Fryyginen

Fryyginen merkitsi musiikin teoriassa alun perin erästä muinais­kreikkalaista sävellajia ja siihen liittyvää asteikkoa. Myöhemmin sana tuli tarkoittamaan siitä selvästi poikkeavaa keskiaikaista kirkkosävellajia sekä siihen liittyen nykyisin sellaista diatonista asteikkoa, joka esimerkiksi pianon valkoisilla koskettimilla ulottuu E:stä seuraavaan, oktaavia korkeampaan E:hen mutta joka voidaan myös transponoida muulle korkeudelle, jolloin C:stä alkavassa fryygisessä asteikossa D, E, A, H on alennettu Des-, Es-, As- ja B-säveliksi.

Kreikkalainen fryyginen sävellaji 

Fryyginen sävellaji (oikeastaan harmonia tai tonos) sai nimensä kreikkalaisten itäpuolella Vähässä-Aasiassa asuneiden fryygialaisten mukaan. Siinä oli oktaavissa kaksi tetrakordia eli neljän sävelen jaksoa, joita erotti toisistaan kokoaskel. Fryygisestä asteikosta oli kolme muotoa:
 enharmoninen muoto, jossa kummankin tetrakordin sisällä sävelten korkeuserot olivat suuri terssi ja kaksi neljäsosa-askelta ja yksi kokoaskel
 kromaattinen muoto, jossa kummankin tetrakordin sisällä sävelten korkeuserot olivat pieni terssi ja kaksi puoliaskelta
 diatoninen muoto, jossa kummankin tetrakordin sisällä sävelten korkeuserot kaksi kokoaskelta ja yksi puoliaskel.

Kreikkalaisessa musiikissa asteikot luettiin nykyisestä käytännöstä poiketen tavallisesti ylhäältä alaspäin. Diatonisessa muodossa asteikon sävelet olivat samat, jotka nykyisin saadaan soittamalla pianon valkoisilla koskettimilla D:stä alaspäin seuraavaan D:hen saakka, nykyisillä sävelnimillä siis: D C H A | G F E D,, mikä on käytännössä sama asteikko, joka nykyisin tunnetaan nimellä fryyginen. Diatonisessa muodossa asteikon sävelet olivat samat, jotka nykyisin saadaan soittamalla pianon valkoisilla koskettimilla D:stä alaspäin seuraavaan E:hen saakka, nykyisillä sävelnimillä siis: D C H A | G F E D. Kreikkalainen diatoninen fryyginen asteikko oli käytännössä sama kuin myöhempi keskiaikainen doorinen kirkkosävellaji ja nykyinen doorinen moodi.

Kreikkalaisen käsityksen mukaan kuhunkin sävellajiin liittyi erilainen eetos. Fryygistä sävellajia pidettiin ekstaattisena., ja se olikin saanut tämän nimensä sen vuoksi, koska Vähän-Aasian fryygialaisilla oli kreikkalaisten keskuudessa villin, vapaan ja "ekstaattisen" kansan maine. Platon olisi ihanne­valtiossaan sallinut vain fryygiseen sekä sielua vahvistavana pidettyyn dooriseen sävellajiin perustuvan musiikin.

Sekaannuttavasti jotkut teoreetikot kuten Kleonides nimittivät fryygiseksi myös yhtä kolmestatoista kromaattisesta transponointitasosta riippumatta siitä, mistä intervalleista asteikko muodostui.

Keskiaikainen ja nykyinen fryyginen moodi

Keskiaikainen fryyginen sävellaji 
Varhainen katolinen kirkko kehitti kahdeksan sävellajin järjestelmän, johon kuuluville sävellajeille keskiaikaiset musiikki­teoreetikot antoivat samoja nimiä, joita aikaisemmin oli käytetty antiikin kreikkalaisista harmonioista. Nimi fryyginen annettiin kolmannelle näistä kirkko­sävel­lajeista. Sen autenttinen muoto alkaa E:stä, joka on sävellajin päätössävel eli finalis, ja ulottuu oktaavia ylempänä olevaan E:hen. Sen jakaa kahtia sävel H, ja niinpä asteikon alussa on yhden puoliaskelen ja kolmen kokoaskelen muodostama pentakordi, lopussa yhden puoliaskelen ja kahden kokoaskelen muodostama tetrakordi:

 E F G A H + H C D E

Tämän sävellajin ambitus ulottui yhden sävelaskelen alemmaksi D:hen. Asteikon kuudetta sävel, C:tä, pidettiin usein päätössävelen jälkeen asteikon tärkeimpänä sävelenä (tuba), joskin 1400-luvulla Johannes Tinctoriksen mielestä sellaisena olisi ollut pidettävä asteikon neljättä säveltä, A:ta.

Yhdistämällä tetrakodrit ja asteikon alin sävel saadaan hypofryyginen sävellaji:
 G | A B C D | (D) E F G

Fryygiselle sävellajille on ominaista, että päätössävelen alapuolella on kokoaskel, yläpuolella puoliaskel. Tämän vuoksi, päinvastoin kuin sekä duurissa että harmonisessa mollissa, päätös­sävelen yläpuolella oleva sävel saa eräänlaisen johtosävelen luonteen. Tämä antaa fryygiselle sävel­lajille omalaatuisen "häilyvän" luonteen.

Myöhempinä aikoina fryyginen kirkko­sävellaji on usein käsitetty molliksi, jossa melodia tavan­omaisesta poiketen päättyy asteikon viidenteen säveleen, huippusäveleen eli dominanttiin. Täten e-fryyginen olisi itse asiassa a-molli, jossa asteikon päätössävel, finalis, johon sävelmät päättyvät, ei tonaalisessa mielessä olisikaan perus- vaan huippusävel. Vastaav­asti hypofryyginen, eräissä tapauksissa autenttinen fryyginenkin kirkko­sävellaji olisi d-molli, jossa sävelmä päättyy teräsäveleen eli asteikon toiseen säveleen ja jossa asteikon kuudes sävel, B, on tavallisimmin korotettu H:ksi. Tulkintaa on perusteltu sillä, että melodian keskellä olevan säkeen päättyminen asteikon toiseen tai viidenteen säveleen on uudemmassakin musiikissa aivan yleistä, mutta keskiaikaiset kirkko­sävelmät olisi erityisen vaikutelman aikaan­saamiseksi usein tarkoituksella lopetettu näihin, ikään kuin kesken, jotta kuulija jäisi odottamaan jatkoa.

Nykyinen fryyginen moodi 

Nykyaikaisessa länsimaisessa musiikissa fryyginen moodi on sukua luonnolliselle mollille, joka tunnetaan myös aiolisena moodina. Fryyginen asteikko eroaa aiolisesta vain siinä, että sen toinen sävel on aioliseen verrattuna puoliaskelen verran alennettu. Seuraava kaavio esittää E:stä alkavaa fryygistä asteikkoa, e-fryygistä. Siihen on merkitty tonaaliset asteet, jotka osoittavat, miten duuri ja luonnollinen molli voidaan muuntaa fryygiseksi moodiksi:
 E-fryyginen
 Moodi: E  F  G  A  H  C  D  E
 Duuri: 1 2 3  4  5 6 7  1
 Molli: 1 2  3  4  5  6  7  1

Fryygisessä moodissa on siis perussävelen lisäksi pieni sekunti, pieni terssi, puhdas kvartti, puhdas kvintti, pieni seksti ja pieni septimi. Koko- ja puoliaskelet vuorottelevat seuraavasti: puoliaskel – kokoaskel – kokoaskel – kokoaskel – puoliaskel – kokoaskel – kokoaskel.

Sekaannusta saattaa aiheuttaa se, että nykyinen fryyginen moodi muistuttaa lähinnä muinais­kreikkalaista doorista harmoniaa sen diatonisessa muodossa. Sen sijaan muinais­kreikkalainen fryyginen harmonia muistuttaa nykyistä doorista moodia.

Fryygisen moodin käyttötapoja

Fryyginen dominanttiasteikko 
Fryyginen dominanttiasteikko saadaan korottamalla fryygisen asteikon kolmas sävel:
 E-fryyginen dominanttiasteikko
 Moodi: E  F Gis A  H  C  D  E
 Duuri: 1 2  3  4  5 6  7 1
 Molli: 1 2 3  4  5  6  7  1

Fryygistä dominanttiasteikkoa sanotaan myös 'espanjalaiseksi mustalaisasteikoksi, koska se muistuttaa flamencomusiikissa esiintyviä asteikkoja. Flamencomusiikki käyttää fryygistä asteikkoa sekä arabialaisen maqām Ḥijāzī -asteikon muunnelmaa, joka muistuttaa fryygistä dominanttiasteikkoa mutta jossa asteikon kuudes sävel on korotettu. Siinä esiintyy myös kaksimoodinen yhdistelmä, jossa asteikon toinen ja kolmas sävel esiintyvät vaihdellen toisinaan fryygisen asteikon mukaisesti alennettuina, toisinaan duuriasteikon mukaisina.

Fryyginen moodi jazzissa 
Nykyaikaisessa jazzissa fryygistä moodia käytetään soinnuissa, erityisesti vaillinaisessa soinnussa sus4(9), jota toisinaan sanotaan fryygiseksi suspendoiduksi soinnuksi. E-fryygisessä moodissa saattaa esiintyä esimerkiksi sointu E-A-H-D-F.

Fryyginen lopuke ja napolilainen sekstisointu 
Fryygisen kirkkosävellajin mukaan on saanut nimensä myös fryyginen lopuke, joka on tavallinen barokki­musiikissa, varsinkin Corellin, Händelin ja Bachin teoksissa. Se päättyy mollin dominanttisointuun, jota edeltää asteikon neljännen tai kuudennen asteen sointu ensimmäisenä käännöksenä. Esimerkiksi a-mollissa esiintyy tällöin ensin sointu a-c-f tai f-a-d ja sen jälkeen dominanttisointu gis-h-e.

Fryygiselle sävellajille sukua on myös napolilainen sekstisointu, jossa molliasteikon toinen sävel esiintyy alennettuna.

Tunnettuja fryygisiä sävellyksiä

Antiikin aikaisia 
 Limeniuksen vuonna 128 eaa. säveltämä ensimmäinen delfoilainen hymni; sävelmässä vuorottelevat fryyginen ja hyperfryyginen tonos moninen muunnelmineen
 Seikilos-hymni

Keskiaikaisia ja renessanssiaikaisia 
 roomalainen muunnelma requiemin introituksesta "Rogamus te" on autenttisessa fryygisessä sävellajissa.
 Seuraavat Josquinin sävelmät:
 neliosainen sovitus teoksesta Mille Regretz
 Missa Pange Lingua
 kuusiosainen motetti Praeter Rerum Seriem
 Orlando di Lasson motetti In me transierunt
 Giovanni Pierluigi da Palestrinan motetti Congratulamini mihi
 Cipriano de Roren 7.osainen Missa Praeter Rerum Seriem
 Seuraavissa nykyisen suomalaisen virsikirjan virsissä on vanha fryyginen sävelmä:
 Nro 187, Armahda, Herra Jumala, saksalainen sävelmä 1500-luvulta (sävelmä esiintyy myös Mozartin oopperassa Taikahuilu)
 Nro 322, Ajalla autuaalla me, saksalainen sävelmä viimeistään 1500-luvulta, mahdollisesti keskiajalta

Barokkimusiikissa 
 Johann Sebastian Bach käytti joissakin kantaateissaan alkuperäisiä fryygisiä koraalisävelmiä. Esimerkiksi Lutherin Aus tiefer Not schrei ich zu dir esiintyy samannimisessä Bachin kantaatissa (BWV 38), ja Matthaeus Greiterin sävelmä Es woll uns Gott genädig sein kahdesti kantaatissa Die Himmel erzählen die Ehre Gottes (BWV 76)
 Heinrich Schützin Johannes-passio (1666)
 Dietrich Buxtehuden preludi a-molli BuxWV 152 (jota BuxWV-luettelossa nimitetään "fryygiseksi")

Romanttisessa musiikissa 
 Seuraavat Anton Brucknerin sävellykset
 Ave Regina coelorum (1885–88)
Pange lingua (toinen versio, 1868), WAB 33
 Sinfonia nro 3, eräät osuudet kolmannessa (scherzo) ja neljännessä osassa.
 Sinfonia nro 4 (kolmas versio, 1880), finaali
 Sinfonia nro 6, toinen, kolmas (scherzo) ja neljäs osa
 Sinfonia nro 7, ensimmäinen osa
 Sinfonia nro 8, ensimmäinen ja neljäs osa
 Tota pulchra es Maria (1878)
 'Vexilla regis' (1892)
Ralph Vaughan Williamsin Fantasia Thomas Tallisin teemasta, joka perustuu Thomas Tallisin 2. psalmille laatimaan sävelmään vuodelta 1567.

Nykyaikaisia 
 John Coolidge Adams: Phrygian Gates
 Samuel Barber:
 Adagio for Strings, op. 11
 ”I Hear an Army”, from Three Songs, op. 10
 Philip Glass, loppuaaria oopperassa Satyagraha

Populaarimusiikissa 
 Howard Shoren säveltämä "prologi" elokuvassa Taru sormusten herrasta: Sormuksen ritarit

Jazz-sävellyksiä 
 Gil Evans: Soleaby Gil Evans

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuutta 
 
 

Kirkkosävellajit