Lezhë liiga

Lezhë Liiga (albaania: Lidhja e Lezhës), mida tavaliselt nimetatakse ka Albaania Liigaks (albaania: Lidhja Arbërore), oli Albaania aristokraatia sõjaline ja diplomaatiline liit, mis loodi Lezhë linnas 2. märtsil 1444. Lezhë Liigat peetakse esimeseks ühendatud iseseisvaks Albaania riigiks keskajal, kus Skanderbeg oli Albaania piirkondlike pealike ja aadlike juht, kes ühinesid Osmanite riigi vastu. Skanderbeg kuulutati "Albaania rahvaliiga juhiks", samas kui Skanderbeg ise tituleeris end alati kui "Dominus Albaniae" (Albaania isand, albaania keeles: Zot i Arbërisë).

Lezhë kokkutulekul olid kohal liikmed järgmistest perekondadest: Kastrioti, Arianiti, Zaharia, Muzaka, Spani ja Topia ning esindatud olid ka Balšićid ja Crnojevićid, kes olid Kastriotiga seotud abielu kaudu. Liikmed panustasid Liigasse meeste ja rahaga, säilitades kontrolli oma valduste siseasjade üle. Varsti pärast selle loomist lahkusid Veneetsia-meelsed Balšićid ja Crnojevićid Liigast sündmustes, mis viisid Albaania–Veneetsia sõjani (1447-48). 4. oktoobril 1448 sõlmitud Albaania-Veneetsia sõja rahuleping on esimene diplomaatiline dokument, milles Liiga on iseseisev üksus. Barleti nimetas koosolekut generalis concilium või universum concilium ("üldnõukogu" or "täisnõukogu"); mõiste "Lezhë Liiga" võtsid kasutusele hilisemad ajaloolased.

Taust 

Pärast Serbia tsaari Stefan Dušani surma 1355. aastal asutasid magnaadid Albaanias oma valdused. Kui Osmanite väed Albaaniasse sisenesid, seisid nad silmitsi väikeste vürstkondadega, kes pidasid omavahel tigedaid võitlusi. Esimene lahing Osmanite vägede vastu Albaanias oli Zeta isandal Balša II-l, kui Karl Topia kutsus Osmanid, kes alistasid ja tapsid Balša II Savra lahingus, mis toimus 18. septembril 1385.

15. sajandil kehtestas Osmanite riik end Balkanil ilma kohalike kristlike aadlike märkimisväärse vastupanuta. Paljud neist võitlesid endiselt omavahel ja ei näinud Osmanite edasitungi ohuna oma võimule. Kuigi 1402.–13. aastal puhkes Bayezid I poegade vahel kodusõda, ei kasutanud ükski Balkani kristlikest aadlikest tollal võimalust Osmaneid tõrjuda; vastupidi, bulgaarlased, serblased ja ungarlased aitasid isegi tulevasel sultanil Mehmed I võimu haarata, osaledes tema liitlastena viimases lahingus oma venna vastu. Pärast Osmanite kodusõja lõppu Mehmed I kasuks vallutasid tema väed 1415. aastal Topialt Kruja, 1417. aastal Muzakalt Berati, 1417. aastal Balša III leselt Vlorë ja Kanina ning 1418. aastal Zenevisilt Gjirokastëri. Osmanite riigi ja Veneetsia vabariigi survel hakkasid Albaania vürstkonnad kõikuma. Mõned Albaania aadlikud mässasid aastatel 1432–36.

1443. aasta novembris vallutas Skanderbeg oma vägedega Kruja ja kuulutas oma sõltumatust sultanist.

Moodustamine 

Lezhë Liiga asutasid 2. märtsil 1444:

 Lekë Zaharia (Sati ja Dagnumi isand) ning tema vasallid Pal ja Nikollë Gjergj Dukagjini
 Pjetër Spani (Drishti taguste mägede isand)
 Lekë Dushmani (väikese Pulti isand)
 George Strez Balšić, Ivan Strez Balšić ja Gojko Balšić (Misia isandad, Kruja ja Lezhë vahel)
 Andrea Topia II (Scuria isand, Tirana ja Durrësi vahel) ning Tanush Topia II
 Gjergj Arianiti
 Theodhor Koronë Muzaka
 Stefan Crnojević (Ülem-Zeta isand)

Veneetsia delegaadid olid kohtumisel esindatud. Sõjalise liidu moodustasid Albaania feodaalid, kes pidid Liigasse meeste ja rahaga panustama. Skanderbeg kuulutati "Albaania rahvaliiga juhiks". Seega oli ta Liiga juht ja ühendrelvajõudude ülemjuhataja, kuhu kuulus 8000 sõdalast. Kõigil territoriaalisandatel olid oma valdused ja asjaajamised; "Skanderbegil polnud õigust sekkuda teiste aadlike valduste asjadesse", tegutsedes ainult kõrgeima väejuhina, nagu primus inter pares. Barleti nimetas koosolekut generalis concilium või universum concilium ("üldnõukogu" või "täisnõukogu"); mõiste "Lezhë Liiga" võtsid kasutusele hilisemad ajaloolased.

Algatatud ja organiseeritud Veneetsia patronaaži all, lepingute kaudu määrati Liiga kuningas Alfonso V alluvusse ja Skanderbeg oli kindralkapten.

Ajalugu 

Liiga väed olid Osmanite vastu võidukad Torviollis (1444), Mokras (1445), Otonetës (1446), Oranikis (1448), kaotasid Svetigradis (1448), võitsid Pologis (1453), Krujas (1450), Albulenas (1457), Ohridis (1464), Mokras (1462) ja paljudes muudes kohtades.

Skanderbegi esimene suur võit Osmanite vastu oli Torviolli lahingus, uudised kristlaste võidust moslemite üle levisid Euroopas väga kiiresti. Kahel järgneval aastal võitis Albaania-Tetani koalitsioon Osmaneid. 14. mail 1450 algas esimene Kruja piiramine, mille Osmanid pidid järgmisel aastal edutult lõpetama. 1451. aastal sõlmis Skanderbeg selleks korraks liidu Napoli kuningriigiga, kuid albaanlased sealt abi ei saanud. 1452. aastal said Osmanid lüüa Mokras ja Meçadis. Pärast Konstantinoopoli langemist said albaanlased rahalist abi Napolilt ja Veneetsialt, samuti paavstilt. Kuni 1462. aastani suutsid Skanderbegi väed igal aastal Osmaneid võita, ilma et nende üleolek oleks oluliselt nõrgenenud. Igal aastal suutis sultan ilma raskusteta uue armee saata. Vaid 1460. ja 1463. aastal katkestasid relvarahud lahingutegevuse. 1462. aastal õnnestus Skanderbegil vallutada oluline Ohridi linn.

1466. aastal löödi teine Kruja piiramine tagasi. Kuid Osmanid rajasid lõuna poole Shkumbini orgu Elbasani kindluse ja asusid seega lõpuks Albaaniasse. 1467. aastal nurjus kolmas Kruja piiramine.

1468. aastaks suutis 10 000-meheline Skanderbegi armee Osmanitele vastu seista. Albaanlased said rahalist abi Veneetsialt ning Ungari ja Napoli kuningatelt. Pärast Skanderbegi surma 1468. aastal hakkas Lezhë Liiga lagunema. Veneetslaste järel jätkasid võitlust Osmanite vastu eelkõige põhjaalbaanlased. Kui Shkodër, mis seni oli olnud veneetslaste käes, langes 1479. aastal Osmanite kätte, varises vastupanu kokku ja kogu Albaania asuala liidendati Osmanite riiki.

Aastatel 1447–1448 oli ka Albaania ja Veneetsia vaheline lühisõda, kuid 4. oktoobril 1448 Albaania–Veneetsia sõda lõppes, kui Skanderbeg ja Nikollë Gjergj Dukagjini sõlmisid Veneetsiaga rahulepingu, kes säilitas oma valdused Albaanias, sealhulgas Dagnumi, tingimusel, et Veneetsia maksab aastas 1400 tukatit ja et mõned Liiga liikmed saavad kasu teatud kaubandusprivileegidest jne.

Laialisaatmine ja tagajärjed 

Liit oli ebakindel. Kuigi ametlikku laialisaatmiskuupäeva pole teada, lagunes Lezhë Liiga varsti pärast asutamist ja paljud selle liikmed lahkusid. Aastaks 1450 oli see kindlasti lakanud toimimast algselt kavandatud viisil ning ainult Skanderbegi ja Arianiti juhitud liidu tuumik jätkas võitlust Osmanite vastu. Mõned liikmed eelistasid tegutseda kooskõlas oma huvidega. Sultani rünnaku ajal 1450. aastal muutsid nad oma seisukohti Osmanite toetamise ja Skanderbegiga liitumise vahel. Pärast seda, kui Pjetër Spani ja Gjergj Dushmani liidust lahkusid, ning pärast Arianiti ja Dukagjini sellest lahkumist 1450. aastal sõlmis Dukagjini perekond Osmanite riigiga rahu ja hakkas isegi Skanderbegi vastu vandenõu pidama.

Skanderbegi väejuhid 

 Gjergj Arianiti
 Nikollë Gjergj Dukagjini , läks 1457. aastal Osmanite poole üle
 Pal Dukagjini , läks 1457. aastal Osmanite poole üle
 Moisi Golemi , läks 1457. aastal Osmanite poole üle
 Hamza Kastrioti , Skanderbegi vennapoeg, läks 1457. aastal Osmanite poole üle
 Vladan Jurica, Skanderbegi peavarustusülem
 Vrana Konti
 Peter Perlatai
 Marin Spani
 Andrea Topia
 Karl Muzak Topia
 Tanush Topia
 Ajdin Muzaka

25 aastat, aastatel 1443–1468, marssis Skanderbegi 10 000-meheline armee läbi Osmanite territooriumi, võites pidevalt suuremaid ja paremini varustatud Osmanite vägesid. Ohustatuna Osmanite edusammudest nende kodumaal, andsid Ungari ning hiljem Napoli ja Veneetsia – nende endised vaenlased – Skanderbegi armeele rahalist toetust. Pärast Skanderbegi surma 1468. aastal sultan "allutas kergesti Albaania", kuid Skanderbegi surm ei lõpetanud võitlust iseseisvuse eest.

Pärand 

Lezhë Liiga oli Albaania riigi aluseks. Liiga moodustamine tähendas Albaania esimest korda ühendamist Albaania juhi alla. Mõned ajaloolased peavad Liigat sõltumatuks Albaania riigiks. Teised ei aktsepteeri seda seisukohta, öeldes, et see oli ainult sõjaline Liiga. Liiga andis aga Albaania ühtsuse põhielemendid.

Skanderbeg ja Lezhë Liiga on saanud Albaania historiograafia osaks. Seda ajalooperioodi, mida liigitatakse kommunismieelseks ajaks, peavad paljud müütiliseks ja vaieldamatuks. Nendel juhtudel toetavad võitlused Osmanite ja teiste võõrjõudude vastu ning rahvusliku enesemääratlemise protsessid selle perioodiga seotud ideoloogilist raamistikku.