Pekka Haavisto

Pekka Olavi Haavisto (s. 23. maaliskuuta 1958 Helsinki) on suomalainen poliitikko, joka oli Suomen ulkoministeri vuosina 2019–2023, Vihreän liiton kansanedustaja ja entinen puheenjohtaja. Haavisto on toiminut kansanedustajana vuosina 1987–1995 ja uudelleen vuodesta 2007. Hän oli ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen I hallituksessa 1995–1999, kehitysministeri Kataisen ja Stubbin hallituksissa 2013–2014 sekä  ulkoministeri Rinteen ja Marinin hallituksissa 2019–2023.

Haavisto oli Vihreän liiton ehdokkaana Suomen presidentinvaaleissa 2012, jolloin hän oli Sauli Niinistön vastaehdokkaana toisella kierroksella, sekä uudestaan vuonna 2018, jolloin hän sai jälleen ehdokkaista toiseksi eniten ääniä, mutta Niinistö valittiin jo ensimmäisellä kierroksella. Haavisto on Suomen presidentinvaaleissa 2024 valitsijayhdistyksen ehdokkaana.

Haavisto oli vihreiden puheenjohtaja vuosina 1993–1995. Vuosina 2000–2006 Haavisto toimi Euroopan vihreän puolueen puheenjohtajana. Hän johti vihreiden eduskuntaryhmää vuosina 1987–1988, 1993 ja 2011–2013. Lokakuussa 2016 Haavisto nimitettiin Euroopan rauhaninstituutin puheenjohtajaksi. Marraskuussa 2018 hänet valittiin jälleen vihreiden puheenjohtajaksi johtamaan puolue 2019 eduskuntavaaleihin. Lisäksi Haavisto on toiminut erilaisissa kansainvälisissä asiantuntijatehtävissä.

Tausta 
Haaviston isä oli Munkkivuoren yhteiskoulun rehtori Jouko Haavisto. Haaviston äiti Anja Haavisto työskenteli saman koulun kemian opettajana.

Pekka Haavisto kirjoitti ylioppilaaksi Munkkivuoren yhteiskoulusta 1976 ja aloitti sen jälkeen valtiotieteiden opinnot Helsingin yliopistossa. Opinnot jäivät kuitenkin kesken vajaan vuoden jälkeen. Myöhemmin Haavisto suoritti vielä erinäisiä yleisopintoja. Haavisto suoritti siviilipalveluksensa 1985 Tampereen yliopistollisessa sairaalassa.

Koijärvi-liikkeessä toiminut Haavisto oli vuosina 1976-1978 Köynnös-lehden päätoimittaja, 1979–1982 Komposti-lehden päätoimittaja, 1982–1987 Suomi-lehden päätoimittaja ja vuonna 1983 Vihreän Langan ja Hälläpyörän päätoimittaja.

Toimiessaan Köynnös-lehdessä Haavisto kirjoitti erilaisista yhteiskunnallisista ja ekologisista aiheista mukaan lukien  kylmän sodan aikaista itsesensuuria sekä asevoimien merkitystä ja puolustusvoimia.

Politiikka 
Haavisto oli Vihreiden eduskuntaryhmän ensimmäinen ryhmäsihteeri 1983. Ensimmäisissä eduskuntavaaleissaan vuonna 1987 esiintyminen Yleisradion suuressa vaalikeskustelussa nosti Pekka Haaviston eduskuntaan. Hän sai ennen vaalikeskustelua päättyneessä ennakkoäänestyksessä toista sataa ääntä, mutta varsinaisena äänestyspäivänä 7 891 ääntä. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1988–1992 ja 2005–2008.

Haavisto putosi eduskunnasta vuoden 1995 vaaleissa. Hänestä tuli kuitenkin ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen ensimmäiseen hallitukseen vuosiksi 1995–1999, mikä teki hänestä maailman toisen ja Suomen ja Länsi-Euroopan ensimmäisen vihreän ministerin. Haavisto pyrki eduskuntaan vuoden 1999 vaaleissa, mutta jäi varaedustajaksi Anni Sinnemäen tullessa valituksi.

Vuoden 2007 vaaleissa Haavisto palasi eduskuntaan noin 5 400 äänellä. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa hän sai 7 470 ääntä. Hän jatkoi eduskunnassa vuoden 2015 vaalien jälkeen keräten Vihreiden suurimman äänisaaliin valtakunnallisesti – 14 204 ääntä. Haavisto oli myös vaalien kahdeksanneksi eniten ääniä kerännyt ehdokas.

Marraskuussa 2018 Haavisto valittiin uudestaan Vihreän liiton puheenjohtajaksi. Hän asettui ehdolle vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja uusi kansanedustajapaikkansa 20 163 äänellä. Haaviston äänisaalis oli koko maan ehdokkaista neljänneksi suurin. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Haavisto sai 8 036 ääntä.

Haavisto on eduskunnan työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan varapuheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on ollut jäsen myös ulkoasiainvaliokunnassa (1991–1994, 2007–2013 ja 2014–), puolustusvaliokunnassa (2007–2013 ja 2015), suuressa valiokunnassa (2007–2008 ja 2011), lakivaliokunnassa (1991–1992) ja sivistysvaliokunnassa (1987–1990).

Toiminta kansainvälisissä tehtävissä 

Pudottuaan eduskunnasta Haavisto toimi YK:n tehtävissä. Hän vastasi YK:n köyhdytettyä uraania koskevista kenttätutkimuksista Kosovossa, Montenegrossa, Serbiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa. Vuosina 2000–2006 Haavisto johti YK:n ympäristöohjelma UNEP:n tutkimuksia eri konfliktien ympäristövaikutuksista. UNEP:n edustajana Haavisto oli muun muassa selvittämässä Romaniassa Baia Maren kaivosonnettomuutta. Hän toimi myös Afganistanissa, Palestiinassa, Irakissa ja Liberiassa. Haavisto osallistui Euroopan unionin Sudanin erityisedustajana neuvotteluihin Darfurin rauhansopimuksen solmimisesta 2005–2007. Vuonna 2007 hän toimi myös YK:n erityisasiantuntijana Darfurin kriisissä. Haavisto on ottanut osaa neuvotteluihin vielä EU-erityisedustajan työn jälkeenkin. Haavisto on toiminut myös ulkoministerin erityisedustajana Afrikan kriiseissä, erikoisalueenaan Sudanin ja Somalian konfliktit.

Haavisto on ollut vierailevana tutkijana Ulkopoliittisessa instituutissa erityisalueenaan Venäjään liittyvät kysymykset ja uudet turvallisuusuhat sekä vierailevana luennoitsijana Bristolin yliopistossa aiheenaan kansainväliset ympäristökysymykset. Haavisto luennoi säännöllisesti Helsingin yliopistossa ja NATO-koulussa Oberammergaussa.

Presidenttiehdokkuus 2012 ja 2018 
Vihreän liiton puoluekokous päätti kesäkuussa 2011 nimetä Pekka Haaviston puolueen presidenttiehdokkaaksi. Jo aiemmin hankkeen ajamiseksi oli perustettu tukiyhdistys. Haavisto sai vaalin ensimmäisellä kierroksella 18,8 % äänistä ja eteni toiselle kierrokselle Sauli Niinistön kanssa. Toisella kierroksella Sauli Niinistö valittiin 62,6 % kannatuksella presidentiksi Haaviston saadessa 37,4 % äänistä. Haavisto oli Suomen ensimmäinen avoimesti homoseksuaalinen presidenttiehdokas.

Helmikuussa 2017 Haavisto valittiin Vihreän liiton ehdokkaaksi vuoden 2018 presidentinvaalissa. Hän sai ehdokkaista jälleen toiseksi eniten ääniä (12,4 %), mutta Sauli Niinistö valittiin presidentiksi toiselle kaudelleen 62,6 % kannatuksella jo ensimmäisellä kierroksella.

Kehitys- ja omistajaohjausministeri 2013–2014
Vihreä liitto valitsi Haaviston ehdokkaaksi kehitysyhteistyöstä ja valtion omistaja-ohjauksesta vastaavaksi ministeriksi 16. lokakuuta 2013 Heidi Hautalan päätettyä erota tästä tehtävästä. Tasavallan presidentti nimitti hänet virkaan seuraavana päivänä. Hän toimi tehtävässä syyskuuhun 2014, jolloin vihreät erosi hallituksesta.

Fortum Sähkönsiirron myynti Carunalle 
Loppuvuonna 2013 päätettiin hallituksen talouspoliittisessa ministerivaliokunnassa valtionyhtiön Fortum Sähkönsiirron myynnistä 2,5 miljardin euron hintaan ulkomaisille sijoittajille. Vastuunalaisina ministereinä toimivat valtionohjauksesta vastannut Pekka Haavisto ja elinkeinoministeri Jan Vapaavuori, joka eduskuntakeskustelussa tosin ilmoitti vastustavansa myyntiä. Helmikuussa 2016 Vapaavuori syytti kaupasta Haavistoa. Nordnetin analyytikko Jukka Oksaharjun mukaan myyntipäätöksestä paljastuu neljä vakavaa virhettä. Ensiksi valtio menetti kaupassa Fortumin sähköverkot, jotka ovat tuottaneet tasaisesti. Toiseksi sähköasiakkaat kärsivät, kun siirtohintoja nostetaan jopa kymmeniä prosentteja. Kolmanneksi valtio menettää yhteisöverotuottoja, kun aggressiivista verosuunnittelua harjoittava Caruna siirtää voitot ulkomaille verottajan ulottumattomiin. Neljänneksi myynnistä saatu tuotto menee paikkaamaan valtion alijäämäistä budjettia.

Vihreän liiton puheenjohtajana 2019 vaaleihin 
Haavisto valittiin marraskuussa 2018 Vihreiden puheenjohtajaksi Touko Aallon luovuttua tehtävästä. Edellisen kerran hän oli johtanut puoluettaan vuosina 1993–1995. Haavisto asettui ehdolle sen jälkeen, kun varapuheenjohtaja Maria Ohisalo jättäytyi kisasta pois. Haavisto toimi puheenjohtajana kesän 2019 puoluekokoukseen asti eli käytännössä johti puolueen 2019 eduskuntavaaleihin ja europarlamenttivaaleihin. Hän ilmoitti jo etukäteen, ettei tavoittele varsinaista puheenjohtajakautta kesällä 2019.

Kevään molemmissa vaaleissa Haaviston johtama vihreät sai historiansa parhaan vaalituloksen. Haavisto valittiin Helsingin vaalipiiristä eduskuntaan 20 163 äänellä, mikä oli koko maan ehdokkaista neljänneksi eniten. Eurovaaleissa vihreät nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi 16,0 prosentin kannatuksella ja puolueen paikkamäärä kasvoi yhdestä kahteen.

Ulkoministeri 2019–2023

Rinteen ja Marinin hallituksessa
Haavisto nimitettiin Rinteen hallituksen ulkoministeriksi 6. kesäkuuta 2019.

Aiemmin maaliskuussa 2019 valmistunut Rambollin selvitys totesi, että ulkoasiainhallinnossa on häirintätapausten ennaltaehkäisyn ja käsittelyn kannalta puutteita johtajuudessa sekä tiedonkulussa. Loppuraportissa työntekijät kertovat muun muassa kokeneensa häirintätapausten vähättelyä, vaikenemisen kulttuuria ja häirintään puuttumista estäneitä hyvä veli -verkostoja. Haavisto sanoi 19. elokuuta 2019 suurlähettiläspäivillä pitämässään puheessa, ettei syrjinnälle, häirinnälle tai kiusaamiselle ole ulkoministeriössä tilaa, kuten ei ole muillakaan työpaikoilla. Hän katsoi että edustustojen päälliköillä on esimiehinä suuri vastuu työkulttuurista. Haavisto sanoi, että mikäli hänen tietoonsa tulee mitä tahansa epäasiallista käytöstä, siihen tullaan puuttumaan välittömästi. Työilmapiiriä ja työkulttuuria koskevissa kysymyksissä kaikki salailu ja hyssyttely on Haaviston mukaan tuomittavaa.

Kun Haavisto oli toiminut ulkoministerinä kuukauden, EU:n ulkopolitiikan korkea edustaja Federica Mogherini pyysi häntä edustamaan unionia Sudanin rauhanneuvotteluissa. Haavisto suostui, ja runsasta kuukautta myöhemmin Sudanissa allekirjoitettiin sopimus, joka lopetti 30 vuotta kestäneen diktatuurin ja sotilasvallan.

Rinteen hallituksen kaaduttua hänet nimitettiin Marinin hallituksen ulkoministeriksi 10. joulukuuta 2019.

Helmikuussa 2021 Haaviston arvioitiin menestyneen hyvin tapaamisessa Venäjän ulkoministerin Sergei Lavrovin kanssa, kun edellisen yrittäjän, Josep Borrellin, oli vastikään tulkittu epäonnistuneen samassa tehtävässä.

Suomalaisten lasten ja naisten kotiuttaminen al-Holin pakolaisleiriltä 

19. joulukuuta 2019 kymmenen opposition kansanedustajaa teki perustuslakivaliokunnalle muistutuksen eli selvityspyynnön ulkoministeri Pekka Haaviston virkatoimien laillisuudesta liittyen Syyriassa sijaitsevalla al-Holin leirillä olleiden suomalaisten ja Suomesta sinne kulkeutuneiden lasten ja naisten kotiuttamishankkeeseen. Ennen muistutuksen tekemistä Haavisto oli saanut toiminnastaan poliittisen luottamuksen, kun eduskunta antoi hänelle luottamuslauseen välikysymysäänestyksessä. Muistutus koski Haaviston virkatoimien juridista selvittämistä.

Perustuslakivaliokunnan 9.12. antaman mietinnön mukaan Haavisto on syyllistynyt lainvastaisuuksiin, mutta ei niin vakaviin, että kynnys ministerisyytteen nostamiseksi valtakunnanoikeudessa ylittyisi. Mietintö ei ollut yksimielinen, sillä valiokunnan vihreät jäsenet jättivät siihen vastalauseen. Myös valiokunnan kuulemat asiantuntijat olivat selkeästi erimielisiä asiasta.

Poliittiset näkemykset 

Haaviston mielestä kulutusta on vähennettävä. Hän kannattaa avohakkuiden kieltämistä. Turvapaikanhakijoita on autettava ensisijaisesti paikan päällä. Haavisto on ajanut perustulon käyttöönottoa ja hänen mielestään tuloerot ovat Suomessa liian suuret. Haavisto kannattaa pakkoruotsia. 

Vuonna 2018 Haavisto asemoi itsensä Ylen kyselyssä vasemmisto-oikeistojanalla arvoon 3, asteikon arvon 0 edustaessa vasemmistoa ja 10 edustaessa oikeistoa. Haavisto ei ole kertomansa mukaan lähtenyt vasemmistotrendeihin mukaan, ja kokee punavihreiden presidenttiehdokkuuden vieraaksi koska "ei ole yhtään punainen". Hän pitää vihreää liikettä kotinaan, ja on kertonut että on aina mieltänyt olevansa "keskustaliberaalien maisemissa poliittisesti". 

Haavisto osallistui 1986 ydinvoimaa vastustavaan mielenosoitukseen Helsingissä. Hän piti vuonna 1998 mahdottomana, että vihreät voisivat olla mukana hallituksessa, joka suhtautuu myönteisesti viidennen ydinvoimalan rakentamiseen. Vuonna 2002 Haavisto totesi että päätös rakentaa lisäydinvoimaa voi johtaa maailmalla suomalaistuotteiden boikottiin. Haavisto kertoi vuonna 2023 että hänen ennakoimansa ydinvoimaonnettomuuksien sarja ei ole toteutunut, ja totesi että ilmastonmuutosta ei saada torjuttua riittävän nopeasti ilman kehittyneissä maissa käytettävää ydinvoimaa.

Ulkopolitiikka 
Vuoden 2012 presidentinvaalien yhteydessä Haavisto totesi muun muassa, että pohjoismainen yhteistyö ja Venäjä ovat Suomen ulkopolitiikassa tärkeitä. Haaviston mielestä Suomella on taloudellisia mahdollisuuksia myös Euroopan ulkopuolella. 

Haavisto kertoi vuonna 2012 uskovansa demokraattiseen Venäjään. Venäjän suurimpana ongelmana hän piti alueiden kurjistumista. Haavisto totesi että "Venäjän kehitys ei varmaan tuo suuria turvallisuusuhkia Suomelle."

Haavisto halusi syksyllä 2019 ulkoministerinä toimiessaan löyhennyksiä venäläismatkailijoiden viisumikäytäntöihin. EU-komissio oli tätä ennen ollut huolissaan Suomen viisumikäytäntöjen turvallisuusriskeistä ja piti tarkastuksessa havaittuja puutteita vakavina. Haavisto ajautui viisumiasiassa vastakkain ulkoministeriön silloisen konsulipäällikön Pasi Tuomisen kanssa.

Puolustuspolitiikka 
Vuonna 1991 Haavisto esitti vähennettäväksi 900 000 000 markkaa puolustusmateriaalihankinnoista. 1992 valtion tulo- ja menoarviota käsiteltäessä hän uudisti esityksen 10 prosentin vähentämisestä asevoimilta käytettäväksi ympäristöministeriön hallinnonalalla kansainväliseen ja kansalliseen ympäristönsuojeluun. Haaviston mukaan "eduskunta edellyttää, että laaditaan ohjelma Suomen oman aseriisunnan toteuttamiseksi ja turvallisuuspolitiikkamme saattamiseksi uutta eurooppalaista todellisuutta vastaavaksi".  Ehdotus kaatui eduskunnassa äänin 121-61. Toukokuussa 1992 Haavisto esitti, että hallitus antaa nopeasti eduskunnalle esityksen  varusmiespalvelusajan lyhentämisestä varusmieskoulutuksen ajankäyttöä tehostamalla. Haavisto oli mukana uudelleen 10 prosentin puolustusmateriaalihankintojen vähennysvaatimuksessa myös vuoden 1994 budjettiin. Samalla hän oli esittämässä muiden vihreiden kanssa, että tulevina vuosina tulee pyrkiä puolustusmenojen osuuden vähentämiseen noin prosenttiin bruttokansantuotteesta. Vuoden 1995 budjettia varten aloite oli sanamuodolla ”valtion velkaantumisen pysäyttämiseksi ja hyvinvointivaltion turvaamiseksi on vähennettävä puolustusvoimien materiaalihankintoja ja myöhennettävä hävittäjähankintoja. Tilausvaltuuksia tiedustelu-, valvonta- ja johtamisjärjestelmien hankkimiseen on välttämätöntä vähentää”. Haavisto palasi eduskuntaan 2007 ja katsoi vuonna 2008, että ”nykyisen kokoiselle armeijalle ei riitä varusteita" ja halusi pudottaa kriisiajan vahvuutta 350 000:sta aina 150 000:een. Vuonna 2009 Haavisto katsoi että ainoa ratkaisu ongelmiin on ”valikoiva asepalvelus”. 

Vuonna 2011 Haavisto katsoi että Suomen tulisi vetäytyä Afganistanista.

Haavisto kannattaa jalkaväkimiinat kieltävää Ottawan sopimusta. 

Haavisto ei ole aiemmin ollut Suomen Nato-jäsenyyden kannalla, mutta ilmoitti toukokuussa 2022 kääntyneensä kannattamaan Suomen Nato-jäsenyyden hakemista.

Arvopolitiikka 
Haavisto on kertonut vuoden 2010 eroamispiikin yhteydessä, että kirkon muutosta haluavat ihmiset pysyivät jäsenenä ja vaikuttaisivat kirkon sisällä. Haavisto pohti vuonna 2010 pitäisikö hänen näyttää esimerkkiä ja liittyä uudelleen kirkkoon. Haavisto kertoi tuolloin, että vaikka hän ei ole kirkon jäsen, hänen on käynyt kirkkoa sääliksi. Haaviston mukaan kirkossa on paljon ihmisiä, joille ihmisarvon kunnioittaminen on tärkeä periaate ja hän kertoi olevansa heidän puolestaan pahoillaan. Haavisto kertoi toivovansa, että kirkko säilyttää vihkimisoikeutensa ja ryhtyy vihkimään samaa sukupuolta olevia pareja. Haavisto kutsui tuolloin kirkon vallitsevaa kantaa kärvistelyksi, sillä Ruotsi oli jo hyväksynyt lain.

Julkaisut 
Haavisto on kirjoittanut muun muassa kirjan Kesä Balkanilla kokemuksistaan YK-työssä. Vuonna 2010 Haavisto julkaisi Afrikan kehityssuuntia kuvaavan raportin Afrikan tähteä etsimässä ja elämäkerrallisen teoksen Hatunnosto. Lokakuussa 2011 julkaistiin Haaviston vaalikirja Anna mun kaikki kestää – Sovinnon kirja.

Haavisto kirjoitti 1970-luvulla interrail-oppaita kokemuksistaan matkareissuiltaan Euroopasta.

Yksityiselämä 
Haavisto tapasi puolisonsa, Ecuadorista kotoisin olevan parturi-kampaaja Nexar Antonio Floresin vuonna 1997 ollessaan matkalla Bogotássa. He rekisteröivät parisuhteensa vuonna 2002.

Haavisto on kasvissyöjä.

Uskonto 
Haavisto erosi nuoruudessa kirkosta, koska hän oli suivaantunut koulun uskonnonopetukseen. Haavisto kertoi protestoivansa tapaa, jolla muista uskonnoista kerrottiin. Vuonna 2010 Haavisto paljasti kirjassa harkineensa liittymistä takaisin kirkkoon, mikäli se ryhtyy vihkimään samaa sukupuolta olevia pareja. Haavisto liittyi Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon Ylivieskan kirkon tuhopolton jälkeen vuonna 2016.

Kunnianosoituksia 
Vuonna 2015 Haavistolle myönnettiin Etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen tutkimuksen seuran (ETMU) tunnustuspalkinto merkittävästä työstä etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen kysymysten parissa.
  Suomen Leijonan ritarikunta (Suomi, 2022)
  Sotilasansiomitali (Suomi, 2008)
  Kunnialegioonan ritarimerkki (Ranska, 2019)

Teokset 
 
 Vaihtoehtoliikehdintä ja puoluepolitiikka. Hki: Kansan sivistystyön liitto, 1980. (Alustuksia ja avauksia, Kansan sivistystyön liitto, ISSN 0358-7835; 16.).
 Tehtävä napapiirillä: kadonnutta aatetta metsästämässä. toim. Pekka Haavisto; piirrokset: Pekka Sauri. Hki: Perusta, 1983 ISBN 951-99447-2-9.

Lähteet

Aiheesta muualla 

 Pekka Haaviston kotisivut.
 Yle Elävä arkisto Pekka Haavisto ympäristön ja rauhan asialla
 Yle Elävä arkisto Suomalaiset ovat olleet rakentamassa sovintoa ympäri maailmaa
 
 

Helsingin kaupunginvaltuutetut
Nykyiset kansanedustajat
Vihreän liiton puheenjohtajat
Suomen ministerit
Suomen ulkoasiainministerit
Suomen ympäristöministerit
Vihreän liiton poliitikot
Helsingin vaalipiiri
Suomalaiset päätoimittajat
Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöihin kuuluvat poliitikot
Seulonnan keskeiset artikkelit
Vuonna 1958 syntyneet
Elävät henkilöt