Ahdistuneisuushäiriö

Ahdistuneisuushäiriö on oireyhtymä, jossa esiintyy poikkeavan voimakasta, pitkäaikaista ja toiminnallista haittaa aiheuttavaa ahdistuneisuutta, autonomisen hermoston oireita (kuten sydämentykytystä, hengenahdistusta, rintatuntemuksia ja vapinaa), sekä välttämiskäyttäytymistä. Ahdistuneisuudella tarkoitetaan huonosti tiedostetun uhan ennakoimisesta johtuvaa pelon tunnetta.

Tavallisimmat ahdistuneisuushäiriöt ovat julkisten paikkojen pelko, sosiaalisten tilanteiden pelko, paniikkihäiriö ja yleistynyt ahdistuneisuushäiriö. Monilla on useita ahdistuneisuushäiriöitä samanaikaisesti; esimerkiksi noin 60 %:lla sosiaalisten tilanteiden pelosta kärsivillä on muita ahdistuneisuushäiriöitä. Ahdistuneisuushäiriöiksi on luokiteltu myös määräkohteiset pelot (esim. lentäminen, korkeat paikat, eläimet, neulat tai veri) ja pakko-oireinen häiriö.

Esiintyvyys 

Neljäsosa väestöstä kärsii jostain ahdistuneisuushäiriöstä jossain elämänsä vaiheessa. Ahdistuneisuushäiriöiden 12 kuukauden esiintyvyys suomalaisilla aikuisilla vuonna 2000 oli seuraava:
 Paniikkihäiriö: noin 1,9 %
 Julkisten paikkojen pelko ilman paniikkihäiriötä: noin 1,2 %
 Sosiaalisten tilanteiden pelko: noin 1,0 %
 Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö: noin 1,3 %

Rajatummista väestöistä esimerkiksi perusterveydenhuollon potilasväestössä noin 4-8 %:lla on yleistynyt ahdistuneisuushäiriö ja 7 %:lla on sosiaalisten tilanteiden pelko.

Syyt

Psykososiaaliset tekijät 

Ahdistuneisuuden laukaiseva syy on paniikkihäiriössä ja yleistyneessä ahdistuneisuushäiriössä tyypillisesti ennalta-arvaamaton ja vaihteleva, eikä oireen vaikeutuminen näytä liittyvän mihinkään erityisen rasittavaan tai vaaralliseen ympäristön ärsykkeeseen. Paniikkikohtauksen laukaisevana tekijänä voi olla esimerkiksi lievä heikotuksen tunne. Muut ahdistuneisuushäiriöt aiheutuvat rajatummin tietyistä pelon kohteena olevista ympäristöistä ja tekijöistä ja niiden ennakoinnista ja ajattelusta.

Eri ahdistuneisuushäiriöiden psykologisiin mekanismeihin kuuluvat muun muassa seuraavat:
 Tuntemusten huomioinnin ja itsetarkkailun lisääntyminen
 Tarkkaavaisuuden lisääntyminen itseen muiden mielessä
 Itsen käsittely ei-haluttuna, vastenmielisempänä tai häpeällisempänä kohteena
 Tuntemusten katastrofitulkintojen lisääntyminen
 Ennakkokatastrofoinnin lisääntyminen
 Tilanteiden jälkimurehtimisen lisääntyminen
 Uusien uhkien etsimisen lisääntyminen
 Uhkiin liittyvien mielikuvien ja ajatusten lisääntyminen
 Huolehtimiseen liittyvän positiivisen metauskomuksen vahvistuminen (uskomus, että uhan välttämiseksi täytyy murehtia ja huolehtia)
 Huolehtimiseen liittyvän negatiivisen metauskomuksen vahvistuminen (uskomus, että ei hallitse murehtimistaan)
 Huolen lisääntyminen liiasta huolehtimisesta
 Turvakäyttäytyminen, kuten välttely, ajatusten torjuminen, imagonhallinta, paikan valinta, ulkoaopettelu, vahvan ehostuksen käyttö ja vihaiset ilmeet

Lisäksi seuraavat tekijät näyttävät liittyvän ahdistuneisuushäiriön kehittymisen riskiin:
 Persoonallisuus: Ainakin negatiivinen affektiivisuus (reagoiminen kielteisillä tunteilla) ja korostunut estyneisyys lisäävät ahdistuneisuushäiriön riskiä. Monilla psykologisilla resilienssitekijöillä (kuten ajattelumalleilla) voi jonkin verran olla suojaavaa vaikutusta.
 Ihmissuhteet: Lapsuuden perheen riitaisuus, ylisuojelevuus ja hylkäävä vuorovaikutus sekä varhainen ero vanhemmista, koulukiusaaminen ja kaltoinkohtelu lisäävät kaikki ahdistuneisuushäiriön riskiä. Sosiaalisilla resilienssitekijöillä, kuten tukevilla ihmissuhteilla, lienee jonkin verran suojaavaa vaikutusta.
 Traumaattiset kokemukset
 Psykiatriset häiriöt: Samanaikaiset muut psykiatriset häiriöt voivat lisätä ainakin ahdistuneisuushäiriön uusiutumisen riskiä. Samanaikaissairastavuus on yleistä, mutta tämä voi myös liittyä samoihin syytekijöihin ja olla ahdistuneisuushäiriön seuraus.

Biologiset tekijät 

 Autonominen hermosto: Monet ahdistuneisuuteen liittyvät oireet johtuvat fysiologisesti autonomisesta kiihotustilasta, erityisesti sympatikotoniasta eli sympaattisen hermoston aktivaatiosta.
 Ikä: Sosiaalisten tilanteiden pelko alkaa usein lapsuus- tai nuoruusiässä, joskus aikuisiässä. Paniikkihäiriö ilmaantuu tyypillisimmin 20-30-vuotiaana. Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö alkaa yleensä alle 40-vuotiaana.
 Sukupuoli: Paniikkihäiriö, sosiaalisten tilanteiden pelko ja yleistynyt ahdistuneisuushäiriö ovat yleisempiä naisilla kuin miehillä.
 Genetiikka: Ahdistuneisuushäiriöiden periytyvyys on kaksostutkimusten mukaan noin 30-60 %.
 Vähäinen liikunta

Kemialliset tekijät 

Useat päihteet vähentävät ahdistuksen tunnetta hetkellisesti, mutta vieroitusoireena tai pitkäaikaiskäytössä lisäävät sitä. Päihteiden käyttö voi lisätä ahdistuneisuushäiriön riskiä ja pitkittää ahdistuneisuushäiriötä heikentämällä sen hoidon tehoa. Ainakin tupakointi, nikotiiniriippuvuus, alkoholi ja kannabis näyttävät lisäävän riskiä.

Vaikutukset

Oireet 

Ahdistuneisuushäiriöt ovat oireyhtymiä, joihin kuuluu vaikeat toimintakykyä rajoittavat ahdistuneisuusoireet, autonomisen hermoston aiheuttamat oireet sekä välttämiskäyttäytyminen. Ahdistuneisuudella tarkoitetaan huonosti tiedostetun uhan ennakoimisesta johtuvaa pelon tunnetta. Pelko on tunnusomainen emotionaalinen ja fysiologinen reaktio vaarallisiksi koettuihin ärsykkeisiin. Ahdistuneisuushäiriöillä on kohtalainen taipumus uusiutua; tätä tapahtuu noin kolmanneksella potilaista vuoden kuluessa hoidon lopetuksesta. Oireyhtymiin liittyvät oireet voidaan jakaa karkeasti psyykkisiin ja kehollisiin (somaattisiin) oireisiin.

Psyykkisempiin oireisiin kuuluvat seuraavat:
 Pelko, jonka kohteena voi olla esimerkiksi itsehallinnan menettäminen, sekoaminen, pyörtyminen, kuolema, väkijoukot, julkiset paikat, yksin matkustaminen, kotoa lähteminen, huomion kohteeksi joutuminen, nöyryyttävä käytös, nolostuttava käytös, julkiset ruokailutilanteet, esiintymistilanteet, tuttujen kohtaaminen, rajatut ryhmätilanteet (juhlat, kokoukset, opetustapahtumat) tai pelottavassa tilanteessa oksentaminen, virtsaaminen tai ulostaminen
 Pelästymisherkkyys
 Levottomuus tai rentoutumiskyvyttömyys
 Hermostuneisuus tai ärtyneisyys
 Huolestuneisuus tai murehtiminen
 Tuskaisuus
 Huimaus tai pyörryttävä, sekava tai epävakainen olotila
 Derealisaatio eli tunne ympäristön epätodellisuudesta
 Depersonalisaatio eli tunne itsen poissaolevuudesta tai kaukaisuudessa olemisesta
 Keskittymisvaikeus tai mielen tyhjäksi pyyhkiytyminen

Kehollisempiin oireisiin kuuluvat seuraavat:
 Sydämentykytys, korkea pulssi tai sydämen hakkaaminen
 Hengitysvaikeus, kuten ilman loppumisen tai tukehtumisen tunne
 Rinnan kipu tai muu epämiellyttävä tunne
 Punastuminen, kuumat aallot ja vilunväristykset
 Vapina ja lihasjännitys, -särky ja -kipu
 Nukahtamisvaikeus ja unihäiriöt
 Tiheävirtsaisuus
 Hikoilu
 Suun kuivuminen
 Ihon puutuminen ja pistely
 Nielemisvaikeus tai palan tunne kurkussa (globus)
 Vatsakipu tai vatsanväänteet
 Pahoinvointi
 Erektiohäiriö

Oireyhtymät 

 Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö: Vähintään 6 kuukauden ajan kestänyt korostunut jännittyneisyys, huolestuneisuus ja pelokkuus suhteessa arkipäivän tapahtumiin ja ongelmiin. Ajalliselta kulultaan häiriö on tyypillisesti aaltoileva ja häviää äkillisesti noin kolmanneksella potilaista.
 Paniikkihäiriö: toistuvat, äkillisesti alkavat, muutamassa minuutissa huippunsa saavuttavat, vähintään muutaman minuutin kestävät ja intensiivisen pelottavat tai epämiellyttävät paniikkikohtaukset tilanteissa, jotka ovat ennalta-arvaamattomia, vaihtelevia ja kohtuullisen turvallisia ja rasittamattomia. Ajalliselta kulultaan häiriö on tyypillisesti pitkäaikainen ja uusiutuva tila, mutta oireiden laatu ja vaikeusaste vaihtelevat paljon yksilöiden välillä. Noin 20 % potilaista on vaikeasti ja noin 40 % lievästi oireilevia pitkässä seurannassa. Vaikeasta paniikkihäiriöstä puhutaan, kun kohtauksia on vähintään 4 viikossa, ja keskivaikeasta, kun niitä on vähintään 4 kuukaudessa.
 Sosiaalisten tilanteiden pelko: Huomattava huomioon kohteeksi joutumiseen tai nöyryyttävään tai nolostuttavaan käytökseen rajautuva pelko, tai huomattavaa näihin liittyvien tilanteiden välttelyä, minkä henkilö tunnistaa kohtuuttomaksi ja josta hän kokee huomattavaa tuskaisuutta. Pelko ei aiheudu elimellisestä mielenterveyden häiriöstä, harhoista, skitsofreniaryhmän häiriöstä, mielialahäiriöstä, pakko-oireisesta häiriöstä tai kulttuurin mukaisista uskomuksista.
 Julkisten paikkojen pelko (agorafobia): Väkijoukkojen, julkisten paikkojen, yksin matkustamisen tai kotoa lähtemiseen pääasiassa rajautuvia ahdistuneisuusoireita tai näiden välttelyä, minkä henkilö tunnistaa kohtuuttomaksi ja josta hän kokee huomattavaa tuskaisuutta. Pelko ei aiheudu elimellisestä mielenterveydenhäiriöstä, harhoista, skitsofreniaryhmän häiriöstä, mielialahäiriöstä, pakko-oireisesta häiriöstä tai kulttuurin mukaisista uskomuksista.
 Pakko-oireinen häiriö: Toistuvat, epämiellyttävät, ahdistavat, epätarkoituksenmukaiset ja toimintakykyä haittaavat pakkoajatukset tai -toiminnot, jotka henkilö tunnistaa lähtöisiksi itsestään ja joita hän yrittää vastustaa, eikä pakko-oireet johdu Touretten oireyhtymästä, elimellisestä mielenterveyden häiriöstä, skitforeniaryhmän häiriöistä tai mielialahäiriöstä. Tavallisiin pakkoajatuksiin kuuluu kontaminaatiopelko, pakonomainen epäily, sairastaminen tai sairastuminen, symmetrian tarve sekä seksuaaliset ja aggressiiviset mielikuvat. Tavallisimpia pakkotoimintoja ovat muun muassa tarkistaminen, peseminen, laskeminen, järjestely ja keräily.

Sairaudet 

 Päihdeongelmat: Ahdistuneisuushäiriö altistaa päihteiden käytölle ja päihdehäiriöille, ainakin ahdistuneisuuden itselääkinnän vuoksi. Tämä vaikutus selittänee osan siitä, että noin 30-46 % ahdistuneisuushäiriö-potilaista tupakoi päivittäin ja noin 60 %:lla bentsodiatsepiini- ja opioidiriippuvaisista on ollut ahdistuneisuushäiriö.
 Somaattiset sairaudet: Ahdistuneisuus ja ahdistuneisuushäiriöt voivat lisätä jonkin verran sepelvaltimotaudin, aivoinfarktin ja sydämen vajaatoiminnan riskiä sekä kuolleisuutta näihin sairauksiin. Ahdistuneisuus on tunteena tavallista somaattisten sairauksien yhteydessä.
 Masennus: Masennuksen kehittyminen voi johtua siitä, että ahdistuksen hoidossa käytettävät bentsodiatsepiinit voivat aiheuttaa masennusta.

Ehkäisy 

Ahdistuneisuushäiriöitä ehkäiseviä toimenpiteitä voidaan toteuttaa valikoimattomasti tai kohdistaa koululaisiin ja opiskelijoihin, ahdistuneisuushäiriöistä kärsivien tai eronneiden vanhempien lapsiin tai ahdistusherkkiin ja ahdistuneisuusoireista kärsiviin. Psykologiset menetelmät perustuvat tyypillisesti kognitiiviseen käyttäytymisterapiaan (KBT). Yksittäisiin ehkäisymenetelmiin kuuluvat muun muassa seuraavat:

 Kaltoinkohtelun tunnistaminen ja ehkäisy
 Kiusaamisen tunnistaminen ja ehkäisy
 Liikunta (kohtuullinen kuormitus)
 Säännöllinen unirytmi
 Säännöllinen ruokailurytmi
 Stressinhallintamenetelmät, kuten rentoutusharjoitukset
 Mielenterveyskoulutus (psykoedukaatio)
 Ryhmätoimintaharjoitus

Toteaminen 

Ahdistuneisuushäiriö voidaan diagnosoida usein perusterveydenhuollossa. Diagnoosin vahvistaminen ja erotusdiagnoosien poissulkeminen perustuu oireiden ja niiden kulun, syiden ja toiminnallisten haittojen kartoittamiseen psykiatrisen haastattelun ja tätä tukevien kyselymenetelmien, kuten seulontalomakkeiden, oirekartoitusmittareiden ja strukturoitujen haastatteluiden avulla.

Kyselymenetelmiin epäilyn mukaan kuuluvat muun muassa seuraavat:
 Ahdistuneisuushäiriö: BAI, OASIS, DSM-IV SCID, MINI, K-SADS-PL
 Yleistynyt ahdistuneisuus: GAD-7
 Sosiaalisten tilanteiden pelko: LSAS ja SPIN
 Paniikkihäiriö: PDSS-SR

Työdiagnoosiin päästessä poissuljettaviin tiloihin kuuluvat usein seuraavat diagnoosit:
 Muut ahdistuneisuushäiriöt
 Traumaperäinen stressihäiriö
 Mielialahäiriöt
 Hypokondrinen häiriö
 Elimelliset sairaudet
 Elimelliset mielenterveyden häiriöt
 Psykoottiset häiriöt
 Skitsofreniaryhmän häiriöt
 Somatisaatiohäiriöt

Hoito 

Ahdistuneisuushäiriöiden alihoito on yleistä. Ahdistuneisuushäiriöt tarvitsevat harvoin sairaala- ja erikoissairaanhoitoa. Esimerkiksi paniikkihäiriön hoito voidaan toteuttaa ns. kolmiohoitomallin mukaan, missä yleislääkäri on hoitovastuussa, mutta koulutettu hoitaja koordinoi aikataulutetun hoitosuunnitelman etenemisen ja psykiatri toimii hoidon konsulttina. Ensimmäisen 3 kuukauden ajan hoitoa kutsutaan yleensä akuuttihoidoksi ja yli 3 kuukauden ajan jatkuvaa hoitoa jatkohoidoksi. Jatkohoidon tavoitteena on oireettomuuden jälkeen myös tilan uusiutumisen estäminen.

Hoitosuunnitelman päälinjat riippuvat ennen kaikkea ahdistuneisuushäiriön vaikeudesta, samanaikaissairastavuudesta, iästä ja hoitovasteista. Esimerkiksi erikoissairaanhoidon rooli on nuorilla huomattavasti suurempi. Nuorten lievien ja keskivaikeiden ahdistuneisuushäiriöiden hoito suositellaan myös aloittamaan vain psykoterapeuttisesti ja lääkehoitoa lisätään hoitoon vain, jos hoitovaste jää riittämättömäksi.

Eri psykoterapiamuodot ovat valtaosin tehokkaita ahdistuneisuushäiriöiden hoidossa. Näihin kuuluvat:
 Kognitiivinen käyttäytymisterapia (yksilö- tai ryhmämuotoinen): merkityksen annon ja ajatusten muokkaaminen (kognitiivinen restrukturointi) ja altistaminen.
 Lyhyt tai pitkäkestoinen psykodynaaminen psykoterapia
 Psykoanalyysi
 Ratkaisukeskeinen psykoterapia
 Hyväksymis- ja omistautumisterapia
 Interpersoonallinen psykoterapia

Masennuslääkkeet ovat ensisijaisia monien ahdistuneisuushäiriöiden akuutti- ja pitkäaikaishoidossa, mutta myös joukko muita psykiatrisia lääkkeitä näyttää hyödylliseltä joidenkin ahdistuneisuushäiriön hoidossa. Ahdistuneisuushäiriöissä käytettäviin lääkkeisiin kuuluvat seuraavat:
 Selektiiviset serotoniinin takaisinoton estäjät (SSRI), kuten essitalopraami, fluoksetiini, fluvoksamiini, paroksetiini, sertraliini ja sitalopraami.
 Muut masennuslääkkeet, kuten agomelatiini, duloksetiini, mirtatsapiini, moklobemidi, venlafaksiini ja vortioksetiini.
 Buspironi
 Ketiapiini
 Gabapentinoidit, kuten pregabaliini ja gabapentiini.
 Bentsodiatsepiinit, kuten alpratsolaami, diatsepaami, klonatsepaami, loratsepaami ja oksatsepaami.
 Hydroksitsiini

Beetasalpaaja atenololi ei vaikuta tehokkaalta ainakaan sosiaalisten tilanteiden pelon hoidossa; muista tämän ryhmän lääkkeistä ei ole tutkimusnäyttöä.

Bentsodiatsepiinien ja gabapentinoidien käyttö vaatii varovaisuutta niiden väärinkäytön ja riippuvuusriskin vuoksi. Lääkkeistä erityisesti bentsodiatsepiinien käyttö rajataan ahdistuneisuushäiriöiden hoidon alussa vain vaikeimpiin tilanteisiin ja rajatuksi ajaksi riippuvuusriskin minimoimiseksi. Bentsodiatsepiinit aiheuttavat säännöllisesti käytettyinä usein riippuvuutta, joka ilmenee muun muassa lääkkeen vähentämisen tai lopettamisen yhteydessä ilmaantuvina vieroitusoireina. Lisäksi eräät sivuvaikutukset ovat samanlaisia kuin oireet, joihin lääkitys on aloitettu. Oireiden vaikeutuessa bentsodiatsepiinihoidon aikana onkin aina epäiltävä sivuvaikutusten ilmaantumista ennen kuin päätellään perustaudin pahentuneen. Jos bentsodiatsepiinia sisältävää lääkevalmistetta käytetään raskauden aikana, on vaarana, että vastasyntyneellä ilmenee voimakkaita vieroitusoireita.

Kokeellisista hoidoista muun muassa oksitosiinista, D-sykloseriinistä, transkraniaalisesta magneettistimulaatiosta, sähköhoidosta ja tasavirtastimulaatiosta on liian niukasti tutkimusnäyttöä ahdistuneisuushäiriöihin.

Muihin ahdistuneisuushäiriöiden hoitomuotoihin kuuluvat muun muassa seuraavat:
 Informointi ja mielenterveys- ja häiriökohtainen koulutus (psykoedukaatio)
 Liikuntaharjoittelu (osana muuta hoitoa)
 Rentoutusharjoitukset, esim. fysioterapeuttisesti (osana muuta hoitoa)
 Työterveystoimenpiteet, kuten työterveysneuvottelu, työnmuokkaus, työyhteisöselvittelyt ja lääkinnällinen kuntoutus

Neuroosi 

Ahdistuneisuushäiriöitä on kutsuttu myös neuroottisiksi häiriöiksi tai neurooseiksi, vaikkakin termi neuroosi juontaa alun perin muualta kuin ahdistuneisuushäiriöistä. Lääkäri William Cullen kuvasi vuonna 1769 neuroosi-käsitteellä hermosto-oireita, joita ei voinut selittää fysiologisesti (kr. νεῦρον ’hermo’, -osis ’poikkeavuus’). Psykoanalyysi omaksui kuitenkin käsitteen kuvaamaan lieviä mielenterveyden ongelmia. Käsitteen teki tunnetuksi Sigmund Freud (1856–1939), joka muutti käsitteen merkitystä tarkoittamaan häiriöitä, jotka johtuvat psyyken ristiriidoista ja tästä aiheutuvan ahdistuksen torjunnasta. Nykyään psykiatriassa neuroosi-käsitteen käyttö on huomattavasti vähentynyt. Esimerkiksi Yhdysvalloissa käytössä olevassa DSM-tautiluokituksessa ei kyseistä termiä enää käytetä. Sen sijaan Suomessakin virallisessa asemassa oleva ICD-tautiluokitus sisältää termin. Nykyään on kuitenkin useita teorioita näiden ns. neuroottisten häiriöiden synnystä, ja niiden välillä ei ole mitään muuta selkeää yhteistä tekijää kuin niille annettu otsikko neuroosit.

Kahvikuppineuroosi on arki-ilmaisu käsien vapinalle tilanteissa, joissa vaaditaan tarkkuutta ja jossa henkilö on tai kuvittelee olevansa huomion kohteena. Nämä oireet liittyvät sosiaalisten tilanteiden pelkoon.

Puhekielessä käsitettä neuroosi käytetään hyvin laajasti, eikä sillä useinkaan tarkoiteta sairauden kriteerit täyttävää ahdistuneisuushäiriötä. Usein esimerkiksi toisen ihmisen yletöntä järjestyksenhalua, muiden mielestä liiallista siivoamista tai asioiden tarkistelua kutsutaan neuroottiseksi. Sairauden kriteerit täyttyvät kuitenkin vain, jos ihmisen normaali elämä häiriintyy merkittävästi, kun esimerkiksi järjestelyyn, siivoamiseen ja tarkisteluun kuluu joka päivä useita tunteja ja se haittaa sosiaalista elämää, töiden tekoa tai opiskelua ja muuta normaalia elämää merkittävällä tavalla.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Matti Huttunen: Pakko-oireinen häiriö. Lääkärikirja Duodecim 2008.
 Matti O. Huttunen: Mitä ovat ahdistuneisuus- ja pelko-oireiset häiriöt? Lääkkeet mielen hoidossa 2008. 
 Juha Veijola: Ahdistuneisuushäiriöt. (TherapiaFennica)
 Ahdistuneisuus, Lääkärikirja Duodecim 5.9.2008, Matti Huttunen, psykiatrian erikoislääkäri
 Ahdistuneisuushäiriöt (Mielenterveystalo.fi)

Ahdistuneisuus
Psyykkiset sairaudet
Neuropsykologia
Seulonnan keskeiset artikkelit