Kaabliteooria

Klassikaline kaabliteooria püüab matemaatiliste mudelite abil kirjeldada elektrivoole ja potentsiaalide vahesid passiivsetes närvikiududes (neuriitides), eriti dendriitides. Selleks vaadeldakse närvikiude lihtsustatult järjestikuste ühesuguse ehitusega silindriliste segmentidena. Iga niisuguse segmendi seina moodustab aksonimembraani lipiidide topeltkiht, mille elektrilisi omadusi saab kirjeldada takisti (takistus ) ja kondensaatori (mahtuvus ) rööplülitusena. Närvikiu mahtuvus  tuleb elektrostaatilistest jõududest, mis toimivad erineva laengute jaotuse tõttu rakuvälises ruumis ja rakusiseruumis üle plasmamembraani väga õhukese lipiidide topeltkihi. Närvikiu pikisuunas tekib vastupanu tõttu, mida tsütosool elektrilaenguga osakestele avaldab, pikitakistus .

Ajalugu 
Kaabliteooria ulatub tagasi 1850ndatesse, mil William Thomson (hiljem tuntud kui lord Kelvin) hakkas välja töötama matemaatilisi mudeleid signaali kahanemise kohta merealustes telegraafikaablites. Need mudelid sarnanesid osatuletistega diferentsiaalvõrranditega, mille abil Joseph Fourier oli kirjeldanud soojusjuhtivust tahketes kehades. 

Umbes 1870 püüdis Ludimar Hermann esimesena välja töötada aksoni elektrotoonusse mudelit, kasutades analoogiat soojusjuhtivusega. Entalles J. L. Hoorweg avastas 1898 sarnasuse Kelvini veealuste kaablitega. Närvikiudude kaabliteooria töötasid välja 20. sajandi alguses teineteisest sõltumatult Hermann ja Cremer.

Uued kaabliteoorial põhinevad matemaatilised teooriad erutuse juhtimise kohta närvikiududes töötasid välja Cole ja  Alan Lloyd Hodgkin (1920–1930), Offner jt (1940) ning Rushton.

Viited