Katjuša

Katjuša (vene keeles Катюша) on teatud tüüpi raketisuurtükivägi, mille ehitas ja lasi välja Nõukogude Liit teises maailmasõjas.

Sellised mitmed raketiheitjad toimetavad lõhkeaineid sihtpiirkonda intensiivsemalt kui tavaline suurtükivägi, kuid väiksema täpsusega ja laadimiseks on vaja pikemat aega. Need on suurtükiväerelvadega võrreldes haprad, kuid odavad, kergesti valmistatavad ja kasutatavad peaaegu igal šassiil. Teise maailmasõja Katjuušad, esimene Nõukogude Liidus massiliselt toodetud iseliikuv suurtükivägi olid tavaliselt paigaldatud tavalistele veoautodele. See liikuvus andis Katjušale ja teistele iseliikuvatele suurtükivägedele veel ühe eelise: suutmine anda korraga suure löögi ja seejärel liikuda, enne kui nad leitakse ja rünnatakse vastutulega.

Teise maailmasõja Katjuuša relvade hulka kuulusid kanderakett BM-13, kerge BM-8 ja raske BM-31. Tänapäeval hüütakse katjuušaks ka uuemate veoautodele paigaldatud mitmikraketiheitjaid.

Hüüdnimi 

Esialgu ei kasutatud neid opereerinud sõdurid katjuušade sõjaväelist nimetust saladuse hoidmise pärast. Neid kutsuti koodnimedega Kostikovi relvad (Reaktiivse Teadusliku Uurimise Instituudi juhi A. Kostikovi järgi) ja lõpuks klassifitseeriti kaardiväe pommitajateks. Kuna need olid tähistatud tähega K (Voroneži Kominterni tehase jaoks), võtsid Punaarmee väed Mihhail Issakovski populaarsest sõjaaegsest laulust "Katjuša" hüüdnime, mis räägib tüdrukust, kes igatseb oma eemalolevat armastatut, kes lahkus ajateenistusse.

Saksa väed lõid hüüdnime "Stalini orel" (Stalinorgel) Nõukogude juhi Jossif Stalini järgi, võrreldes stardiplatvormi visuaalset sarnasust toruoreliga ja relva raketimootorite heli, eristavat ulgumist, mis hirmutas Saksa vägesid. Seda tüüpi relvi tuntakse sama nime all ka Taanis (Stalinorgel), Soomes (Stalinin urut), Prantsusmaal (orgue de Staline), Norras (Stalinorgel), Hollandis ja Belgias (Stalinorgel), Ungaris (Sztálinorgona), Hispaanias ja teistes hispaaniakeelsetes maades (Órganos de Stalin), samuti Rootsis (Stalinorgel).

II maailmasõda 
Voronežis ehitatud Katjuuša raketiheitjad paigaldati Teise maailmasõja ajal paljudele platvormidele, sealhulgas veoautodele, suurtükiväetraktoritele, tankidele ja soomusrongidele, aga ka mere- ja jõelaevadele rünnakutoetusrelvadena.

Disain oli suhteliselt lihtne, koosnes paralleelsetest rööbastest, millele paigaldati raketid, koos kokkupandava raamiga, mis tõstab rööpad stardiasendisse. Igal veokil oli 14–48 kanderakett. BM-13 süsteemi rakett M-13 oli 80 cm pikk, 13,2 cm läbimõõduga ja kaalus 42,5 kg.

Relv on vähem täpne kui tavalised suurtükirelvad, kuid on äärmiselt tõhus küllastuspommitamisel. Neljast BM-13 koosnev patarei suudaks tulistada 7–10 sekundiga valangu, mis edastas 40 ha alale 4,35 tonni lõhkeainet, muutes selle võimsuse ligikaudu samaväärseks 72 tavalise suurtükirelvaga. Tõhusa meeskonnaga saaksid kanderaketid kohe pärast tulistamist liikuda kohe uude asukohta, jättes vaenlase võimaluseta vastutuld anda. Katjuušad koondati sageli väga suurteks rühmaks, et tekitada šokiefekti vaenlase vägedele. Relva puuduseks oli kanderaketi uuesti laadimiseks kuluv pikk aeg, erinevalt tavalistest relvadest, mis suutsid hoida pidevalt madalat tulekiirust.

BM-8, BM-13 ja BM-31 kanderakettide tehnilised andmed 

Mitmelasulised raketiheitjad
Nõukogude Liidu relvastus Teises maailmasõjas