Matti Wuori

Matti Ossian Wuori (15. heinäkuuta 1945, Helsinki, Suomi – 15. lokakuuta 2005 Kirkkonummi, Suomi) oli suomalainen asianajaja, joka tunnettiin etenkin ihmisoikeus- ja ympäristökysymyksiin liittyvistä tapauksista. Hän oli yksi Suomen tunnetuimpia ja arvostetuimpia juristeja. Asianajajan työn ohella Wuori toimi muun muassa vihreiden sitoutumattomana edustajana Euroopan parlamentissa, Greenpeacen Suomen ja kansainvälisen osastojen puheenjohtajana sekä Etelä-Afrikan totuus- ja sovintokomission neuvonantajana.

Elämä ja ura

Varhainen elämä 
Matti Wuoren vanhemmat olivat Toini Anastasia Wuori ja Ossi Valdemar Wuori, joka kuoli vuonna 1949 poikansa ollessa nelivuotias. Eero A. Wuori oli hänen setänsä. Wuorella oli myös vanhempi veli Seppo Wuori, joka muutti nuorena Ruotsiin, jossa hän opiskeli oikeustiedettä ja toimi Ruotsin poliisissa, edeten aina poliisihallituksen ylijohtajaksi.

Wuori opiskeli Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa, josta hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1964, ja vietti myös vuoden vaihto-opiskelijana Yhdysvalloissa. Hän opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1979 valmistumisen viivästyttyä 12 vuodella. Opiskeluaikanaan Wuori toimi ylioppilaskunnan hallituksessa yleisvaliokunnan puheenjohtajana vuonna 1968 ja solmi suhteita 1960-luvun opiskelijaradikaaleihin.

Wuori suoritti vuosina 1969–1970 varusmiespalveluksen, josta hän kotiutui alikersanttina jouduttuaan poistetuksi reserviupseerikurssilta sopimattoman käytöksen johdosta, ja osallistui Varusmiesliiton perustamiseen vuonna 1970.

Asianajajaura 
Wuori aloitti oikeusavustajan uransa Erhard Gallen toimistossa Keravalla vuonna 1967, mutta ryhtyi pian hoitamaan juttuja omissa nimissään. Wuori toimi useissa suurta julkisuutta saaneissa jutuissa. Hän edusti muun muassa kuvataitelija Harro Koskista Sikamessias-oikeudenkäynnissä, yllytysoikeudenkäynneissä syytettyjä, Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin vuoden 1970 valtiovierailua vastustaneita mielenosoittajia, Mikkelin panttivankidraamassa kuolleen panttivangin omaisia, yhtä Jumalan teatterin esiintyjistä, Kessin hakkuita vuonna 1991 vastustaneita mielenosoittajia ja tasavallan presidentin neuvonantajaa Martti Mannista Irak-skandaalissa. Asianajajana Wuori ei pyrkinyt pelkästään puolustamaan päämiestensä etuja vaan myös vaikuttamaan oikeudenkäyntien kautta julkiseen keskusteluun. Wuorelle olivat läheisiä varsinkin perus- ja ihmisoikeudet sekä ympäristönsuojelu, ja hän oli ensimmäisiä ihmisoikeudet vakavasti ottaneita asianajajia Suomessa.

Muu yhteiskunnallinen toiminta 
Wuori valittiin vuonna 1999 vihreiden listoilta noin 27 000 äänellä Euroopan parlamenttiin, jossa hän toimi ulkoasioita, ihmisoikeuksia sekä yhteistä turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaa käsittelevän valiokunnan jäsenenä ja laati vuonna 2001 mietinnön Ihmisoikeudet maailmassa vuonna 2001 ja Euroopan unionin ihmisoikeuspolitiikka. Häntä ei valittu uudelleen vuonna 2004.

Vuonna 1994 Wuori johti puhetta YK:n yleiskokouksen maailman kehitystä käsittelevässä erityiskokouksessa. Hän osallistui ainoana ulkopuolisena Etelä-Afrikan totuus- ja sovintokomissioon Suomen ulkoasiainministeriön nimitettyä hänet vuonna 1996 avustamaan komissiota asiantuntijana.

Wuori osallistui aktiivisesti Greenpeacen toimintaan avustettuaan järjestöä ensi kertaa vuonna 1988 Suomen kautta tapahtuneen valaanlihan salakuljetukseen puuttuneen iskun yhteydessä. Hän oli perustamassa Greenpeacen Suomen osastoa vuonna 1989, jonka puheenjohtajana hän toimi sen lakkauttamiseen asti vuonna 1998, ja toimi Greenpeacen kansainvälisen osaston puheenjohtajana vuosina 1991–1993. Wuori toimi Ihmisoikeusjuristit ry:n puheenjohtajana vuodesta 1995 kuolemaansa asti sekä Asianajajaliiton oikeussuojavaliokunnassa ja oikeuspoliittisessa valiokunnassa. Hän toimi myös useissa muissa kansalaisjärjestöissä, kuten Kamarimusiikkiyhdistys Avanti!:ssa ja kehitysmaiden lasten oloista huolehtivassa Plan Suomi -säätiössä.

Wuori osallistui näkyvästi julkiseen keskusteluun ja kirjoitti lukuisia kolumneja sekä kaksi teosta, Titanicin kansituolit (1993), joka palkittiin Koskenkorva-palkinnolla, ja Faustin uni (1995), joka oli Tieto-Finlandia-palkinnon ehdokas. Varsinkin jälkimmäisessä teoksessa Wuori käsitteli kriittisesti suomalaisen yhteiskunnan ja koko maailman tilaa. Hänen kriitikinsä kohteena oli etenkin suomalainen valtiousko, ja hän korosti valtion sijasta kansalaisyhteiskunnan merkitystä. Hän myös puolusti kansalaistottelemattomuutta ja sananvapautta.

Wuorella oli pienet cameoroolit Aki Kaurismäen elokuvassa Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Ville Mäkelän elokuvassa Lain ulkopuolella (1987) sekä Sakari Rimmisen elokuvassa Pilvilinna (1970) ja Pekka Mandartin elokuvassa Going to Kansas City (1998).

Yksityiselämä 
Wuori ei koskaan mennyt naimisiin.

Wuori oli lapsuudestaan lähtien ahkera lukemaan ja esimerkiksi kertoi lukeneensa kaikki René Descartesin pääteokset 16-vuotiaana. Hän osasi ainakin suomea, ruotsia, saksaa, englantia ja ranskaa, ja väitti puhuvansa kaikkiaan 13 eri kieltä. Hänet tunnettiin myös huolitellusta pukeutumisesta ja omistamiensa solmioiden suuresta määrästä.

Wuori kärsi alkoholin ongelmakäytöstä nuoruudestaan 1980-luvun puoliväliin asti, ja hän joutui kahdesti sairaalaan maksan verenvuodon johdosta ja sairastui suusyöpään vuonna 1984. Wuori lopulta kuoli syövän johdosta vuonna 2005, ja hänen tuhkansa siroteltiin mereen Harmajan edustalle.

Teokset

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla 
 Helsingin Sanomat: Muistokirjoitus. 18.10.2005.
 Tommy Lindgren: Vain yksi Wuori . Voima 10/2005.
 Johan Lahdenperä: Maailman viha ja kiihko. Helsingin Sanomat 26.11.2005.
 Katri Tanni: Individualismin puolustuspuheita. Agricola 11.11.2005.
 

Greenpeacen aktivistit
Vihreän liiton europarlamentaarikot
Vihreän liiton poliitikot
Suomalaiset asianajajat
Suomalaiset kansalaisaktivistit
Vuonna 1945 syntyneet
Vuonna 2005 kuolleet