Suomen anarkistiliitto

Suomen anarkistiliitto (SAL, vuoteen 1992 Suomen anarkosyndikalistinen liitto) oli suomalaisten anarkistien 1980-luvun jälkipuoliskolla perustama yhteenliittymä, joka toimi aktiivisesti kymmenisen vuotta. SAL oli 1990-luvun vaihteessa osa Kansainvälistä työväenliittoa (IWA), vuodesta 1922 toiminutta anarkosyndikalistien yhteenliittymää. SAL oli ensimmäinen varsinainen valtakunnallinen anarkistijärjestö Suomessa.

Historia 
SAL perustettiin kahteen otteeseen, vuosina 1986 ja 1988, joidenkin tietojen mukaan myös 1987. Pienimuotoisena alkanut toiminta laajeni nopeasti 1990-luvun alussa Neuvostoliiton romahdettua, jolloin SAL sai vasemmistolaisen nuorison keskuudessa huomattavan aseman. SAL:n toimintaan kuului tuolloin kokousten lisäksi muun muassa julisteiden liisteröintiä, mielenosoitusten järjestämistä ja erilaisten kampanjoiden suunnittelua.

Jo vuonna 1994 keskinäiset kiistat lamauttivat järjestön kasvun. Riidat alkoivat poliisin pidätettyä SAL:n jäseniä "Ampukaa Esko Aho" -julistekampanjan jälkeen ja ne laajenivat koskemaan järjestäytymistapoja sekä erään jäsenen erottamista.

SAL:lle hyväksyttiin liitto-ohjelma talvella 1997–1998, mutta liiton toiminta oli tuolloin jo hiipumassa eikä ohjelmalla siten ehtinyt olla juurikaan vaikutusta käytäntöön. Viimeinen SAL:n maanlaajuinen kokoontuminen pidettiin syyskuussa 1997 Jyväskylässä, mutta esimerkiksi liiton lehti ilmestyi vielä 1999. Jäsenmaksuista kertyneitä varoja käytettiin muun muassa Tampereella pidetyn EU-huippukokouksen vastatapahtumien järjestämiseen syksyllä 1999.

Helsingissä ja Kuopiossa toimi 1990-luvun alussa osin SAL:n kanssa kilpaillut Anarkistinen maailma (AM), jossa eläinoikeuskysymykset saivat SALlia keskeisemmän aseman. AM:n keskeiset toimijat olivat sittemmin perustamassa Oikeutta eläimille (OE) -yhdistystä, johon siirtyi myös SAL:n aktiiveja. vuodesta 1992 lähtien SAL:n jäsenet olivat mukana perustamassa Antifa-ryhmiä ympäri Suomea. 1990-luvun loppupuolella, SAL:n toiminnan kuihtuessa, sen jäseniä siirtyi OE:n lisäksi muun muassa syndikalistiseen Solidaarisuuteen, Anarkofeministiliitto Peppiin, Mustaan Sateenkaareen, ja Ruokaa ei aseita -ryhmiin. Solidaarisuuden toimintaan osallistui 1990-luvun lopussa noin 70 henkilöä, joista suuri oli anarkisteja.

Organisaatio 
SAL:n toiminta perustui paikallisiin osastoihin eikä sillä ollut erillisiä keskuselimiä. Yhteiset päätökset tehtiin kahdesti vuodessa kokoontuneissa yleiskokouksissa, joissa kaikki jäsenet olivat äänivaltaisia. SAL:lla oli osastoja parhaimmillaan noin kymmenellä paikkakunnalla. Vuonna 1992 paikallisosasto oli Helsingissä, Tampereella, Oulussa ja Kemissä. Myöhemmin niitä perustettiin lisäksi ainakin Hämeenlinnaan, Jyväskylään, Järvenpäähän, Rovaniemelle, Tornioon ja Varkauteen.

SAL:n jäsenmäärä oli suurimmillaan vuonna 1992, jolloin noin 250 henkilöä maksoi liiton jäsenmaksun. Jo seuraavana vuonna maksaneiden määrä kuitenkin putosi kuuteenkymmeneen vakiintuen tämän jälkeen noin sataan, kunnes toiminta käytännössä lopahti 1990-luvun lopussa.

Tiedotus 
SAL:n tiedotuslehti oli kuukausittain ilmestynyt Vapaustaistelija, jolla tiedotettiin jäsenille muun muassa tulevista tapahtumista. Vapaustaistelijan viimeinen numero ilmestyi 1999.. SAL:n jäsenet olivat vahvasti mukana myös 1989 aloittaneen Kapinatyöläisen toimitustyössä. Kapinatyöläinen ei kuitenkaan ollut SAL:n lehti, ja se on jatkanut ilmestymistään SAL:n kuoltua vuonna 1999.

Vuonna 1996 SAL julkaisi suomeksi Rudolf Rockerin teoksen Anarkosyndikalismi – vapaa työväenliike vuodelta 1938. Rockeria kutsuttiin kirjan esipuheessa ”anarkosyndikalismin tärkeimmäksi teoreetikoksi”.

Lähteet

Aiheesta muualla 
Harvainvalta, sen seuraukset ja vaihtoehdot  (SAL:n lentolehtinen 1990-luvun lopulta)

Entiset suomalaiset poliittiset järjestöt
Anarkistiset järjestöt
Anarkistiset toimintaryhmät Suomessa