Vokatiivi

Vokatiivi (puhuttelusija) on sijamuoto, joka ilmaisee substantiivin olevan se, jolle puhe kohdistetaan. 

Vokatiivia käytetään ainakin latinassa, sanskritissa, muinaiskreikassa, sekä useissa slaavilaisissa ja kelttiläisissä kielissä, mutta ei suomen kielessä, jossa vokatiivin tehtävät ovatkin nominatiivilla. Indoeurooppalaisiin kieliin vokatiivi periytyy indoeurooppalaisesta kantakielestä, jossa se oli e-päätteinen tai päätteetön (vrt. latina).

Esimerkkejä nominatiivin vokatiivisesta käytöstä suomen kielessä:
 ”Opettaja, tiedän vastauksen!”
 ”Äiti, mitä meillä on ruokana?”
 ”Sinuna, Petteri, en uskoisi moista puhetta.”
 ”Hyvät naiset ja herrat!”
 ”Oi Jumalani, miksi minut hylkäsit?”
”Isä meidän, joka olet taivaissa...”

Romaaniset kielet

Latinassa vokatiivi on useimmiten nominatiivin näköinen. Kuitenkin toisen deklinaation us-päätteisillä maskuliineilla se päättyy e-kirjaimeen. Esimerkiksi:
Et tu, Brute – Sinäkin, Brutus. (William Shakespeare näytelmässä Julius Caesar)
Quo vadis, Domine? – Minne menet, Herra? (tarinan mukaan Paavali paetessaan Roomasta, kohdatessaan Jeesuksen)

Romaanisista kielistä myös romaniassa on vokatiivisijamuoto. Romaniassa feminiinin vokatiivin pääte on yleensä -o, ja maskuliinissa ja neutrissa -e. Monikossa pääte on -lor.
"doamnelor și domnilor!" – Hyvät naiset ja herrat!

Slaavilaiset kielet
Vokatiivi on käytössä mm. puolassa, tšekissä, serbokroatiassa, bulgariassa ja ukrainassa, mutta slovakista se katsotaan kadonneeksi.

Puolassa ja tšekissä vokatiivi on yleisemmin feminiinissä -o-päätteinen ja maskuliinissa -e-päätteinen. Joissain taivutusluokissa on kuitenkin -u-pääte. Neutreilla ja monikolla vokatiivi ei eroa nominatiivista.

Mamo! – Äiti!

Venäjässä ei ole vokatiivia, mutta sitä käytetään sanojen Бог (Jumala) ja Господь (Herra) yhteydessä ja jossain raamatunlainauksissa kirkkoslaavin vaikutuksesta.
Боже мой! (Bože moi) – Jumalani!

Sijamuodot