Geomorfologia

Geomorfologia on maantieteen ja luonnonmaantieteen osa-alue, joka tutkii maanpinnan muotoja ja maaperän rakennetta. Geomorfologian päällimmäinen tarkoitus on selvittää, miksi maaperä näyttää siltä kuin se näyttää. Termi tulee kreikan kielen sanoista ge ("maa") ja morfe ("muoto") ja logos ("oppi").

Maaperän rakenne 
Maaperän rakenteeseen vaikuttaa maalaji. Osa maalajeista on kivennäismaalajeja, osa orgaanisia ja osa kemiallisesti muodostuneita sedimenttejä. 

Lajittuneet sedimentit, jotka sisältävät enimmäkseen yhden kokoluokan rakeita, ovat usein kerrostuneita. Sedimentin kerrostuminen voi johtua myös vuoden aikojen vaihtelusta sedimentin muodostuessa ja tällöin puhutaan lustorakenteesta. Kerrostumaton sedimentti on homogeenista tai massiivista. Osa sedimenteistä sisältävät
orgaanista ainesta. Tällaiset sedimentit jaetaan limnisiin (esim. muta, kalkkilieju ja ruokoturve), telmaattisiin ja terrestrisiin. Telmaattisia sedimenttejä syntyy
kuivilla alueilla. Terrestrisiä maalajeja ovat kuivalla maalla syntyneet maalajit.

Orgaanisia maalajeja ovat turve, multa ja lieju. Turpeet voidaan jakaa pääasiallisesti kahteen ryhmään niiden eniten sisältämän kasvijätteen mukaan: rahka- ja saravaltaisiin. Liejua syntyy vesialueiden pohjissa.

Maaperän muotoutumiseen vaikuttavat tekijät 
Maaperän muotoutumiseen vaikuttavia tekijöitä ovat rapautuminen, massaliikunnot sekä veden ja tuulen vaikutus sekä mannerliikunnot eli tektoniikka.

Rapautuminen 
Rapautuminen voi tapahtua fysikaalisesti tai kemiallisesti. Fysikaalisessa rapautumisessa kiviaines hajoaa mekaanisesti. Kemiallinen rapautuminen tapahtuu esimerkiksi veden kuljettamien aineiden välityksellä, jolloin kiviaines hajoaa ja muodostuu uusiksi mineraaleiksi.

Rapautunut maa-aines muodostaa maassa kerroksia ja tätä sanotaan maannostumiseksi. Maannostyyppejä ovat muun muassa havumetsävyöhykkeen podsolimaannos, ikirouta-alueen tundramaannos ja tropiikin lateriitti.

Massaliikunnot 
Massaliikuntoja tapahtuu painovoiman vaikutuksesta alueilla, joissa maa on kalteva. Nopeat massaliikonnot aiheuttavat maanvyörymiä. Niitä tapahtui paljon aivan jääkauden jälkeen. Hitaat massaliikunnot aiheuttavat vuotomaailmiötä ja muodostavat kuvomaata. Vuotomaailmiötä tapahtuu etenkin paikoilla, joissa ei ole kasveja ja oloissa, joissa lämpötila vaihtelee paljolti ja nopeasti.

Vesi 
Virtaava tai tulviva vesi kuljettaa  maa-ainesta, joka joskus muodostaa kerrostumia. Näitä ovat jokisuihin muodostuneet deltat. Joet muokkaavat ympäristöä myös kiemurtamalla ja muodostamalla suuria mutkia, joita kutsutaan meandereiksi. Joskus meanderit kuroutuvat irti joesta, jolloin syntyy makkarajärviksi kutsuttuja järviä.
Myös aaltoileva vesi muokkaa rannikkoa. Aallokon aihettamaa eroosiota tapahtuu niemissä ja luodoissa. Lahdissa puolestaan tapahtuu maa-aineksen kasaantumista.

Tuuli 
Tuuli kuljettaa mukanaan hiekkaa, jolloin puhutaan lentohiekasta. Suurimmat lentohiekka-alueet ovat kuumat aavikot. Lentohiekka-alueita on myös periglasiaalialueilla,
joissa ei ole maata sitovaa kasvillisuutta. Lentohiekka kasautuu usein suuriksi kasoiksi, dyyneiksi, mutta se voi kasautua myös ohuiksi lössimäisiksi kerrostumiksi.
Tällainen kerrostuma on erittäin hyvä kasvualusta viljelyyn.

Moreeni 
Viimeisimmän jääkauden jälkeen jäätikön kuljettamasta aineksesta on muodostunut moreenimaata, kuten drumliineja, Rogen-moreenia, De Geer -moreenia ja kumpumoreenia.

Mannerliikunnot 
Kun kaksi mannerlaattaa törmää toisiinsa, syntyy poimuvuoristo. Tästä on hyvä esimerkki Himalajan vuoristo. Mantereet voivat liikkua myös toisiinsa nähden sivuittain, jolloin tapahtuu maanjäristyksiä.

Katso myös 
 Geologinen muodostuma
 Allas (geomorfologia)
 Jänne (geomorfologia)
 Geodiversiteetti

Lähteet 
 Tulivuorista jääkausiin, Kalle Taipale, Matti Saarnisto, Wsoy 1991, Isbn 951-0-16-048-2

Viitteet

Aiheesta muualla 

Seulonnan keskeiset artikkelit