Klassinen fysiikka

Klassinen fysiikka on fysiikan historiaan perustuva jaotus, jolla tarkoitetaan ennen Albert Einsteinin erityistä suhteellisuusteoriaa kehitettyä ja harjoitettua fysiikkaa. Klassinen fysiikka tutkii akustiikkaa (äänioppi), termodynamiikkaa (lämpöoppi), optiikkaa, sähkö- ja magnetismioppia sekä makroskooppisten, paljon valoa hitaammin liikkuvien kappaleiden mekaniikkaa. Klassinen fysiikka ei ota huomioon esimerkiksi suhteellisuusteorian ennustamaa kappaleen massan kasvua suurilla nopeuksilla. Klassisen fysiikan avulla ei myöskään pysty selittämään monia mikromaailman ilmiöitä, joissa kvanttimekaniikan lait hallitsevat. Klassisella fysiikalla on siis rajat, jonka puitteissa sitä voidaan käyttää, mutta noiden puitteiden ulkopuolelle jäävää on vain ääriolosuhteissa ja klassinen fysiikka toimii Maapallolla tapahtuvan arkielämän kannalta.

Klassisen fysiikan kehitys 
Klassisen fysiikan katsotaan alkaneen 1600-luvulla, jolloin Galileo Galilei tutki muun muassa putoamisliikettä ja painovoimaa. Muita merkittäviä henkilöitä olivat tähtitieteilijät Nikolai Kopernikus ja Johannes Kepler. Klassinen fysiikka oli aluksi vain taivaankappaleiden liikkeen tutkimista.  Galilei huomasi maan vetovoiman tapaisen voiman olevan olemassa, kun hän vieritti palloja pitkin kaltevaa tasoa. Galilei oli ensimmäinen kokeellinen fyysikko, joka määritteli kappaleiden liikelakeja. 

Fysiikka oli pitkään kappaleiden liikelakien tutkimista, mutta ennen 1700-lukua englantilainen Isaac Newton loi omat liikkeeseen ja vuorovaikutukseen perustuvat lait. Newtonin lait ovat edelleen paikkansapitäviä ja niitä opetetaan edelleen kouluissa.

Lämpö- ja sähköopin tutkiminen alkoi 1800-luvulla. Sähköopin puolella tunnetuimmat henkilöt ovat James Maxwell, André Ampère ja Michael Faraday. Faraday vaikutti hieman myös kvanttimekaniikan syntymiseen.  

1900-luvun alussa huomattiin, ettei klassinen fysiikka tarjoa vastauksia kaikkiin ongelmiin tai ne antavat vääriä vastauksia. Tältä pohjalta syntyi kvanttimekaniikka, joka tutkii mikroavaruuden tapahtumia ja suhteellisuusteoriat, jotka kuvaavat kappaleen käyttäytymistä tarkemmin kuin klassinen fysiikka. 

Klassinen fysiikka on edelleen tärkeä osa fysiikkaa, sillä se on kaikista fysiikan suuntauksista järkeen käyvin ja toimii tarpeeksi tarkasti normaalissa elämässä.

Klassisen fysiikan osa-alueet

Akustiikka 
Pääartikkeli: Akustiikka
Akustiikka eli äänioppi on osa-alue, joka tutkii ääntä ja mekaanista aaltoliikettä. Akustiikka tulee kreikan sanasta ακουστός, joka tarkoittaa kykyä kuulla. Akustiikan juuret sijoittuvat antiikin Kreikkaan, jossa käytettiin teattereissa seiniin upotettuja ruukkuja resonaattoreina äänen laadun parantamiseksi. Akustiikka on tärkeä apuväline muun muassa teattereissa ja musiikkisalien suunnittelussa.

Mekaniikka 
Pääartikkeli: Klassinen mekaniikka
Klassiseksi mekaniikaksi kutsutaan sitä mekaniikan alaa, joka on kehittynyt ennen Albert Einsteinin luomaa suhteellisuusteoriaa. Klassisen mekaniikan tutkimuslaueita ovat:
 Kinematiikka
 dynamiikka
 statiikka
Kinematiikka tutkii kappaleiden liikettä geometrisesta näkökulmasta, kinematiikassa ei huomioida muun muassa liikkeen aiheuttavia syitä. Kinematiikka on ollut pohjana muille fysiikan osa-alueille kuten esimerkiksi kinetiikalle.

Dynamiikka tutkii kappaleiden liikettä ja liikkeeseen vaikuttavia voimia. Dynamiikan peruslakeina pidetään Newtonin lakeja. 

Statiikka tutkii kappaleiden liikkeeseen ja tasapainoon liittyviä asioita.

Optiikka 
Pääartikkeli: Klassinen optiikka
Klassinen optiikka tutkii valon muun muassa etenemistä, heijastumista ja taittumista. Klassisessa optiikassa ei huomioida ollenkaan valon aaltoluonnetta.

Sähkömagnetismi

Tärkeitä henkilöitä
 Akustiikka 

Johann Christian Andreas Doppler
Hermann von Helmholtz
Ernst Mach

 Mekaniikka 

Daniel Bernoulli
Johannes Kepler
Joseph Louis Lagrange
Isaac Newton
Blaise Pascal
James Watt

 Optiikka 

Jean Baptiste Joseph Fourier
Augustin Jean Fresnel
Galileo Galilei
Christiaan Huygens
Willebrord van Roijen Snell
George Gabriel Stokes
John William Strutt, lordi Rayleigh

Sähkömagnetismi

André-Marie Ampère
Charles Augustin de Coulomb
Michael Faraday
William Rowan Hamilton
Heinrich Rudolf Hertz
Gustav Robert Kirchhoff
James Clerk Maxwell
Georg Simon Ohm
Alessandro Volta
Hans Christian Ørsted

Termodynamiikka (lämpöoppi)

Anders Celsius
Daniel Gabriel Fahrenheit
James Prescott Joule
William Thomson, lordi Kelvin

Katso myös

Moderni fysiikka

Lähteet 

Fysiikan osa-alueet

ht:Dezyèm lwa Newton