Mõistmine

Mõistmine ehk arusaamine on teatav mõtlemine ja enesevaatlus, mis vajab uuritava probleemi taaskujutamist ja selgitamist. Ka iseseisev teadmise liik rööbiti seletusliku teadmise liigiga. Ning käsitletav ka humanitaarteaduse tunnetusmeetodina, mille eesmärk on end teise inimese olukorda seades näha maailma tema pilgu läbi.

Wilhelm Dilthey 
Wilhelm Dilthey oli saksa ajaloolane, psühholoog, sotsioloog ja hermeneutik. Ta oli esimene, kes rõhutas kontrasti loodus- ja vaimuteaduse (sks Geisteswissenschaft) vahel. Looduse mõistmine – interpretatio naturae (ladina k)

Mõistmist määratles ta nii:
 
Kuna kõiki kultuurinähtusi saab vaadelda tekstidena, mis vajavad tõlgendamist ja mõistmist, siis on  vaimuteaduste seas oluline koht hermeneutikal.

Vastandamine 
Dilthey jaoks vastandus mõistmine seletamisele (sks Erklärung). Viimase puhul näidatakse seost fakti ja mingi seaduspärasuse(nt loodusseaduse)vahel ning see on tüüpiline loodusteadusele. Seletades vaadeldakse tunnetatavat objekti n-ö väljastpoolt, mõistmise puhul aga seestpoolt. Loodusteaduse eesmärk on faktide seletamine, mille tulemus on arusaamine. Humanitaarteaduse eesmärk on aga mõista kultuurinähtusi(tekste, sümboleid, kunstiteoseid jms) nende loojatest lähtudes.

Mõistmisel on erinevad astmed 
Selle põhjuseks on eelkõige huvi, Kui huvi on piiratud, on seda ka mõistmine. Kui kärsitult me kuulame mõnda seletust, me paneme selles tähele vaid mõnd meile praktiliselt tähtsat punkti ega tunne huvi kõneleja siseelu vastu. Seevastu teistel juhtudel me püüame pingsalt tungida kõneleja sisemusse iga ilme, iga sõna kaudu. Kuid pingsamastki tähelepanust saab vaid siis kunstipärane protsess, mis küünib kontrollitavale objektiivsuse astmele, kui elu väljendus on fikseeritud ja me võime nii üha uuesti tema juurde tagasi pöörduda. Niisugust kestvalt fikseeritud eluväljenduste kunstipärast mõistmist me nimetame tõlgitsuseks või interpretatsiooniks.

Lauseid Dilthey käsikirjadest 
 Mõistmiseks me nimetame protsessi, milles tunnetatakse hingeelu tema meeleliselt antud väljendustest lähtudes.
 Nii erinevaid kui hingeelu meeleliselt tabatavad väljendused oleksidki, peab nende mõistmisel olema selle tunnetuslaadi poolt seatavate tingimustega antud ühiseid tunnuseid.
Laias mahus võetuna on mõistmine vaimuteaduste kõigi edasiste operatsioonide jaoks alustarajav menetlus... vaimuteadustes on iga abstraktne lause lõpuks õigustatav vaid tema suhte kaudu hingelisse elususse, nii nagu see on antud läbielamises ja mõistmises.

Teisi "mõistmist" käsitlenud autoreid

Martin Heidegger 
Martin Heidegger (saksa filosoof, eksistentsialismi ja fenomenoloogia klassik) käsitleb mõistmist teoses Olemine ja aeg (sk Sein und Zeit, 1927) inimliku "olemasolemise olemise põhimoodusena" (eksistentsiaal), mis pole üksik tunnetustoime teiste seas, vaid igasugusele tunnetussooritusele eelneva inimliku olemasolemise teostumisvorm. Nii käsitatud mõistmine on Heideggeri selgituse kohaselt eelkõige inimese enda olla-võimise mõistmine (nii-või-teisiti-olla-võimise mõistmine). Heidegger käsitleb mõistmist olemise saladusena (mitte nähtuvusena, "fenomen").

Hans-Georg Gadamer 
Hans-Georg Gadamer (saksa filosoof ja hermeneutika klassik) jätkab M. Heideggeri tõlgenduse käsitlust peateoses Tõde ja meetod (Wahrheit und Methode, 1960). Gadamer sõnab: "Olemine, mis võib mõistetud saada, on keel". Gadamer seob olemise, keele ja mõistmise. Sellega ta eristab enda filosoofiat Heideggeri omast. (Gadamer loob eelduse Richard Rorty nn keelelisele pöördele.) Gadamer kujundab mõistmisest inimteaduste meetodi (hermeneutika).

Vaata ka 

 Aktiivne kuulamine
 Diskursus
 Empaatia
 fenomenoloogiline meetod
 Hermeneutiline ring
 Hiina tuba
 Intuitsioon
 Kognitiivne dissonants
 Tunnetus (psühholoogia)
 Tähendus
 Pradžnja (mõistmine budismis)

Viited

Kognitsioon
Epistemoloogia
Intelligentsus