyttävä golfkenttä ja uusi Klubirakennus otettiin käyttöön toukokuussa 2007. Samassa yhteydessä alueelle valmistui 18 uutta huoneistoa. Rakentamisessa hyödynnettiin alueen vanhaa rakennuskantaa, esimerkiksi klubirakennus valmistui vanhaan navettaan.

Galleria

Lähteet 
 Eino Leino, Vanajanlinna (1998)
 Vanajan historia I  (1976)
 Akseli Salokannel, Vanajan kirja I (1956)
 Akseli Salokannel, Vanhaa Vanajaa (1959)
 Raili Rytkönen, Vanajan historia II (1992)

Viitteet

Aiheesta muualla
Vanajanlinna Häme-Wikissä 
Vanajanlinnan historia

Hämeenlinnan kartanot
Hämeenlinnan nähtävyydet
Vanaja
Ravintolat Suomessa
Hakumäki (Hämeenlinna)