Eesti torupill

Torupill on õhukotiga puhkpill.

Ajalugu 
Millal torupill Eesti aladele jõudis, ei ole täpselt teada. Varaseimad teated torupillimängust Eestis ulatuvad 16. sajandisse, kuid tõenäoliselt kasutati juba varem. Kuni 18.  sajandi lõpuni oli torupill eestlaste peamine tantsu- ja tavandimuusikapill. Torupillimuusika avaldas olulist mõju Eestis uuema rahvalaulu kujunemisele. 

Torupilli mängiti peamiselt tantsuks, aga ka mitmesuguste kommete juures saateks (näit. pulmades). Harvem mängiti töötegemise ajal (näit. viljalõikusel). Pill püsis kauem kasutuses saartel ja rannikualadel. 19. sajandil taandus torupill viiuli ja lõõtspilli ees, kuid tuli uuesti kasutusele 1970. aastatel rahvamuusikaansamblites.

Ehitus 
Torupill koosneb neljast põhiosast:

 nahast õhukott (tuulekott) oli tehtud hülge, härja või mõne muu suurema looma maost, aga ka koera- või kitsenahast, harva loomapõiest
 koti ülaosas oli nahkklapiga õhupuhumistoru ehk napp (puhuti õhku tuulekotti)
 puust 5–6 sõrmeauguga sõrmiline (viisi mängimiseks), milles heli tekitas pilliroost või hanesulest  piuk
 harva 1, enamasti 2, vahel ka 3 puust jämedamat bassitoru, millest üks undas kaasa toonikat, teine dominanti

Nahast õhukotti hoiab pillimees kaenla all ja surub sealt küünarnukiga vajutades õhku välja. Sõrmilisse ja bassitorudesse minevat õhuvoolu reguleeritakse käsivarre surve abil.

Vaata ka 

 Torupill
 Tooru õhtu
 Šoti torupill

Viited

Välislingid 

 Torupill. Eesti Rahva Muuseum
 Juhan Maaker mängimas. Torupilli-Juss Helmes 1925. aastal. Eesti Teatri- ja Muusikamuuseum
 Ansambel Torupill. Eesti Rahva Muuseum
 Pilliportaal

Puhkpillid
Aerofonid
Eesti rahvapillid
Eesti etnograafia
Eesti rahvakultuur