Otsustusteooria

Otsustusteooria uurib indiviidi valikute aluseks olevaid põhjendeid. 

Otsustusteooria võib jagada kaheks kategooriaks: normatiivne otsustusteooria, mille eesmärk on aidata subjektil parima otsuseni jõuda ja deskriptiivne teooria, mis analüüsib, kuidas indiviidid otsuseni jõuavad, arvestades sealjuures inimlikke tegureid.

Otsustusteooria puhul on tegu interdistsiplinaarse uurimisvaldkonnaga, millega tegeletakse nii majanduses, statistikas, psühholoogias, bioloogias, poliitikas, filosoofias, infotehnoloogias kui ka teistes erinevates sotsiaalteadusvaldkondades.

Preskriptiivne ehk normatiivne otsustusteooria

Normatiivse otsustusteooria töötas välja Yale'i professor Victor Vroom. Vroomi mudel ennustab otsustusprotsesside tõhusust, tuginedes juhtimisvõimele, grupi kui terviku otsustusprotsessile ja menetluslikule õiglusele. Tema mudel keskendub eelkõige situatsioonile ning otsuse tähtsusele. Normatiivse otsustusteooria eesmärk on eelkõige organisatsiooniliste, informatsiooniliste ja metoodiliste aluste väljatöötamine, mis tagavad kõige ratsionaalsema ja kasulikuma otsuse vastuvõtmise.

Vroom jagas otsustamise protsessi viieks eraldi kategooriaks:

 Otsustamine: Liider otsustab või lahendab probleemi üksi ning annab seejärel oma otsusest ülejäänud grupile teada. Selle protsessi käigus võib liider eelnevalt grupiliikmetelt informatsiooni koguda.
 Konsulteerimine (individuaalselt): Liider küsib grupiliikmetelt ükshaaval arvamusi ning teeb selle põhjal otsuse, kuid ei pruugi grupiliikmete arvamusi arvesse võtta.
 Konsulteerimine (grupis): Liider korraldab koosoleku, kus esitab probleemi kogu grupile korraga. Kõik liikmed peavad oma arvamust avaldama. Liider teeb otsuse üksi ning valib ise millist osa saadud informatsioonist ta kasutada soovib.
 Koostöö: Liider korraldab koosoleku, kus esitab probleemi kogu grupile korraga. Igal arvamusel on sama palju kaalu kui liidri enda omal ning otsus langetatakse konsensusega.
 Esindamine: Liider ei osale otsustamise protsessis, vaid julgustab gruppi ning annab neile probleemi kohta vajalikku infot.

Samuti kategoriseeris ta situatsioonilised tingimused, millega otsustusprotsessi juures arvestama peaks:

 Otsuse tähtsus: Kuidas mõjutab otsus projekti edu või ettevõtet tervikuna?
 Panustamise tähtsus: Kas see on oluline, et kõik grupi liikmed otsustamisse panustaksid?
 Liidri kompetentsus: Kui teadlik on liider probleemist?
 Panuse tõenäosus: Kui liider langetab otsuse üksi, siis kui pühendunud on ülejäänud grupiliikmed?
 Grupi toetus eesmärgile: Kui kaugele on grupi liikmed nõus minema, et liidri ja ettevõtte eesmärke toetada?
 Grupi kompetentsus: Kui teadlikud on grupi liikmed probleemist?
 Tiimi pädevus: Kui hästi suudavad grupi liikmed koostööd teha?

Deskriptiivne ehk kirjeldav otsustusteooria 
Deskriptiivne otsustusteooria kirjeldab üksikute inimeste ning inimgruppide käitumist otsustusprotsessis. Selle eesmärgiks on leida otsuste kujunemise seaduspärasused toetudes individuaalide või kollektiivi iseloomujoontele ning nende vastastikusele toimele. Deskriptiivses otsustusteoorias on tähtsad subjektide harjumused, isikuomadused ja tööstiil, mis teooria kohaselt mängivad otsustusprotsessi tulemuses suurt rolli.

Kõige levinum kirjeldava otsustusteooria mudel on subjektiivse oodatava kasu mudel. Selle mudeli töötas aastal 1954 välja Leonard Jimmie Savage, tuginedes Bruno de Finetti, John von Neumanni ja Oskar Morgensterni tõenäosusteoreemidele. Savage'i mudeli järgi ühendab see isiklikku kasu ning isikliku tõenäosuse jaotust, mis põhineb tavaliselt Bayesi tõenäosuse teoreemil. Mudel sätestab, kui ahvatlev on subjektile teatud kasutoov olukord, kui subjekt teab, et sellega kaasnevad riskid.

Teooriad

Tõenduslik otsustusteooria

Tõendusliku otsustusteooria järgi peaks subjekt käituma nii, et tema teguviis suurendab soovitud tulemuseni jõudmise šansse maksimaalselt.

Põhjuslik otsustusteooria

Põhjuslik otsustusteooria on matemaatilisel valemil põhinev teooria, mille eesmärgiks on kindlaks määrata, milliseid ratsionaalseid valikuid otsuseni jõudmiseks tuleks langetada. Ratsionaalseks peetakse parima põhjusliku tagajärjega valikut. Põhjuslikku otsustusteooriat vastandatakse tihti tõendusliku otsustusteooriaga.

Ajatu otsustusteooria 
Ajatu otsustusteooria näeb ette, et subjektid peaksid otsustama nii, nagu nad määraksid abstraktse arvutuse tulemust. Selle teooria lõi Ameerika teadlane Eliezer Yudkowsky vastukaaluks otsustusteoorias levinud mõtteviisile, et ratsionaalsus tähendab eelkõige võitmist (subjektid saavutavad soovitud tulemuse) ja mitte käitumisviisi, mida üldjuhul ratsionaalseks peetakse.

Järelemõtlemise otsustusteooria 
Järelemõtlemise otsustusteooria eesmärgiks on leida otsustamisviis, mis ei vii hiljem kahetsuseni. Põhjusliku otsustusteooria järgi on kahetsus kontseptuaalne ning jaguneb otsuse teinud subjekti ning kahetseva subjekti (kes on ühtlasi sama subjekt, kes otsuse tegi) vahel.

Uuenduseta otsustusteooria 
Uuenduseta otsustusteooria on võrreldes teiste teooriatega võrdlemisi uus ning keskendub juba olemasolevate otsustusteooriate fundamentaalsele probleemile: ükski teooria ei võta arvesse keskkonda, milles subjekt otsuseid teeb. Tänapäeval kõige levinuma otsustusteooria, põhjusliku otsustusteooria järgi, ei ole indiviid osa mingist keskkonnast ning subjekti otsus on teooria ainus väljund, aga selle tähtsusele ning mõjule maailma kontekstis ei ole mõeldud.

Uuenduseta otsustusteooria on kriitilise tähtsusega näiteks tehisintellekti arenduse seisukohast, kuna tehisintellektid on loodud oma enda käitumist ka maailma kontekstis analüüsima.

Vaata ka
 Otsustamine
 Mänguteooria
 Newcombi paradoks

Viited

Juhtimine
Küberneetika