Dom (mägi)

Dom on mägi Penniini Alpides, Randa ja Saas-Fee vahel Šveitsi Valais' kantonis. See on kõrguselt seitsmes tipp Alpides. Suhtelise kõrguse poolest võib seda pidada kõrguselt kolmandaks mäeks Alpides ja kõrguselt teiseks Šveitsis, Monte Rosa järel. Dom on Mischabeli rühma (saksa: Mischabelhörner) peamine tipp, rühm on kõrgeim täielikult Šveitsis asuv massiiv.

Dom on tähelepanuväärne oma mäkketõusu 'tavamarsruudi' poolest, millel on Alpide kõigi neljatuhandeliste tippude suurim vertikaalne kõrguse tõus ja ühtki selle marsruudi 3100 meetri kõrgust ei ole võimalik saavutada mehaaniliste vahenditega.

Kuigi Dom on saksa päritolu 'kupli' sugulane, võib see tähendada ka 'toomkirikut' ja mägi on nimetatud Sitteni toomkiriku kanoonik Berchtoldi järgi, kes oli esimene ümbruskonda uurinud isik.

Endine nimetus Mischabel pärineb iidsest saksa murdeviisist, mis tähistab harki, kuna massiivi kõrgeimad tipud seisavad üksteise lähedal.

Geograafiline taust 

Dom on Schwarzberghornilt lõunas tuleva aheliku kulminatsioonipunkt Alpide peaaheliku (Alpi veelahkme) ristumiskohas Distelhorniga põhjas ja lõpeb Staldeni linna kohal. Ahelik asub täielikult Vispi ringkonnas.

Kaks mäestikuga eraldatud orgu on Mattertal läänes ja Saastal idas. Randa ja Saas-Fee linnad asuvad mõlemad 6 km mäetipust (vastavalt läänes ja idas). Kõrguste vahe mäetipu ja orupõhja vahel on 3150 m lääneküljel (Randa) ja 3000 m idaküljel (Saas-Grund). Mattertali poolel on Dom peaaegu sama kõrge kui Weisshorn ja Saastali poolel on see peaaegu sama kõrge kui Weissmies. Dom on Saastali kõrgeim punkt ja teiseks kõrgeim mägi Mattertalis, Monte Rosa järel.

Kuna Dom ei ole Alpide peaahelikul, suubuvad nii massiivi lääne- kui ka idaküljel voolavad jõed samasse suurde jõkke, Mattervispa ja Saaservispa kaudu Rhône'i. Dom on selle eripäraga Alpide kõrgeim mägi.

Mischabeli rühma kuulub palju kõrvaltippe üle 4000 m. Põhjas asub Nadelgrat, mis koosneb Lenzspitzest, Nadelhornist, Stecknadelhornist, Hohberghornist ja Dürrenhornist. Nadelgrat on põhja poolt hästi nähtav ja annab massiivile iseloomuliku hargi välimuse. Massiivi teiseks kõrgeim tipp Täschhorn (4491 m) asub lõunas ja sellest lõunas on iseloomulikult tasane Alphubel. Kokku moodustavad Mischabeli massiivi kaheksa üle 4000 m tippu. Muud olulised massiivi tipud on Ulrichshorn ja Balfrin. Domil on lääneõlg (4479 m) ja idaõlg (4468 m).

Üldiselt on üle 3000 m kõrgused alad kaetud liustikega, kaks suurimat on Riedi liustik Nadelgrati jalamil ja Fee liustik Domi enda jalamil, idakülje all.

Geoloogia 

Massiiv koosneb peaaegu täielikult Siviez-Mischabeli katte gneisist. Viimane on Briançoni mikromandri osa ja asub Penninikumis.

Ronimisajalugu 

Esmatõus Domile tehti 11. septembril 1858. Sinna jõudsid Festigrati (loodeseljaku) kaudu John Llewelyn Davies ning teejuhid Johann Zumtaugwald, Johann Krönig ja Hieronymous Brantschen.

Esmatõus lääneseljaku poolt (Festikinlücke kohal) tehti 1879. aastal kahe seltskonna poolt. Ühes olid pr. E. P. Jackson ning tema teejuhid Aloys Pollinger, Peter Josef Truffer ja Josef Biner. Teises olid Percy Thomas koos Josef Imbodeni ja Josef Lengeniga. Nad möödusid ülemisest lõigust ja läbisid läänekülje, et liituda Festigrati ülemise osaga enne tippu saabumist. Esimese täieliku tõusu tervel lääneseljandikul tegid hiljem 1882. aastal Paul Güssfeldt ning teejuhid Alexander Burgener ja Benedict Venetz.

Otseteed pidi lääneküljel (50° jäänõlv) tõusti esmakordselt 1962. aastal.

1000 m kõrget idakülge pidi Saas-Fee kohal ronisid 1875. aastal Johann Petrus, Alfred ja Walter Puckle ning kohalik jahimees Lorenz Noti.

Lõunapoolse teekonna tegid esmakordselt 1906. aasta augustis Geoffrey Winthrop Young ja R. G. Major koos teejuhtide Josef Knubeli ja Gabriel Lochmatteriga Sankt Niklausist Valais' kantonis. Youngi sõnul oli see ohtlikum kui lähedalasuva Täschhorni edelakülg, kuhu nad olid roninud kaks nädalat varem.

18. juunil 1917 tegid suusamägironimise pioneer Arnold Lunn ja Josef Knubel Sankt Niklausist Valais' kantonis Hohbergi liustiku (põhjakülg) poolt esimese suuskadel tõusu Domile.

Ronimismarsruudid ja hütid 

Domile ronimine tavamarsruuti pidi on suhteliselt lihtne, kuid sellegipoolest pikk ja mõnevõrra vaevaline 3100 meetrine tõus jalgsi orust ning võtab Domi hütist tippu 6 tundi. Seda marsruuti on alpinismikirjanduses kirjeldatud kui "mingit lumeskõmpimist". Ainus mehaaniline juurdepääsuvõimalus asub Saas-Fee piirkonnas mäe idaküljel, kust kõik marsruudid Domile on palju raskemad.

Kergeim tee tippu algab Randast, kus on raudteejaam (1407 m) Matterhorn-Gotthardi raudteel. Randast viib rada Domi hütini (2940 m), ületab ka Europa hüti juures Europawegi. Mäkkeronimine nõuab ööbimist Domi hütis. Tavamarsruut algab hütist ja läheb Festigletscheri liustikul Festijochi (3720 m) suunas. Seejärel liigub see Hohberggletscheri liustikul tipuni põhjakülje kohal.

Alternatiivse marsruudi pakub Festigrat, mis on Domi loodeseljak. See läheb otse Festijochilt tippu ja seda eelistavad mägironijad, kes soovivad vältida põhjatiiva pikki nõlvu. Selle ülemine osa võib aga jäistes oludes reeturlik olla, sel juhul on põhjatiivalt lähenemine parem.

Domgrat 

Domi tippu võib jõuda ka lõunast klassikalise ja paljastatud 'Täsch-Dom traaversiga'. See on väga pikk, pühendunud ja väljakutseid pakkuv mägironimistee, mida on kirjeldatud kui "ühte kõige nõudlikumat harjajooksurada Alpides". See marsruut (lõunaseljaku või Domgrati kaudu) nõuab kõigepealt tõusu kõrvalasuvalt Täschhornilt – seda on kõige lihtsam saavutada Mischabel Bivouaci hütist Mishabeljochil. Sealt tehakse tõus Täschhorni lõunakaguharjale (Mischabelgrat) 4-5 tunniga. Laskumine Täschhornilt Domjochile (4282 m) on järsk, lörtsine ja mõnikord jäine kalju, mis võtab aega 2–3 tundi, millele järgneb veel 2–3 tundi tõusu Domgrati kaljusele harjale, enne kui pärast umbes 8–11 tundi kestvat ronimist Domi tipuristini jõutakse, millele järgneb pikk, kuid lihtne laskumine 'tavamarsruudil' Domi hütini.

Vaated tavamarsruudilt 

Šveitsi mäed
Neljatuhandelised