New Orleansi džäss

New Orleansi džäss (inglise keeles New Orleans jazz) on muusikastiil, mis tekkis vahetult enne I maailmasõda New Orleansis, sai 1920. aastatel tuntuks tänu salvestistele ja elas 1940. aastatel üle taassünnni traditsioonilise džässina (Traditional jazz). Tänapäeval eksisteerib New Orleansi džäss omavahel seotud muusikainterpretatsioonistiilide rühmana, mida iseloomustab suhteliselt kindel instrumentatsioon ja repertuaar. 

Mõned uurijad eristavad New Orleansi džässi diksiländist, mida peetakse eelkõige valgete muusikute ja orkestrite stiiliks. 

Jelly Roll Morton oli teadaolevalt esimene pianist, kes improviseeris etteantud teemadel, pannes aluse New Orleansi traditsioonile. Esineja isik oli tähtsam kui helilooja poolt ette antud materjal. 

Soodne pinnas väljapaistvate jäzzmuusikute tekkeks oli prantsuse-hispaania linnakultuur, kaks mustanahalist kogukonda – kreoolid ja ameerika neegrid –, ja pidev kokkupuude Euroopa tõsise ja kerge muusikaga.

Kreoolidest esindajad: Alphonse Picou, Sidney Bechet, Barney Bigard, Albert Nicholas, Buddy Petit, Freddie Keppard, George Vitelle "Papa Jack" Laine, Louis Nelson DeLisle ja Kid Ory.

Vana puupuhkpillide traditsioon (eriti klarnet), mille sügav traditisioon pärines Prantsusmaalt. 

New Orleansi stiil. "Vaba kontrapunkt", mida mängivad kolm pilli: kornet või trompet, tromboon ja klarnet. Rütmigrupp: bass (keel- või vaskpill), trummid, bandžo või kitarr ja vahel ka klaver. Varajased New Orleansi orkestrid olid endiselt lähedal Euroopa marsirütmile, kuid sisaldasid juba esimesi "hoti" näiteid. Siitpeale hakatakse sound'i, fraseerimist, atakki ja vibraatot individualiseerima.

Džäss