Ferdinand Karl Joseph

Ferdinand Karl Joseph (25. aprill 1781, Milano – 5. november 1850, Altmünster) oli Este dünastiast pärinev Austria feldmarssal, ertshertsog ning hilisem Galiitsia, Ungari ja Transilvaania kuberner.

Nooruspõlv 
Ferdinand Karl Joseph sündis 25. aprillil Milanos. Ta oli ertshertsog Ferdinand Karl Anton Josephi teine poeg. Ferdinand Karl Anton Joseph sai 1793. aastal husaarirügemendi N. 3 inhaberiks. Pärast Austria 1796. aasta sõjalist ebaedu ja Itaalia alade kaotamist kolis perekond Wiener Neustadti, kus Ferdinand astus sealsesse sõjaväeakadeemiasse.

Osalus Prantsuse revolutsioonisõdades 
1799. aastal liitus Ferdinand armeega ning osales Ostrachi ja Stockachi lahingus ning Mannheimi piiramisel. Järgmisel aastal võttis ta brigaadijuhina osa Saksamaal toimuvast sõjategevusest. Selles sõjakäigus üles näidatud oskuste eest autasustati teda samal aastal Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga.

Samal aastal ülendati Ferdinand kindralmajoriks. Ta juhatas 3. detsmebril Hohenlindeni lahingus Austria vägede tsentris diviisi.

Osalus Napoleoni sõdades 

1805. aastal määrati nüüdseks ratsaväekindral Ferdinand Saksamaal asuva Austria armee ülemjuhatajaks. Armee juhatuses oli temast suurem võim aga feldmarssal-leitnant Karl Mack von Leiberichil, kes Ferdinandi ja teiste kindralite plaanid tihti tagasi lükkas. Mack uskus, et vürst Mihhail Kutuzovi Vene armee, mis pidi austerlastega ühinema, on lähemal kui tegelikult. Seepärast põhjustas Macki tegevusetus hiljem Austria armee Napoleoni poolt ümber piiramise. Ferdinand osales 9. oktoobril Günzburgi juures Prantsuse armeega toimunud lahingus.

Peale järgmist kaotust Elchingenis hakkas Ferdinand Macki tegevust avalikult kritiseerima, öeldes, et too annab välja vaid segaseid käske, mille tõttu sõdurid päev otsa mõtetult ringi marsivad.

Kuna Macki armee oli nüüd ümber piiratud, kogus Ferdinand kokku 12 eskadroni ratsaväge ning mõned kõrgemad ohvitserid (näiteks Karl Philipp zu Schwarzenberg ja Friedrich Bianchi), millega ta Prantsuse piiramisrõngast läbi murdis ning Böömimaale põgenes. Seal kogus ta kokku uue armeekorpuse, millega astus vastu Baieri armeele vürst Wrede juhatusel, keda ta Steckeni lahingus ka võitis.

1808. aastal teenis ta Moraavias ja Böömimaal, kus organiseeris Landwehri üksusi.

1809. aastal määrati ta Galiitsias asuva VII armeekorpuse ülemaks. Korpus osales sõjategevuses Poola vastu, mis algul ka väga edukas oli. Ferdinand võitis Poola vägesid mõnes väiksemas lahingus ning jõudis Toruni ja Varssavini. Austria vägede lüüasaamise tõttu Wagramis ja Jozef Poniatowski vägede surve tõttu oli Ferdinand sunnitud Austria aladele taganema.

Hilisem elu 
1815. aastal juhatas Ferdinand Austria reservarmeed. Pärast seda määrati ta Ungari kuberneriks. 1832. aastal sai ta Galiitsias kuberneriks, kuhu ta jäi kuni 1846. aastani. Samal ajal aitas ta nelja aasta jooksul Transilvaanias rahutusi ja mässe maha suruda. 1843. aastal tähistas ta Ungaris enda 50. juubelit husaarirügemendi N. 3 inhaberina. Peale Galiitsias 1846. aastal alanud rahutusi läks ta erru ning reisis Itaaliasse, kus külastas oma venda, Maximilian Josephit. Septembris Ferdinand haigestus ning suri 5. novembril 1850 Almünsteris.

Viited

Allikad 

 Wurzbach, Constantin von. Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich, 4. osa. Viin. 1856.

Austria sõjaväelased
Prantsuse revolutsioonisõdade Austria väejuhid
Napoleoni sõdade Austria sõjaväelased
Ertshertsogid
Sündinud 1781
Surnud 1850