Maine'i hüppavad prantslased

Maine'i hüppavad prantslased olid 19. sajandi metsamehed, kellel esines teadmata päritolu häire. Sündroom tõi endaga kaasa liialdatud ehmatusrefleksi, mida võib kirjeldada kui kontrollimatu "hüppena". Selle seisundiga isikutel võivad avalduda järsud ootamatud liigutused üle keha. “Maine’i hüppavate prantslaste” sündroomil ja ärevushäiretel võib täheldada sarnaseid sümptomeid.

Selle sündroomiga isikuid kirjeldas esimest korda George Miller Beard aastal 1878. Esimesed selle häirega isikud tuvastati Maine’i Mooseheadi järve piirkonnas.

Sümptomid 

George Miller Beard kirjeldas indiviide, kes täitsid ja allusid kiiresti käskudele, isegi kui see oleks olnud kahjustav nende lähedastele. Sündroomiga isikud käitusid loomuvastaselt järsule stiimulile. Sagedamini esinevate ning vähem ohtlike sümptomite hulka kuulusid hüppamine, karjumine ja löömine. Isikud kirjeldasid aga ennast häbelike ja kõdikartlikena. Mõnel juhul esines neil ka ehhopraksiat (korratakse teiste liigutusi) ja ehholaaliat (korratakse helisid ja fraase). Beard märkis, et mehed olid kergesti mõjutatavad ja et nad “ei suutnud jätta kordamata teiste räägitud sõnu, samamoodi, nagu nad ei suutnud valitseda tahtmatut hüppamist, karjumist ja asjade viskamist”.

Põhjused

Sündroomi tekke põhjustajat ei teata. Ühe teooria kohaselt on tegu geneetiliselt leviva seisundiga. 50 juhtumi vaatlusel selgus, et sündroom esineb isoleeritult ainult Maine’i põhjaosas. Neist neliteist juhtumit esines neljas perekonnas. Ühel juhul leiti, et ühes perekonnas esines sündroom isal, tema kahel pojal ja nende kahel lapselapsel. 

Samuti võib tegu olla ka kultuuriga seotud sündroomiga või harjumusega. Need prantslastest “hüppajad” elasid väga eraldatult ning oli peamiselt metsamehed. Sellist tüüpi väikeses kogukonnas võib enamik tahtmatult omaks võtta taolise reaktsiooni.

Aastal 1885 arvas George Gilles de la Tourette hüppavate prantslaste sündroomi lõplikult tik-haiguste hulka. 1980. aastate uuringud ei teinud lõplikult kindlaks, kas see fenomen võiks olla Tourette'i sündroomi füüsiline kuju. “Hüppavate prantslaste” dokumentatsioon on napp. Kuid vaatamata teadlastele, kes filmisid sündroomi esinemist teatud indiviididel (mis tõestas ka sündroomi eksisteerimist), jõudsid M. Saint Hilaire ja J. Saint Hilaire pärast kaheksa juhtumi põhjalikku uurimist järeldusele, et sündroom on puhtalt psühholoogiline, mitte neuroloogiline.

Kirjandus 

 "Jumping Frenchmen of Maine | Genetic and Rare Diseases Information Center (GARD) – an NCATS Program". rarediseases.info.nih.gov. Retrieved 2018-04-17.
Howard R, Ford R (August 1992). "From the jumping Frenchmen of Maine to post-traumatic stress disorder: the startle response in neuropsychiatry". Psychol Med. 22(3): 695–707. doi:10.1017/S0033291700038137. PMID 1410093.
Stevens H (March 1965). ""Jumping Frenchmen of Maine." Myriachit". Arch. Neurol. 12: 311–4. doi:10.1001/archneur.1965.00460270087011. PMID 14247390.
Saint-Hilaire M, Saint-Hilaire J, Granger L (1986). "Jumping Frenchmen of Maine". Neurology. 36 (9): 1269–71. doi:10.1212/wnl.36.9.1269. PMID 3528919.

Haigused