Kahanemise imperatiiv

Kahanemine või taandareng (inglise keeles degrowth, prantsuse keeles décroissance) on mõiste, mida kasutatakse poliitilises, majanduslikus ja sotsiaalses kontekstis ning mis märgib teooriate kogumit, mis vastanduvad kasvu imperatiivile. Kahanemise imperatiiv rõhutab vajadust piirata ülemaailmset tarbimist ja tootmist ning propageerivad sotsiaalselt õiglast ja ökoloogiliselt jätkusuutlikku ühiskonnakorraldust, milles arengut hinnatakse mitte SKP kasvu, vaid inimliku heaolu näitajatega. Kahanemise imperatiiv väärtustab isiksuslikku arengut, ühistulist ettevõtlust, kooperativismi, detsentraliseeritud valitsuskorraldust, subsidiaarsust ja kogukondlikkust.    

Kahanemise imperatiiv sündis tagajärgedest, mille on tekitanud tarbimisühiskond, kapitalistlik majandusmudel ja arusaam, et inimene on looduse valitseja, kes võib sellest võtta, mida tahab ja nii palju, kui tal parajasti vaja on. Teadlased, kes uurisid nimetatud tegurite mõju inimkonna ja majanduse arengutele jõudsid järeldusele, et inimkond on kaotanud jätkusuutlikku arengu võimaluse ja algamas on taandareng. Nad leidsid, et juba alanud protsesside aeglustamiseks tuleks: 

 vähendada inimtegevuse keskkonnamõju;
 alustada intensiivset tulu ja rikkuse ümberjagamist nii riikide sees kui ka nende vahel;
 edendada üleminekut materialistlikelt väärtustelt vaimsetele väärtustele.

Selgitused ja põhjendused

Sotsiaalsed piirid 

Majanduskasvu nõude esmaseks põhjuseks on inimeste arvu kasv planeedil Maa. Kui inimeste arv jätkab kasvamist ja igal inimesel on õigus elule, mis omakorda eeldab õigust toimetulekule ja eneseteostusele, siis ei ole võimalik peatada kasvu imperatiivi. Tarbimisühiskonna mentaliteedi ja kapitalistliku majandusmudeli levik võimendavad kasvu nõuet veelgi. Seetõttu on paljud teadlased jõudnud järeldusele, et maailm on sisenemas parimal juhul aeglase kahanemise ajastusse, halvemal juhul lõpeb see protsess suure katastroofiga. Seetõttu on taandarengu põhisõnumiks kujunemas lause "Lõpmatu kasv lõplikul planeedil pole võimalik".   

Kasvu sotsiaalsete piiride teemal arutles John Maynard Keynes juba 1930. aastatel. Seejuures ei pidanud ta taandarengut mitte katastroofiks,  vaid „kuldse ajastu“ võimaluseks.   Tõsi, see eeldab ühiskonnakorralduse muutmist, varade ja tulude ümberjaotamist koos avalike teenuste suurema pakkumisega ning lühemat tööaega.

Ressursside ammendumine 
Inimeste arvu lisandumine ja majanduskasvu nõue suurendavad jätkuvalt nõudlust uute ressursside järel. Kuid nende inimeste toimimiseks vajalik elav muld kaob kiirenevas tempos ja ammendumas on ka puhta magevee allikad. Oluliste mineraalsete ainete, eriti aga indiumi, nikli, koobalti, galliumi, vase, kulla, tsingi, plii jms ainete kaevandused on ammendumas ning uute allikate leidmine ja kasutuselevõtmine tõstab nende hinda kordades. Haruldaste muldmetallide – lantanoidide hankimine kahjustab tohutuid territooriume. Ka seni end taastootnud loodusressursside uuendumise võime on nende üleekspluateerimise ja keskkonna saastumise tõttu kadumas.  

Majanduskasvu pooldajad otsivad lahendusi uutest tehnoloogiatest ja -materjalide kasutuselevõtust, mis tagaksid majandusarengu jätkuva kasvu. Taandarengu tunnistajad leiavad, et olukorda parandaks vaid nõudluse vähendamine nii, et järelejäänud ressursse saaksid kasutada ka järgnevad põlvkonnad.

Ökoloogiline jalajälg 

Ökoloogiline jalajäljega väljendatakse inimese mõju planeedi Maa ökosüsteemile. See tähistab bioloogiliselt tootlikku ja ökoloogiliselt ennast taastootvat maa- ja mereala pinda, mida inimene tarbib ning mis peab toime tulema inimese poolt keskkonda paisatud jäätmete kahjutustamisega. 

Mõttekoja Global Footprint Network (asutati 2003. aastal) hinnangul ületas inimkond planeedi Maa kandevõime juba 1970. aastatel ning alates sellest ajast oleme kahjustanud Maa ökosüsteemi kiirenevas tempos.  "Maa ületarbimise päev” (s.t päev aastas, milliseks ajaks on inimkond ära tarbinud planeedi taastusvõimelised ressursid) oli 2018. aastal 1. august ning peale seda on see päev liikunud iga aastaga varasemale ajale. 85% inimkonnast elab riikides, mis tarbivad keskkonda rohkem, kui see suudab taastuda. 

Teaduslikes uuringutes on ilmnenud, et ühe inimese toimetulekuks on vaja 2,1 globaalset hektarit (gHa). Tänapäeval tarbib iga inimene keskmiselt juba 2,7 gHa (s.t u 30% rohkem), kuid arenenud riikide inimene tarbib keskmiselt 6,4 gHa (USA-s 12,5 gHa) sel ajal kui arengumaa inimene kasutab vaid 1 globaalset hektarit.   

Ületarbimise tagajärjed ilmnevad nähtuses, mida on hakatud nimetama antropotseeniks (elusolendite liikide massiline väljasuremine).

Gaia hüpotees 

Gaia (Kreeka maajumalanna) hüpoteesi sõnastas James Lovelock (s 1919), inglise atmosfäärikeemik väitega, et planeedi Maa biosfäär on ennast iseseisvalt reguleeriv süsteem, mis on suutnud miljonite aastate jooksul reageerida keskkonna muutustele ja säilitada eluks vajaliku keskkonna. Selleks on ta välja arendanud tohutult keerukad komplekssed süsteemid, mis reguleerivad nii temperatuuri, atmosfääri gaasilist koostist, vee kui eluks kõige olulisema komponendi ringlust jms.    

Elusorganismide tunnuseks on, et kui selle organismis hakkab mingi osa eksponentsiaalselt paljunema ja sellega ohustama kogu organismi eluvõimet, siis reageerib ta sellele ning üritab selle kasvu pidurdada või koguni kahjustaja hävitada. Selles kontekstis võib nii klimaatilisi muutusi, looduslikke kataklüsme kui ka epideemiate levikut käsitleda organismi reaktsioonidena, millega ta üritab peatada inimkonna ja tema majandustegevuse ebanormaalset kasvu.

Jätkusuutlik areng või taandareng 
Jätkusuutliku arengu mõiste tuli kasutusele 1987. aastal ÜRO Bruntlandi komisjoni aruandega, milles märgiti, et jätkusuutlik areng põhineb lahendustel, mis rahuldavad käesoleva aja vajadusi, kuid ei võta sedasama võimalust ära järeltulevatelt põlvkondadelt.  Jätkusuutliku arengu keskne küsimus, mille üle on aastakümneid vaieldud, on: Kas majanduskasv saab jätkuda, kui looduslike ressursside tarbimine väheneb ja keskkonda paisatakse vähem heitmeid?   

Jätkusuutliku arengu kontseptsioon püüab leida säästlikku lahendust, mis on aga praktiliselt võimatu olukorras, kus inimkonna tarbimine ületab kordades olemasolevat ressurssi ja looduse taastootmise võimet ning majanduses domineerib kapitalistlik mõtteviis oma kasuahnuse ja võlaraha süsteemiga.   

Taandarengu esindajad peavad säästliku arengu õpetust teravmeelseks rumaluseks (oksüümoroniks), sest kogu kasvuks vajalik ressurss on juba aastakümneid tagasi ammendunud ja inimkonna arvu kasvu tõttu ühe inimese jaoks kasutada jäävate globaalsete hektarite arv jääb iga aastaga väiksemaks.

Tagasilöögi efekt 
Loodusressursside kasutamist vähendavaid ning nende kasutamist efektiivistavaid tehnoloogiaid nimetatakse jätkusuutlikeks ja keskkonnasõbralikeks lahendusteks. Kuid iga muutus põhjustab omakorda muutusi ümbritsevas keskkonnas, mis ilmneb investeeringute kaotuses, tööhõives, toimetuleku ja heaolu jagunemises ning need omakorda põhjustavad uusi probleeme, mis takistavad kasvu. Kuna planeet Maa on üks tervik, siis areng ühes riigis põhjustab paratamatult olukorra halvenemise teises riigis, kuhu viiakse üle keskkonda kahjustav tootmistegevus või kus tehnoloogilise innovatsiooni tõttu kahanevad tööhõive ja toimetuleku võimalused. Seda nimetatakse tagasilöögi efektiks.

Majandusteadus ja poliitilised eesmärgid 
Modernne majandusteadus, mis on keskendunud kasumlikkuse suurendamisele ja arvestab toote omahinnas vaid inimtööst johtuvaid kulusid, kuid ei arvesta loodusvarade hankimisest ja tarbimise käigus tekkivate jäätmete looduskeskkonda paiskamisest tekkiva kahju rahalist väärtust, on muutunud asjaks iseeneses. Rooma Klubi 2012. aasta raportis nimetati seda "autistlikuks" ja "fantaasiamaailma kuuluvaks" õpetuseks. 

Poliitikas on edu kriteeriumiks võetud „kvantitatiivne kasvuparadigma", mille kohaselt „tuleb lahendada kõik majanduslikud, sotsiaalsed ja poliitilised probleemid majanduskasvuga" (maagiline ruut). Seda hinnatakse riigis toodetud ning müüdud kaupade ja teenuse väärtusega, mille mõõtühikuks on sisemajanduse koguprodukt (SKP). SKP suurust peetakse antud riigi elanike heaolu näitajaks ning selle suurust hindab iga-aastane inimarengu indeks. Lisaks on SKP suurus korrelatsioonis imikute suremuse, haridustaseme ja oodatava eluea pikkuse näitajatega.  

Kahanemise imperatiivi esindajad (Herman Daly) on võtnud kasutusele mõiste „ebaökonoomne või kahjumlik kasv“, mille puhul arenguga tekitatud kahju on suurem kui kasvust tekkinud kasu.  Alternatiivsete mõõdikutena on välja pakutud sotsiaalset kapitali (inimsuhted), demokraatlikku osaluse astet (ideaalina otse- ja konsensusdemokraatia) ja keskkonnahoidlikkust.  Uusi mõõdikuid on välja pakkunud ka OECD  ja Stiglitzi-Sen-Fitoussi komisjon

Vaata ka 
 kasvu imperatiiv
 süsinikuheitme mõõdik
 tasaareng

Viited