Bitüünia ja Pontus (Rooma provints)

Bitüünia ja Pontus (ladina: Provincia Bithynia et Pontus) oli Rooma keisririigi provints Musta mere Anatoolia (Türgi) rannikul. See moodustati hilise Rooma vabariigi ajal endiste kuningriikide Bitüünia (tehti Rooma provintsiks aastal 74 eKr) ja Pontuse (annekteeriti Bitüüniasse aastal 63 eKr) ühinemise teel. Ühinemine oli osa laiemast Anatoolia vallutusest ja selle alandamisest Rooma provintsideks.

Aastal 74 eKr pärandas Nikomedes IV Bitüünia Roomale lootuses, et Rooma kaitseb seda vana vaenlase Pontuse vastu. Tänu Nikomedese külalissõbra, toona noore mehe Julius Caesari mõjule ja kadunud kuninga õe Nysa üllatuskõnele senati ees võeti kingitus vastu. Rooma oli jagunenud kaheks parteiks, populaarid (rahvapartei) ja optimaadid (parimate partei). külalissõprust pakuti populaar Caesarile tema elu päästmiseks Roomast eemal hoidmisega võimuloleva optimaadi Sulla proskriptsiooni ajal (teatud nõiajaht). Alles pärast seda, kui Caesar pidi taluma solvavat optimaatide laimu tema suhte tõttu Nikomedesega, sai Bitüüniast populaaride soodusprojekt.

Populaarid pidasid Rooma mõlemat konsuliametit. Marcus Aurelius Cotta saadeti kubernerina provintsi kaitsma. Ta oli Julius Caesari emapoolne onu. Kogenud sõdalane Pontuse Mithridates VI, nähes pagemisest eeldatavat lisandust oma kuningriigile, ründas Bitüüniat isegi enne konsuli saabumist. Cotta saatis oma kaaskonsuli Lucius Licinius Luculluse. Kolmas Mithridatese sõda algas ja venis. Nende konsuliaja lõppedes jäid kaks väejuhti prokonsulitena paigale. Mithridates oli võimeline mobiliseerima peaaegu kogu ülejäänud Anatoolia nende vastu. Kaks populaari ei olnud piisavalt kogenud, et Mithridates ette võtta. Senat eemaldas viimaks Cotta korruptsioonisüüdistusega. Luculluse mehed mässasid. Peataolekus kaotas ta peaaegu kogu Anatoolia ja oli sellest väljas. Kannatust kaotades valis senat parima väejuhi, kes neil oli. Aastal 66 eKr kuulutas Rooma välja Lex Manilia, nimetades populaar Pompeiuse Summus imperaatoriks, see mõiste leidis rohkem kasutust pärast kodusõda. Tal oli Caesari täielik toetus, siis tuli tema enda juurde. Ta pidi saama Aasias täiesti vabad käed. Aastaks 64 eKr olid kõik Mithridatese liitlased kas võidetud või sunnitud poolt vahetama. Pontusest väljaa aetud, kogu Anatoolias jahitud, mõrvati ta viimaks endiste sõprade poolt lootuses võita Rooma poolehoidu.

Anatoolia rikkus oli nüüd Rooma käsutuses. Pompeiuse ülesanne oli see provintsideks jaotada. Ta hoidis suuremaid piirkondi ja ühendas väiksemad linnariigid. Pontusest ei saanud kunagi omaette provintsi. See liideti lihtsalt oma endise konkurendi Bitüüniaga, kuid selle nimi lisati Bitüünia järele. See ei olnud erinevate kultuuride abielu. Musta mere rannik oli juba ammu helleniseeritud, vaatamata iidsete elanike erinevustele. Uus provints alustas aastal 63 eKr. See oli vabariigi jaoks korruseline rikkus ja tähtsus. Pompeius läks oma kaaslaste populaaridega Esimesse triumviraati. See oli tema karjääri tipp. Nad olid välja kukkumas ja võitlesid Rooma kodusõjas. Viimane allesjäänud populaar Octavianus Caesar võttis imperaatori tiitli püsivalt ja senat andis talle teise, Augustus. Bitüüniast ja Pontusest sai aastast 27 eKr keiserlik provints, nimi säilis.

Geograafia 

Rooma provints Bithynia et Pontus (et tähendab ladina keeles "ja") koosnes mägise maastikuga rannikuribast, mis sisaldas väga viljakat haritavat maad pehmes ja niiskes kliimas Musta mere lõunarannikul Bosporusest ligikaudu Trapezuse linnani. Rannaribast vahetult lõunas oli ida-läänesuunaline Pontose mäestik, mis eraldas ranniku Kesk-Anatooliast, rohumaade ja madalate metsade mõõdukas platoo. Provints ulatus mäestiku nõlvadeni. Selle tagaküljel olid orud ja platood, millel asusid linnad, mis olid rannikuprovintsi serval, kuid ei olnud selle osad.

Ajalugu

Rooma liitlane 

Kuningas Prusias I ajal puutus Bitüünia esimest korda kokku Rooma vabariigiga. Bitüünia jäi erapooletuks Rooma sõjas Seleukiidide riigi ja selle kuninga Antiochos III vastu aastatel 192–188 eKr, vaatamata sellele, et Seleukiidide riik oli kuningriigi kauaaegne vaenlane.

Prusias I poeg ja järglane Prusias II avas esimesena suhted Roomaga. Pärast Prusias II ebaõnnestunud sissetungi aastal 154 eKr Pergamoni, kes oli Rooma liitlane, pidi Bitüünia maksma ränka reparatsiooni. Prusias II saatis oma poja Nikomedes II Rooma, et pidada läbirääkimisi iga-aastaste maksete vähendamise üle. Roomas olles sai Nikomedes II senati poolehoiu ja pärast Nikomedes II nurjunud mõrvakatset tema isa Prusias II poolt toetas senat Nikomedes II selle mässus oma isa vastu. Rooma ja Pergamoni kuninga Attalos II Philadelphose toel tõukas Nikomedes II oma isa troonilt ja sai aastal 149 eKr kuningaks ning asus liitu Roomaga.

Nikomedes II oli ustav liitlane, toetades aktiivselt Rooma huve Egeuse ja Mustal merel. Aastal 133 eKr suri Pergamoni kuningas Attalos III, pärandades oma kuningriigi Roomale. Kuid Eumenes III, kes väitis olevat endise Pergamoni kuninga vallaspoeg, nõudis trooni ja alustas sõda roomlaste vastu. Kuigi roomlased saatsid oma nõuete jõustamiseks aastal 130 eKr konsul Publius Licinius Crassus Dives Mucianuse, võitis Eumenes III neid ja tappis Crassuse. Rooma saatis aastal 129 eKr Pergamoni pretendendi vastu teise armee Marcus Perperna juhtimisel. Toetatuna Nikomedes II vägede poolt, suutis Perperna Eumenes III-t võita ja kindlustas Rooma nõuded Lääne-Anatoolias, võimaldades Roomal Pergamon otseselt annekteerida kui Aasia provints.

Klientkuningriik

Esimene Mithridatese sõda (89–85 eKr) 

Bitüünia ja Rooma vahelised suhted halvenesid Nikomedes II poja ja järglase Nikomedes III valitsemisajal mõju pärast Kesk-Anatoolia kuningriigi Kapadookia üle.

Saades aastal 127 eKr kuningaks, vallutas Nikomedes III Paflagoonía Musta mere ääres ja hakkas laiendama oma mõju Rooma liitlase Kapadookia üle. Aastal 116 eKr mõrvati Kapadookia kuningas Ariarathes VI Kapadookia aadliku Gordiase poolt Pontuse kuninga Mithridates VI käsul. Mithridates VI pani siis oma õe Laodike, Ariarathes VI lese, regendiks alaealise Ariarathes VII üle, kindlustades sellega Pontuse kontrolli Kapadookia üle.

Nikomedes III püüdis ära kasutada poliitilist võimuvaakumit Kapadookias, tungis kuningriiki ja keeldus tunnistamast alaealist Ariarathes VII Kapadookia seadusliku valitsejana. Laodike, Nikomedes III surnud naise Nysa ema, abiellus Nikomedes III-ga kindlustamaks oma valdust kuningriigi üle. Mithridates VI tungis kiiresti Kapadookiasse, et vältida Nikomedes III trooninõudlust, ajas Nikomedes III minema, taastas Ariarathes VII Kapadookia troonile ja tõi Kapadookia tagasi Pontuse mõjusfääri.

Pärast Kapadookia aadli mässu aastal 97 eKr Pontuse kontrolli vastu saatsid nii Nikomedes III kui ka Mithridates VI aastal 95 eKr saadikud Rooma, paludes vabariigil sekkuda nende võimuvõitluses kuningriigi üle. Kuid Rooma senat ei asunud kummagi poolele ning nõudis mõlema taandumist Kapadookiast ja selle sõltumatuse kindlustamist.

Aastal 94 eKr Nikomedes III suri ja talle järgnes kuningana tema poeg, Rooma-meelne Nikomedes IV. Aastal 93 eKr, eirates Rooma käsku mitte sekkuda Kapadookia iseseisvusse, tungisid Armeenia kuningriigi sõdurid Mithridates VI väimehe Tigran Suure juhtimisel sisse ja vallutasid Pontuse kuninga käsul Kapadookia. Kui Kapadookia oli kindlustatud, tungis Mithridates VI Bitüüniasse, võites aastal 90 eKr Nikomedes IV-t, annekteerides tema kuningriigi.

Nikomedes IV otsis Rooma kaitset. Pärast tema Itaaliasse saabumist saatis senat delegatsiooni Pontusesse, nõudes Mithridateselt Nikomedes IV troonile taastamist. Kuigi Liitlassõda ikka veel Itaalias kestis, suutis Rooma mõlemad kuningad edukalt taastada tänu vabariigi kasvavale mõjule piirkonnas.

Pärast troonile taastamist julgustas senat Nikomedes IV-t ründama Mithridates VI territooriume. Mithridates VI tungis aastal 88 eKr Bitüüniasse, sundides Nikomedes IV taas Rooma põgenema. Vastuseks Nikomedes IV väljatõrjumisele ja Mithridates VI kasvavale võimule kuulutas senat Pontusele sõja ja saatis konsul Lucius Cornelius Sulla itta Mithridates VI-t alistama. Rooma võit Mithridates VI üle aastal 85 eKr ja järgnenud Dardanose rahu kindlustas Rooma suurvõimuna Anatoolias, taastas Nikomedes IV troonile ja tihendas veelgi Bitüünia ja vabariigi sidemeid.

Aastatel 80 eKr kuni 78 eKr, Sulla diktatuuri ajal, põgenes Julius Caesar Bitüüniasse, et vältida tapmist Sulla proskriptsioonis.

Kolmas Mithridatese sõda (73–63 eKr) 

Poliitilise sisevõitluse tõttu Lucius Cornelius Sulla, Gaius Mariuse ja Lucius Cornelius Cinna vahel ei suutnud Rooma otsustavalt Pontuse kuningat Mithridates VI võita. Aastal 74 eKr suri Bitüünia kuningas Nikomedes IV ja lootuses kaitsta oma kuningriiki edasise Pontuse agressiooni eest pärandas selle Roomale. Senat hääletas kohe kuningriigi annekteerimise poolt vabariigi poolt otse valitsetavaks provintsiks.

Nikomedes IV surm tekitas Väike-Aasias võimuvaakumi, võimaldades Mithridates VI-l sisse tungida ja juhita kuningriik vallutada. Kui Mithridates VI plaanis taas tegevust Rooma protektoraatides Väike-Aasias, sealhulgas Bitüünias, algatas Rooma kolmanda sõja Pontuse vastu. Konsul Lucius Licinius Luculluse lähetamisega Aasiasse ajas Rooma Pontuse ja tema liitlase Armeenia Aasiast välja, kinnitades aastal 71 eKr Rooma domineerimist Anatoolias, ja vallutas Pontuse kuningriigi.

Seejärel põgenes Mithridates VI oma liitlase juurde Armeenia kuningriiki, kuhu Lucullus tungis aastal 69 eKr. Kuid vaatamata oma esialgsele edule ei suutnud Lucullus sõda Pontuse vastu lõpetada, kuna Mithridates VI jäi vabadusse. Kutsudes Luculluse tagasi lähetas senat itta Pompeiuse, et lõpuks Mithridates VI võita. Saabudes aastal 65 eKr Väike-Aasiasse, võitis Pompeius Mithridates VI otsustavalt Kaukasuses Armeenia kuningriigis.

Naastes aastal 64 eKr Anatooliasse, annekteeris Pompeius ametlikult Bitüünia ja Pontuse lääneosa (sealhulgas Kreeka linnad Musta mere ääres) vabariiki kui otsevalitsetava provintsi "Bithynia et Pontus". Seoses Pontuse idaosaga ("Väike-Armeenia"), Pompeius lisas selle territooriumi Galaatia kuningriigi omale, mida valitses kingitusena Rooma klientkuningas Deiotaros oma ustavuse eest Roomale.

Rooma provints

Vabariigi kodusõjad 

Bitüünia ja Pontus muutusid Rooma vabariigi kodusõdades olulisteks mängijateks. Kui Julius Caesar ületas aastal 49 eKr Rubico jõe ja alustas oma kodusõda, põgenesid paljud Rooma senati liikmed Pompeiuse juhtimisel itta. Galaatia klientkuningas Deiotaros, Ida-Pontuse pärariigi (Väike-Armeenia) valitseja, asus koos oma vana patrooni Pompeiusega Caesari vastu. Kuid pärast Pompeiuse kaotust Pharsalose lahingus ja järgnenud surma aastal 48 eKr seisis Deiotaros silmitsi hukkamisega Caesari vägede poolt, kuni Rooma oraator Cicero kaitses teda ja tagas talle armuandmise Caesarilt. Caesar nimetas seejärel Gnaeus Domitius Calvinuse oma peamiseks leitnandiks Väike-Aasias, kui reisis ise Ptolemaioste kuningriiki.

Kui Caesar oli Egiptuses, haaras Rooma klientkuningas Bosporose kuningriigis ja Mithridates VI noorem poeg Farnakes II võimalusest ning vallutas Kolchise ja Väike-Armeenia. Kapadookia ja Galaatia valitsejad, vastavalt Ariobarzanes III ja Deiotaros, palusid Calvinuselt kaitset ja varsti otsisid Rooma väed lahingut Farnakes II-ga. Nad kohtusid aastal 48 eKr Nicopolise lahingus Ida-Anatoolias, kus Farnakes II võitis veatult Rooma armeed ning vallutas enamuse Kapadookiast, Pontusest ja Bitüüniast.

Pärast Ptolemaioste vägede võitmist Niiluse lahingus lahkus Caesar aastal 47 eKr Egiptusest ning reisis läbi Süüria, Kiliikia ja Kapadookia kohtuma Farnakes II-ga. Kui Farnakes II kuulis Caesari lähenemisest oma veteranide armeega, saatis ta saadikud rahu otsima, millest Caesar keeldus. Caesar kohtus Farnakes II-ga Zela lahingus, võites otsustavalt Pontuse kuningat ja hinnates ümber Rooma domineerimise Väike-Aasias. Pärast naasmist Bosporose kuningriiki mõrvati Farnakes II tema väimehe Asandrose poolt. Vastutasuks nimetas Caesar Asandrose kuningriigi uueks Rooma klientkuningaks. Caesar liidendas Väike-Armeenia Rooma klientkuningriigi Kapadookiaga, mis toimis Rooma Väike-Aasia huvide puhvrina idapoolsete kuningriikide tulevase agressiooni vastu.

Aastal 45 eKr nimetas Caesar, nüüd Rooma diktaator, Quintus Marcius Crispuse Bitüünia ja Pontuse kuberneriks. Pärast Caesari mõrva 15. märtsil 44 eKr senati liikmete Marcus Junius Brutuse ja Gaius Cassius Longinuse poolt põgenesid viimased Itaaliast ja asusid aastal 43 eKr juhtima vabariigi idaprovintse, sealhulgas Bitüüniat ja Pontust. Kui Crispus keeldus oma patrooni mõrvareid teenimast, vabastas Cassius ta ametist ja sundis erru minema. Pärast Brutuse ja Cassiuse võitmist Teise triumviraadi poolt Filippoi lahingus aastal 42 eKr asus triumvir Marcus Antonius juhtima vabariigi idaprovintse.

Teine triumviraat sai läbi aastal 33 eKr, lõpetades Antoniuse seadusliku õiguse valitseda vabariigi idaosa. Triumviraadi kadumisega Antoniuse ja Octavianuse vaheline võimuvõitlus ägenes. Kui Octavianus kogus toetajaid läänes, tõmbas Antoniust Egiptuse kuninganna Kleopatra poole. Kui Octavianus kuulutas Egiptusele sõja, läks Antonius, keda toetasid idaprovintsid (sealhulgas Bitüünia ja Pontus) Egiptusse Octavianuse vastu. Octavianuse võit Antoniuse üle Aktioni lahingus aastal 31 eKr kindlustas Octavianuse positsiooni Rooma maailma vaieldamatu isandana. Aastal 27 eKr sai Octavianusest "Augustus": esimene Rooma keiser.

Pärariik 

Aastal 39 eKr vabastas Antonius Väike-Armeenia (endise Pontuse kuningriigi jäänuk) Kapadookia kuninga Ariarathes X valitsemise alt ja tegi Farnakes II pojast Dariusest Rooma Pontuse klientkuninga. Antonius andis Dariusele ka Rooma Kiliikia klientkuningriigi valitsemise. Tema valitsemine kestis kuni tema surmani aastal 37 eKr, pärast mida määras Antonius Kiliikia klientkuningaks Polemon I ja Väike-Armeenia klientkuningaks Arsakese.

Pärast Arsakese enneaegset surma aastal 36 eKr määras Antonius Pontuse klientkuningaks Polemon I. Aastaid hiljem, aastal 16 eKr abiellus Polemon I Marcus Vipsanius Agrippa soovil ja Rooma keisri Augustuse nõusolekul Bosporose kuningriigi kuninganna Dynamisega, saades lisaks Pontusele ja Kiliikiale selle riigi valitsejaks. Polemon I lisas hiljem oma klientkuningriikide valduste hulka Kolchise, mida ta valitses Rooma nimel.

Pärast Polemon I surma aastal 8 eKr järgnes talle Bosporose kuningriigi klientkuningana tema kasupoeg Aspourgus ning tema teine naine Pythodorida sai Pontuse, Kiliikia ja Kolchise klientkuningannaks. Pythodorida abiellus aastal 8 eKr Rooma Kapadookia klientkuninga Archelaosega, ühendades seega mitu idapoolset klientkuningriiki ühe perekonna alla. Pärast Archelaose surma aastal 14 pKr ja sellele järgnenud Kapadookia muutmist otsevalitsetavaks provintsiks aastal 18 pKr kaotas Pythodorida oma Kapadookia kuninganna tiitli.

Pärast Pythodorida surma aastal 38 pKr sai tema järglaseks kasupoeg Polemon II. Polemon II valitses Rooma klientkuningana Pontuse ja Kiliikia üle, kuni Rooma keiser Nero ta aastal 62 pKr tagandas. Kiliikia annekteeriti otsevalitsetavaks Rooma provintsiks ja Pontus taasliideti Kapadookiaga, mis oli otsevalitsetav Rooma provints.

Printsipaat 

Augustuse põhiseaduslike reformide osana, mis muutsid Rooma vabariigi Rooma keisririigiks, jaotati kõik Rooma provintsid keiserlikeks provintsideks ja senatiprovintsideks. Keiserlikud provintsid olid need piiriprovintsid, mis nõudsid püsivat sõjalist kohalolekut keisririigi kaitseks sissetungi eest. Sellistena oli ainult keisril (kui armee ülemjuhatajal) õigus nimetada nendesse provintsidesse kubernere.

Senatiprovintsid olid, vastupidi, koondunud Vahemere äärde ja neis ei asunud olulist sõjaväge; Bitüünia ja Pontuse provints, paiknedes piki Musta mere lõunarannikut, oli erand, kuigi ka seal puudus märkimisväärne garnison. Augustus lubas senatil nendesse provintsidesse kubernere määrata, nagu seda oli vabariigi ajal kõigi provintsidega tehtud: loteriid kasutati prokonsuli valimiseks, kellel oli impeerium territooriumi üle, ja teda abistasid legaat või leitnantkuberner ja kvestor, kes käsitles finantsküsimusi.

Rooma kirjanik Plinius Noorem oli provintsi kuberner aastatel 110–113 pKr. Tema Epistulae ("Kirjad") keiser Trajanusele (valitses 98–117) on peamine allikas Rooma provintsihaldusest.

Cassius Dio sõnul loovutas senat 134. aasta paiku pKr Bitüünia ja Pontuse kontrolli keisrile ja sai vastutasuks Lüükia ja Pamfüülia.

Dominaat 

Keiser Diocletianuse haldusreformidega jaotati Bitüünia ja Pontus kolmeks väiksemaks provintsiks: Bitüünia, Honorias ja Paflagoonía. Need kuulusid Pontuse diötseesi, mis omakorda oli osa Idaprefektuurist.

Bütsants 

Pärast moslemite sissetunge 640. aastatel pKr korraldas Bütsants oma provintsid ümber teemadeks. Bitüünia ja Pontuse provintsist tekkisid Boukellarioni, Opsikiou ja Optimatoi teemad.

Vaata ka 

 Pontuse kuningriik
 Mithridates VI

Vana-Rooma provintsid