Itkuvirsi

Itkuvirret eli itkut ovat muun muassa joidenkin itämerensuomalaisten kansojen ja slaavilaisten kansojen keskuudessa määrätilanteissa, kuten häissä ja hautajaisissa esitettäviä valitusrunoja, jotka on improvisoitu perinteisistä aineksista. Itkuvirsien laulamisesta vastasivat itkijät.

Itkuvirret on jaettu neljään päälajiin: kuolinitkut, hääitkut, sotaanlähtöitkut sekä tilapäisitkut. Itkijöitä ovat yleensä olleet naiset. Itkijän kautta on purkautunut paitsi itkijän oma paha olo, myös yhteinen suru. Itkuvirsiperinnettä harjoitetaan Suomessa vain ortodoksikarjalaisten parissa.

Itkuvirsi on kirjallisuudessa ja tutkimuksessa käytetty nimitys. Paikallisilla on omat nimityksensä eri puolilla Karjalaa. Muun muassa Vienan Karjalassa itkemistä kutsutaan äänellä itkemiseksi ja Aunuksessa luvotteluksi. 

1900-luvun alusta lähtien itkeminen alkoi menettää myös karjalaisten parissa merkitystään. Kuitenkin esimerkiksi evakkokarjalaiset Suomessa pitivät itkuperinnettä yllä. Lisäksi Suomessa on viime aikoina perustettu itkemistä varten omia seuroja ja järjestetty kursseja. Itkuvirsiä on kirjoitettu muistiin ja nauhoitettu talteen runsaasti, joten käytöstä poistuneitakin itkuvirsiä on palautettavissa eloon. Nykyaikaiselle itkuvirrelle on ominaista itsehoitotehtävä: itkemällä voidaan purkaa suruja ja pettymyksiä. Nykyitkijätkin saattavat entisten itkijöiden tapaan esittää itkuja myös julkisesti.

Tunnettuja itkijänaisia 
 Martta Kuikka 
 Matjoi Plattonen

Lähteet

Kirjallisuutta 

 
 Nenola-Kallio, Aili: Itämerensuomalaiset itkuvirret. Teoksessa

Aiheesta muualla 

 Äänellä itkijät ry.
 Itkuvirret häissä ja hautajaisissa . Jyväskylän yliopisto.
 Kirsi Haapea: Nykypäivän itkuvirsi on suloistettua naisasiaa. Kaleva 3.7.2008.
 Nina Riutta: Sanoitettua itkua. Vantaan Lauri 12.3.2009.
 Tiina Juurela: Äänellä itkeminen . 

Kansanrunous
Itämerensuomalainen kansanperinne