Sunnalaisuus

Sunnalaisuus on islaminuskon pääsuuntaus, johon kuuluu  noin 80–90 prosenttia maailman noin 1,6 miljardista muslimista. Sunna tarkoittaa profeetan esikuvaa, jonka kautta on annettu Jumalan laki.  Sunnalaisuus kehittyi klassiseen muotoonsa varhaisella 900-luvulla. 

Ei ollut heti selvää, että juuri sunnalaisuudesta tulisi islamin johtava suuntaus. Vielä 900-luvulla näytti siltä, että šiialaisuus perii voiton, sillä vuonna 945 Iranista tullut šiialainen Ahmad ibn Buya valloitti Bagdadin ja julistautui abbasidikalifien suojelijaksi. Samaan aikaan Egyptin fatimidit olivat šiioja. Käänne tapahtui tuhatluvulla, kun turkkilaiset seldžukit (pääkaupunkeina mm. Nishapur ja Merv) loivat keskiaasialaisen Seldžukkien jättivaltakunnan, joka oli rajoiltaan lähellä sassanidien entistä valtiota. He karkottivat buijidit Bagdadista ja asettuivat vuorostaan kalifin suojelijoiksi. Keski-Aasiasta tullut valloitus varmisti sunnien valta-aseman ja muovasi islamin nykyiseen muotoonsa. Seldžukit perustivat madrasa-laitoksen varmistamaan oikeaoppisten sunnalaisten virkamiesten ja pappien koulutuksen.

Sunnalaisuuden tuntomerkit
Sunnalaisuus eroaa islamin toisesta päähaarasta šiialaisuudesta vain muutamissa asioissa. Erot ovat kuitenkin niin suuria, että esimerkiksi yhteiset rukoushetket ovat mahdottomia. Suuntaukset voivat ajoittain pitää toisiaan vääräuskoisina. Sunnien ja shiiojen välillä esiintyy tämän takia väkivaltaisuuksia. 

 Luultavasti  tärkein teoreettinen ero on kysymys maallisen ja uskonnollisen vallan suhteesta. Sunnalaisuuteen kuuluu oppi uskovien komentajasta, yhdestä ainoasta kalifista, jolla ei kuitenkaan ole uskonnollista valtaa. Šiialaisuudessa sekä maallinen että uskonnollinen valta kuuluu samalle henkilölle eli imaamille. Nykyisin imaami on šiialaisuudessa kuitenkin kätkeytynyt.
 Symbolisella tasolla näkyvin ero on, että sunnien teologiassa ei korosteta Muhammedin ottopojan Alin asemaa, kuten tapahtuu šiialaisuudessa, jonka uskontunnustukseen Ali on lisätty.  Myös Alin poika Husain ibn Ali on šiialaisuudessa erityisasemassa. Šiiat viettävät hänen muistokseen Ašura-juhlaa, joka on šiiojen tärkein vuosittainen juhla.

 Sunnimuslimit nojautuvat sunnan tulkinnassa Koraaniin ja Muhammedin sunnaan, kun taas šiiat hyväksyvät myös imaamien sunnan jumalallisen lain lähteeksi.

 Sunnalaisuudessa šarian tulkinta kuuluu tasapuolisesti uskonoppineille, ulamalle eli viisaille miehille. Tehtävään pätevöityminen ei tapahdu suorittamalla muodollisia tutkintoja vaan opiskelemalla islamilaista lakia ja saavuttamalla luottamusta ja mainetta muslimien keskuudessa. Šiialaisuus on hierarkkisempi niin, että papiston huipulla ovat ajatollahit ja mardzat ja kaikkein korkeimmalla kätkeytynyt imaami.

 Uskonnonharjoituksessa on mikroskooppisia eroja. Sunnit rukoilevat viisi kertaa päivässä, šiiat voivat yhdistää rukousajat kolmeksi. Paaston ajoituksessa käytetty valoisuuden arviointi voi poiketa puolella tunnilla.
Sunnien ja šiiojen hadith-kokoelmat poikkeavat hieman toisistaan ja šarian määräykset ovat osittain erilaisia. Šiiat hyväksyvät ainoastaan valikoiden omakseen sunnien kuuden kirjan kokoelman.
Sunnalaisuudella ei ole virallista kuvasymbolia, ja se on muutenkin ikonoklastinen eli kuvakielteinen. Abbasidien symboleina olivat mustat liput. Islamin epäviralliseksi symboliksi nousi puolikuu. Se oli peräisin turkkilaisten Osmanien valtakunnasta, ei islamin varhaiskaudelta.

Madhabit eli lakikoulukunnat

Maḏhab (, monikko ) on arabiankielinen termi, joka viittaa islamilaiseen lakikoulukuntaan (fiqh). Islamissa vaikuttaa viisi suurta koulukuntaa, joiden katsotaan olevan keskenään yhdenvertaisia. Ne ovat:

 Hanafi, perustaja Abu Hanifa (k. 767) (suurin)
 Maliki, perustaja Malik ibn Anas (k. 795)
 Shafi'i, perustaja Muhammad al Shafi'i (k. 820)
 Hanbali, perustaja Ahmad ibn al-Hanbal (k. 855)
Šiia: Ja'fari, perustaja Ja’far al-Sadiq (k. 765)

Sunnien kuusi keskeistä hadith-kokoelmaa
Sunnien tärkeimmät hadith-kokoelmat ovat niin sanotut kuusi kirjaa (Kutub as-Sittah). Koraanin ohella ne muodostavat sunnien pyhien kirjoitusten tärkeimmän koosteen, jonka tulkinta kuuluu ainoastaan uskonoppineille. Kokoelma vakiintui vasta 1100-luvulla, jolloin viimeinen kirjoittaja, Ibn Majah, hyväksyttiin mukaan. Kuusi kirjaa ovat:

Sahih al-Bukhari 
Sahih Muslim 
Sunan an-Nasa'i
Sunan Abi Dawud 
Jami` at-Tirmidhi 
Sunan ibn Majah

Sunnalaisen islamin suuntauksia
Barelvi 
Deobandi 
Muslimiveljeskunta 
Salafismi ja wahhabismi 
Suufilaisuus (mystinen suuntaus, joka esiintyy myös šiialaisuudessa)

Sunna-islamin levinneisyys

Suurin osa tiedoista on laskettu tai otettu sivuilta CIA:N World Factbook  ja Adherents.com . Tietoa on haettu myös näistä lähteistä:

[1]: Imam Reza Network estimates link 
[2]: Encyclopedia Britannica 1997 edition
[3]: Registered religious communities in Finland (2003)
[4]: Tutkimus: Suomessa muslimien määrä viisinkertaistuu, YLE

Sunnalaisuus Suomessa
Sunnalaisuuden historia Suomessa alkaa tataareista. Suomen ensimmäiset muslimit,  tataarit, saapuivat 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa pääosin yhdestä venäläisestä kylästä. Sunnimuslimeilla ei ole Suomessa omaa kattojärjestöä kuten šiioilla. Vuoden 1990 jälkeen alkanut muuttoliike on tuonut Suomeen sunneja muun muassa Somaliasta, Irakista ja Afganistanista. Yhdysvaltalaisen PEW tutkimuskeskuksen mukaan Suomessa oli vuonna 2016 yhteensä 150 000 muslimia, joista suurin osa sunneja.

Katso myös 
 Šiialaisuus

Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Zaytuna institute 
Sunniforum  
Haq Islam 
Guiding helper (Määliki madhabin opas islamissa) 
Inter-islam (Hanafi madhabin opas islamissa) 

Islamin suuntaukset
Seulonnan keskeiset artikkelit