Vittorio De Sica

Vittorio De Sica (7. heinäkuuta 1901 Sora, Italia – 13. marraskuuta 1974 Neuilly-sur-Seine, Pariisi, Ranska) oli italialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä, jonka tunnetuimpiin töihin ohjaajana kuuluvat Polkupyörävaras (1948), Kaksi naista (1960) ja Finzi Continin puutarha (1971).

Ura
De Sica syntyi köyhään perheeseen ja aloitti uransa toimistovirkailijana. Hän näytteli aluksi teattereissa ja vuodesta 1918 myös elokuvissa. Laajempaan suosioon De Sica nousi vuonna 1931 ensimmäisellä äänielokuvallaan La vecchia signora. Vuonna 1933 hän perusti oman teatteriryhmän vaimonsa Giuditta Rissonen ja Sergio Tofanon kanssa. Ryhmä esitti lähinnä kevyitä komedioita, mutta myös Pierre Beaumarchaisin näytelmiä. Ryhmä työskenteli ajan tunnettujen ohjaajien, kuten Luchino Viscontin, kanssa. 

Elokuvaohjaajaksi De Sica ryhtyi toisen maailmansodan aikana. Hänen ensimmäiset ohjauksensa olivat kevyitä viihde-elokuvia. Viides elokuva Lapset katsovat meihin vuodelta 1944 oli ensimmäinen, jossa hän käsitteli yhteiskunnallista ongelmaa. Elokuva oli hänen ensimmäinen yhteistyönsä käsikirjoittaja Cesare Zavattinin kanssa, ja seuraavat neljä elokuvaa – Sciuscià – viattomat (1946), Polkupyörävaras (1948), Milanon ihme (1950) ja  Umberto D. – elämän vanki (1952) – olivat heidän uransa pääteoksia. De Sicaa ja Zavattinia pidetään italialaisen sodanjälkeisen elokuvasuuntauksen neorealismin () kantavina voimina. Sittemmin De Sica kunnostautui myös komediaohjaajana sekä Gina Lollobrigidan ja Sophia Lorenin luotto-ohjaajana mutta ei enää yltänyt aikaisempien elokuviensa tasolle.

De Sican pääteos on vuonna 1948 valmistunut Ladri di biciclette (Polkupyörävaras), joka on analyysi sodanjälkeisestä Roomasta. Sen päähenkilö on jäänyt työttömäksi, ja hänellä on poika elätettävänä. Umberto D. taas on vanhuuden tragiikan kuvaus. Näissä neorealistisissa teoksissaan de Sica oli tinkimättömän rehellinen omalle näkemykselleen ja taiteellisille pyrkimyksilleen. Ne eivät kuitenkaan omana aikanaan olleet yleisömenestyksiä, ja ohjaaja joutui rahoittaman työskentelyään esimerkiksi esiintymällä 1950-luvulla toisten ohjaajien elokuvissa.

De Sica oli myös laulaja. Hän lauloi elokuvassa Gli uomini, che mascalzoni! (1932)  sävelmän ”Parlami d’amore Mariu”. Muita hänen laulujaan ovat ”Sono tre parole” (elokuvassa Un cattivo soggetto, 1933), ”Tu solamente tu”, ”Tu Che Mi Fai Piangere” (Questi ragazzi, 1937).

Palkinnot
De Sica sai vuonna 1957 Suomessa elokuvasta Umberto D. parhaan ulkomaisen ohjaajan Jussi-palkinnon.

Valikoitu filmografia 

 Gli uomini, che mascalzoni! (1932), näyttelijä
 Tempo massimo (1934), näyttelijä
 Il signor Max (1937), näyttelijä
 Rose scarlatte (1939), näyttelijä
 Grandi magazzini (1939), näyttelijä
 Maddalena, zero in condotta (1940)
 La peccatrice 1940, näyttelijä
 L’avventuriera del piano di sopra (1941), näyttelijä
 Teresa Venerdì (1941)
 Lapset katsovat meihin (I bambini ci guardano, 1944)
 Sciuscià – viattomat (Sciuscià, 1946)
 Polkupyörävaras (Ladri di biciclette, 1948)
 Milanon ihme (Miracolo a Milano, 1950)
 Umberto D. – elämän vanki (Umberto D., 1952)
 Leipää, rakkautta ja unelmia (Pane, amore e fantasia, 1953), näyttelijä
Kohtalokas laituri (Stazione Termini, 1953)
 Napolin kultaa (L’oro di Napoli, 1954)
 Monte Carlo-seikkailu (Montecarlo, 1957), näyttelijä
 Kaksi naista (La ciociara, 1960)
 Viimeinen tuomio (Il giudizio universale, 1961)
 Boccaccio ’70 (1962)
 Eilen, tänään, huomenna (Ieri, oggi, domani, 1963)
 Avioliitto italialaisittain (Matrimonio all’italiana, 1964)
 Ketun hännillä (Caccia alla volpe, 1966)
 Auringonkukkia (I girasoli, 1970)
 Finzi Continin puutarha (Il giardino dei Finzi-Contini, 1970)
 Una breve vacanza (1973) 
 Matka (Il viaggio, 1974)

Lähteet

Aiheesta muualla

 
 Vittorio De Sica Hannu Salmen elokuvablogissa

Italialaiset elokuvaohjaajat
Italialaiset näyttelijät
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1901 syntyneet
Vuonna 1974 kuolleet
Seulonnan keskeiset artikkelit