Pikaajaline hooldus

Pikaajaline hooldus tähendab hoolduse tagamist isikule, kes vajab igapäevaelu korraldamisel abi pikema aja jooksul, kuna tema füüsilised või vaimsed võimed või töövõime on vähenenud. Pikaajaline hooldus sisaldab tervishoiuteenuseid, hooldust ja isiku igapäevast toimetulekut toetavaid teenuseid, mida pakutakse eesmärgiga leevendada ja vähendada valu, juhtida terviseseisundi kulgu, pidurdada ja vältida selle halvenemist, hooldada isikut ning abistada teda iseseisva toimetuleku võimaldamiseks igapäevaelu toimingutes. Turu-uuringute AS-i läbi viidud uuringu kohaselt elab Eestis 160 900–190 500 inimest, kes kasutavad kõrvalabi oma igapäevastes toimetustes.

Pikajalise hoolduse vajadus 
Eesti tulevased demograafilised trendid sarnanevad Euroopa üldiste trendidega – rahvastik vananeb ja abivajadus suureneb. Eakate osakaal kasvab Eestis järgmiste kümnendite jooksul Euroopaga samas tempos. Eestis kasvab veidi kiiremini väga eakate (80+) osakaal kogu rahvastikus. Aastaks 2050 on üle 80-aastaste inimeste arv nüüdsega võrreldes peaaegu kahekordistunud. Abivajadus igapäevatoimingutes on keskmisest suurem üle 65-aastaste inimeste seas. Siiski esineb Eestis kõikides vanusegruppides Euroopa keskmisega võrreldes rohkem igapäevategevusi takistavaid piiranguid.   Kui pikem eluiga ei ole seotud pikemate tervena elatud aastatega, siis võib suureneda pikaajalise hoolduse teenuste vajadus Eestis mitu korda.

Pikaajalise hoolduse rahastus 
Riikides rahastatakse pikaajalist hooldust suures pildis kolmest allikast:

 sotsiaalkaitse (riigi)eelarve üldistest tuludest
 sotsiaalkindlustuse sissemaksetest
 individuaalsetest sissetulekutest, kogutud säästudest, varadest või seonduvalt erakindlustuse preemiatest.

Praktikas rahastavad paljud riigid avaliku sektori pikaajalise hoolduse kulusid samaaegselt mitmest eelloetletud allikast. Sealhulgas ka Eestis rahastatakse pikaajalist hooldust nii sotsiaalkindlustusmaksetest (so. ravikindlustuse maksed), riigieelarve sotsiaalkaitse üldistest tuludest (so. hoolekande kulud), riigieelarve eraldistest (nt. riigieelarve eraldised ravikindlustuse jätkusuutlikkuse parandamiseks) ning samuti tehakse investeeringuid EL ühtekuuluvusfondi vahenditest.

Eesti avaliku sektori kulutused pikaajalisele hooldusele jagunevad sotsiaalkindlustuse ja sotsiaalkaitse vahel – jooksvalt rahastatud ravikindlustusest rahastatakse hooldusega seotud tervishoiuteenuseid (näiteks koduõendusteenus, iseseisev statsionaarne õendusabi), jooksvalt rahastatud sotsiaalkaitsest hooldusega seotud hoolekandeteenuseid (näiteks institutsionaalsed ja toetavad erihoolekandeteenused, väljaspool kodu osutatav üldhooldusteenus). Siinjuures teenuste korralduse järgi jagavad teenuste osutamist ja seeläbi ka kulusid keskvalitsus läbi Sotsiaalkindlustusameti (erihoolekandeteenused) ja kohalikud omavalitsused (nt. hooldus hoolekandeasutuses).

Eesti sotsiaalkaitsesüsteemi tervikuna iseloomustab teiste EL riikidega võrreldes madal rahastamise tase – kui EL keskmiselt panustatakse sotsiaalkaitsele ligi 28% SKPst siis Eestis ligi 16%. Samuti Eesti maksukoormus tervikuna on väiksem kui EL riikides kuid võrreldav OECD riikide keskmisega. Võimaliku pikaajalise hoolduse kulude kasvu järel oleksime ikka madalate sotsiaalkaitse kuludega riikide tasemel.

Pikaajalise hoolduse tulevik 
Üks olulisemaid praktilisi küsimusi Eestis on pikaajalise hoolduse vastutuse jagamine keskvõimu ja kohalike omavalitsuste vahel. See on pikajalise hoolduse teenuste väljakujunemise eeltingimus. Otsustust vajab nii vastutus teenusstandardite väljatöötamise eest, teenuste korraldamise jaotus tasandite vahel kui ka rahastus. Eesti kohalikud omavalitsused on pigem liiga väikesed, et omaenda teenusstandardeid välja töötada. Ühtlasem teenuste tase vähendab pikaajalise hoolduse teenuste turismi ning võimaldab paremini planeerida inimeste isiklikke ressursse tulevikuks. 

Ühtlase teenuse tagamiseks üle Eesti on kriitiline küsimus KOVide piisav rahaline suutlikkus, et oma piirkonnas kvaliteetset pikaajalist hooldust pakkuda. Vastutuse jaotamist pikaajalises hoolduses komplitseerib asjaolu, et tegemist on ühtlasi nii tervishoiu kui ka sotsiaalvaldkonna teemaga. Mitmed riigid (nt Holland) on sidunud pikaajalise hoolduse tugevalt tervisekindlustussüsteemiga. Eestis sel juhul ette näha, et sotsiaaltöötajad on seotud perearstikeskustega ning neil on kohustus olla regulaarselt ühenduses riskigruppidega, et ennetada tekkivaid terviseprobleeme ning tagada sujuv koostöö tervishoiusektoriga. Kuna suur osa abivajadusest ei ole seotud meditsiiniliste probleemidega ning eeldab pigem kohaliku omavalitsuse teiste teenustega ühte jalga astumist, võib ravisüsteemiga liitmine tähendada liigset tsentraliseerimist, mis viib kohalike omavalitsuste rolli ja sotsiaalsete tugiteenuste vähenemiseni.
Tulevikus on võimalikud erinevad pikaajalise hoolduse valdkonna stsenaariumid, arvestades teenuse jagunemist riigi ja kohaliku omavalitsuse vahel ning võimalikke erinevaid rahastusi:

 Hoolduskindlustuse mudel (keskne korraldus, riiklik rahastus)
 Elustiilimudel (keskne korraldus, erarahastus)
 KOV-kogukonna sünergia (kohalik korraldus, riiklik rahastus)
 Turumajanduslik mudel (kohalik korraldus, erarahastus).

Välislingid 

 Pikaajalise hoolduse tulevik. Arenguseire keskuse raport 2021
 Pikaajalise hoolduse tulevik. Arengusuundmused aastani 2035. Arenguseire keskuse raport 2021
 Pikaajalise hoolduse rahastamise väljakutsed ja lahendused. Praxis uuring 2021

Viited 

Sotsiaalabi