Aki Kaurismäki

Aki Olavi Kaurismäki (s. 4. huhtikuuta 1957 Orimattila) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän on niin sanottu auteur-ohjaaja, toisin sanoen hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Kaurismäen tunnetuimpia elokuvia ovat Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Le Havre (2011).

Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi ja valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen. Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat esiintyneet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen. 
 
Kaurismäki on saanut akateemikon arvonimen, josta hän luopui myöhemmin.

Nuoruus 
Kaurismäki syntyi Orimattilassa mutta asui nuoruudessaan useilla paikkakunnilla, kuten Toijalassa ja Kouvolassa, joiden elokuvakerhojen aktiivinen jäsen hän oli. Ylioppilaaksi Kaurismäki kirjoitti Kankaanpään lukiosta 1976. Tämän jälkeen 1970-luvun loppupuolella hän opiskeli kolmisen vuotta tiedotusoppia Tampereen yliopistossa. Omien sanojensa mukaan Kaurismäki katuu, että ei viettänyt noita kolmea vuotta ammattikoulussa; puusepän tai sähköasentajan ammatista olisi ollut ainakin jotain konkreettista hyötyä. Hän työskenteli vuonna 1978 Ilta-Sanomissa kesätoimittajana.

Tampereella asuessaan ja opiskellessaan Kaurismäki osallistui ahkerasti elokuvatoimintaan. Hän oli muun muassa elokuvakerho Monroen jäsen, järjestäjänä Tampereen lyhytelokuvajuhlilla sekä kirjoitti elokuva-arvosteluja ja muita kulttuurijuttuja Tampereen ylioppilaslehteen Aviisiin. Aivan alun perin Kaurismäki olisi halunnut kirjailijaksi, mutta jäi kuitenkin ”koukkuun” elokuvaan.

Kaurismäen veli Mika pääsi opiskelemaan elokuvaohjaamista Münchenin elokuvakouluun. Päättötyönsä hän teki Suomessa. Tuloksena oli elokuva Valehtelija (1981), johon Aki teki käsikirjoituksen ja jonka pääosaa hän näytteli. Päähenkilön nimi Ville Alfa otettiin Jean-Luc Godardin elokuvasta Alphaville (1965). Villealfaksi nimettiin myös veljesten perustama elokuvayhtiö, joka jatkoi 1990-luvulle asti. Valehtelija palkittiin Tampereen lyhytelokuvajuhlilla Risto Jarva -palkinnolla.

Valehtelijan jälkeen veljekset ohjasivat yhdessä suomirock-dokumentin Saimaa-ilmiö (1981) ja Mika yksinään puolen tunnin lyhytelokuvan Jackpot 2 (1982), jonka käsikirjoittajana Aki jälleen toimi. Näiden jälkeen alkoi ensimmäisen pitkän fiktioelokuvan suunnittelu. Tuloksena oli elokuva Arvottomat (1982). Käsikirjoituksen Aki laati elokuvaan yhdessä Pauli Pentin kanssa, ja Mika ohjasi sen. Arvottomat on tie-elokuva omaa tietä kulkevista ihmisistä, jotka tarkoituksella jättäytyvät järjestyneen yhteiskunnan ulkopuolelle, koska eivät pysty jakamaan yhteiskunnan edustamia arvoja. Temaattisesti elokuvan katsotaan olevan jatkoa Valehtelijalle. Myös Arvottomissa esiintyy Akin esittämä Ville Alfa -hahmo. Elokuva sai paljon kiitosta, ja sen katsottiin uudistavan kotimaista ilmaisukieltä raikkaalla tavalla.

Arvottomien jälkeen aukesivat myös Aki Kaurismäen mahdollisuudet toimia ohjaajana. Veljekset tekivät yhteistyötä vielä kahdessa Mikan ohjaamassa elokuvassa: Klaanissa (1984) Aki oli käsikirjoittajana ja Rossoon (1985) Aki teki dialogin. Mutta tämän jälkeen heidän tiensä elokuvantekijöinä erkanivat. Kumpikin keskittyi omaan ohjaajanuraansa, eikä Akikaan enää käsikirjoitellut muiden ohjaajien elokuvia, lukuun ottamatta Veikko Aaltosen esikoiselokuvaa Tilinteko (1987), jonka toisena käsikirjoittajana hän toimi yhdessä ohjaajan kanssa.

Ura

Ohjaajanuran alku ja ensimmäiset elokuvat 
Aki Kaurismäen ohjaajanura alkoi kunnianhimoisesti. Ensimmäisenä pitkänä elokuvana hän toteutti sovituksen Fjodor Dostojevskin klassikkoromaanista: Rikos ja rangaistus (1983) oli 1800-luvun Pietarista nyky-Helsinkiin siirretty tarina murhasta, siihen johtavista syistä ja sen seurauksista. Markku Toikka näyttelee nuorta teurastamotyöläistä, Antti Rahikaiseksi muuttunutta Rodion Raskolnikovia, joka elokuvan alussa tappaa rikkaan liikemiehen. Tämän jälkeen alkaa kissa- ja hiirileikki poliisin ja Rahikaisen välillä. Kaurismäen mukaan elokuva oli kunnianosoitus elokuvan kultaisille vuosille, jolloin yhteen rikoselokuvaan riitti yksi murha. Käsikirjoituksen Kaurismäki laati yhdessä Pauli Pentin kanssa. Elokuva sai kiitosta kriitikolta ja katsojia 70 000. Elokuva säilyi pitkään Aki Kaurismäen katsotuimpana elokuvana Suomessa. Enemmän katsojia sai vasta Mies vailla menneisyyttä, yli 176 000 katsojaa. Se on säilynyt Kaurismäen katsotuimpana elokuvana. 

Rikoksen ja rangaistuksen kautta alkoi myös Kaurismäen yhteistyö Timo Salmisen kanssa, joka on kuvannut jokaisen hänen elokuvansa, lukuun ottamatta tv-sovitusta Jean-Paul Sartren näytelmästä, Likaiset kädet (1989). Myös Matti Pellonpäällä oli merkittävä sivurooli elokuvassa. Sittemmin hänestä kehittyikin yksi Kaurismäen luottonäyttelijöitä. Molemmat olivat tosin Kaurismäelle tuttuja jo entuudestaan, sillä he olivat työskennelleet Mikan ohjaamien elokuvien parissa.

Kaurismäen toinen elokuva oli enemmän tai vähemmän kieli poskessa tehty Calamari Union (1985). Elokuva kertoo viidestätoista Frank-nimisestä miehestä, jotka elokuvan alussa lähtevät vaellukselle Kalliosta Eiraan paremman elämän toivossa. Matka on pitkä ja vaarallinen. Perille pääsee vain kaksi Frankia, ja hekin huomaavat myöhästyneensä: Eira on jo vallattu. Calamari Union tehtiin halvalla, mustavalkoisena ja pienellä kuvausryhmällä. Käsikirjoituksena toimi yhden A-nelosen mittainen kaavio, ja dialogin ohjaaja kirjoitti yleensä vasta paikan päällä.

Työläistrilogia 
Opiskeluaikana ja sitä ennen Kaurismäki toimi useissa eri työläisammateissa, kuten tiskaajana ja postinkantajana. Ehkä juuri siksi hänellä on ollut erityinen suhde työväenluokkaan, jonka elämän kuvaamisesta on tullut yksi hänen tuotantonsa keskeisimmistä teemoista. Tämä edisti myös niin kutsutun työläistrilogian valmistumista. Trilogiaan kuuluvat elokuvat Varjoja paratiisissa (1986), Ariel (1988) ja Tulitikkutehtaan tyttö (1990). Kaurismäki kuvaili trilogiaa Voima-lehdessä 2005: ”Ensin tulivat Varjoja paratiisissa, Ariel ja Tulitikkutehtaan tyttö, kutsuin niitä luuseritrilogiaksi, muut nimesivät ne jostain syystä työläistrilogiaksi. Eiväthän ne hahmot työläisiä olleet ainakaan perinteisessä mielessä.” Kaurismäen uusin elokuva, Kuolleet lehdet, on neljäs osa työläistrilogiaa. 

Trilogian ensimmäinen elokuva kertoo roskakuski Nikanderin ja valintamyymälän kassan Ilonan rakkaustarinan. Elokuvan Varjoja paratiisissa voidaan katsoa merkinneen alkua niin sanotulle kaurismäkeläiselle kerronnalle. Viitteitä tähän oli ollut jo Rikoksessa ja rangaistuksessa, mutta Dostojevskin klassikkoteos oli ollut ikään kuin eräänlaisena ”painolastina” elokuvassa. Varjoja paratiisissa on ennen kaikkea arkirealistinen kuvaus kahden ihmisen rakkaudesta. Koko elokuvan kuvamaailma on karu ja kylmä, vailla romanttisille elokuville tyypillistä visuaalista kauneutta.

Ilona oli Kati Outisen ensimmäinen rooli Kaurismäen elokuvassa. Tämän elokuvan kautta hänestä ja Nikanderia näytelleestä Matti Pellonpäästä muodostui jonkinlainen moderni ja päivitetty, työväenluokkainen versio Ansa Ikosen ja Tauno Palon muodostamasta romanttisesta parista.

Peter von Baghin haastattelukirjan Aki Kaurismäki mukaan idea ja koko käsikirjoitus trilogian toiseen elokuvaan syntyi yhdessä viikonlopussa; elokuvan tuotantotukihakemuksen viimeinen jättöpäivä olisi maanantaina, ja sitä ennen oli saatava jotain aikaan. 

Ariel on elokuva Turo Pajalan näyttelemästä kaivosmies Taistosta, joka kaivoksen sulkeuduttua muuttaa Pohjois-Suomesta Helsinkiin työnhakuun. Työpaikkoja ei kuitenkaan löydy, ja hän joutuu asumaan Pelastusarmeijan yömajassa. Lopulta hän päätyy oikeusmurhan uhrina vankilaan. Näiden välissä hän kuitenkin ehtii rakastua Susanna Haaviston näyttelemään useampaa työtä tekevään yksinhuoltajaäitiin. Taisto karkaa sellikaverinsa (Matti Pellonpää) kanssa vankilasta ja suuntaa rakastettunsa ja tämän pojan kanssa M/S Ariel -nimisellä laivalla kohti Meksikoa.

Trilogian viimeistä osaa pidetään koko sarjan julmimpana ja synkimpänä elokuvana. Se on tarina Kati Outisen näyttelemästä Iriksestä, joka tekee työtä tulitikkutehtaassa. Pienen palkkansa hän joutuu tuomaan kotiin äidilleen (Elina Salo) ja isäpuolelleen (Esko Nikkari). Eräänä iltana hän kuitenkin törmää mieheen (Vesa Vierikko) tanssiravintolassa. Yhteisen yön jälkeen Iris kuvittelee, että heidän välillään olisi jotakin pysyvää. Mies kuitenkin hylkää raskaaksi tulleen Iriksen ja vaatii häntä tekemään abortin. Iris päättää kostaa miehelle, sekä häntä kaltoin kohteleville vanhemmilleen myrkyttämällä heidät. Myrkkyä saa myös satunnainen mies baarissa. 

Elokuvan tekoaikana Kaurismäki oli kyllästynyt valituksiin siitä, että käsikirjoittaminen ja elokuvan tekeminen olisi hankalaa puuhaa. Hän kuittasi asiat sanomalla, että elokuvan voi tehdä yhdestä tulitikusta, ja Tulitikkutehtaan tytöstä tuli siitä esimerkki. Elokuva on Kaurismäen tuotannossa kaikkein vähäpuheisin. Ensimmäinen repliikki lausutaan vasta ensimmäisen kymmenen minuutin jälkeen: ”Pieni olut”.

Leningrad Cowboys ja Hamlet 
Samoihin aikoihin Tulitikkutehtaan tytön kanssa tehty Leningrad Cowboys Go America (1989) oli elokuva, joka toi Kaurismäelle kansainvälistä mainetta. Elokuva oli samannimisen rock-yhtyeen ympärille rakennettu tarina, joka kertoi Siperiasta Yhdysvaltoihin muuttavan yhtyeen edesottamuksista sen yrittäessä saavuttaa menestystä. Leningrad Cowboys Go America oli sukua Calamari Unionin absurdille huumorille. Kaurismäki ei itsekään ottanut elokuvaa vakavasti vaan on useampaan otteeseen maininnut sen maailman surkeimmaksi elokuvaksi, jos joitain Sylvester Stallonen elokuvia ei oteta lukuun. 

Leningrad Cowboys Go America kuvattiin Yhdysvalloissa, ja se oli myös Kaurismäen ensimmäinen englannin kielellä toteutettu elokuva. Pääosaa, yhtyeen manageria, näytteli Matti Pellonpää. Elokuvassa esiintyi myös pienessä osassa Kaurismäen ystävä, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Jim Jarmusch. Vuonna 1994 Kaurismäki teki elokuvalleen jatko-osan Leningrad Cowboys Meet Moses.

Rikoksella ja rangaistuksella alkanut klassikkofilmatisointien tekeminen jatkui elokuvalla Hamlet liikemaailmassa (1987). Elokuva perustui William Shakespearen näytelmään Hamlet, mutta tapahtumat sijoittuvat jälleen kerran Suomen nykyaikaan. Nyt tosin absurdimmassa muodossa kuin aikaisemmin. Hamlet liikemaailmassa onkin jälleen kerran sukua Calamari Unionille, mustavalkokuvausta myöten. Elokuva seuraa melko tarkasti alkuperäistekstiä. Hamletin kuuluisa "Ollako vai eikö olla" -monologi on sen sijaan jätetty pois.

1990-luku 
1990-luku merkitsi entistä runsaamman kansainvälisen tunnustuksen aikaa Kaurismäelle. Tietoisuus hänestä ja hänen elokuvistaan levisi etupäässä Keski-Euroopassa. Myös Kaurismäen oma elokuvan tekeminen muuttui kansainvälisemmäksi, hetkelliseksi irtautumiseksi Suomesta ja suomalaisuudessa. 1990-luvulla hän kuvasi Yhdysvaltojen lisäksi elokuvia niin Ranskassa kuin Englannissakin.

Lontoossa kuvattu I Hired a Contract Killer (1990) on elokuva kaasulaitoksen virkamiehestä, joka potkut työstä saatuaan yrittää itsemurhaa. Teko ei kuitenkaan onnistu, joten hän palkkaa itselleen palkkamurhaajan tekemään työn loppuun. Ennen täytäntöönpanoa virkamies ehtii kuitenkin rakastua baarissa tapaamaansa naiseen. Tämän jälkeen hän ei halua enää kuolla, mutta palkkamurhaajaa ei löydy mistään ja virkamies joutuu lähtemään rakastettunsa kanssa pakosalle. 

Elokuvassa on nähty yhtymäkohtia Robert Siodmakin elokuvaan Der Mann, der seinen Mörder sucht (1931), ja siksi elokuvaa syytettiinkin Saksassa plagioinnista. Pääosaa elokuvassa näytteli Jean-Luc Godardin ja Francois Truffaut'n elokuvien luottonäyttelijä Jean-Pierre Léaud. Naispääosaa näytteli Margi Clarke.

Kaurismäki oli jo opiskeluaikanaan lukenut Henri Murgerin klassikkoteoksen Boheemielämää ja yrittänyt lähes koko uransa ajan sovittaa siitä elokuvaa. Hän oli koettanut Rikoksen ja rangaistuksen tavoin suunnitella kirjan sijoittamista nykypäivän Helsinkiin, mutta tajusi lopulta, että elokuva pitää kuvata aidoilla kuvauspaikoilla Pariisissa. Mahdollisuus tähän tuli vasta 1990-luvulla, ja elokuva Boheemielämää valmistui 1992. 

Boheemielämää on tarina kolmesta taiteilijasta: muusikosta, kirjailijasta ja taidemaalarista ja heidän elämästään ja rakkaussuhteistaan Pariisissa. Elokuva on kokonaan ranskankielinen, ja pääosia näyttelevät Matti Pellonpää ja Kari Väänänen. Pellonpäällä ei osannut ranskaa yhtään, joten hän joutui opettelemaan käsikirjoituksen ulkoa sanasta sanaan. Väänänen puolestaan oli aikoinaan lukenut lyhyen ranskan. 

Jean-Pierre Leaudilla on elokuvassa keskeinen sivurooli, kuten myös Kaurismäen veljesten yhteisesti ihailemalla amerikkalaisella elokuvaohjaajaveteraanilla Samuel Fullerilla. Elokuva toi Pellonpäälle parhaan eurooppalaisen näyttelijän palkinnon.

Veikko Nieminen ja Jarmo Vesteri ohjasivat vuonna 1991 Boheemielämää-elokuvan kuvauksista kertovan dokumenttielokuvan Missä on Musette?

Boheemielämän jälkeen Kaurismäki siirtyi jälleen kotimaahan kuvaamaan entisajan Suomea. Pidä huivista kiinni, Tatjana (1994) on elokuva, joka sijoittuu jonnekin nostalgiselle 1960-luvulle. Elokuvan pääosissa ovat kahviaddikti Valto (Mato Valtonen) ja kossuaddikti Reino (Matti Pellonpää). Yhdessä he lähtevät autoilemaan Suomen maaseudulle. Matkalla he kohtaavat venäläisnaisen Klavdian (Kirsti Tykkyläinen) sekä virolaisnaisen Tatjanan (Kati Outinen). Reino ja Tatjana rakastuvat toisiinsa ja lähtevät elokuvan lopussa laivalla Tallinnaan. Valto jää yksin ja palaa kotiin äitinsä luo.

Elokuva toteutettiin mustavalkoisena, ja Reino jäi Matti Pellonpään viimeiseksi rooliksi. Hän kuoli sydänkohtaukseen heinäkuussa 1995.

Juha (1999) on tähän mennessä Kaurismäen viimeinen klassikkofilmatisointi ja viimeinen mustavalkoisena kuvattu elokuva. Se perustuu Juhani Ahon samannimiseen, tunnettuun romaaniin, joka oli filmattu Suomessa jo kaksi kertaa aikaisemmin ja kerran Ruotsissa. 

Elokuva on kolmiodraama Mariasta, Juhasta ja Shemeikasta. Juha ja Maria elävät onnellista elämää maaseudulla, kunnes kaupungista tullut Shemeikka tulee paikalle ja kaappaa Marian itselleen. Perillä kaupungissa Maria huomaa kuitenkin päätyneensä pelkäksi ilotytöksi Shemeikan haaremiin. Juha matkustaa kaupunkiin ja kostaa Shemeikalle.

Elokuva on mustavalkoinen, ja se on kuvattu mykkänä. Muista Kaurismäen elokuvista poiketen siihen on myös sävelletty erikseen musiikki. Sävellystyön on tehnyt Anssi Tikanmäki.

Suomi-trilogia 

Työläistrilogian ohella Kaurismäen toinen merkittävä elokuvasarja on niin sanottu Suomi-trilogia, jonka kunkin osan tarkoitus on kuvata suomalaisessa yhteiskunnassa olevia ongelmia. Edeltäjänsä tavoin tämäkin trilogia on vahvasti työväenluokkalainen. 

Trilogia alkoi työttömyydestä kertovalla elokuvalla Kauas pilvet karkaavat (1996), jonka alkuperäinen tarkoitus oli olla jatko-osa Varjoja paratiisissa aloitetulle Nikanderin ja Ilonan suhteelle. Pellonpään kuoleman johdosta käsikirjoitusta jouduttiin kuitenkin muuttamaan. Kati Outisen näyttelemä Ilona säilyi edelleen Ilonana, mutta hänen uutta miestään Lauria näytteli Kari Väänänen. Elokuvassa on kohtaus, jossa Ilona poikkeaa hautausmaalla. Pariskunnan kuollutta lasta esittää postuumisti lapsuudenvalokuvansa myötä Matti Pellonpää. 

Ankeasta aiheestaan huolimatta elokuva on valoisa tarina 1990-luvun alkupuolen lamavuosien Suomesta. Ilona ja Lauri menettävät elokuvan alussa työpaikkansa saneerausten vuoksi. Pitkällisten taistelujen jälkeen he saavat perustetuksi oman ravintolan, joka lopussa osoittautuu varsinaiseksi menestykseksi. Elokuvan nimi tulee Rauli Badding Somerjoen esittämästä laulusta ”Pilvet karkaa, niin minäkin”.

Kauas pilvet karkaavat oli myös Kaurismäen siihenastisen uran menestynein elokuva. Euroopan maiden lisäksi se levisi useisiin Aasian maihin sekä Yhdysvaltoihin. Elokuva pääsi kilpailemaan Cannesin elokuvajuhlille Kultaisesta palmusta. Palkintoa ei tullut, mutta kriitikot kuitenkin ylistivät elokuvaa.

Trilogian toinen osa Mies vailla menneisyyttä (2002) on tarina asunnottomuudesta. Pohjois-Karjalasta Helsinkiin tullut mies piestään heti hänen astuttuaan ulos junasta Helsingin rautatieasemalla. Hän menettää muistinsa ja ajautuu lopulta asunnottomien asuinalueelle. Elokuvan aikana hän rakastuu Pelastusarmeijan sotilaaseen (Kati Outinen). Synkkyydestään huolimatta elokuvassa on kuitenkin paljon kaurismäkeläistä huumoria, ja elokuva päättyy kaikin puolin onnellisesti.

Pellonpään kuoltua hänen roolinsa peri Markku Peltola. Peltola oli jo aikaisemmin näytellyt pienen osan trilogian edellisessä elokuvassa. Mies vailla menneisyyttä oli suuri menestys, ja se pääsi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana kilpailemaan Oscar-patsaasta. Elokuva sai Cannesin elokuvajuhlien Grand Prix -palkinnon.

Trilogian viimeinen elokuva Laitakaupungin valot (2006) on kuvaus syrjäytymisestä. Janne Hyytiäisen näyttelemä vartija yrittää huonolla menestyksellä luoda kontaktia sekä työkavereihin että vastakkaiseen sukupuoleen. Rikolliskoplan huiputtamana hän joutuu Arielin Taiston tapaan syyttömänä vankilaan. Elokuvan viimeinen kuva antaa kuitenkin lupauksen toivosta. 

Elokuva oli Cannesissa ehdolla Kultaisen palmun saajaksi, mutta palkintoa ei tullut. Elokuvassa on myös pieni kohtaus, jossa Kati Outinen näyttelee valintamyymälän kassaa. Kohtaus voidaan nähdä suorana viittauksena Varjoja paratiisissa -elokuvaan.

2010-luku 
Vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Le Havre kertoo vapaaehtoiseen maanpakoon vetäytyneestä entisestä menestyskirjailijasta, nykyisestä kengänkiillottajasta Marcel Marxista, joka yrittää pelastaa pakolaispojan. Ranskankielisen elokuvan tapahtumat sijoittuvat pohjoisranskalaiseen Le Havren satamakaupunkiin. Elokuva osallistui Cannesin elokuvajuhlille virallisessa ohjelmassa ja sai Fipresci-palkinnon. Se oli Suomen Oscar-ehdokas. Elokuva sai Suomessa Jussi-palkintoja kuudessa sarjassa. 

”Satamakaupunki-trilogian” toinen elokuva Toivon tuolla puolen sai ensi-iltansa 3. helmikuuta 2017. Elokuvan pääosissa näyttelevät Syyriasta Suomeen muuttanut Sherwan Haji ja Sakari Kuosmanen, jonka roolina on maata kiertävä paitakauppias. Muissa rooleissa ovat muiden muassa Kaija Pakarinen, Kati Outinen, Tommi Korpela ja Tuomari Nurmio. Kaurismäki käsikirjoitti ja tuotti elokuvan itse. Elokuva kuvattiin alkusyksystä 2016 Helsingissä, ja sen levityksestä vastasi B-Plan Distribution. Elokuva oli osa Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa. Kaurismäki palkittiin elokuvasta parhaan ohjaajan Hopeisella karhulla Berliinin elokuvajuhlilla 2017.

2020-luku 
Kaurismäki kertoi lopettavansa uransa Toivon tuolla puolen -elokuvan jälkeen. Kesäkuussa 2022 kuitenkin julkistettiin uusi elokuva, Kuolleet lehdet. Kuvaukset alkoivat elokuussa 2022, ja ne keskittyivät Helsingin Kallioon. Elokuva sai ensi-iltansa 15. syyskuuta 2023. Siitä tuli Kaurismäen katsotuin elokuva jo kuudennen esitysviikon jälkeen. Pääosissa esiintyvät Alma Pöysti ja Jussi Vatanen, ja sitä on kutsuttu muun muassa ”klassiseksi pelkistetyksi rakkaustarinaksi” ja ”poliittiseksi romanttiseksi komediaksi”. Kaurismäki itse on kuvaillut elokuvaa Varjoja paratiisissa -elokuvan sisareksi.

Tyyli 
Kaurismäen elokuville on tunnusomaista yleiskielinen artikulointi, valtavirran ulkopuolella elävien ymmärtävä esittäminen sekä runsas tupakanpoltto. Amerikkalainen elokuvakriitikko Roger Ebert esitteli Kaurismäen Mies vailla menneisyyttä -elokuvan arvostelussa hänen tyyliään: ”Hänen hahmonsa tapaavat seistä paikoillaan ja lausua dialoginsa kuin kerrottaisiin ikiaikaisia totuuksia, ja samalla kamera tapaa olla paikoillaan ja huomioida hahmot ilman suurempia hienouksia. Hänen hahmonsa eivät hymyile paljoa, he nyökkäilevät usein surullisesti, he polttavat paljon ja tuntuvat aina odottavan pahinta.”

Matti Pellonpää ja Kati Outinen ovat olleet Kaurismäen luottonäyttelijöitä, mutta suuremmissa tai pienemmissä rooleissa ovat näytelleet usein myös Elina Salo, Esko Nikkari, Sulevi Peltola, Markku Peltola, Sakari Kuosmanen ja Kari Väänänen. Kaurismäen henkilögalleriaan lukeutuvat lisäksi sellaiset muilta aloilta tunnetut henkilöt kuin asianajaja Matti Wuori, elokuvatutkija Peter von Bagh tai laulajat Annikki Tähti, Markus Allan ja Veikko Lavi.

Kaurismäki on niin sanottu auteur-ohjaaja. Hän käsikirjoittaa, ohjaa, tuottaa ja useimmiten leikkaakin elokuvansa pääosin itse. Lisäksi auteur-asemaan kuuluu tekijän persoonallinen, valtavirran elokuvista poikkeava kerrontatyyli. 

Peter von Bagh jakaa Kaurismäen elokuvat kolmeen lajiin: 
 klassikkofilmatisoinnit (Rikos ja rangaistus, Hamlet liikemaailmassa) 
 hupielokuvat (Calamari Union, Leningrad Cowboys Go America) 
 työläiselokuvat (Varjoja paratiisissa, Kauas pilvet karkaavat).

Poliittiset kannanotot 
Vuonna 2001 Kaurismäki kieltäytyi Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtorin arvosta vastalauseeksi turkiskauppaa siihen aikaan tehneen Marimekon toimitusjohtajan Kirsti Paakkasen saamalle kunniatohtorin arvolle.

Vuonna 2003 hän boikotoi New Yorkin 40. elokuvafestivaaleja osoittaakseen solidaarisuutta iranilaisohjaaja Abbas Kiarostamille, joka ei voinut osallistua samoihin festivaaleihin, koska ei saanut viisumia Yhdysvaltoihin.

Kesäkuussa 2011 Kaurismäki antoi tukensa Helsingissä Romanian romanien puolesta järjestettävälle mielenosoitukselle.

2017 Kaurismäki ryhtyi Kulttuuritila Nuijamies-hankkeen suojelijaksi. Hanke pelasti vanhan, kulttuurihistoriallisesti merkittävän elokuvateatterirakennuksen purku-uhan alta.

2019 hän luopui akateemikon arvonimestä protestoidakseen hallituksen metsä- ja kaivospolitiikkaa.

Oscar-boikotit 
Kaurismäki on kahdesti boikotoinut Oscar-gaalaa. Vuonna 2002 hänen elokuvastaan Mies vailla menneisyyttä tuli ensimmäinen suomalainen Oscar-ehdokkuuden saanut elokuva, kun se valittiin ehdokkaaksi Parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkintoon. Kaurismäki kuitenkin kieltäytyi osallistumasta Oscar-gaalaan vastalauseena Yhdysvaltain johtamaa Irakin sotaa vastaan. Ehdokkuuden hän otti vastaan helpottaakseen elokuvan levitystä Yhdysvalloissa.

Lokakuussa 2006 boikotti nousi jälleen puheenaiheeksi, kun Kaurismäki ilmoitti vastalauseena Yhdysvaltojen silloiselle politiikalle ja hallinnolle, ettei halua että hänen elokuvaansa Laitakaupungin valot tarjotaan Suomen viralliseksi ehdokkaaksi. Koska Kaurismäen elokuva oli jo valittu ehdolle, Suomi jäi ilman ehdokasta.

Pitkään kestänyt boikotti päättyi vuonna 2011. Kaurismäki antoi luvan asettaa elokuvansa Le Havre ehdolle Suomen Oscar-ehdokkaaksi parhaan ulkomaisen elokuvan Oscariin. Kaurismäen mukaan päätökseen vaikuttivat Yhdysvaltojen uusi, demokraattinen presidentti ja sotavoimien vetäminen Irakista.

Liikemaailmassa 
Kaurismäki perusti vuonna 2021 Karkkilaan elokuvateatteri Kino Laikan. Aiemmin hänellä oli Karkkilassa myös hotelli Oiva.

Yhdessä yhtiökumppaneittensa, mm. Peter von Baghin ja veljensä Mikan kanssa hän pyöritti Helsingin Eerikinkadun ja Fredrikinkadun kulmauksessa Andorra-elokuvateatteria vuodesta 1987 ja sen lisäksi vuodesta 1992 Corona-baaria, vuodesta 1993 Kafe Moskova -baaria ja vuodesta 2004 Dubrovnik-baaria, kunnes ne kaikki suljettiin vuonna 2019. Corona, Andorra, Dubrovnik ja Kafe Moskova muuttivat hotellin alta Vallilan Konepajan alueelle. Andorran vanha kalustus otettiin käyttöön Kino Laikassa.

Kaurismäen veljeksillä on nykyään kaksi ravintolaa: Eerikinkadulla Buenos Aires ja Vallilassa Corona Baari.

Yksityiselämä
Kaurismäen isä on ekonomi Jorma Kaurismäki, veli elokuvaohjaaja Mika Kaurismäki ja vaimo taidemaalari Paula Oinonen. Kaurismäki asuu osan vuotta viinitilallaan Portugalissa ja kesäkaudet Suomessa Karkkilassa.

Filmografia

Lyhytelokuvat 
Rocky VI, 1986 (8 min)
Thru the Wire, 1987 (6 min)
Rich Little Bitch, 1987 (6 min)
L.A. Woman, 1987 (5 min)
Those Were The Days, 1991 (5 min)
These Boots, 1992 (5 min)
Välittäjä, 1996 (3 min)
Dogs Have No Hell, 2002 (10 minuutin jakso yhteistyöfilmissä Ten Minutes Older – The Trumpet)
Valimo, 2007 (La Fonderie 3 min, osa lyhytelokuvasarjassa Chacun son cinéma ou Ce petit coup au coeur quand la lumière s'éteint et que le film commence)
 Juice Leskinen & Grand Slam: Bluesia Pieksämäen asemalla, 2012 (18 min)
 Tavern Man, 2012 (14 minuutin jakso episodielokuvassa Centro Histórico)

Dokumentit 
Saimaa-ilmiö, 1981
Total Balalaika Show, 1994
Bico, 2004 (osa eurooppalaista lyhytelokuvasarjaa Visions of Europe)

Pitkät elokuvat 
Rikos ja rangaistus, 1983
Calamari Union, 1985
Varjoja paratiisissa, 1986 (ensimmäinen osa työläistrilogiasta)
Hamlet liikemaailmassa, 1987
Ariel, 1988 (toinen osa työläistrilogiasta)
Likaiset kädet, 1989 (Yleisradiolle)
Leningrad Cowboys Go America, 1989
Tulitikkutehtaan tyttö, 1990 (kolmas osa työläistrilogiasta)
I Hired a Contract Killer, 1990 
Boheemielämää, 1992
Pidä huivista kiinni, Tatjana, 1994
Leningrad Cowboys Meet Moses, 1994
Kauas pilvet karkaavat, 1996 (ensimmäinen osa Suomi-trilogiasta)
Juha, 1999
Mies vailla menneisyyttä, 2002 (toinen osa Suomi-trilogiasta)
Laitakaupungin valot, 2006 (kolmas ja viimeinen osa Suomi-trilogiasta)
Le Havre, 2011
Toivon tuolla puolen, 2017
Kuolleet lehdet, 2023 (neljäs osa työläistrilogiasta)

Näyttelijänä 
Valehtelija, 1981 – Ville Alfa
Arvottomat, 1982 – Ville Alfa
Huhtikuu on kuukausista julmin, 1983 – Ville Alfa
Apinan vuosi, 1983 – Charlotte Corday
Viimeiset rotannahat, 1985 – Ville
Calamari Union , 1985 – ruumisauton kuljettaja
Ylösnousemus, 1985 – taksikuski
Varjoja paratiisissa, 1986 – hotellin vastaanottovirkailija
Rocky VI, 1986 (8 min) – lehtikuvaaja
I Hired a Contract Killer, 1990 – aurinkolasien myyjä
Shit Happens, 1992 (8 min) – Estonian
Leningrad Cowboys Meet Moses, 1994 – tšekkiläinen tehdastyöläinen
Iron Horsemen, 1994 – Cadillac Man
Mustasilmä-Susanna ja lepakkoluolan aarre, 1996 – ovimies
Aaltra, 2004 – Le patron Aaltra
Vandaleyne, 2015 (27 min) – mies televisiossa

Palkintoja ja tunnustuksia 
Aki Kaurismäki on palkittu monista teoksistaan muun muassa Jussi-palkinnoin.

Jussi-palkinnot 
Aki Kaurismäki on voittanut eniten Jussi-palkintoja, 16. Hänellä on niitä tuplasti enemmän kuin toiseksi eniten (8) voittaneella Mikko Niskasella.
 Parhaan esikoiselokuvan Jussi elokuvasta Rikos ja rangaistus, 1984
 Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Rikos ja rangaistus (yhdessä Pauli Pentin kanssa), 1984
 Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Varjoja paratiisissa, 1987 
 Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Tulitikkutehtaan tyttö, 1991
 Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Tuhlaajapoika, 1993 (ohjaus Veikko Aaltonen)
 Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Boheemielämää, 1993
 Parhaan tuottajan Jussi elokuvasta Pidä huivista kiinni, Tatjana, 1995
 Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997.
 Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997
 Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997
 Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
 Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2003
 Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Laitakaupungin valot, 2007
 Parhaan käsikirjoittajan Jussi elokuvasta Le Havre, 2012
 Parhaan ohjaajan Jussi elokuvasta Le Havre, 2012
 Parhaan elokuvan Jussi elokuvasta Le Havre, 2012

Jussipalkintoehdokkuudet
Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto
 Juha (1999)
 Laitakaupungin valot (2006)
Parhaan leikkauksen Jussi-palkinto
 Laitakaupungin valot (2006)

Euroopan elokuvapalkinnot 

Ehdokkuudet
Euroopan elokuvapalkinto: paras elokuva
 Le Havre (2011)
 Toivon tuolla puolen (2017)
Euroopan elokuvapalkinto: paras ohjaaja
 Le Havre (2011)
 Toivon tuolla puolen (2017)
Euroopan elokuvapalkinto: paras käsikirjoittaja
 Le Havre (2011)

Cannesin elokuvajuhien palkinnot 

 Grand Prix elokuvasta Mies vailla menneisyyttä Cannesin elokuvajuhlilla, 2002
 Tuomariston palkinto elokuvasta Kuolleet lehdet, 2023.
 Carrosse d'Or -palkinto, 2016. Elokuvaohjaajien kollegalleen Cannesissa vuosittain myöntämä kunnianosoitus näyttävästä urasta.

Ekumeenisen juryn palkinto elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1996
Ekumeenisen juryn palkinto elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
Ekumeenisen juryn palkinto elokuvasta Le Havre, 2011
Kansainvälisen kriitikkoliiton epävirallinen pääpalkinto elokuvasta Le Havre, 2011
 Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Kauas pilvet karkaavat, 1997
 Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Laitakaupungin valot, 2006
 Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Le Havre, 2011
 Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Kuolleet lehdet, 2023

Kansainvälinen elokuvakriitikkojen liitto Fipresci 

Fipresci-palkinto elokuvasta Boheemielämää Berliinin elokuvajuhlilla, 1992
Grand Prix vuoden parhaalle elokuvalle: Mies vailla menneisyyttä San Sebastiánin elokuvajuhlilla, 2002
Grand Prix vuoden parhaalle elokuvalle Toivon tuolla puolen, 2017
 Grand Prix vuoden 2022 parhaalle elokuvalle elokuvasta Kuolleet lehdet San Sebastiánin elokuvajuhlilla vuonna 2023

Muut palkinnot ja tunnustukset 

 INTERFILM-palkinto elokuvasta Tulitikkutehtaan tyttö Berliinin elokuvajuhlilla, 1990

 Pro Finlandia -mitali 1994.
 Yleisö-palkinto elokuvasta Kauas pilvet karkaavat São Paolon elokuvajuhlilla, 1996
 Kunniamaininta elokuvasta Juha Berliinin elokuvajuhlilla, 1999
 Ranskan ansioritarikunta Kunnialegioonan ritari-luokan kunniamerkki vuonna 2001
Hampurin elokuvajuhlien Douglas Sirk -palkinto, 2002
Vuoden elokuvatuottaja, 2002.
 Historian ensimmäinen Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinto elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2002
 Euroopan kirkkojen konferenssin Templeton-palkinto elokuvasta Mies vailla menneisyyttä Berliinin filmifestivaaleilla, 2003
 Parhaan ei-englanninkielisen elokuvan Oscar-ehdokkuus elokuvasta Mies vailla menneisyyttä, 2003
 Pier Paolo Pasolini -palkinto, 2007
 Taiteen akateemikko, 2008
 Gold Hugo-palkinto elokuvasta Le Havre Chicagon elokuvajuhlilla, 2011
 Louis Delluc -palkinto, 2011
 Humanismin käsi -palkinto elokuvasta Le Havre Viitasaaren elokuvaviikolla, 2012
 Aleksis Kiven seuran Eskon puumerkki, 2015
 Parhaan ohjauksen Hopeinen karhu elokuvasta Toivon tuolla puolen Berliinin elokuvajuhlilla, 2017
 Medalla de Oro -elämäntyöpalkinto, 2018. Espanjalaisen Círculo de Bellas Artes de Madrid -taideorganisaation myöntämä palkinto.

Lähteet

Kirjallisuutta 
 
 
 Brooke, Michael: Minor quay. Aki Kaurismäen haastattelu, Sight & Sound, toukokuu 2012.

Aiheesta muualla 

 Aki Kaurismäen haastatteluita Ylen Elävässä arkistossa
 Aki Kaurismäen kaikki pitkät elokuvat Yle Areena
 
 Orimattilan kirjaston Aki Kaurismäki -sivusto

Suomalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Suomalaiset elokuvaohjaajat
Suomalaiset elokuvatuottajat
Suomalaiset elokuvaleikkaajat
Pro Finlandia -palkitut
Akateemikot (Suomi)
Jussi-palkinnon saajat
Vuonna 1957 syntyneet
Elävät henkilöt
Seulonnan keskeiset artikkelit