Kasvissyönti

Kasvissyönti eli vegetarismi tarkoittaa joko pelkästään kasvikunnan tuotteiden syömistä tai korkeintaan rajatusti eläinkunnan tuotteiden syömistä.

Kasvissyönti on kattokäsite, jonka alle mahtuu monenlaisia ruokavalioita. Veganismi tarkoittaa kaiken eläinperäisen hylkäämistä ruokavaliossa, mukaan lukien hunaja ja eläinperäiset lisäaineet. Laktovegetaristi syö maitotaloustuotteita, lakto-ovo-vegetaristi syö maitotuotteita ja kananmunia, semivegetaristi syö kaikkea paitsi punaista lihaa, ja pescovegetaristi syö kaikkea paitsi punaista lihaa ja siipikarjaa. Raakaruokailija syö vain kypsentämätöntä kasvisruokaa. Fleksaajan ruokavalio on kasvispainotteinen, samoin kuin makrobioottista ruokavaliota noudattavan. Fruitarismi on ruokavalio, joka sisältää vain hedelmiä laajasti käsitettynä, muun muassa myös siemeniä ja pähkinöitä.

Kansainvälinen kasvissyöjien liitto määritteli 1800-luvulla kasvisruokavalion ruokavalioksi, joka ei sisällä lihaa tai kalaa. Intiassa kasvisruokavaliolla on tarkoitettu perinteisesti kasviperäisen ruoan ja maitotaloustuotteiden yhdistelmää.

Syyt kasvissyöntiin voivat olla esimerkiksi ekologisia, eettisiä, poliittisia, uskonnollisia tai terveydellisiä. Kasvissyönnin suosio on kasvanut länsimaissa, joissa kasvissyöjien määrä vaihtelee määritelmästä riippuen muutamasta promillesta jopa kymmeneen prosenttiin.

Erilaisia kasvisruokavalioita 
Seuraavien etuliitteiden syntyyn on vaikuttanut se, että joissakin kulttuureissa ja kielen käyttötavoissa sanalla eläin on tarkoitettu vain nisäkkäitä ja muita biologisesti ihmistä lähempänä olevia eläinkunnan (animalia) edustajia eikä esimerkiksi lintuja, kaloja, hyönteisiä tai äyriäisiä.
 lakto – käyttää maitoa
 ovo – munia
 pesco – mereneläviä, kuten kalaa, äyriäisiä ja simpukoita
 pollo – siipikarjaa, kuten kanaa
 demi – ei syö nisäkkäiden lihaa
 semi – syö pääasiassa kasvisruokaa, mutta joskus kanaa tai kalaa.

Vertailutaulukko

Ateriaesimerkkejä

Ravitsevuus
Kasvikunnan tuotteisiin perustuvassa ruokavaliossa täytyy kiinnittää huomiota etenkin sellaisten ravintoaineiden saantiin, joita ihminen saa pääasiassa eläinperäisestä ravinnosta. Raakaruokavalio ja makrobioottinen ruokavalio eivät ole ravitsemuksellisesti riittäviä missään elämänvaiheessa, etenkään raskaana oleville, imettäville, lapsille ja nuorille. Vegaanisen ruokavalion koostaminen vaatii tietoa, taitoa ja huolellisuutta. Vegaanien on käytettävä ravintolisänä B12-vitamiinia, D-vitamiinia ja jodia, sillä niitä ei saa riittävästi pelkistä kasveista. Kaikkien muidenkin kasvissyöjien on varmistettava riittävä kalsiumin, raudan, sinkin, riboflaviinin, seleenin, proteiinin ja välttämättömien rasvahappojen saanti. Lisäksi kasvissyöjien on nautittava riittävän suuria aterioita, sillä kasvisruoassa on vähemmän energiaa kuin sekaruoassa.

Yleisyys 

Kasvissyönti lienee yleisintä Intiassa, jonka väestöstä noin 20 prosenttia on tuoreimpien arvioiden mukaan ollut perinteisesti laktovegetaareja. Intialaisten lihan ja kananmunien syönnistä pidättäytyminen ei liity köyhyyteen, vaan intialaiset laktovegetaarit ovat päinvastoin tavallista parempituloisia.

Ruotsissa kasvissyöjiä oli puoli prosenttia Ruotsin elintarvikeviraston vuonna 2001 tekemän tutkimuksen mukaan, mutta Ruotsin eläinoikeusjärjestön vuonna 2014 teettämän tutkimuksen mukaan Ruotsissa oli yhteensä kymmenen prosenttia lihaa syömättömiä, joista neljä prosenttia oli vegaaneja. 

Venäjällä kasvissyöjiä oli 3−4 prosenttia vuosina 2013−2014.

Suomessa 
Suomessa myös kalansyönnin on toisinaan katsottu kuuluvan kasvissyöntiin. Vähän yli kolme prosenttia vuonna 2008 julkaistun aiempien vuosien tutkimuksia yhdistelevän suomalaisen metatutkimuksen vastaajista määritteli itsensä kasvissyöjäksi, mutta 42 prosenttia heistä söi kuitenkin kalaa eli he olivat pescovegetaareja. Meijerituotteita käyttävien laktovegetaristien ja vegaanien yhteenlaskettu osuus oli 0,18 prosenttia, ja loput käyttivät meijerituotteiden lisäksi myös kananmunia. 

Lihantuottajien Lihatiedotusyhdistyksen kyselyn mukaan 7 % suomalaisista (eli 384 000 ihmistä) ei syönyt lihaa vuonna 2016. Lihaa syömättömiä oli eniten 15−24-vuotiaissa, joista 16 % ei syönyt lihaa. 3 % väestöstä söi lihaa harvoin. Kysely ei kuitenkaan kartoittanut kalan syöntiä. Vuonna 2015 lihaa ei syönyt 6 % väestöstä (329 000 ihmistä). Vuonna 2014 osuus oli 5 % ja korkein 25−34-vuotiaiden keskuudessa, jossa se oli 10 %.

Kasvissyöjät ovat tyypillisesti hyvin koulutettuja eteläsuomalaisia nuoria naisia. Valtakunnalliseen Nuorten terveystapatutkimukseen vuonna 2001 osallistuneista 12–18-vuotiaista suomalaisista lapsista ja nuorista viisi prosenttia ilmoitti olevansa vegaaneja. Kuitenkin vain noin 0,3 prosenttia perusopetuksessa olevista ja 0,8 prosenttia toisen asteen koulutuksessa opiskelevista tamperelaisista valitsi itselleen vegaanisen kouluruoan vuonna 2018.

Kasviproteiinien kulutus on lisääntynyt Suomessa.

Historia 
Antiikin Kreikassa elänyt filosofi Pythagoras ja hänen seuraajansa eivät syöneet lihaa, koska uskoivat, että eläimilläkin on sielu. Lisäksi Pythagoras uskoi, että jos ihminen luopuisi eläinten tappamisesta ravinnon vuoksi, tappamisen taito katoaisi ja samalla sodat loppuisivat. Pythagoras eli raakaravinnolla, eikä hän ilmeisesti käyttänyt hunajaa lukuun ottamatta muitakaan eläinkunnan tuotteita. Kaikkia vegetaristeja kutsuttiinkin pythagoralaisiksi, kunnes 1800-luvun puolivälissä perustettiin ensimmäiset vegetaristiyhdistykset ensin Englantiin ja sitten Yhdysvaltoihin.

Intiassa kasvissyönnin historia ulottuu vähintään yhtä varhaisiin aikoihin kuin länsimaissa. Bramiinipapit ovat olleet laktovegetaristeja, sillä lihan (mukaan lukien munat) syömistä pidettiin saastuttavana. Papiston lisäksi tapa on levinnyt muihinkin väestönosiin, ja joissakin osissa Intiaa suurin osa väestöstä on laktovegetaristeja.

Suomessa 
1850-luvulla Suomesta matkustettiin Keski-Euroopan vuoristoparantoloihin hakemaan apua vaikeisiin vaivoihin. Osassa parantoloista noudatettiin kasvisruokavaliota. Eräät terveysmatkailijoista noudattivat suositeltua kasvisruokavaliota vielä kotiin palattuaankin.

Maininnat sanomalehdissä ja ensimmäinen keittokirja 
Vanhin tunnettu suomalainen kirjallinen lähde kasvissyönnistä on heinäkuussa 1865 Finlands Allmänna Tidningenissä julkaistu tuntemattoman kirjoittajan artikkeli Om vegetarianismen, joka on laaja katsaus eurooppalaisen kasvissyönnin historiaan ja taustatekijöihin. Artikkelissa esitellään aikakauden kasvissyöjien esittämiä moraalisia ja terveydellisiä perusteluja ruokavaliolle. Heistä esitellään yhdysvaltalainen fysiologi Sylvester Graham sekä Vegetarian Society -yhdistyksen Isoon-Britanniaan vuonna 1847 perustanut yhdysvaltalainen Bronson Alcott. Väitteiden tueksi vedotaan myös vanhempiin auktoriteetteihin siteeraamalla kasvissyöntiin liitettyjä tieteilijöitä ja taiteilijoita, Pythagorasta, Platonia, Ciceroa, Michelangeloa, Isaac Newtonia, John Lockea ja Voltairea. Kaikkien kohdalla yhteys kasvissyöntiin ei kuitenkaan ollut yksiselitteinen.

Kasvisruokavalio mainittiin lehdistössä seuraavan kerran vuonna 1879, kun Wiborgs Tidning kertoi Saksan kasvissyöjien yleiskokouksesta ja siellä käsitellyistä aiheista, joihin kuului aloite kasvisruokien lisäämisestä julkisten laitosten ruokatarjoiluihin sekä kysymys siitä, voiko kasvissyöjä käyttää eläinperäisiä vaatteita.

Kasvisruokailua käsittelivät harvakseltaan lähinnä ruotsinkieliset lehdet, vaikka suomen- ja ruotsinkielisiä lehtiä oli yhtä paljon. Vuonna 1883 useissa sanomalehdissä kerrottiin kasvissyönnin leviämisestä Itävallassa, Sveitsissä ja Saksassa, etenkin Berliinissä, jonka 5 000 kasvissyöjästä suurimman osan kerrottiin olevan opiskelijoita. Kaksi vuotta myöhemmin kerrottiin, että Lontoossa on jo kahdeksan kasvisravintolaa. Ensimmäinen suomenkielinen uutinen kasvisruokailusta on pieni sivumaininta Waasan lehdessä joulukuussa 1888 artikkelissa "Kuinka elämäämme pitentäisimme?", jossa se mainitaan muiden kohtuullisten elintapojen ohella yhtenä keinona elää kauemmin. Kaksi vuotta myöhemmin Uudessa Suomettaressa on kahdessa numerossa julkaistu artikkeli Wegetarismista, joka esittelee kasvissyöntiä suomenkielisille lukijoille. Kasvisruokavaliolle esitetään 24 perustelua, jotka ovat enimmäkseen terveydellisiä, mutta myös eettisiä ja uskonnollisia. Lisäksi vedotaan auktoriteetteihin ja edullisuuteen. Moraalinen perustelu oli esimerkiksi: "Kaikki tunnon ihmiset, miehet kuin naisetkin, syvästi loukkautuvat, havaitessaan teurastajan kuolettavain iskujen alla ähkyväin eläinten hirveätä mylvinää."

Toukokuussa 1894 Suomessa julkaistiin ensimmäinen kasviskeittokirja Helene Seilingin Kortfattad vegetariansk kokbok. Kirjassa on 156 reseptiä ja kuuden viikon malliruokalista. Johdannossa on Seilingin puolison Max Seilingin kirjoittama parikymmensivuinen kasvissyönnin esittely. Ruokavaliota perustellaan kirjassa terveellisyydellä, ja siinä esitellään pelkällä kasvisravinnolla toimeentulevia Aasian kansoja osoituksena siitä, että raskaitakin töitä tekevä voi pärjätä pelkällä kasvisravinnolla.

Ravintoloiden perustaminen ja kasvissyönnin vakiintuminen 
Etunimeltään tuntemattomaksi jäänyt neiti Forss avasi lokakuussa 1894 Helsingin Rauhankadulle Suomen ensimmäisen kasvisruokapaikan eli "vegetaarisen päivällistarjoilun". Seuraavana vuonna "kapteenin rouva" H. Levander perusti kasvisravintolan Kasarmikadulle. Ensimmäiset ravintolat jäivät todennäköisesti lyhytikäisiksi. Syksyllä 1897 Heinolan kylpylä ilmoitti alkavansa tarjota myös kasvisruokaa. Vuonna 1903 Karin Boldt avasi Vegetaariset ruokasalit Helsinkiin. Heinäkuussa 1906 rouva Lindberg avasi ravintolan naapuriin kilpailevan kasvisravintola Reformin, joka mainosti noudattavansa tanskalaisen Skodsborgin parantolan kasvisruokaoppeja. Syksyllä 1906 Boldt sulki ravintolansa muutamaksi vuodeksi mahdollisesti kilpailun tai miehensä Jean Boldtin vangitsemisen takia. Asiakaspohjan laajentamiseksi Lindbergin ravintolan ruokalistalle lisättiin myös kala- ja lihavaihtoehtoja. Ravintolassa kokoontuivat useat uudistusliikkeet, kuten naisten asemaa parantavat Naisasialiitto Unioni ja Hemmet-naisasiayhdistys.

Kasvissyönti vakiintui Suomessa 1900-luvun alussa. Suomalaiset eivät osallistuneet Pohjoismaisten vegetaristien ensimmäiseen yhteiskongressiin, joka pidettiin Tanskan Christianiassa kesällä 1904, vaan seuraavaan, joka järjestettiin Ruotsin Helsingborgissa vuonna 1906. Mukana oli myös eläinsuojelu-, raittius- ja rauhanaatteiden kannattajia. Vuonna 1907 perustettiin Suomen ensimmäinen vegetaristiyhdistys, ruotsinkielinen Finlands vegetariska förening. Keväästä 1908 alkaen muun muassa Edith Olsson järjesti erityisiä kasvisruokakursseja. Olsson piti kursseja Fiskarsissa, Helsingissä ja Turussa. Elokuussa 1909 hän perusti Helsinkiin pysyvän kasvisruokakoulun, vegetaristisen pitopalvelun ja kasvisruokakoulun nimeltä Vegetus. Kasvisravintola Osmolan avautuessa syksyllä 1909 Helsingissä toimi yhtäaikaisesti kolme kasvisravintolaa. Kasvisravintoloita perustettiin kesällä 1910 myös Viipuriin, Turkuun, Tampereelle ja Naantaliin.

Sanomalehtikirjoittelun perusteella Helsingin ulkopuolella asuvat kasvissyöjät eivät olleet kuulleet vegetaristiyhdistyksen perustamisesta, vaan toivoivat sellaista Suomeenkin. Suomen kasvissyöjät voitiin jakaa kahteen joukkoon, joista ensimmäisen muodostivat ruotsinkieliset helsinkiläiset raittius- ja kansanvalistusliikkeen toimijat ja toisen suomenkieliset Helsingin ulkopuoliset raittius- ja luonnonparannusliiketaustaiset henkilöt.

Kasvisravintoloiden uusi nousu 
1950-luvulla Helsingin Kalevankadulla toimi ravintola nimeltä Vegeta. Sen inspiraationa oli Saksasta vuosikymmeniä aikaisemmin tullut luontaisterveysliike, jonka edistäjiin kuului muiden muassa professori Toivo Rautavaara. Hänet tunnetaan muun muassa luonnon yrttien ja kasvien hyödyntämiseksi sodan aikana tekemästään työstä. 1960-luvulla rouva Makkosen Kasvisbaari oli Helsingin ainoa kasvisravintola ja 1970-luvun alussa Oraansuojelijat ry perusti ravintola Kasviksen. 1980-luvulla kasvisruoka alkoi yleistyä, ja pelkästään kasvisruokiin erikoistuneita ravintoloita avattiin useita eri puolelle Suomea.

Terveysvaikutukset 
Maailman suurimman ravintoasiantuntijoiden yhdistyksen, Academy of Nutrition and Dieteticsin mukaan oikeaoppisesti suunniteltu vegaaniruokavalio sopii kaikkiin elämänvaiheisiin ja se voi ehkäistä ja hoitaa tiettyjä tauteja, mikäli ruokavalion noudattajat saavat kasvisravinnosta puuttuvan mikrobiperäisen B12-vitamiinin vitaminoiduista elintarvikkeista tai kaupallisista ravintolisistä. Vegaanien pitäisi nauttia lisäksi myös merilevää tai jodivalmistetta riittävän jodinsaannin turvaamiseksi.

Sairaudet ja vammat 
Kasvissyöjillä on keskimäärin 1,6 numeroa pienempi painoindeksi kuin sekasyöjillä, 10,4 mg/dl pienempi veren triglyseridipitoisuus ja 5,7 mg/dl alhaisempi verensokeri, mutta heidän keskuudessaan esiintyy silti yhtä paljon kuolemantapauksia kuin sekasyöjillä. Etenkin vegaanisen ruokavalion noudattajista tarvittaisiin lisää tutkimustietoa, koska heidän osuuteensa tutkittavista on ollut hyvin pieni.

Niillä, jotka ovat vaihtaneet makkaran, lihan ja kalan muihin eläinkunnan tuotteisiin, esiintyy 22 prosenttia vähemmän sydän- ja verisuonitauteja. Tämä saattaa selittyä osaksi makkaran ja muiden teollisesti valmistettujen lihajalosteiden sydänsairauksia lisäävästä vaikutuksesta. Kyseiseen ryhmään kuuluvat ovat myös muita hoikempia ja heillä on matalampi verenpaine ja vähemmän diabetesta. Heillä esiintyy tästä huolimatta 20 prosenttia enemmän aivohalvauksia, mikä saattaa liittyä siihen, että heillä on muita pienemmät kolesteroliarvot.

Kasvissyöjillä esiintyy Isossa-Britanniassa vuonna 2009 julkaistun väestötutkimuksen mukaan noin 40 prosenttia enemmän paksusuolen syöpää mutta 11 prosenttia vähemmän muita syöpiä kuin lihansyöjillä. 

Kasvisruokavaliota noudattavilla on muita pienempi riski sairastua muun muassa sepelvaltimotautiin, kakkostyypin diabetekseen, korkeaan verenpaineeseen, tiettyihin syöpiin ja ylipainoon. Vähäinen tyydyttyneiden rasvahappojen määrä ja lisääntynyt vihannesten, hedelmien, täysjyväviljojen, palkokasvien, soijapavun, pähkinöiden ja siementen (joissa kaikissa on paljon kuitua ja phytokemikaaleja) syönti on tyypillistä kasvisruokavaliolle, ja näiden ruokien syönti alentaa sekä kokonaiskolesterolia että LDL-kolesterolia ja auttaa verensokerin hallinnassa. Kasvisruoka ei sisällä kuitenkaan ravitsemuksellisesti tärkeää B12-vitamiinia.

Vuonna 2007 julkaistussa tutkimuksessa kävi ilmi, että vegaaneilla oli muuta väestöä 30 prosenttia suurempi riski saada luunmurtumia, mikä johtui siitä, että he saivat muita vähemmän kalsiumia.

Vegaanista ruokavaliota noudattavilla lapsilla esiintyy tavallista vähemmän tulehduksen merkkiaineita, mutta heillä on muita heikompi luusto. Laktovegetaarista ruokavaliota noudattavilla lapsilla on muita korkeampi verensokeri ja korkeampi veren triglyseridipitoisuus.

Puutostilat
Suomalaisilla vegaaneilla on sekaruokaa syöviä merkitsevästi huonompi B12-vitamiini-, D-vitamiini- ja seleenitasapaino. Vegaaneille syntyy B12-vitamiinin ja foolihapon puutostila ilman korvaavien ravintolisien nauttimista. Ihminen on kehityshistoriansa aikana ollut sekaruokainen niin pitkään (1–2 miljoonaa vuotta), että ihmisen fysiologia on tottunut saamaan eläinkunnan tuotteista B12-vitamiinia eikä kykene tuottamaan sitä itse. B12-vitamiinia eli kobalamiinia tuottavat vain bakteerit, joita löytyy eläinten suolistosta ja maaperästä. Ihmisen paksusuolessa muodostuu B12-vitamiinia, mutta koska B12-vitamiini imeytyy ihmisen elimistöön ohutsuolessa, sitä on saatava ravinnosta.

Lisäksi puolet suomalaisista vegaaneista kärsii vaikeasta jodinpuutoksesta. Vegaaneilla on todettu myös alhaisia veren eikosapentaeenihappo-(EPA) ja dokosaheksaeenihappopitoisuuksia (DHA).

Laktovegetaarien kohdalla on havaittu, että heidän verensä sinkkipitoisuus laskee kolmen ensimmäisen kuukauden aikana, koska heidän sinkinsaantinsa vähenee kun he lopettavat lihan ja kalan nauttimisen. Tämän jälkeen veren sinkkipitoisuus palaa kuitenkin  ennalleen, koska elimistö on oppinut ilmeisesti poistamaan sitä aiempaa vähemmän.

Ympäristöystävällisyys 
Kasvisten ympäristövaikutukset riippuvat pitkälti siitä, miten ne on viljelty. Esimerkiksi avomaalla viljellyillä kasviksilla on pääsääntöisesti pieni hiilijalanjälki niiden ravintoarvoon nähden, mutta kylminä vuodenaikoina kasvihuoneessa viljellyillä taas suuri.

Ekologisen, hiili- ja vesijalanjäljen tutkimusten perusteella ympäristöystävällisintä ruokaa olisivat hedelmät, peruna ja vihannekset, sitten maito, leipä, pasta, riisi ja keksit, sitten munat, jogurtti, makeiset, palkokasvit ja kuivatut hedelmät, sitten sika, kana ja oliiviöljy, sitten juusto ja kala ja pahinta olisi naudanliha. Kaloista ekologisinta on kestävien kalakantojen käyttäminen, ellei niitä pyydetä ylisuurilla kalastuslaivastoilla. Viljeltyyn kalaan puolestaan liittyy jäteongelma. Oliiviöljyn vesijalanjälki on valtava, ja sen tuotanto muutenkin kuormittaa ympäristöä.

Vuonna 2005 Chicagon yliopistossa julkaistun tutkimuksen mukaan vegaaniruokavalioon siirtyminen tuottaisi Yhdysvaltojen keskimääräisellä 3 800 bruttokilokalorin päiväkulutuksella vuosittain henkeä kohti noin 1 500 kiloa vähemmän ilmastoa lämmittäviä päästöjä, mikä vähentäisi kuusi prosenttia Yhdysvaltojen kokonaispäästöjä. Keskivertosuomalaisen hiilijalanjälki on noin 10 000 kiloa  Keskivertosuomalainen kuluttaa noin 3 285 bruttokilokaloria päivässä. 

Vuonna 2021 julkaistun uusiseelantilaistutkimuksen mukaan lihan korvaaminen  palkokasvien, pähkinöiden, kananmunien ja maitotuotteiden yhdistelmällä (suhteessa 2:1:1:1) vähentää elintarvikkeiden kulutuksen aiheuttamia päästöjä 14 prosenttia silloin, ruoanlaiton aiheuttamia päästöjä ei huomioida. Kyseinen päästövähennys johtaisi siihen, että kuluttajan kokonaispäästöt vähenisivät neljä prosenttia. 

Cornellin yliopistossa vuonna 2007 julkaistun tutkimuksen mukaan maa-ala tuottaa New Yorkin leveysasteilla eniten ravintoa silloin, kun nautitaan kasvikunnan tuotteiden ohella maitotuotteita ja naudanlihaa yhteensä 63 grammaa päivässä henkeä kohti. Tämä johtuu siitä, että näin saadaan hyödynnettyä myös ne alueet, jotka kelpaavat ainoastaan rehuntuotantoon.

Dokumenttielokuvat 
Kasvisruokavalio terveellisyydestä ja ympäristönäkökulmista on tehty useita dokumenttielokuvia. Dean Ornish, T. Colin Campbell, John McDougall, Michael Klaper, Caldwell Esselstyn, Michael Greger, Joel Fuhrman, Neal Barnard, Alan Goldhamer, Garth Davis ja Joel Kahn ovat tunnetuimpia lääketieteen tohtoreita, jotka suosittelevat käsittelemättömistä kasviksista koostuvaa ruokavaliota (engl. whole-foods plant-based diet). Heidän mukaansa kyseisellä ruokavaliolla ja muilla terveellisillä elämäntapamuutoksilla, kuten tupakoimattomuus ja liikunta, voidaan ehkäistä ja jopa parantaa monet degeneratiiviset sairaudet, kuten sepelvaltimotauti.

Katso myös
 Elävä ravinto
 Luettelo tunnetuista kasvissyöjistä
 Veganismi

Lähteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla 

 Vegaaniliitto – suomalainen kasvissyöntiä edistävä järjestö
 Kasvissyönti voi yleistyä lihansyönnin kustannuksella (Väitös: Markus Vinnari) Web archive 2011
 Ravitsemustieteilijä suosittelee kasvisruokapäivää
 International Vegetarian Union 
 The green food choice may not be so green Web archive 2016 
 Hänninen, Kari: Tutkijat nimesivät ympäristöä tuhoavat kasvikset: salaatti suurin mörkö. Kauppalehti 25.12.2015. 

Seulonnan keskeiset artikkelit