Tšad

Tšadin tasavalta eli Tšad (, ) on sisämaavaltio Keski-Afrikassa rajanaapureinaan pohjoisessa Libya, idässä Sudan, etelässä Keski-Afrikan tasavalta, lounaassa Kamerun ja Nigeria sekä Niger lännessä.

Tšad on valtiona hyvin keinotekoinen ja kuin jakojäännös siirtomaavaltojen rajanvedoista. Lähes koko itsenäisyyden ajan sitä on raastanut sisällissota, kun pohjoisen arabit ja etelän pääosin kristityt mustaihoiset asukkaat ovat taistelleet elintilasta ja vallasta.

Maan nimi tulee Tšadjärvestä. Se tarkoittaa yksinkertaisesti ’järveä’.

Maantiede 

Tšad on sisämaavaltio keskisessä Afrikassa ja on pinta-alaltaan 1 284 000 neliökilometriä. Valtio jakaantuu neljään ilmastovyöhykkeeseen. Maan pohjoisosa kuuluu Saharaan, sateet ovat epäsäännällisiä ja vuosikeskiarvo voi olla alle 50 mm. Keskisellä alueella vaikuttaa Sahelin savannivyöhyke, jossa kasvillisuus vaihtelee savannista pensaikkoon. Etelämmäksi mentäessä ”sudanilaisella vyöhykkeellä” savanni muuttuu metsäisemmäksi ja sademäärä saavuttaa 600 – 1 000 mm ja aivan lounaiskulmassa on jo trooppista vyöhykettä, missä sadetta saadaan touko-lokakuussa 800–1200 mm.

Maasto on melko tasaista mutta kohoaa vähitellen siirryttäessä Tšadjärveltä kohti Tibestivuoristoa pohjoisessa ja Ennedin sekä Ouaddaïn ylänkömaita idässä. Tšadin korkein kohta on Tibestivuoristoon kuuluva Emi Koussi, joka nousee 3 415 metrin korkeuteen merenpinnasta. Maasto on ylänköistä myös Guéran alueella maan keskiosassa. Tšadjärvi Kamerunin rajalla oli aikoinaan Afrikan toiseksi suurin järvi, mutta on nykyään alle kymmenesosan aiemmasta alastaan. Sen pinta-ala vaihtelee rajusti vuodesta ja vuodenajasta toiseen. Järven kutistumisesta on syytetty sekä veden laajamittaista käyttöä kasteluun että ilmastonmuutosta.

Zakouman kansallispuisto sijaitsee 800 km pääkaupunki N’Djaménasta kaakkoon. Alueen eläimet olivat lähellä sukupuuttoa salametsästyksen ja sisällissodan takia, mutta määrätietoisten suojelutoimien ansiosta eläinkanta on toipunut, ja puistossa tavataan taas suuria norsulaumoja sekä kirahveja, gnuita, leijonia, erilaisia antilooppeja, apinoita ja lintuja.

Historia

Varhaiskaudet ja siirtomaa-aika 

Ensimmäinen merkittävä kuningaskunta, joka vaikutti Tšadin alueella oli Kanem-Bornu. Tämä sai alkunsa Tšadjärven läheisyydessä liittoutuneista heimoista. Keskiajalla alue alkoi saada vaikutteita ulkoa, kun muslimikauppiaat kävivät kauppaa savannialueiden animistiheimojen kanssa.

Tšadista tuli Ranskan siirtomaa Territoire Militaire des Pays et Protectorats du Tchad vuonna 1900. Vuoteen 1920 mennessä Ranska oli saanut sen kokonaisuudessaan hallintaansa ja se liitettiin Ranskan Päiväntasaajan Afrikkaan. Ranska ei juurikaan kehittänyt siirtomaata, ja sen hallinto oli alimiehitettyä. Ranskan hallinto varsinkin pohjoisessa ja idässä oli nimellistä, ja paikalliset päälliköt huolehtivat edelleen käytännön hallintotoimista.
Vuonna 1929 aloitettiin suurimittainen puuvillan kasvatus. Toisen maailmansodan jälkeen siirtokunta sai territoires d'outre-mer -oikeudet ja edustuksen Ranskan kansalliskokouksessa ja oman parlamentin, olihan 15 000 tšadilaista palvellut Vapaan Ranskan joukoissa. Suurimmaksi puolueeksi muodostui Tšadilainen edistyspuolue (Parti Progressiste Tchadien, PPT), joka oli osa Ranskan Länsi-Afrikan Rassemblement démocratique africainia.

Itsenäisyys 
Itsenäisyyden valtio sai 11. elokuuta 1960. Ensimmäisenä presidenttinä oli PPT:n johtaja François Tombalbaye, joka luotti maan pohjois- ja eteläosien kristittyihin ja animisteihin maan keskiosan muslimeja vastaan ja ajoi afrikkalaistamispolitiikkaa, jossa Ranskan hallinnon aikaiset virkamiehet korvattiin alkuperäisasukkailla. Kaksi vuotta valtaannousunsa jälkeen Tombalbaye kielsi muut poliittiset puolueet kuin oman PPT-puolueensa ja hajotti parlamentin. Hänen autoritaarista politiikkaansa vastustamaan nousi etenkin marraskuun 1965 satoja surmanneiden levottomuuksien jälkeen useita ryhmiä, merkittävin näistä oli Sudanin tukema muslimien Tšadin Kansallisen vapautuksen rintama FROLINAT (Front de Libération Nationale du Tchad). Vastineeksi Ranskan tuesta Tombalbaye höllensi 1960-luvun lopulla politiikkaansa ja vapautti satoja poliittisia vankeja, mutta elokuun 1971 Libyan tukemaksi väitetyn vallankaappausyrityksen jälkeen kehitys kääntyi taas päinvastaiseksi. Libya alkoi nyt julkisesti tukea FROLINATia, joka oli hajonnut useaan kilpailevaan osaan, kuten Hissène Habrén Forces Armées du Nord, FAN.

Tombalbayen afrikkalaistamispolitiikkaan elokuusta 1973 lähtien liittyneet kristittyjen vainot ja hänen käyttöönottamansa oman heimonsa yondo-riitit herättivät vastustusta. Poliittisten ja armeijan puhdistusten jälkeen 13. huhtikuuta 1975 ryhmä sotilaita kaappasi vallan ja surmasi Tombalbayen, joka jälkeen perustettiin kenraali Félix Malloumin johtama sotilashallinto (CSM).

Vuonna 1977 Libya miehitti ja liitti itseensä uraanista rikkaan Aozoun kaistan Pohjois-Tšadissa. Ranska ja Yhdysvallat tukivat Malloumia Libyaa vastaan. Saadakseen pohjoisen heimot puolelleen hän nimitti pääministeriksi kapinallisten FANin Hissène Habrén. Sotilashallitus ei myöskään ollut suosittu ja Malloum rikkoi välinsä myös tukijaansa Ranskaan ja riitautui lopulta Habrén kanssa, jonka jälkeen hänen valtakautensa päättyi.

Kylmässä sodassa neutraalia linjaa edustanut FROLINATin Goukouni Oueddei valittiin Kansallisen yhtenäisyyden väliaikaishallituksen (Gouvernement d'Union Nationale de Transition; GUNT) johtoon 1979. Goukouni pyysi Libyan apua Habréa vastaan 1980 ja sai myös sotilasneuvonantajia DDR:sta ja Neuvostoliitosta. François Mitterrandin valinta Ranskan presidentiksi 1981 puolestaan vähensi ranskalaisjoukkojen määrää maassa ja Ranskan tuki vaihtui hiljalleen Libyaa vastustaneen Habrén puolelle.

Hissène Habrén joukot marssivat pääkaupunkiin kesäkuussa 1982. Ei kovinkaan mairittelevan lempinimen ”Afrikan Pinochet” saanutta Habréa syytetään vuosina 1982–1990 tehdyistä tuhansien ihmisten kidutuksista, murhista ja muista hirmuteoista. Häntä tukivat Ranska ja Yhdysvallat pohjoisen Tšadin miehittänyttä Libyaa ja pohjoisen kapinallisia vastaan. Libya tuki edelleen maata virallisesti 1979–1982 hallinnutta GUNT-hallitusta. Vuosien 1985–1987 taistelut Aozoun kaistasta Tšadin ja Libyan rajalla päättyivät Libyan tappioon ja vetäytymiseen.

Idriss Débyn valtakausi 

Vuonna 1989 Habré syytti vallankaappausyrityksestä kenraali Idriss Débya, joka pakeni Libyaan, perusti Sudanissa Isänmaallisen pelastusliikkeen (MPS) ja aloitti sodan Habréa vastaan lokakuussa 1989. Ratkaisevan marraskuussa 1990 alkaneen taistelun jälkeen Débyn joukot marssivat 2. joulukuuta pääkaupunkiin ja Habré pakeni Senegaliin. Déby salli poliittiset puolueet ja hänet valittiin uuden perustuslain hyväksymisen jälkeen presidentiksi 1996 ja 2001. Vuonna 2005 perustuslaista poistettiin kansanäänestyksellä kausirajoitukset ja Déby valittiin uudelleen 2006.

Débyn armeija kärsi suuresta joukkopaosta 2004 ja 2005, mikä pakotti hänet hajottamaan presidentillisen kaartinsa ja muodostamaan uuden eliittijoukon. Samalla syntyi aseistettuja oppositioryhmiä kuten "Demokratian ja vapauden kutsu" elokuussa 2005 ja "Yhtenäisyyden, demokratian ja muutoksen liitto" (SCUD) kaksi kuukautta myöhemmin, ja ne pyrkivät syöksemään vallasta korruptoituneen ja totalitaristina pitämänsä Débyn. Myöhemmin 2005 RDL ja SCUD muodostivat kuuden muun ryhmän kanssa Demokratian ja muutoksen yhtenäisrintaman (FUCD).

Konflikti Sudanin ja Tšadin välillä 
Joulukuussa 2005 Tšadissa tapahtuneessa hyökkäyksessä kuoli noin 100 ihmistä. Tšad syytti tästä Sudanin puolelta tulleita joukkioita. Tšadin mukaan sudanilaiset ovat syyllistyneet useisiin muihinkin hyökkäyksiin Tšadin puolelle, joissa on muun muassa poltettu kyliä, tapettu ihmisiä ja ryöstelty. Tšad on kertonut iskeneensä takaisin ja 300 vihollisen saaneen surmansa. 23. joulukuuta vuonna 2005 Tšad ilmoitti olevansa sotatilassa Sudanin kanssa, johtuen Sudanin aggressiosta. Konflikti päättyi väliaikaisesti Tripolissa neuvoteltuun rauhaan.

Sisäisiä levottomuuksia 
Huhtikuussa 2006 FUCDin joukot etenivät pääkaupungin tietämille, mutta hallitus sai torjuttua hyökkäyksen Ranskan joukkojen tuella. Déby syytti FUCD:tä Sudanin hallituksen tukemaksi tai värväämäksi. Déby katkaisi tämän jälkeen suhteensa Sudaniin. Myös marraskuussa 2006 pääkaupunki julistettiin hätätilaan aseistettujen ryhmien toiminnan kiihtymisen vuoksi. Rauha neuvoteltiin lokakuussa 2007, jolloin FUCD:n johtaja Mahamat Nour Abdelkerim liittyi Débyn hallitukseen puolustusministeriksi. Marraskuussa 2007 hän kuitenkin syytti Débyä hyökkäyksestä omia taistelijoitaan vastaan ja erosi hallituksesta ja liittyi taas kapinallisiin.

Syksyllä 2007 Tšadissa paljastui tapaus, jossa ranskalainen järjestö L’Arche de Zoé oli kaapannut maasta lapsia adoptoitavaksi Ranskaan ja Belgiaan. Järjestön mukaan lapset olivat orpoja, mutta useimmat oli kaapattu vanhemmiltaan. Järjestön jäsenet tuomittiin pakkotyöhön, mutta heidät siirrettiin myöhemmin Ranskaan.

Tšadin hallitusta vastaan toimivat kapinallisryhmät valtasivat tammikuun 2008 lopussa Oum Hadjerin kaupungin keski-Tšadissa ja jatkoivat sieltä etenemistään pääkaupunkia kohti. Joukot etenivät viikossa noin 1 000 km tukikohdistaan länsi-Sudanissa ja aloittivat 2. helmikuuta 2008 hyökkäyksen pääkaupunki N’Djamenaan ja piirittivät raporttien mukaan presidentinpalatsin, mutta muutaman päivän taistelujen jälkeen kaupunki jäi hallituksen haltuun ja kapinalliset hyväksyivät Libyan Muammar Gaddafin neuvotteleman tulitauon.

Kapinallisten hyökkäyksen uskottiin olleen Sudanin yritys estää Euroopan unionin joukkojen sijoitus Darfurin vastaiselle rajalle suojelemaan alueen noin 370 000 pakolaista.

Déby  johti Tšadia vuodesta 1990 lähtien aina vuonna 2021 tapahtuneeseen kuolemaansa saakka. Valtakautensa pidetessä hän muuttui vähitellen yksinvaltiaaksi. Vuoden 2018 perustuslain muutosten jälkeen hän ei enää tarvinnut pääministeriä eikä varapresidenttiä, vaan saattoi hallita yksin. Perustuslain muuttamista hän piti välttämättömyytenä.

23. maaliskuuta 2020 Tšadin armeija joutui yhteenottoon Boko Haramin kanssa Boman niemellä ja menetti 92 sotilasta yhden päivän aikana. Kansainvälisten sotilasasiantuntijoiden mukaan maan armeija on kuitenkin yksi alueen parhaiten toimivista ja harjoitetuista. Ongelmana on tällä hetkellä, että sen voimia on hajotettu liikaa sekä ulkomaanoperaatioilla että sisäisen rauhan turvaamisella.  

Lokakuussa 2022 noin 50 ihmistä kuoli ja lähes 300 loukkaantui väkivaltaisissa mielenosoituksissa, kun ihmiset lähtivät kaduille vaatimaan nopeampaa siirtymistä demokraattiseen hallintoon. Hallitus kuvaili tilannetta aseelliseksi kapinaksi, mutta ihmisoikeusjärjestöt sanoivat, että aseettomia siviilejä teurastettiin turvallisuusjoukkojen tukahduttaessa mielenosoituksia pääkaupungissa N'Djamenassa ja useissa muissa kaupungeissa.

Politiikka 
Tšadin politiikkaa on hallinnut 1990-luvulta asti presidentti Idriss Débyn puolue Isänmaallinen pelastusliike.  

Toukokuun alussa 2018 maassa tehtiin perustuslain muutos, joka vahvisti presidentin asemaa.

Tšadissa on ollut yksikamarinen parlamentti, jonka 188 jäsentä valittiin neljävuotiskaudelle. Lokakuussa 2021 Mahamat Idriss Déby Itno hajoitti parlamentin ja asetti 93-paikkaisen kansallisneuvoston sen tilalle seuraaviin vaaleihin asti.

Suurin Débya vastustava oppositio ja kapinallisryhmittymä on Demokratian ja kehityksen joukkojen liitto (UFDD). Sen johtajiin kuuluvat mm. hallitsevan klaanin jäsen Timane Erdimi ja entinen puolustusministeri Mahamat Nouri.

Débyn kuoltua hänen poikansa Mahamat Idriss Déby Itno valittiin  erillislailla siirtymäkauden presidentiksi.  Siirtymäkauden hallinnon piti kestää 18 kuukautta ja päättyä uusiin vaaleihin loppuvuodesta 2022, mutta kautta jatkettiin vuoteen 2024.

Vapauksien kehitys 
Freedom Housen vuoden 2022 luokituksen mukaan Tšad ei ole vapaa maa. Sotilashallitus on hallinnut Tšadia huhtikuusta 2021 lähtien, jolloin joukko korkea-arvoisia upseereita kaappasi vallan pitkäaikaisen presidentin Idriss Déby Itnon kuoleman jälkeen tapahtuneessa vallankaappauksessa. Entisen presidentin pojan johtama sotilashallinto ilmoitti valvovansa 18 kuukauden siirtymäkautta, joka voidaan uusia kerran ja jonka jälkeen järjestetään vaalit. Tšadin vaaleille on historiallisesti ollut ominaista voimakas sorto, ja Tšadin parlamenttivaalit ovat rutiininomaisesti viivästyneet. Oppositioaktivisteja uhkaa pidätys ja vakava pahoinpitely vangittuna ollessaan. Osavaltioissa on paljon kapinallisia, joita johtavat kapinallismilitantit pohjoisessa ja Boko Haram Tšadjärven altaassa.

Osat 

Itsenäisyytensä alusta vuoteen 1999 Tšad oli jaettu 14 prefektuuriin. Niiden tilalle tulivat hallinnonuudistuksessa 28 departementtia, ja vuodesta 2002 alkaen maassa oli 18 aluetta. Vuonna 2008 alueita perustettiin neljä lisää.

Talous 

Tšadin bruttokansantuotteesta yli puolet tulee maataloudesta, joka työllistää 80% kansasta.  Ruokakasveihin kuuluvat hirssi, durra, maapähkinät, riisi, bataatti, kassava, maniokki ja jamssi.

Tšadin pohjoisosista löytynyttä öljyä alettiin hyödyntää vuonna 2003. Maailmanpankki rahoitti aluksi öljyputkea ja pyrki ohjaamaan tuloja yhteiskunnan heikompien hyväksi, mutta avustusohjelma keskeytettiin vuonna 2008.

Öljyn lisäksi Tšadin vientituotteisiin kuuluvat kulta, hopea, arabikumi ja seesaminsiementet. Maataloustuotteista vientiin menee myös puuvillaa, karjaa ja karjataloustuotteita sekä kuivattua kalaa.

Transparency Internationalin mukaan vuonna 2005 Tšad oli maailman korruptoitunein maa. Sen jälkeen on tilanne on parantunut hiukan muun muassa siksi, että lahjonnasta annettuja rangaistuksia on kovennettu. Vuonna 2022 se oli 13. sijalla.

Puhelin- ja tietoliikenneverkko on Tšadissa selvästi huonompi kuin Afrikassa keskimäärin. Vuonna 2021 maassa oli 500 lankapuhelinta ja noin 10 miljoonaa kännykkää.

Monista vaikeuksista huolimatta hallituksen on onnistunut vähentää äärimmäisessä köyhyydessä elävien määrää. Äärimmäisessä köyhyydessä eli vuonna 2003 55% kansasta ja vuonna 2011 määrä oli laskenut 47%.

Liikenne 
Tšadissa on 59 lentokenttää, joista yhdeksällä on päällystetty kiitotie. Pitkä sisällissota tuhosi paljon myös liikenneyhteyksiä. Vuonna 1987 maassa oli vain 30 kilometriä päällystettyä maantietä. Hallinto on tehnyt paljon työtä liikenneyhteyksien eteen ja vuoteen 2004 mennessä 33 400 kilometristä maantietä 256 on päällystetty. Uusien maanteiden rakentamista pidetään tärkeänä, sillä kunnollisia maanteitä pitkin voidaan kuljettaa elintarvikkeita niitä tarvitseville ja tuoda terveyspalveluita ja opetusta syrjäseuduille. Ongelmana pidetään myös Tšadin kuljetuskaluston ikää ja huonoa kuntoa. Maan kuorma-autojen keski-ikä on 15 vuotta.

Maassa ei ole rautatietä ja sen vienti kulkee Kamerunin rautateiden kautta sen satamiin. Rautatiestä on tehty erilaisia sunnitelmia kiinalaisten yhtiöiden kanssa 2010-luvulla.

Chari- ja Legonejokia voi liikennöidä muulloin paitsi kuivan kauden aikana.

Väestö 

Tšadin väestö jakaantuu yli 200 etniseen ryhmään ja yli 100 eri kielen puhujiin. Uskonnoltaan pohjois- ja itäosan väestö on pääasiassa muslimeja ja etelässä kristittyjä tai perinteisiä animisteja. Harvaan asutussa pohjoisessa väestö on pitkien Sudaniin ja Egyptiin suuntautuvien kauppa- ja kulttuuriyhteyksiensä ansiosta arabilaistunut. Tiheämmin asutussa etelässä kristinusko ja animismi ovat sekoittuneet. Maan kristittyjen määräksi on eri lähteissä arvioitu 5–35 %.

Suurimmat etniset ryhmät ovat sarat, joita on lähes kolmannes väestöstä, arabit (noin 22 prosenttia), mabat, tubut ja mbumit. Ethnologue-kirjan mukaan maassa puhutaan 133 kieltä.

Tšad on eräs maailman korkeimman lapsikuolleisuuden ja äitiyskuolleisuuden alueista. Elinajanodote, alle 60 vuotta, on maailman kymmenen huonoimman joukossa.

Vuonna 2015 arvioitiin, että HIVin kantajia oli noin 2,5 % aikuisväestöstä.

Kulttuuri 
Tšad on kulttuuriltaan erittäin monimuotoinen valtio. Vaikka Tšadin viralliset kielet ovat arabia ja ranska, maassa puhutaan lisäksi yli sataa eri heimokieltä. Tšadin suurin etninen ryhmä on 20 % maan väestöstä kattava, etelässä asuva animistinen/kristitty sara-kansa. Keski-Tšadin väestö koostuu pääosin paimentolaisista. Vuoristoinen pohjoinen Tšad on muslimien kansoittama. Näitä pienemmät etniset ryhmät ovat lähes jokainen kehittäneet omat uskontonsa, musiikkinsa, kansantarinansa ja muun kulttuurinsa.

Tunnettu osa Tšadin kulttuuriperintöä ovat esihistorialliset kalliomaalaukset, joita on Tibesti-vuorten luoolissa ja kielekkeiden alla.

Monet nykyiset muusikot yhdistävät länsimaista popmusiikkia perinteisiin soittimiin ja kansanlauluihin. Perinnesoitin on kamelinnahalla päällystetty kolmikielinen luuttu.

Itsenäistyessään vuonna 1960 Tšadiin säädettiin yhdeksän vuotta kestävä oppivelvollisuus. Koulua käy kuitenkin arviolta vain 40 % lapsista. Kulttuurista johtuvista syistä tyttöjen opettamista ei pidetä tärkeänä ja he osallistuvat koulutukseen huomattavasti poikia vähemmän. Julkisten varojen puuttumisesta johtuen vanhemmat maksavat usein opettajien palkan. Tämä tekee varattomille perheille lasten koulutuksen mahdottomaksi. Opettajista maassa on huutava pula ja kouluista puuttuu usein sähkö, vesi ja koulutarvikkeet. Vuonna 2009 maa käytti budjetistaan vain 2,9 % koulutukseen, kun ympäröivät maat käyttivät keskimäärin 3,6 % budjettivaroistaan. Arvoiden mukaan keskimääräinen 4-18-vuotias tšadilainen osallistuu koulutukseen noin viisi vuotta. 

Ruokakulttuuri on yhtä monimuotoinen kuin muukin kulttuuri. Hirssistä tai durrasta tehty karkea puuro on varsin yleistä. Pohjoisessa syödään enemmän kalaa ja maitotuotteita kuin etelässä.

Maa on osallistunut olympialaisiin 1-6 urheilijan joukkueella vuodesta 1964 alkaen.

Tšadin jalkapallomaajoukkue ei ole esiintynyt koskaan jalkapallon arvokisoissa. Syyskuussa 2023 se oli FIFAn rankingissa sijalla 181.

Katso myös 

 Sahelin kriisi

Lähteet

Aiheesta muualla 

 

43 Afrikka

Seulonnan keskeiset artikkelit