Buddy Guy

Buddy Guy (oik. George Guy, s. 30. heinäkuuta 1936 Louisianan Lettsworthissa) on yhdysvaltalainen blues-kitaristi ja laulaja.

Elämä ja ura

Uran alku 
Guy kasvoi Lousianassa. Hän oppi kitaristiksi nuorella iällä ja esiintyi eri yhtyeiden kanssa 1950-luvun alusta alkaen. Guy matkusti Chicagoon vuonna 1957, jossa hän tutustui kaupungin kuuluisiin blues-muusikoihin. Nämä esittelivät Guyn Cobra Record -levy-yhtiön johtajalle, Eli Toscanolle. Cobra Recordsille Guy levytti 1958 kaksi Willie Dixonin tuottamaa singleä. Kitaristi Otis Rushin avulla Guy pääsi Chess-yhtiön riveihin. Ensimmäiset Chess-singlensä Guy julkaisi vuonna 1960. Nämä olivat ”First Time I Met the Blues” sekä ”Broken Hearted Blues”. 

Siinä missä Cobra-singleillä Guy on vielä selvästi velkaa esikuvilleen, oli Guy nyt löytänyt oman persoonallisen tyylinsä, johon kuuluu terävä kitarointi ja voimakkaasti eläytyvä vokaalityöskentely. Live-artistina Guy sai huomiota riehakkaalla lavaesiintymisellään. Tähän hän oli saanut mallia idoliltaan Guitar Slimiltä. Guyn itsensä on puolestaan arveltu tehneen vaikutuksen esimerkiksi Jimi Hendrixiin. Jo uran alkuvaiheessa myös brittiläiset blueskitaristit kiinnittivät häneen huomiota.

1960- ja 1970-luku 
Usein on esitetty näkemyksiä, että yhtiöpomo Leonard Chess ei antanut Guyn muuttaa tyyliään rockmaisempaan suuntaan, kuten hän olisi halunnut. Joka tapauksessa vuosien 1960–1967 levytykset Chessille muodostavat Guyn tuotannon selkärangan. Tuona ajanjaksona julkaistuihin singleihin kuuluvat esimerkiksi ”Ten Years Ago”, ”Stone Crazy”, ”My Time After Awhile”, ”Leave My Girl Alone” sekä ”No Lie”. Guylle etsittiin blueskitaristin lisäksi toisenlaista roolia, ja sen takia muutama Chess-singleistä on tyyliltään instrumentaali-jazzia tai mahtipontista soulia. Guy työskenteli Chessillä myös sessiomuusikkona, joka soitti Muddy Watersin, Howlin' Wolfin, Little Walterin, Sonny Boy Williamsonin ja Koko Taylorin 1960-luvun levytyksillä. Guy oli myös kitaristina Junior Wellsin kuuluisalla Hoodoo Man Blues (1965) -levyllä, joka oli Delmark-yhtiön julkaisema. Chess-sopimuksensa takia hän käytti salanimeä "Friendly Chap".

Jätettyään Chessin vuonna 1967, Guy siirtyi Vanguard-yhtiön leipiin. Vanguardille Guy levytti esimerkiksi albumit A Man and the Blues sekä Hold That Plane!. Yhteistyö Junior Wellsin kanssa jatkui. He levyttivät kolme albumia vuosina 1969–1972 ja esiintyivät yhdessä pitkin 1970-lukua. Vuodelta 1974 on peräisin heidän live-taltiontinsa, Drinkin' TNT 'n' Smokin' Dynamite.

Takaisintulo 
1980-luvulla Guyn ura oli laskussa eikä omia levyjäkään juuri tehty, mutta vuonna 1991 hän julkaisi Silverstonelle paljon huomiota saaneen albumin Damn Right, I've Got the Blues. Tämän ja sitä seuranneen levyn jälkeen Guy alkoi saada lisää yleisöä ja esiintyi esimerkiksi television talkshow-ohjelmissa. Näin hän onnistui nousemaan muiden blues-kitaristien ihaileman, mutta suuren yleisön unohtaman muusikon asemastaan. Nykyään Guytä luonnehditaan Chicagon valtiaaksi, ja hänellä on kaupungissa myös bluesbaari, josta hänet voi usein löytää istuskelemasta. Monista 1990- ja 2000- luvun levytyksistä poikkeuksellisia ovat olleet akustiset Sweet Tea (2001) ja Blues Singer (2003). 

Guy on nykyään erittäin arvostettu artisti, esimerkiksi Eric Clapton on sanonut pitävänsä häntä suurimpana elossa olevana kitaristina. Stevie Ray Vaughan puolestaan on tehnyt cover-versiot lukuisista Guyn kappaleista (kuten "Leave My Girl Alone", "Let Me Love You Baby" ja "Mary Had a Little Lamb").

Hän on myös esiintynyt Rolling Stonesin elokuvassa Shine A Light.

Buddy Guy Suomessa 
Buddy Guy on esiintynyt Suomessa useita kertoja, muun muassa 2.9.1970 Helsingin Olympiastadionilla Rolling Stonesien lämmittelijänä Junior Wells Bandin kanssa.

Diskografia 
 1965 Hoodoo Man Blues – Delmark (w/ Junior Wells band)
 1966 Chicago/The Blues/Today! vol. 1 – Vanguard (w/ Junior Wells band)
 1967 I Left My Blues in San Francisco – Chess
 1968 A Man and the Blues – Vanguard
 1968 This Is Buddy Guy (live) – Vanguard
 1970 Buddy and the Juniors – MCA (w/ Junior Mance & Junior Wells)
 1972 Play The Blues - Rhino
 1974 I Was Walking Through the Woods – Chess (rec. 1960–64)
 1977 Live at Montreux – Evidence (w/ Junior Wells)
 1981 Stone Crazy – Alligator
 1982 Drinkin' TNT 'n' Smokin' Dynamite (live) – Blind Pig (rec. 1974 Montreax Jazz Fest.)
 1983 Buddy Guy – Chess
 1991 Alone and Acoustic – Alligator (rec. 1981 w/ Junior Wells)
 1991 Damn Right, I've Got the Blues – Silvertone/BMG
 1991 Buddy's Baddest: The Best of Buddy Guy – Silvertone
 1992 The Very Best of Buddy Guy – Rhino/WEA
 1992 The Complete Chess Studio Recordings – Chess (2 CD, 1960–67)
 1993 Feels Like Rain – Silvertone
 1994 Slippin' In – Silvertone
 1996 Live: The Real Deal – Silvertone
 1997 Buddy's Blues – Chess "Chess Masters"
 1998 As Good As It Gets – Vanguard
 1998 Heavy Love – Silvertone
 1998 Last Time Around - Live at Legends – Jive
 2001 Sweet Tea – Silvertone
 2003 Blues Singer – Silvertone
 2003 Chicago Blues Festival 1964 (live) – Stardust
 2005 Bring 'Em In – Jive
 2006 Can't Quit The Blues:Box Set – Silvertone/Legacy Recordings
 2006 Live: The Real Deal - Sony (w/ G.E. Smith & Saturday Night Live Band)
 2008 Skin Deep - Zomba
 2010 Living Proof
 2013 Rhythm & Blues
 2015 Born to Play Guitar
 2018 The Blues Is Alive and Well

Lähteet

Aiheesta muualla 

 All Music Guide biography
 Quinn Sullivan 

Yhdysvaltalaiset kitaristit
Yhdysvaltalaiset laulajat
Yhdysvaltalaiset bluesmuusikot
Grammy-palkinnon saajat
Rock and Roll Hall of Fame
Vuonna 1936 syntyneet
Elävät henkilöt