Italian jalkapallomaajoukkue

Italian jalkapallomaajoukkue () edustaa Italiaa kansainvälisissä miesten jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkuetta hallinnoi Italian jalkapalloliitto.

Italia on eräs maailman menestyksekkäimmistä maajoukkueista. Se on voittanut neljä maailmanmestaruutta ja kaksi Euroopan-mestaruutta, ja on pelannut kaikkiaan 28 kertaa arvokilpailujen lopputurnauksessa. Joukkue pelaa tavallisesti taivaansinisissä pelipaidoissa, mistä juontuu lempinimi Azzurri, taivaansiniset.

Historia

Varhainen historia, sekä MM- ja EM-kultavuodet (1910–1990)
Italia pelasi ensimmäisen ottelunsa 15. toukokuuta 1910 Ranskaa vastaan ja voitti ottelun maalein 6–2. Tukholman olympiakisoissa 1912 Italia hävisi 3-2 ensimmäisiin arvokisoihinsa osallistuneelle Suomelle, joka oli silloin Suomen suuriruhtinaskunta. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, pronssisen, Italia saavutti 1928 Amsterdamin olympialaisista. Joukkue ei osallistunut ensimmäisiin MM-kisoihin 1930 Uruguayssa, mutta voitti sen jälkeen kahdesti peräkkäin maailmanmestaruuden, 1934 kotikisoissa, missä loppuottelussa kaatui Tšekkoslovakia maalein 2–1, ja 1938 Ranskassa, jolloin se voitti loppuottelussa Unkarin 4–2. Noihin aikoihin maata hallitsi Benito Mussolini ja panostus jalkapalloon oli voimakasta. Mussolini oli uhannut valmentaja Vittorio Pozzon henkeä, mikäli Italia ei voittaisi. Samaisella vuosikymmenellä Italia voitti kultaa myös 1936 Berliinin olympialaisissa.

Toisen maailmansodan jälkeen Italia ei enää ollut entisellä tasollaan: se ei edennyt vuosien 1950, 1962 eikä 1966 MM-turnauksessa alkulohkoa pitemmälle eikä päässyt 1958 koko turnaukseen. Osaltaan tähän vaikutti tuon ajan parhaimman italialaisjoukkueen AC Torinon koko joukkueen kuoleminen Supergan lento-onnettomuudessa vuonna 1949.

Seuraavan kerran Italian joukkue pystyi suurvoittoon vasta 1968 EM-kotikisoissa, missä se voitti historiansa ensimmäisen EM-kullan. Loppuottelussa Italia pelasi Jugoslavian kanssa 1–1-tasapelin, minkä johdosta jouduttiin järjestämään uusintaottelu. Sen Italia voitti maalein 2–0. Kaksi vuotta myöhemmin 1970 Meksikon MM-kisoissa Italia eteni loppuotteluun, jossa se hävisi Brasilialle lukemin 4–1. Kaksiin seuraaviin EM-kisoihin joukkue ei selvinnyt ja jäi 1974  MM-kisoissa alkulohkoon. Vuoden 1978 MM-kisoissa se oli neljäs samoin kuin kaksi vuotta myöhemmin EM-kisoissa.

Italia selviytyi vaivalloisesti 1982 Espanjan MM-turnaukseen, ja itse kisoissakin se eteni alkulohkosta jatkoon vasta maalieron turvin. Jatkolohkossa se kuitenkin voitti sekä Argentiinan (2–1) että Brasilian (3–2) ja eteni näin välieriin, joissa se voitti Puolan lukemin 2–0. Loppuottelussa vastaan asettui Saksan liittotasavalta, jonka Italia voitti 3–1. Italian joukkueen ja koko kisojen tähti ja paras maalintekijä oli vasta juuri ennen kisoja pelikiellosta vapautunut Paolo Rossi, joka viimeisissä kolmessa ottelussa teki yhteensä kuusi maalia. 

MM-kisojen 1982 jälkeen Italia vakiinnutti paikkansa eräänä maailman kovatasoisimmista jalkapallojoukkueista lukuun ottamatta epäonnistumista EM-kisojen 1984 ja MM-kisojen 2018 karsinnoissa. Arvokilpailuissa Italia on lukeutunut säännöllisesti vahvimpiin ennakkosuosikkeihin ja on saavuttanut lukuisia mitaleja.

MM-kilpailut 1990, 1994 ja 1998 
MM-kilpailut 1990 järjestettiin jälleen Italiassa, ja joukkue lähti kisoihin voittajasuosikkina mutta hävisi välierässä rangaistuspotkukilpailussa Argentiinalle. Pronssiottelussa Italia voitti Englannin maalein 2–1. Joukkue päästi turnauksessa vain kaksi maalia. MM-kilpailuissa 1994 Italia eteni loppuotteluun Brasiliaa vastaan. Ottelu oli jatkoajankin jälkeen tilanteessa 0–0, joten jälleen voitto ratkaistiin rangaistuspotkukilpailussa, jonka Brasilia voitti Roberto Baggion epäonnistuttua omassa yrityksessään. Myös seuraavissa MM-kilpailuissa Ranskassa 1998 Italia hävisi rangaistuspotkukilpailussa, tällä kertaa jo puolivälierissä mestaruuteen lopulta yltäneelle isäntämaa Ranskalle.

EM-kilpailut 2000 
Italia ei ollut suurimpien suosikkien joukossa lähdettäessä vuoden 2000 EM-kilpailuihin, mutta se eteni loppuotteluun saakka. Välierässä Alankomaita vastaan Italian maalivahti Francesco Toldo torjui varsinaisella peliajalla yhden rangaistuspotkun ja rangaistuspotkukilpailussa kaksi. Loppuottelu maailmanmestari Ranskaa vastaan oli 90 minuutin jälkeen tilanteessa 1–1, mutta Ranska voitti kultaisella maalilla tultuaan varsinaisella peliajalla tasoihin vain puolisen minuuttia ennen päätösvihellystä.

MM-kilpailut 2006 
Sekä vuoden 2002 MM- että 2004 EM-kilpailuissa Italia putosi jo alkukierroksilla. MM-kilpailuissa 2006 se eteni alkulohkostaan voittajana jatkoon ja voitti pudotuspeleissä Australian 1–0, Ukrainan 3–0 ja isäntämaa Saksan jatkoajan jälkeen 2–0. Loppuottelu Ranskaa vastaan oli jatkoajankin jälkeen tasatilanteessa 1–1 mutta rangaistuspotkukilpailun Italia voitti 5–3 Ranskan David Trezeguet'n epäonnistuttua omassa yrityksessään. Turnauksen jälkeen valmentaja Marcello Lippi jätti tehtävänsä todettuaan saavuttaneensa kaiken maajoukkuevalmentajalle mahdollisen. Uudeksi valmentajaksi nimettiin 13. heinäkuuta 2006 entinen maajoukkuepelaaja Roberto Donadoni. Vuoden 2008 EM-kilpailuissa Italia jäi puolivälieriin, minkä jälkeen Donadoni jätti päävalmentajan tehtävät ja 25. kesäkuuta 2008 Lippi palasi kahden vuoden tauon jälkeen maajoukkueen päävalmentajaksi.

MM-kilpailut 2010 
MM-kilpailuihin 2010 Italia lähti Lippin johdolla kovin odotuksin varmistettuaan karsinnoissa lopputurnauspaikkansa ensimmäisten joukossa. Lippi luotti pääasiassa konkareihin, mutta myös uusia, nuoria pelaajia, kuten keskikenttäpelaaja Claudio Marchisio ja laitapuolustaja Domenico Criscito nostettiin mukaan maajoukkueeseen ja heistä kehittyi MM-kilpailuihin mennessä joukkueen runkopelaajia. Lippi yritti houkutella mukaan myös maajoukkueuransa jo lopettanutta, AC Milanin topparia Alessandro Nestaa, mutta tämä kieltäytyi MM-kutsusta. Joukkueen kapteenina oli edelleen vuoden 2006 tavoin Fabio Cannavaro.

Italia arvottiin MM-kilpailujen F-lohkoon. Ensimmäisessä ottelussaan se kohtasi Paraguayn. Tasaisen ensimmäisen puoliajan lopulla Paraguayn toppari Antolín Alcaraz puski kulmapotkusta maalin. Toisen puoliajan alkaessa Italia vaihtoi maalivahtia: joukkueen avainpelaajiin lukeutunut Gianluigi Buffon oli loukkaantunut ensimmäisellä puoliajalla, ja kentälle tuli Federico Marchetti. Myöhemmin selvisi että Buffonilla oli selässä välilevyn pullistuma, eikä hän enää pelannut turnauksessa. Toisella jaksolla Italian Daniele De Rossi teki kulmapotkun jälkeen tasoitusmaalin, ja ottelu päättyi 1–1. 

Seuraavassa ottelussaan Italia kohtasi Uuden-Seelannin, joka arvioitiin lohkon heikoimmaksi joukkueeksi. Se oli kuitenkin pelannut ensimmäisessä ottelussaan tasapelin Slovakiaa vastaan. Italiaakin vastaan Uusi-Seelanti siirtyi 11. minuutilla johtoon mutta ei tämän jälkeen saanut enää laukaustakaan kohti Italian maalia. Italia tasoitti loppulukemiksi 1–1 Daniele De Rossin hankittua Italialle rangaistuspotkun, josta hyökkääjä Vincenzo Iaquinta teki maalin.

Slovakiaa vastaan päävalmentaja Lippi muutti Italian kokoonpanoa hieman; muun muassa kovana taistelijana tunnettu, puolustava keskikenttäpelaaja Gennaro Gattuso pääsi avauskokoonpanoon. Slovakian Róbert Vittek teki 25. minuutilla ensimmäisen maalin maalivahti Marchettin hieman haparoitua tilanteessa. Italia muutti ryhmityksensä hyökkäävämmäksi 3-4-3-järjestelmäksi ja vaihtoi puolustavan keskikenttäpelaajan Gattuson sekä laitapuolustaja Crisciton tilalle hyökkäävän keskikenttäpelaajan Christian Maggion sekä hyökkääjä Fabio Quagliarellan. Vielä 56. minuutilla Riccardo Montolivon tilalle vaihdettiin loukkaantumisista kärsinyt, hyökkäävämpi vaihtoehto ja hyvän peliälyn omaava Andrea Pirlo. Italialaiset osuivat kerran maalin ylärimaan, ja toisessa tilanteessa Slovakian toppari Martin Škrtel potkaisi pallon pois Slovakian maalista, jonka sisällä pallo jo oli. Tuomari ei huomannut pallon käyneen maalin sisäpuolella eikä hyväksynyt maalia. Vittek lisäsi Slovakian johdon 2–0:aan 73. minuutilla. Antonio Di Natale teki 81. minuutilla kavennusmaalin Ján Muchan torjuman Vincenzo Iaquintan laukauksen paluupallosta. Italia painostaessa Slovakia pääsi 89. minuutilla vastahyökkäykseen, josta vaihtomiehenä kentälle tullut Kamil Kopúnek teki Slovakian kolmannen maalin. Quagliarella kavensi 90. minuutilla kaukolaukauksellaan tilanteeksi 3–2. Se jäi lopputulokseksi, ja Slovakia eteni lohkosta jatkoon Italian jäädessä lohkossa viimeiseksi.

EM-kilpailut 2012 
Vuoden 2010 epäonnistumisen jälkeen päävalmentajaksi valittiin aiemmin Fiorentinaa valmentanut Cesare Prandelli, jonka kauden alkajaisiksi Italia hävisi ystävyysottelussa Norsunluurannikolle 0–1. EM-karsintojen avausottelussa Italia nousi tappioasemasta 2–1-voittoon vieraskentällä Viroa vastaan. Italia voitti karsintojen kymmenestä ottelustaan kahdeksan ja pelasi kahdesti tasan. Se päästi karsinnoissa ainoastaan kaksi maalia, mikä oli vähiten kaikista karsintoihin osallistuneista joukkueista, ja otti ylivoimaisen lohkovoiton.

Italia avasi vuoden 2012 EM-kilpailut 10. kesäkuuta kohtaamalla Espanjan, joka oli voittanut Italian edellisten EM-kilpailujen puolivälierässä. Antonio Di Natale vei Italian johtoon mutta Espanjan Cesc Fàbregas tasoitti muutama minuutti myöhemmin loppunumeroiksi 1–1. Alkulohkon toisessa ottelussaan Kroatiaa vastaan Italia siirtyi johtoon Andrea Pirlon vapaapotkumaalilla ensimmäisen jakson lopulla mutta Mario Mandžukić tasoitti pelin lopputulokseksi 1–1. Italia tarvitsi jatkopaikkaan voiton Irlannista, ja Antonio Cassanon ja Mario Balotellin maaleilla Italia nousikin lohkossaan toiseksi. 

Puolivälierä D-lohkon voittanutta Englantia vastaan eteni maalittomana rangaistuspotkukilpailuun, jossa Italialta onnistuivat Mario Balotelli, Andrea Pirlo, Antonio Nocerino ja Alessandro Diamanti. Riccardo Montolivo laukoi toisena Italian laukojana pallon ohi maalin. Englannin Ashley Young laukoi ylärimaan, minkä jälkeen maalivahti Gianluigi Buffon torjui Ashley Colen laukauksen, joten Italia eteni välieriin. 

Välierissä Italia sai vastaansa kisoissa voitosta voittoon edenneen Saksan. Mario Balotelli teki kaksi maalia, ja Mesut Özilin lisäajalla tekemä kavennus jäi Saksan ainoaksi maaliksi. Italia eteni täten loppuotteluun, jossa se kohtasi Espanjan. Ennen loppuottelua Italia ei ollut hävinnyt yhtään ottelua karsinnoissa eikä ollut lopputurnauksessa kertaakaan tappiolla. Loppuottelussa Espanja siirtyi jo ensimmäisellä puoliajalla kahden maalin johtoon David Silvan ja Jordi Alban maaleilla. Toisella puoliajalla Italia joutui vielä pelaamaan vajaalla pelaajamäärällä Thiago Mottan loukkaannuttua ja joukkueen käytettyä jo kaikki kolme vaihtoaan. Fernando Torresin ja Juan Matan maalien myötä Espanja voitti ottelun 4–0 ja vei Euroopan-mestaruuden toisen peräkkäisen kerran.

Turnauksen tähdistöön valittiin Italian joukkueesta maalivahti ja joukkueen kapteeni Gianluigi Buffon, keskikenttäpelaajat Daniele De Rossi ja Andrea Pirlo sekä hyökkääjä Mario Balotelli.

Sijoitukset arvokilpailuissa

Maailmanmestaruuskilpailut

EM-kisat
 1960: Ei osallistunut
 1964: Ei selviytynyt karsinnoista
 1968: Euroopan mestaruus
 1972: Ei selviytynyt karsinnoista
 1976: Ei selviytynyt karsinnoista
 1980: 4. sija
 1984: Ei selviytynyt karsinnoista
 1988: Välierät
 1992: Ei selviytynyt karsinnoista
 1996: 1. kierros
 2000: Hopeaa
 2004: 1. kierros
 2008: Puolivälierät
 2012: Hopeaa
 2016: Puolivälierät
 2020: Euroopan mestaruus

Pelaajat

Edelliset kokoonpanot

Eniten maaotteluita 

Päivitetty 25. kesäkuuta 2021, eniten maaotteluita pelanneet italialaispelaajat ovat:

Tummennetut pelaajat pelaavat edelleen.

Eniten maaleja 
Päivitetty 25. kesäkuuta 2021, eniten maaleja tehneet italialaispelaajat ovat:

Tummennetut pelaajat pelaavat edelleen.

Tunnettuja entisiä pelaajia 
Pelaajat järjestetty vuosikymmenittäin ensimmäisen maaottelun ajankohdan mukaan. Suluissa maaotteluiden määrä.

1910-luku:
 Luigi Cevenini (29)
 Renzo De Vecchi (43)

1920-luku:
 Adolfo Baloncieri (47)
 Umberto Caligaris (59)
 Giampiero Combi (47)
 Felice Levratto (28)
 Raimundo Orsi (35)
 Virginio Rosetta (52)

1930-luku:
 Amedeo Biavati (18)
 Giovanni Ferrari (44)
 Giuseppe Meazza (53)
 Luis Monti (18)
 Silvio Piola (34)

1940-luku:
 Giampiero Boniperti (38)
 Valentino Mazzola (12)

1960-luku:
 Enrico Albertosi (34)
 Roberto Boninsegna (22)
 Giacomo Bulgarelli (29)
 Tarcisio Burgnich (66)
 Mario Corso (23)
 Giancarlo De Sisti (29)
 Angelo Domenghini (33)
 Giacinto Facchetti (94)
 Sandro Mazzola (70)
 Luigi Riva (42)
 Gianni Rivera (60)
 Roberto Rosato (37)
 Sandro Salvadore (36)
 Dino Zoff (112)

1970-luku:
 Giancarlo Antognoni (73)
 Romeo Benetti (55)
 Roberto Bettega (42)
 Antonio Cabrini (73)
 Fabio Capello (32)
 Franco Causio (63)
 Fulvio Collovati (50)
 Claudio Gentile (71)
 Francesco Graziani (64)
 Paolino Pulici (19)
 Paolo Rossi (48)
 Claudio Sala (18)
 Gaetano Scirea (78)
 Marco Tardelli (81)

1980-luku:
 Alessandro Altobelli (61)
 Roberto Baggio (56)
 Salvatore Bagni (41)
 Franco Baresi (81)
 Giuseppe Bergomi (81)
 Bruno Conti (47)
 Fernando De Napoli (54)
 Roberto Donadoni (63)
 Ciro Ferrara (49)
 Riccardo Ferri (45)
 Giuseppe Giannini (47)
 Paolo Maldini (126)
 Roberto Mancini (36)
 Aldo Serena (24)
 Gianluca Vialli (59)
 Pietro Vierchowod (45)
 Walter Zenga (58)

1990-luku:
 Demetrio Albertini (79)
 Massimo Ambrosini (35)
 Dino Baggio (60)
 Fabio Cannavaro (136)
 Pierluigi Casiraghi (44)
 Alessandro Costacurta (59)
 Alessandro Del Piero (91)
 Luigi Di Biagio (31)
 Angelo Di Livio (40)
 Filippo Inzaghi (57)
 Alessandro Nesta (78)
 Gianluca Pagliuca (39)
 Christian Panucci (57)
 Angelo Peruzzi (31)
 Francesco Toldo (28)
 Francesco Totti (58)
 Christian Vieri (49)
 Gianluca Zambrotta (98)
 Gianfranco Zola (35)

2000-luku:
 Alberto Aquilani (38)
 Andrea Barzagli (73)
 Mauro Camoranesi (55)
 Antonio Cassano (39)
 Daniele De Rossi (117)
 Antonio Di Natale (42)
 Stefano Fiore (38)
 Gennaro Gattuso (73)
 Alberto Gilardino (57)
 Fabio Grosso (48)
 Vincenzo Iaquinta (40)
 Christian Maggio (34)
 Marco Materazzi (41)
 Riccardo Montolivo (66)
 Massimo Oddo (34)
 Simone Perrotta (48)
 Andrea Pirlo (116)
 Luca Toni (47)

Päävalmentajat kautta aikain 

 1910–1912 Tekninen komissio
 1912 Vittorio Pozzo
 1912–1924 Tekninen komissio
 1924 Vittorio Pozzo
 1924–1925 Tekninen komissio
 1925–1928 Augusto Rangone
 1928–1929 Carlo Carcano
 1929–1948 Vittorio Pozzo (maailmanmestaruus 1934 ja maailmanmestaruus 1938)
 1949–1950 Ferruccio Novo
 1951 Tekninen komissio
 1952–1953 Carlino Beretta
 1953–1959 Tekninen komissio
 1960 Giuseppe Viani
 1960–1961 Giovanni Ferrari
 1962 Tekninen komissio
 1962–1966 Edmondo Fabbri
 1966–1967 Tekninen komissio
 1967–1974 Ferruccio Valcareggi (Euroopan-mestaruus 1968 ja MM-hopeaa 1970)
 1974–1975 Fulvio Bernardini
 1975–1986 Enzo Bearzot (maailmanmestaruus 1982)
 1986–1991 Azeglio Vicini (MM-pronssia 1990)
 1991–1996 Arrigo Sacchi (MM-hopeaa 1994)
 1997–1998 Cesare Maldini
 1998–2000 Dino Zoff (EM-hopeaa 2000)
 2000–2004 Giovanni Trapattoni
 2004–2006 Marcello Lippi (maailmanmestaruus 2006)
 2006–2008 Roberto Donadoni
 2008–2010 Marcello Lippi
 2010–2014 Cesare Prandelli
 2014–2016 Antonio Conte
 2016–2017 Giampiero Ventura
 2018      Luigi Di Biagio (va.)
 2018–2023     Roberto Mancini

Lähteet

Aiheesta muualla 
 Italian jalkapalloliitto
 Tilastoja
 Pelaajatilastoja
 Valmentajatilastoja

Jalkapallomaajoukkueet
Maajoukkue
Seulonnan keskeiset artikkelit