Kongon demokraattinen tasavalta

Kongon demokraattinen tasavalta (, ) on valtio Keski-Afrikassa. Se sijaitsee päiväntasaajalla, Kongojoen ympäristössä. Se on pinta-alaltaan ja väestöltään Afrikan viiden suurimman valtion joukossa. Runsaista luonnonvaroista huolimatta väestöstä merkittävä osa elää köyhyydessä, ja nälkä ja tarttuvat taudit vaivaavat monia. Maan itäosissa on jatkuvasti levotonta. Kongossa asuu yli 200 eri etnistä ryhmää, jotka puhuvat yli 200 kieltä. Maan virallinen kieli on ranska. 

Erotuksena Kongon tasavallasta eli Brazzavillen Kongosta maasta käytetään toisinaan täsmennystä Kinshasan Kongo tai Kongo-Kinshasa maan pääkaupungin mukaan. Kongon naapurimaat ovat Kongon tasavalta, Keski-Afrikan tasavalta, Etelä-Sudan, Uganda, Ruanda, Burundi, Sambia, Tansania ja Angola. Maalla on pieni 37 kilometriä pitkä rannikkokaistale Guineanlahdella.

Ennen vuotta 1971 maata saatettiin kutsua nimellä Belgian Kongo tai Leopoldvillen Kongo silloisen pääkaupungin mukaan. Vuosina 1971–1997 maan nimi oli Zaire.

Kongon demokraattisen tasavallan kansalaista kutsutaan Kotimaisten kielten keskuksen mukaan nimellä kongolainen tai kinshasankongolainen.

Maantiede 

Kongon demokraattinen tasavalta sijaitsee päiväntasaajalla ja sen pinta-ala on 2 345 410 neliökilometriä, josta 3,3 prosenttia on vettä, eli se on suurin piirtein Länsi-Euroopan kokoinen. Maa sijaitsee pääosin Afrikan sydämessä Kongon altaassa ja se on sademetsävaltio. Kongon demokraattisen tasavallan pääkaupunki on Kinshasa.

Kongon demokraattisella tasavallalla on rantaviivaa vain 37 kilometriä Atlantin valtameren rannikolla. Valtion itärajan muodostaa Itä-Afrikan hautavajoaman läntinen haara vuoristoineen ja järvineen (Afrikan suuret järvet). Täällä sijaitsee maan korkein vuori, 5109 m korkea Margharetan huippu Ruwenzori-vuoristossa. Virungavuoret ovat tuliperäisiä. Valtion läpi virtaava Kongojoki on koko Afrikan toiseksi pisin joki ja Amazonin jälkeen vesimäärältään maailman suurin. Se alkaa Katangan ylängöltä ja kaartaa ensin pohjoiseen, sitten takaisin etelään ylittäen päiväntasaajan kahdesti.

Maan ilmastoa määrittää pasaatien kohtaamisvyöhyke. Päiväntasaajan kohdalla on kuuma ja kostea vyöhyke, jossa sataa vuoden jokaisena kuukautena. Sen etelä- ja pohjoispuolella trooppisilla alueilla on selkeä sade- ja kuivan kauden vaihtelu. Länsirannikolla on merellisen ilmaston alue, ja vuoristossa viileämpää vuoristoilmastoa.

Kongojoen valuma-alueella elää noin 10 000 kasvilajia, joista noin kolmannes on kotoperäisiä. Siellä tavataan myös lukuisia uhanalaisia eläinlajeja, ja kaikkiaan yli 400 nisäkäslajia, tuhat lintulajia ja 700 kalalajia.

Kongossa on yhdeksän kansallispuistoa, joista viisi on Unescon maailmanperintökohteita: Garamban kansallispuisto, Kahuzi-Biegan kansallispuisto, Okapin eläintensuojelualue, Salongan kansallispuisto ja Virungan kansallispuisto. Viimeiset luonnonvaraiset zairenleveähuulisarvikuonot elävät Garamban kansallispuistossa. Virunga ja Kahuzi-Biega tunnetaan gorilloistaan, Okapissa on okapien lisäksi metsänorsuja. Salongan kansallispuisto on koko Afrikan suurin trooppisen sademetsän suojelualue.

Historia

Esihistoria 
2000 eaa. lähtien 500-luvulle saakka bantuja vaelsi nykyisen Kongon demokraattisen tasavallan alueelle luoteesta alueella asuneiden pygmien sekaan ja tilalle. Myöhemmät kansanvaellukset pohjoisesta Sudanista ja Itä-Afrikasta lisäsivät kansojen määrää alueella. Bantut toivat mukanaan Länsi-Afrikasta raudantekotaidon ja viljelymenetelmiä sekä -lajikkeita.

Paikalliset kuningaskunnat 
Kongon demokraattisen tasavallan alueella kehittyi ennen Belgian valtaa omaperäisiä kulttuureja. Kongo-joen alajuoksulla syntyi 1100-luvulta alkaen joukko kaupunkivaltioita, joiden liittyessä yhteen muodostui Kongon kuningaskunta, jonka kukoistuskausi kesti 1300-luvun lopulta melkein 1800-luvun loppuun. Maan itäosassa, Lualaba-joen varrella alkoi kehittyä 400-luvulla Upembaksi kutsuttu yhteiskunta, josta merkittävä Luban kuningaskunta sai alkunsa. Tämä keskushallintoinen kuningaskunta vallitsi maan kaakkoisosassa 1500-luvulta 1800-luvun loppuun. Myös Ruandan, Lundan ja Chokwen kuningaskunnat ovat vaikuttaneet nykyisen Kongon ja sen naapurimaiden alueella. Lundan keskus oli nykyisessä Katangan maakunnassa, Chokwet saattoivat lähteä Kasain alueelta, mutta asettuivat nykyisen Angolan puolelle.

Belgian-vallan aika 
Ensimmäinen eurooppalainen tutkimusmatkailija, joka purjehti Kongoon oli portugalilainen Diego Cão. Hänen vaikutuksestaan Kongon kuningas Afonso I kääntyi kristinuskoon ja avasi maan kaupalle ja muulle eurooppalaiselle vaikutukselle. Kongoa ei kuitenkaan yritetty kolonisoida ennen kuin vasta 1800-luvun lopulla, jolloin Belgian kuningas Leopold II sai maan haltuunsa brittiläisen tutkimusmatkailija Henry Stanleyn avulla.

Leopold II sai Kongon vapaavaltion virallisesti haltuunsa Berliinin konferenssissa 1885. Hän sai sen henkilökohtaiseksi omaisuudekseen. Aluetta hallitsemaan perustettiin ”filantrooppinen” osakeyhtiö Association Internationale Africaine, jonka ainut osakkeenomistaja oli Leopold II. Motiivit olivat taloudelliset. Kongosta saatiin ensin norsunluuta ja myöhemmin luonnonkumia, jota uusi kumiteollisuus tarvitsi. Kaupallisiin tavoitteisiin päästiin poikkeuksellisen julmalla terrorilla, jotta epäinhimillistetyt alamaiset hankkisivat mahdollisimman paljon kumia isännilleen. Kun tieto olosuhteista paljastui 1900-luvun alussa, siitä syntyi kansainvälinen skandaali. Kuolleiden määräksi on arvioitu myöhemmin 4–8 miljoonaa, toisten arvioiden mukaan jopa 10 miljoonaa eli puolet silloisesta väestöstä. Kuningas Leopoldin ahne ja julma politiikka Kongossa sai aikaan kansainvälistäkin pahennusta. Tämän takia alue muutettiinkin vuonna 1908 kuninkaan yksityisomaisuudesta Belgian siirtomaaksi nimellä Belgian Kongo. Siirtomaaisännän nimi nimen alussa tarvittiin erottamaan se naapurimaasta Ranskan Kongosta eli nykyisestä Kongon tasavallasta. Pakkotyö jatkui myös siirtomaa-aikana. Belgialaiset pyrkivät rakentamaan sellaista infrastruktuuria joka tuki resurssien vientiä pois maasta. Muuten se laiminlöi maan kehittämistä.

Itsenäistyminen ja Kongon kriisi 

Kongo itsenäistyi Belgiasta rauhanomaisesti vuonna 1960, joskin Belgia puuttui pitkään sen sisä- ja talouspolitiikkaan. Välittömästi maan itsenäistymisen jälkeen alkoi viisivuotinen Kongon kriisi, josta tuli yhdistelmä itsenäisyystaistelua, rikkaimpien alueiden separatismia, kylmän sodan Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton proxy-sotaa, vallankaappauksia ja YK:n rauhanturvaoperaatioita. Maa ajautui poliittisesti epävakaaseen tilaan, joka jatkui viisi vuotta. Eri puolilla maata virisi kapinoita ja alueellisia itsenäistymisliikkeitä, jotka kaikki kukistettiin ulkovaltojen ja YK:n tuella.

Maassa pidettiin vuonna 1960 parlamenttivaalit, jotka voitti MNC-L (Kongon kansallisliike). Sen johtajasta Patrice Lumumbasta tuli Kongon ensimmäinen pääministeri. Presidentiksi valittiin Joseph Kasa-Vubu ABAKO:sta. Etelä-Kasain maakunta julistautui itsenäiseksi 14. kesäkuuta. Sen presidentiksi nousi Albert Kalonji. Heinäkuussa 1960 armeija kapinoi ja Katangan maakunta julistautui itsenäiseksi Moise Tšomben johdolla. Tšombe pyysi Belgian asevoimien tukea, mihin Belgia suostui muodollisesti kansalaistensa suojelemiseksi. YK:n turvallisuusneuvosto päätti lähettää maahan joukkoja palauttamaan järjestystä, mutta niiden ei sallittu puuttua maan sisäisiin asioihin. Lumumba pyysi Neuvostoliiton joukkoja Kasaihin, mikä suututti Yhdysvallat, joka alkoi tukea Kasa-Vubua ja armeijan komentajaa Joseph-Désiré Mobutua. 5. syyskuuta Kasa-Vubu ilmoitti radiossa Lumumban erosta, johon Lumumba vastasi ilmoittamalla presidentin pidätyksestä. Viikon kuluttua Lumumban aiemmin johtajaksi nimittämä Mobutu asetti hänet kotiarestiin ja kaappasi vallan CIA:n tuella. Lumumba teloitettiin myöhemmin.

YK aloitti seuraavana vuonna Katangan suurelta osin valkoisten palkkasoturien riisumisen aseista ja maakunnan liittämisen takaisin Kongoon. YK:n pääsihteeri Dag Hammarskjöld, joka oli ollut aktiivinen Kongon kysymyksen ratkaisemisessa, sai samana vuonna surmansa häntä kuljettaneen lentokoneen maahansyöksyssä Kongossa. Kongolaiset joukot liittivät Kasain maahan nelikuukautisen sotilasoperaation jälkeen. Katanga saatiin YK-joukkojen haltuun tammikuuhun 1963 mennessä.

Itä- ja Kivun maakunnissa puhkesi alkuvuodesta 1964 Simba-kapina, jonka seurauksena Moise Tšombe nimitettiin pääministeriksi. Kapinalliset ottivat 1 600 länsimaalaista panttivankia. Kongo pyysi myös Yhdysvaltain ja Belgian apua, jotka vapauttivat eurooppalaiset panttivangit.

Presidentti Kasa-Vubu erotti 13. lokakuuta 1965 pääministeri Moise Tšomben ja asetti väliaikaisen hallituksen, jonka johtoon tuli Evariste Kimba. 25. marraskuuta 1965 armeijan komentaja Joseph-Désiré Mobutu, joka tunnettiin paremmin myöhemmällä nimellään Mobutu Sese Seko, kaappasi vallan länsimaiden tuella ja perusti yksipuoluejärjestelmän. Entinen pääministeri Tšombe joutui syytetyksi ja pakeni maasta. Länsimaat pitivät Mobutua takeena kommunismia vastaan. Hänen hallintoaan on syytetty ihmisoikeuksien rikkomisesta, sorrosta, henkilökultista ja rehottavasta korruptiosta, jopa niin paljon, että hallinnolle on annettu pilkkanimi ”kleptokratia”.

Mobutu hankki itselleen suuren omaisuuden kavaltamalla valtion omaisuutta ja vaatimalla lahjuksia: miljardeja dollareita talletettiin ulkomaisille pankkitileille.

Mobutun valtakausi 

Mobutun hallinto oli aluksi epäpoliittinen ja jopa politiikan vastainen. Hänen mukaansa poliitikot olivat viidessä vuodessa raunioittaneet maan, ja viiden vuoden kuluttua maassa ei olisi enää poliittisia puolueita. Mobutu sai hätätilahallinnon vallitessa lähes täyden vallan ja pyrki leikkaamaan poliitikkojen valtaa. Maakuntien määrää vähennettiin ja niiden itsehallintoa leikattiin. Parlamentti menetti merkityksensä ja ajoittain lakkautettiin.

Vuonna 1966 Mobutu perusti vapaaehtoisliikkeen ”Tasavallan vapaaehtoiset joukot” ja pyrki kokoamaan taakseen kansanliikettä. Hän nimitti itsensä ”toiseksi kansallissankariksi” Lumumban jälkeen, jota oli ollut syrjäyttämässä. Vuonna 1967 luotiin Vallankumouksen kansanliike (Mouvement Populaire de la Révolution; MPR), joka oli vuoteen 1990 asti ainut sallittu puolue. Sen jäsenyydestä tuli kaikille kansalaisille pakollinen. Myös kaikki ammattiliitot yhdistettiin yhdeksi suuremmaksi liitoksi.

Mobutua vastaan oli aluksi vastarintaa. Vuonna 1966 neljä ministeriä pidätettiin ja teloitettiin julkisesti syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta. Katanganin kapina murskattiin, kuten myös valkoisten palkkasoturien kapina vuonna 1967. Vuoteen 1970 mennessä lähes kaikki vastarinta oli kukistettu ja hallitus saanut maan hallintaansa.

Korostaakseen afrikkalaista identiteettiä Mobutu nimesi maansa uudelleen Zaireksi lokakuussa 1971. Hän määräsi kaikki luopumaan kristityistä nimistä ja 1972 hän otti itselleenkin uuden afrikkalaisperäisen nimen Mobutu Sese Seko Kuku Ngbendu Wa Za Banga (”Kaikkivoipa voitontahtoinen taistelija, joka kulkee valloituksesta toiseen tulta kylväen”), joka lyheni arkikäytössä muotoon Mobutu Sese Seko. Länsimaisten pukujen tilalle tuli abacost-niminen vaate, jonka käyttäminen oli pakollista virkamiehille ja ministereille. Lisäksi Kongon suurimmat kaupungit saivat uudet afrikkalaiset nimet – esimerkiksi Léopoldvillestä tuli Kinshasa, Elisabethvillestä Lubumbashi ja Stanleyvillestä Kisangani.

Mobutu kansallisti ulkomaalaisomisteiset yhtiöt ja ajoi eurooppalaiset ulos Zairesta 1973. Tästä seurasi niin syvä ja vakava talouden romahdus, että sijoittajia piti kosiskella takaisin 1976. Harvat palasivat.  Mobutun epäonnistuneen talouspolitiikan vuoksi luonnonrikkauksistaan kuulun Zairen talous ajautui kriisiin ja hyperinflaatioon.

Mobutu tarvitsi avustuksia entiseltä siirtomaaisännältä Belgialta, Ranskalta ja Yhdysvalloilta hillitäkseen Angolasta käsin toimivien Katanganin kapinallisten hyökkäyksiä vuosina 1977 ja 1978. Mobutun uudelleenvalinnasta äänestettiin 1977 ja 1984, mutta kummallakaan kerralla hänellä ei ollut vastaehdokkaita. Mobutun ympärille luotiin vaikuttava henkilökultti, jonka ylläpitämiseksi julkisille paikoille pystytettiin Mobutua esittäviä muotokuvia ja tiedotusvälineissä levitettiin häntä ylistävää propagandaa. Vuonna 1983 Mobutu nimettiin sotamarsalkaksi.

Mobutun valtakauden aikana hänen henkilökohtainen varallisuutensa kasvoi, ja lopulta sen arvioitiin olevan noin viiden miljardin Yhdysvaltain dollarin suuruinen. Hänen ulkomaalaisille pankkitileille tallettamansa summa vastasi suuruudeltaan Zairen valtionvelkaa. Valtaisan omaisuutensa Mobutu hankki ohjaamalla Zairen vientituotteista – kullasta, kuparista, timanteista ja öljystä – saadut tulot itselleen. Samalla kansa köyhtyi niin suuresti, ettei palkkoja voitu maksaa. Kaupunkien infrastruktuuri romahti ja ihmiset kärsivät nälänhädästä. Zairen ainoita hyvätuloisia olivat Mobutun sukulaiset ja ystävät. Mobutun vallastasyöksemisen aikaan maan talous oli vaipunut itsenäisyyttä edeltävälle vuoden 1958 tasolle, vaikka väkiluku oli kolminkertainen tuolloiseen nähden.

Diktatuurista huolimatta monet länsimaat, erityisesti Yhdysvallat ja Ranska, ja Kansainvälinen valuuttarahasto tukivat Mobutun hallintoa, sillä tämä oli omaksunut aatteekseen antikommunismin. Mobutun kannatuksen takana oli myös länsimaiden halu päästä käsiksi Zairen mittaviin luonnonvaroihin, ja kommunismin uhan patoaminen keskisessä Afrikassa. Erityisesti Yhdysvaltain suhteet Zaireen pysyivät lämpiminä; Jimmy Carterin hallinto antoi puolet Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan varatuista kehitysapuvaroista Kinshasan Kongoon, ja esimerkiksi Ronald Reaganin hallinnon aikana Mobutu vieraili Valkoisessa talossa kolme kertaa.  Vuonna 1980 Yhdysvaltain edustajainhuone äänesti sotilasavun lopettamisesta Zairelle, mutta senaatti kumosi päätöksen. Neuvostoliiton luhistuminen ja kylmän sodan päättyminen pakotti Mobutun muuttamaan politiikkaansa demokraattiseen suuntaan. Vuodesta 1990 alkaen maa siirtyi monipuoluevaltaan, ja perustettiin kansalliskokous, joka nimitti pääministerin oppositiosta ja alkoi järjestellä parlamenttivaaleja. Kylmän sodan päätyttyä Zaire ei pystynyt ylläpitämään korruptoituneen hallintonsa oikeutusta pelkällä kommunismin vastaisella diplomatialla. Yhdysvallat menetti kiinnostuksensa köyhään valtioon, ja maan sisäiset levottomuudet lisääntyivät. Mobutu joutui hyväksymään yksipuoluejärjestelmän lakkautuksen pakon edessä, mutta teki silti kaikkensa, jotta poliittinen valta pysyisi hänen käsissään.

Mobutun kauden jälkeen

Kabila vallassa (Laurent Kabila 1997–2001 ja Joseph Kabila 2001–2019) 
Ruandasta Ruandan isänmaallisen rintaman voittoa paenneet pakolaiset, lähinnä Ruandan kansanmurhan jälkeisiä tutsien kostotoimia pelänneet hutut, saattoivat Kongon itäosan sekasorron valtaan. Siellä jo 1960-luvulla ilman menestystä kapinoinut Laurent Kabila, jota Che Guevara oli käynyt tukemassa 1960-luvulla, käytti tilaisuuden hyväkseen ja johti ”Demokraattisten voimien liiton Kongon vapauttamiseksi” (AFDL) ensimmäisessä Kongon sodassa (1996–1997) Mobutua vastaan ja onnistui syöksemään hänet vallasta vuonna 1997. AFDL:n joukkojen pääosa oli tutseja. Sitä tukivat Suurten järvien alueen valtioiden johtajat, lähinnä Ruandan Paul Kagame ja Ugandan Yoweri Museveni. AFDL eteni Kongojokea alas kohdaten vain vähäistä vastarintaa Kinhasan armeijan joukkojen vaihtaessa puolta. Kabila sai uskottavuutta ollessaan Mobutun pitkäaikainen vastustaja ja Patrice Lumumban kannattaja. 16. toukokuuta 1997 monikansalliset joukot etenivät Lubumbashin lentokentälle neuvottelujen keskeytyessä ja Mobutu pakeni maasta. Samana päivänä Kabila julistautui presidentiksi. Vuonna 1997 valtion nimi muutettiin Zairesta takaisin Kongon demokraattiseksi tasavallaksi.  

Kabilaa alettiin kuitenkin pian syyttää edeltäjänsä kaltaisesta itsevaltaisuudesta ja korruptiosta. Hän kääntyi ruandalaisia tukijoitaan vastaan näiden kieltäydyttyä vetäytymästä maan rikkaista itämaakunnista. Heinäkuussa 1998 Kabila vaati Ugandan ja Ruandan joukkojen poistumista maasta.

Tämän jälkeen Ugandan ja Ruandan tukemat kapinalliset aloittivat sotatoimet, kun taas Zimbabwe, Angola, Namibia, Tšad ja Sudan tukivat Kabilan hallintoa. Maassa oli vuosien ajan zimbabwelaisia joukkoja, enimmillään 11 000 miestä, joiden varustaminen ja ylläpito tulivat Zimbabwelle kalliiksi. Tämä pidettiin yhtenä syynä maan myöhempään talousromahdukseen.

Tulitauosta sovittiin 1999, mutta sotatoimet jatkuivat senkin jälkeen. Laurent Kabila salamurhattiin 16. tammikuuta 2001, minkä jälkeen parlamentti valitsi yksimielisesti hänen poikansa Joseph Kabilan presidentiksi. Rauhansopimus solmittiin uuden presidentin johdolla 2002 Etelä-Afrikassa ja maahan perustettiin siirtymäajan hallitus, joka laati uuden perustuslain. Laurent Kabilan murhan yksityiskohdat ovat osittain hämärän peitossa, ja siitä on annettu toisistaan poikkeavia tietoja. Ilmeisesti Kabilan surmasi yksi hänen henkivartijoistaan, ja taustalla on arveltu olleen salaliitto, jossa olisi ollut mukana Ruanda, sillä Ruandan etu oli kaaoksen jatkuminen Kongossa, jolloin Ruanda voi hyötyä maan itäosien mineraalirikkauksista. Ruanda on osallisuutensa kieltänyt. Murhan tapahtumapaikka oli maan pääkaupunki Kinshasa, vaikka muutakin tietoa oli alkuun annettu.

Kongon sota on yksi eniten kuolonuhreja vaatineista sodista. Sodassa kuoli 3–4 miljoonaa ihmistä, joista noin puolet lapsia. Erityisesti Kongon itäosissa käytyyn sotaan osallistui yhdeksän Afrikan valtiota ja se vaikutti suoraan 50 miljoonan kongolaisen elämään. Huolimatta konfliktin laajuudesta ja sen uhrien lukumäärästä, Kongon sota on suurelta osin jäänyt vähälle huomiolle lähialueiden ulkopuolella.

Maassa järjestettiin 30. heinäkuuta 2006 ensimmäiset monipuoluevaalit 46 vuoteen. Kansainvälisesti valvottuja vaaleja varten lahjoitettiin 460 miljoonaa dollaria ja niitä valvoivat YK:n MONUC-rauhanturvaajat. Kabila sai ensimmäisellä kierroksella eniten ääniä ja voitti toisella kierroksella Jean-Pierre Bemban ja vannoi virkavalansa 6. joulukuuta 2006. Rauhansopimuksen mukaisesti eri osapuolten yksityisarmeijat piti liittää maan armeijaan, mutta sekä Bemba että Azarias Ruberwa kieltäytyivät tästä. Bemban joukot ja maan armeija taistelivat Kinshasassa 22.–23. maaliskuussa 2007 noin 600 surmanneissa levottomuuksissa ennen Bemban tappiota.

Itä-Kongossa Pohjois-Kivussa toimiva Laurent Nkundan johtama hutuja vastaan taisteleva tutsikapinallisten ryhmittymä aiheutti laajoja levottomuuksia lokakuusta 2008 lähtien ja ajoi 250 000 paikallista pakolaisiksi. Nkundan joukot etenivät lähellä Gomaa ja hänen raportoitiin saavan apua Ruandan hallitukselta. Tammikuussa 2009 Ruandan joukot kuitenkin pidättivät Nkundan.

Raiskaukset ja julma seksuaalinen väkivalta ovat olleet tunnusomaisia Itä-Kongon konfliktille. Eri ryhmittymät on voitu jopa tunnistaa niille ominaisten julmuuksien mukaan.

Marraskuussa 2011 järjestettiin parlamentin- ja presidentinvaalit, joissa oli 10 ehdokasta. Vaaleissa jatkokauden saaneen Joseph Kabilan tärkein vastaehdokas oli Étienne Tshisekedi

Felix Tshisekedin aika 2019– 

Vuonna 2016 olisi pitänyt pitää vaalit, mutta ne lykättiin vuoteen 2018. Tammikuussa 2019 pidetyt vaalit voitti Félix Tshisekedi, joka on Étienne Tshisekedin poika.

Kabilan puolueella on edelleen enemmistö parlamentissa, ja myös suurin osa maan hallituksen ministereistä edustaa Kabilan puoluetta. Varsin yleisesti arvellaankin Kabilan olevan edelleen Kongon todellinen johtaja ja presidentti Tshisekedin olevan vain jonkinlainen keulakuva. Kuitenkin presidentti Felix Tshisekedin oltua vuoden valtionpäämiehenä voitiin maan poliittisen ilmapiirin todeta muuttuneen. Poliittiset vangit oli vapautettu, ja maanpaossa ulkomailla olleet oppositio-aktivistit ovat voineet palata Kongoon ja toimia pelkäämättä hallituksen kostotoimenpiteitä. Ero 18 vuotta vallassa olleen Joseph Kabilan valtakauden viimeisiin vuosiin oli huomattava. Tshisekedin tulo presidentiksi oli ensimmäinen demokraattisesti tapahtunut vallansiirto maan lähes 60 vuotta kestäneen itsenäisyyden aikana.

Presidentti Tshisekedi oli maaliskuussa 2019 vapauttanut lupaustensa mukaan 700 edeltäjänsä vangituttamaa poliittista vankia. Tammikuun 2019 presidentinvaaleissa hän oli voittanut Kabilan itsensä valitseman seuraajaehdokkaan Emmanuel Ramazani Shadaryn ja kilpailevan oppositiopoliitikon Martin Fayulun, joka kiisti vaalituloksen ja sanoi sen perustuvan vilppiin sekä Kabilan ja Tshisekedin tekemään keskinäiseen salaiseen sopimukseen, jonka he molemmat kielsivät. Vaalitarkkailijat totesivat vaaleissa esiintyneen väärinkäytöksiä. Armahduksen yhteydessä Tshisekedi myös pyysi poliittisista syistä paenneita palaamaan maahan. Näillä toimillaan hän pyrki myös osoittamaan riippumattomuuttaan Kabilasta ja omalta osaltaan vaimentamaan käsitystä salaisesta sopimuksesta Kabilan kanssa.

2020-luvun alkaessa Kongon demokraattisella tasavallalla oli paljon vaikeita ongelmia. Runsaista luonnonvaroistaan ja mineraalirikkauksistaan huolimatta maa oli edelleen erittäin köyhä. Asukasta kohden laskettuna maa on edelleen maailman viiden köyhimmän maan joukossa. Maan itäosissa on jatkuvasti levotonta, ja siellä on paljon pieniä aseellisia ryhmiä, jotka ovat surmanneet siviilejä. Osa asejoukoista on mukana laittomassa mineraalikaupassa. Maan itäosissa on myös puhjennut paha ebola-viruksen aiheuttama epidemia (Ebola-epidemia Kongon demokraattisessa tasavallassa). Lisäksi maassa on puhjennut vaikea tuhkarokkoepidemia, johon on kuollut maassa enemmän ihmisiä kuin ebolaan. Maailman terveysjärjestön WHO:n mukaan kyseessä on maailman vaikein tuhkarokkoepidemia.

Politiikka 

Kongo on semipresidentiaalinen tasavalta. Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla viiden vuoden kaudelle. Hän nimittää pääministerin ja muut ministerit.

Lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen eduskunta; sen senaatin 108 jäsentä valitaan maakunnista ja alahuoneen 500 jäsenestä 61 valitaan enemmistövaaleilla yhden jäsenen vaalipiireistä ja 439 monen kansanedustajan vaalipiireistä suhteellisella vaalitavalla. Vuonna 2018 valitussa alahuoneessa on 44 naisedustajaa eli 8,8% kaikista edustajista. Suurimmat puolueet ovat Henri Movan johtama People's Party for Reconstruction and Democracy PPRD 62 edustajallaan, Felix Tshikedin johtama Union for Democracy and Social Progress UDPS 41 edustajalla, PPPD (29), MSR (27) sekä MLC 22 edustajalla.

Oikeusjärjestelmä perustuu pääosin Belgian lakiin, mutta siinä on mukana myös osia heimojen säännöistä ja vakiintuneista hallintokäytännöistä.

Vapauksien kehitys 
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Kongon Demokraattinen tasavalta ei ole vapaa maa. Kongon demokraattisen tasavallan poliittinen järjestelmä on lamaantunut viime vuosina poliittisen eliitin manipuloimien vaaliprosessien vuoksi. Kansalaiset eivät voi vapaasti harjoittaa kansalaisvapauksiaan, ja korruptio on yleistä. Fyysinen turvallisuus on heikko väkivallan ja ihmisoikeusloukkausten vuoksi, joita hallituksen joukot sekä aseelliset kapinallisryhmät ja miliisit harjoittavat useilla alueilla maassa.

Joulukuun alussa 2022 Kongon demokraattinen tasavalta peruutti radioyhtiö RFI:n -toimittajan akkreditoinnin ja katkaisi sen lähetyksen. Radioasemaa syytettiin jännitteiden herättämisestä laskettaessa vaalituloksia. RFI kiisti väitteet.

Maakunnat 

Kongo jakautuu 26 maakuntaan. Maakuntajako tuli käyttöön vaiheittain vuosina 2011-2015. Monet tilastot käyttävät edelleen vanhaa kymmenen maakunnan jakoa.

{|
|+' Suurimmat kaupungit
|-
! Sija !! Kaupunki !! Asukkaita (2007)
|-
| 1 || Kinshasa || 8 418 819
|-
| 2 || Lubumbashi || 1 485 288
|-
| 3 || Kolwezi || 977 292
|-
| 4 || Mbuji-Mayi || 919 166
|-
| 5 || Kisangani || 555 753
|-
| 6 || Kananga || 477 017
|-
| 7 || Likasi || 453 655
|-
| 8 || Boma || 359 927
|-
| 9 || Tshikapa || 284 888
|-
| 10 || Bukavu || 227 908
|}

 Talous 

Kongo on harvaan asuttu maa jossa on runsaat malmivarat. Silti sen bruttokansantuote henkeä kohti on maailman pienimpiä. Köyhyyden syinä on pidetty vuosia jatkunutta huonoa hallintoa, korruptiota ja sotia.

Kongon tärkeimpiä luonnonvaroja ovat monet kaivannaiset kuten öljy ja kivihiili, timantit sekä koboltti, kupari, niobium, tantaali, hopea, sinkki, mangaani, tina ja uraani. Maassa on myös vesivoimaa ja puutavaraa.

Maatalouden merkitys maan talouselämälle on suuri. Suurin osa sen tuotteista menee kotimaiseen kulutukseen. Ruokakasveista merkittävimpiä ovat kassava, maissi, palkokasvit ja maapähkinät. Myyntiin kasvatetaan kahvia, kumia, palmuöljyä, puuvillaa, kaakaota, sokeria ja teetä.

YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskemalla Inhimillisen kehityksen indeksiksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Kongo oli vuonna 2007 sijalla 176 yhteensä 185 arvioidusta maasta.

 Liikenne 
Kongossa on 26 lentokenttää, joiden kiitotiellä on kestopäällyste, ja 168 muuta lentopaikkaa. Rautateitä on noin neljätuhatta kilometriä. Laajasta tieverkosta on päällystetty vajaat kolmetuhatta kilometriä.

 Väestö 

YK:n mukaan Kongon väkiluku oli 81,3 miljoonaa vuonna 2017. Kongon vuosikirjan mukaan väkiluku oli 98,4 miljoonaa vuonna 2019. Vuonna 2022 CIA arvioi maan väkiluvuksi 108,4 miljoonaa ja väestönkasvuksi 3,14 prosenttia vuodessa. Kokonaishedelmällisyysluku oli 5,63 lasta yhtä naista kohti, mikä oli yksi maailman korkeimmista. YK:n vuoden 2019 ennusteen mukaan väkiluku kasvaa noin 194 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä. Se tekisi Kongosta maailman yhdeksänneksi runsasväkisimmän valtion.

Kongon väestö on nuorta. Vuonna 2019 asukkaista 48 prosenttia oli alle 15-vuotiaita, 48 % 15–59-vuotiaita ja 4 % 60 vuotta täyttäneitä. Vuonna 2022 elinajanodote miehille oli 60,0 vuotta ja naisille 63,7 vuotta.

 Etniset ryhmät 
Kongossa asuu yli 200 eri etnistä ryhmää, joista suurin osa kuuluu bantuihin. Neljä suurinta ryhmää, joista kolme on bantuja (mongot, lubat ja kongot) sekä hamilaiset zandet muodostavat yhdessä 45 % väestöstä. Mahdollisesti 1990-luvulla julkaistu tarkempi jakauma oli lubat 18 %, kongot 16 %, mongot 13 %, ruandat 10 %, zandet 6 %, bangit ja ngalet 6 %, ja muita 30 %.

 Kielet 

Kongossa puhutaan yli 200 eri kieltä.
Väestön moninaisuuden johdosta Kongossa käytetään useampia välikieliä etnisten ryhmien väliseen viestintään. Maan virallinen kieli on ranska, jota käytetään hallinnossa ja radion asiaohjelmissa. Suosituin eri etnisten ryhmien välillä käytetty kieli on lingala, jota käytetään myös yleisimmin viihteen ja populaarimusiikin kielenä.

Virallisen kielen, ranskan, lisäksi Kongolla on neljä kansallista kieltä: kongo, lingala, luluanluba ja swahili. Alueellisesti kielet jakautuvat siten, että kongoa puhutaan maan lounaisosassa, lingalaa pohjoisosassa, luluanlubaa keskiosassa ja swahilia idässä ja etelässä. Pääkaupungin Kinshasan kieli on lingala, mutta muitakin kansallisia kieliä puhutaan siellä siirtolaisuuden seurauksena.

 Kansanterveys 
Vuonna 2020 arvioitiin, että HIVin kantajia oli 0,7 prosenttia aikuisväestöstä. Vuonna 2007 heitä oli kaksi kertaa niin paljon. 450 000 henkeä. ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut 100 000–150 000 henkeä, mutta sitä sai alle kolmannes, ehkä vain viidesosa tarvitsijoista, arviolta alle 30 000 henkeä. Lääkitystilanne oli parantunut vaikkakin hitaasti niin että vuonna 2005 lääkettä sai vajaat viisi prosenttia tarvitsijoista.

Äitiyskuolleisuus on erittäin korkea. Vuonna 2015 maassa menehtyi keskimäärin 693 äitiä 100 000 synnytystä kohden. Kongon demokraattinen tasavalta on maailman pahimpia tsetsekärpäsen levittämän unitaudin esiintymisalueita, 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä 70 prosenttia maailman unitautitapauksista havaittiin siellä, vuosina 2008 ja 2009 se oli toinen kahdesta maasta, joissa oli yli tuhat uutta tapausta.

YK:n yhdestätoista vuosituhattavoitteesta pidetään kolmen saavuttamista mahdollisena: tasa-arvoon, ympäristöön ja AIDSiin liittyviä tavoitteita.

Ebola surmasi noin 2200 ihmistä maan itäosassa vuosina 2018–2020. Tautia ei ilmeisesti saatu kokonaan kuriin.

Vuonna 2020 Maailman ruokaohjelma varoitti, että COVID-19-pandemia ja konfliktit pahensivat nälkäkriisiä alueella, ja jopa sadan miljoonan ihmisen ruokahuolto oli epävarmalla pohjalla.

Kulttuuri
Mobutu Sese Sekon aikana virallinen ideologia oli afrikkalaisuuden arvostus ja länsimaisten vaikutteiden välttäminen. Siihen kuului, että kiellettiin ihonvaalennus, hiusten suoristus, länsimainen musiikki ja kristilliseen traditioon pohjautuvat nimet. Ihmisiä opastettiin käyttämään puvun ja solmion sijaan abacostia, kauluksetonta asua, joka muistutti läheisesti Mao-pukua.

Kongolaisten kulttuuriin kuuluu pukeutua siististi. Kuubasta tuotu rumba-musiikki on suosittua.

Ruokakulttuuria rajoittaa vähävaraisuus: syödään sitä mihin on varaa. Yleinen hiilihydraatin lähde on fufu, maniokin juuresta jauhettu ryyni. Sen lisukkeena on kasviksia, juhlapäivinä myös lihaa, jokien lähistöllä kalaa.

Varhaisinta kongolaista kirjallisuutta olivat lähetyssaarnaajien kustantamat pienet kertomukset maaseudun elämästä, joita usein julkaistiin paikallisilla kielillä. Vuonna 1945 alkoi ilmestyä ranskankielinen kuukausijulkaisu La Voix du Congolais''. Vuonna 1962 Kinshasan katoliseen yliopistoon perustettiin kongolaisen kirjallisuuden keskus, ja sen kouluttamina syntyi uusi sukupolvi kirjailijoita. 2000-luvun levottomina vuosina monet ovat kuitenkin paenneet ulkomaille.

Urheilu 
Suosituin urheilulaji Kongon demokraattisessa tasavallassa on jalkapallo, jota harrastaa noin kaksi ja puoli miljoonaa maan asukasta. Maan miesten edustusjoukkue on ollut FIFA-rankingissa parhaimmillaan sijalla 28 ja on voittanut Afrikan-mestaruuden vuosina 1968 ja 1974. Joukkue on pelannut MM-kilpailuissa kerran, vuonna 1974.

Kongon demokraattinen tasavalta on osallistunut olympialaisiin yhteensä kahdeksan kertaa vuoden 1968 kisoista lähtien, mutta yksikään maan edustaja ei ole voittanut olympiamitalia.

Kongon demokraattisen tasavallan ehkä tunnetuin urheilija on pikajuoksija Gary Kikaya, joka toimi maansa lipunkantajana vuoden 2004 olympialaisissa ja on menestynyt hyvin myös kansainvälisellä tasolla. Muita tunnettuja kinshasankongolaisia urheilijoita ovat muun muassa koripalloilija Dikembe Mutombo ja jalkapalloilija Lomana LuaLua.

Lähteet

Kirjallisuutta
 Van Reybrouk, David: Kongo, historia. Siltala kustannus, Helsinki 2013, ISBN 978-952-234-128-0

Aiheesta muualla 

43 Afrikka

Seulonnan keskeiset artikkelit