Nanjingi veresaun

Nanjingi veresaun või Nanjingi vägistamine (varasem nimekuju Nankingi veresaun või Nankingi vägistamine) oli Hiina tsiviilisikute massimõrv, mille pani toime Jaapani keiserlik armee Hiina Vabariigi pealinnas Nanjingis pärast Nanjingi lahingut teises Hiina-Jaapani sõjas. 13. detsembril 1937 alanud veresaun kestis kuus nädalat. Jaapani armee pani toime ka muid sõjakuritegusid (vägistas, rüüstas ja süütas). 

Pärast Shanghai vallutamist novembris 1937 tungis Jaapani armee kiiresti edasi. Detsembri alguseks asus see Nanjingi äärelinnas. Jaapanlaste lähenedes otsustas Hiina armee suurema osa oma vägedest linnast välja tõmmata. Nanjingi tsiviilvalitsus põgenes, jättes linna de facto Saksamaa diplomaadi John Rabe kontrolli alla, kes oli asutanud Nanjingi ohutustsooni rahvusvahelise komitee.

Esimesed Jaapani väed jõudsid linna 13. detsembril ja kohtasid vähe vastupanu, veresaun algas samal päeval. Hiina sõdurid hukati sõjaseadusi rikkudes. Naisi ja tüdrukuid vägistati massiliselt ning rüüstamine oli laialt levinud. Surmajuhtumite hinnangud jäävad vahemikku 40 000 kuni üle 300 000 ning vägistamisjuhtumite arv ulatub 20 000 kuni üle 80 000 juhtumini. Kaug-Ida rahvusvahelise sõjatribunali hinnangul pandi toime vähemalt 200 000 mõrva ja 20 000 vägistamist.

Veresaun lõppes suuresti 1938. aasta alguseks. John Rabe'i loodud turvatsoon aitas päästa vähemalt 200 000 inimese elu. Pärast sõda tunnistati mitmed Jaapani sõjaväelased ja Kōki Hirota, Jaapani endine peaminister ja julmuste ajal välisminister, süüdi sõjakuritegudes ja hukati. Prints Asaka, kes oli Nanjingi vallutanud vägede juht, kuulus keiserlikku perekonda ning pääses seega õigusemõistmisest Tokio protsessil. Veresaun on tänapäevani Hiina ja Jaapani vaheliste suhete üheks valupunktiks.

Sõjaline olukord
1937. aasta augustis tungis Jaapani armee Shanghaisse, kus nad kohtasid tugevat vastupanu ja kandsid suuri kaotusi. Novembri keskpaigaks vallutasid jaapanlased mere- ja õhupommitamise abil Shanghai. Tokyos asuv kindralstaabi peakorter otsustas algselt suurte ohvrite ja vägede madala moraali tõttu sõda mitte laiendada. Sellegipoolest andis peakorter 1. detsembril Kesk-Hiina piirkonna armeele ja 10. armeele käsu vallutada Nanjing, tollane Hiina Vabariigi pealinn. 

Pärast Shanghai lahingu kaotamist teadis Jiang Jieshi, et Nanjingi langemine on aja küsimus. Ta otsustas mitte kulutada oma vägesid sümboolses, kuid lootusetus pealinna kaitsmises. Jieshi strateegia oli järgida oma Saksa nõunike soovitust tõmmata Jaapani armee sügavale Hiinasse ja kasutada Hiina tohutut territooriumi enda kasuks. Jieshi kavatses pidada pikaajalist kulumissõda, et Jaapani väed Hiina sisemaal hävitada.

Katsed linna säästa
Tang Sheng-chi teatas välismaa ajakirjanikele saadetud pressiteates, et linn ei alistu ja võitleb surmani. Ta sai kokku umbes 100 000 sõdurit, kes olid suures osas väljaõppeta. Hiina valitsus lahkus linnast 1. detsembril ja president 7. detsembril, jättes Nanjingi saatuse John Rabe juhitud rahvusvahelisele komiteele.

Püüdes saada relvarahu luba kindral Jiang Jieshilt, saatis Rabe, kes tegutses Nanjingi ohutustsooni rahvusvaheline komitee esimehena, kaks telegrammi. Esimene oli Jieshile Ameerika suursaadiku kaudu Hankous (tänapäeval osa Wuhanist), milles paluti, et Hiina väed "ei korraldaks sõjalisi operatsioone" Nanjingi linna piirides. Teine telegramm saadeti Shanghai kaudu Jaapani sõjaväejuhtidele, milles paluti kolmepäevast relvarahu, et hiinlased saaksid linnast välja lahkuda.

Järgmisel päeval, 10. detsembril, sai Rabe vastuse kindralilt. Ameerika suursaadik vastas, et kuigi ta toetab Rabe ettepanekut relvarahu osas, Jieshi seda arvamust ei jaga. See komitee relvarahuplaani tagasilükkamine kinnitas linna saatuse. Nanjingit oli päevade jooksul pidevalt pommitatud ja sinna jäänud Hiina väed olid lootuse kaotanud ja asunud enne linna paratamatut langemist jooma.

11. detsembril avastas Rabe, et Hiina sõdurid viibisid ikka veel turvatsooni aladel, mis andis Jaapani armeele õiguse sihtmärkide ründamiseks selle piirdes. Pingutused nende hiinlaste eemaldamiseks ebaõnnestusid ja jaapani sõdurid hakkasid turvatsooni granaate loopima.

Jaapani vägede lähenemine linnale

Kuigi veresaun toimus kuue nädala jooksul pärast Nanjingi langemist, ei piirdunud Jaapani armee poolt toime pandud kuriteod selle ajavahemikuga. Paljud julmused toimusid ka ajal, kui Jaapani armee liikus Shanghaist Nanjingi suunas.

Ühe Jaapani ajakirjaniku sõnul, kes liikus koos keiserlike vägedega:

"Põhjus, miks [10. armee] üsna kiiresti Nanjingi suunas edeneb, on ohvitseride ja meeste vaikiv nõusolek, et nad võivad rüüstata ja vägistada nii palju, kui nad soovivad." 

Võib-olla kõige kurikuulsam nendest kuritegudest oli kahe jaapani ohvitseri vaheline tapmisvõistlus, mida kajastasid nii Tokyo Nichi Nichi Shimbun kui ka ingliskeelne Japan Advertiser. Võistlust – kahe ohvitseri vaheline kihlvedu, kes suudab esimesena tappa 100 inimest, kasutades ainult mõõka – kajastati sarnaselt spordivõistlusega. Sündmuse ajaloolisus on Jaapanis endiselt vaidluse all.

5. detsembril määrati Nanjingi ümbritsevate Jaapani vägede juhiks prints Yasuhiko Asaka, kes andis käsu tappa kõik sõjavangid.

Nanjingi ohutustsooni loomine

Paljud lääneriikide kodanikud elasid sel ajal linnas, tegelesid kaubandusega või olid misjonireisidel. Kui Jaapani armee lähenes Nanjingile, põgenes enamik neist linnast, jättes maha vaid 27 välismaalast. Neist viis olid ajakirjanikud, kes jäid linna mõned päevad pärast selle vallutamist ja lahkusid sealt 16. detsembril. Viisteist ülejäänud 22 välismaalasest moodustasid linna läänekvartalis Nanjingi ohutustsooni rahvusvaheline komitee. 

Selle juhiks valiti Saksa ärimees John Rabe, osaliselt tema staatuse tõttu natsipartei liikmena ja Saksa-Jaapani kominternivastase pakti olemasolu tõttu. Jaapani valitsus oli eelnevalt kokku leppinud, et ei ründa linnaosi, kus ei ole Hiina sõjaväeüksuseid, ning komitee liikmetel õnnestus veenda Hiina valitsust oma vägesid piirkonnast välja viima. Nanjingi ohustustsoon piiritleti Punase Risti lippude abil. 

1. detsembril 1937 käskis Nanjingi linnapea Ma Chaochun kõigil Nanjingi jäänud hiinlastel kolida ohutustsooni. Umbes kolm-neljandikku linnaelanikest lahkus linnast enne Jaapani armee saabumist, jättes maha vaesemad elanikud, nagu näiteks Tankad. Hiina valitsus põgenes linnast 7. detsembril ja Rahvusvaheline Komitee võttis Nanjingi de facto valitsemise üle. 

Minnie Vautrin oli kristlik misjonär, kes asutas Nankingis Ginlingi tütarlaste kolledži, mis asus kehtestatud turvatsoonis. Veresauna ajal töötas ta väsimatult tuhandete naispõgenike vastuvõtmisel, andes varjupaika kuni 10 000 naisele.

Nanjingi vallutamine

Jaapani sõjavägi jätkas edasiliikumist, murdis Hiina viimase vastupanu ning jõudis 9. detsembril Nanjingi linnaväravateni. 9. detsembri keskpäeval heitis Jaapani armee linna lendlehti, milles kutsusid Nanjingi linna üles 24 tunni jooksul alistuma, lubades "mitte mingit halastust", kui pakkumisest keeldutakse. Jaapanlased ootasid vastust oma kapitulatsiooninõudeid, kuid 10. detsembri tähtajaks ei saadud hiinlastelt vastust. Kindral Iwane Matsui ootas veel tund aega, enne kui andis käsu Nanjingi jõuga vallutamiseks. 

12. detsembril andis kindral Tang Sheng-chi tugeva suurtükitule ja õhupommitamise all oma meestele korralduse linnast taganeda, mis muutus kiiresti korratuks põgenemiseks. 13. detsembril tungisid esimesena linna Jaapani armee 6. ja 116. diviis, kohates vähe vastupanu. Samal ajal sisenes 9. diviis lähedalasuvasse Guanghua väravast ning 16. diviis sisenes Zhongshani ja Taipingi väravast. Pärastlõunal jõudsid Jaapani mereväe kaks väikest laevastikku mõlemale poole Jangtse jõge. 

Jaapani väed jälitasid taganevaid Hiina armeeüksusi, peamiselt Xiakuani piirkonnas linnamüüridest põhja pool ja Zijini mäe läheduses idas. Kuigi enamik allikaid leiab, et lahingu lõppfaas seisnes Hiina vägede ühepoolses tapmises, väidavad mõned Jaapani ajaloolased, et allesjäänud Hiina sõjavägi kujutas jaapanlastele endiselt ohtu.

Veresaun
Veresaun algas 13. detsembril samal päeval kui Jaapani armee linna jõudis. Hiina sõdurid hukati sõjaseadusi rikkudes. Naisi ja tüdrukuid vägistati massiliselt ning rüüstamine oli laialt levinud. Selline olukord kestis umbes kuus nädalat, esimesed kolm nädalat olid intensiivsemad.

Minnie Vautrin kirjutas 15. detsembril 1937 päevikusse oma kogemustest turvatsoonis:

Jaapanlased on eile ja täna laialdaselt rüüstanud, hävitanud koole, tapnud linnakodanikke ja vägistanud naisi. Tuhat desarmeeritud Hiina sõdurit, keda Rahvusvaheline Komitee lootis päästa, on neilt ära võetud ja praeguseks on nad ilmselt maha lastud või bajonettidega tapetud. Meie South Hill House'is lõhkusid jaapanlased laoruumi paneeli ja võtsid kaasa vana puuviljamahla ja mõned muud asjad.

Vägistamisjuhtumid

Kaug-Ida Rahvusvaheline Sõjatribunali hinnangul vägistati okupatsiooni ajal 20 000 naist, Yale'i ülikooli andmetel oli vägistamisi üle 80 000.  Paljud vägistamised toimusid süstemaatiliselt Jaapani sõdurite poolt, kes käisid ukselt uksele, otsides tüdrukuid, paljud naised võeti kinni ja vägistati grupiviisiliselt. Naised tapeti sageli kohe pärast vägistamist, sageli eriti julmalt, näiteks surudes nende tuppe bajonette, pikki bambuskeppe või muid esemeid. 

19. detsembril 1937 kirjutas pastor James M. McCallum oma päevikusse:

"Kunagi pole ma kuulnud ega lugenud sellisest jõhkrusest. Vägistamine! Vägistamine! Vägistamine! Meie hinnangul vähemalt 1000 juhtumit öösel ja palju päeval. [...] Inimesed on hüsteerilised... Naised viiakse ära igal hommikul, pärastlõunal ja õhtul. Kogu Jaapani armee näib olevat vaba minema ja tulema, kuidas tahab, ja tegema, mida tahab." 

Oma päevikusse kirjutas John Rabe palju kommentaare jaapanlaste julmuste kohta. 17. detsember:

"Kaks jaapani sõdurit ronisid üle aiamüüri ja kavatsesid meie majja sisse murda. Kui ma välja ilmusin, ütlesid nad vabanduseks, et nägid kahte hiina sõdurit üle müüri ronimas. Kui ma neile oma parteimärki näitan, pöördusid nad samamoodi tagasi. Ühes majas minu aiamüüri taga vägistati üks naine ja seejärel pussitati teda bajonetiga kaela. Mul õnnestus saada kiirabi, et ta Kulou haiglasse viia ... Eile öösel olevat vägistatud kuni 1000 naist ja tüdrukut, ainuüksi Ginlingi kolledžis umbes 100 tüdrukut.... Ei räägita millestki muust kui vägistamisest. Kui abikaasad või vennad sekkuvad, lastakse nad maha. Igalpool on näha ja kuulda Jaapani sõdurite jõhkrust ja metsikust." 

Nanjingi veresaunast rääkivas dokumentaalfilmis "Keisri nimel" rääkis endine Jaapani sõdur Shiro Azuma avameelselt Nanjingis vägistamise ja mõrvamise protsessist.

"Alguses kasutasime kentsakaid sõnu nagu "Pikankan". "Pi" tähendab "puusa", "kankan" tähendab "vaadata". Pikankan tähendab: "Vaatame, kuidas naine avab oma jalad." Hiina naised ei kandnud aluspükse. Selle asemel kandsid nad nööriga seotud pükse. Vööd ei olnud. Kui nöörile tõmmata, siis tuli tagumik nähtavale. Me "pikankan". Me vaatasime. Mõne aja pärast ütlesime midagi sellist: "Täna on minu päev vanni võtta ," ja siis me vägistasime neid kordamööda. Oleks kõik korras, kui me oleks neid ainult vägistanud. Ma ei peaks ütlema, et kõik korras. Aga me alati pussitasime ja tapsime neid. Sest surnud ei räägi." 

Iris Chang, raamatu "Nanjingi vägistamine" autor, kirjutas, et mitte kõik vägistamisohvrid ei olnud naised. Mõnda hiina meest sodomiseeriti ja sunniti sooritama "eemaletõukavaid seksuaalakte" Samuti on teateid, kuidas Jaapani väed sundisid perekondi osalema intsestuaalsetes seksuaalaktides. Pojad sunniti vägistama oma emasid, isad sunniti vägistama oma tütreid ja vennad sunniti vägistama oma õdesid. Selle asemel, et karistada Jaapani vägesid, kes vastutasid massilise vägistamise eest, andis Jaapani ekspeditsioonivägi Kesk-Hiinas käsu rajada lohutusmajad, märgib Chuo ülikooli ajalooprofessor Yoshimi Yoshiaki.

Tsiviilisikute tapmine

Alates 13. detsembrist 1937 tungis Jaapani keiserlik armee umbes kolmeks nädalaks Nankingi ohutustsooni, et otsida põgenike seas peidus olevaid endisi hiina sõdureid. Paljud süütud mehed tuvastati ja tapeti ekslikult.  Tsiviilelanike surmajuhtumeid on raske täpselt välja arvutada, sest paljud surnukehad põletati, maeti massihaudadesse või visati Jangtse jõkke.  13. detsembril 1937. aastal kirjutas John Rabe oma päevikusse:

"Alles siis, kui teeme linnas ringkäigu, saame teada hävingu ulatuse. Iga 100-200 meetri tagant kohtame surnukehi. Tsiviilelanike surnukehadel, mida ma uurisin, olid kuuliaugud seljas. Need inimesed olid arvatavasti põgenenud ja neid tulistati tagantpoolt. Jaapanlased marssivad läbi linna kümnest kuni kahekümnest sõdurist koosnevate rühmade kaupa ja rüüstavad poode..... Vaatasin oma silmaga, kuidas nad rüüstasid meie saksa pagari Herr Kiesslingi kohvikut. Ka Hempeli hotelli murti sisse, nagu ka peaaegu igasse poodi Chung Shangi ja Taipingi teel." 

Ameerika Ühendriikide asekonsul James Espy saabus 6. jaanuaril 1938 Nanjingi, et taasavada Ameerika saatkond. Ta andis kokkuvõtliku kirjelduse linnas toimunust:

"Nankingist maalitud pilt oli pilt hirmuvalitsusest, mis tabas linna pärast selle okupeerimist Jaapani sõjavägede poolt. Nende ja Saksa elanike jutustused räägivad, et linn langes jaapanlaste kätte kui sõjasaak, mitte lihtsalt organiseeritud sõjategevuse käigus võetud, vaid vallutatud sissetungiva armee poolt, mille liikmed näisid olevat võtnud eesmärgiks piiramatu rüüstamise ja vägivalla sooritamise. Täiendavad andmed ja meie enda tähelepanekud ei ole toonud esile fakte, mis nende teavet diskrediteeriksid. [...] Peaaegu kõikjal on füüsilised tõendid meeste, naiste ja laste tapmisest, varade rüüstamisest ning majade ja hoonete põletamisest ja hävitamisest."

10. veebruaril 1938 kirjutas Saksamaa saatkonna legatsioonisekretär Rosen oma välisministeeriumile pastor John Magee detsembris tehtud filmi kohta, et soovitada selle ostmist:

"Jaapani hirmuvalitsuse ajal Nanjingis – mis muide kestab märkimisväärsel määral tänaseni – tegi Ameerika Piiskopliku Kiriku missiooni liige, pastor John Magee, kes on olnud siin juba peaaegu veerand sajandit, liikuvaid pilte, mis annavad kõnekalt tunnistust Jaapani poolt toime pandud julmustest.... Tuleb oodata, kas Jaapani armee kõrgeimatel ohvitseridel õnnestub, nagu nad on väitnud, peatada oma vägede tegevus, mis jätkub ka tänasel päeval. 13. detsembril tuli umbes 30 sõdurit Nanjingi kaguosas asuva hiinlaste maja juurde aadressil Hsing Lu Koo 5 ja nõudis sissepääsu. Ukse avas majaomanik, muhameedlane Ha. Nad tapsid ta kohe revolvriga ja ka proua Ha, kes pärast Ha surma põlvitas nende ees ja palus, et nad kedagi teist ei tapaks. Proua Ha küsis neilt, miks nad tema mehe tapsid, ja nad tulistasid teda. Proua Hsia lohistati välja külaliste saalis asuva laua alt, kuhu ta oli püüdnud end koos oma üheaastase lapsega peita. Pärast seda, kui üks või mitu meest olid teda vägistanud, löödi ta püstloodis tääk rinda ja seejärel pisteti talle pudel tuppe. Beebi tapeti bajonetiga. Seejärel läksid mõned sõdurid järgmisesse tuppa, kus olid proua Hsia vanemad, kes olid 76 ja 74-aastased, ning tema kaks tütart, kes olid 16 ja 14-aastased. Nad tahtsid tüdrukuid vägistada, kui vanaema püüdis neid kaitsta. Sõdurid tapsid ta revolvriga. Vanaisa haaras oma naise surnukehast ja tapeti samuti. Seejärel võeti alasti kaks tüdrukut, kusjuures vanemat vägistasid 2-3 meest ja nooremat 3. Vanemat tüdrukut pussitati pärast seda täägiga ja talle torgati kepp tuppe. Nooremat tüdrukut pussitati samuti, kuid teda ei koheldud nii kohutavalt kui tema õde ja ema. Seejärel pussitasid sõdurid tema 7-8-aastase õe, kes oli samuti selles toas. Viimasena mõrvati majas Ha kaks last, vastavalt 4 ja 2-aastased. Vanem tapeti täägiga ja nooremal löödi mõõgaga pea pooleks."

Sõjavangide hukkamine

Varsti pärast linna langemist otsisid Jaapani väed linnas põhjalikult hiina sõdurid ja arreteerisid tuhandeid noori hiina mehi. Paljud viidi Jangtse jõe äärde, kus nad kuulipildujaga hukati. Jangtse jõe kaldal toimus 18. detsembril tõenäoliselt suurim hiina sõdurite massimõrv, Straw String Gorge'i veresaun. Suurema osa hommikust sidusid jaapani sõdurid sõjavangide käsi kokku. Hämaruse saabudes jagasid sõdurid sõjavangid nelja kolonni ja avasid tule. Kuna sõjavangid ei saanud põgeneda, suutsid nad ainult karjuda. Kulus tund aega, enne kui haavatute karjed vaibusid. Enamik laipu visati otse Jangtse jõkke. 

Jaapani väed kogusid Taipingi värava juures kokku 1300 Hiina sõdurit ja tsiviilisikut ning mõrvasid nad. Ohvrid lasti õhku maamiinidega, seejärel kasteti nad bensiiniga ja süüdati. 

USA uudisteagentuuride korrespondendid F. Tillman Durdin ja Archibald Steele teatasid, et nägid tapetud Hiina sõdurite laipu, mis moodustasid kuus meetrit kõrgeid künkaid Nanjingi Yijiangi värava juures põhjas. Durdin tegi enne linnast lahkumist Nanjingis ringkäigu. Ta kuulis kuulipildujatule laineid ja oli tunnistajaks, kuidas Jaapani sõdurid kümne minuti jooksul umbes kakssada hiinlast maha lasid.  

Kaks päeva hiljem väitis Durdin oma aruandes New York Timesile, et alleed ja tänavad olid täis surnuid, nende hulgas naisi ja lapsi.

Veresauna lõpp
1938. aasta jaanuari lõpus sundis Jaapani armee kõiki põgenikke turvatsoonis koju tagasi pöörduma, väites , et on "taastanud korra". Pärast weixin zhengfu (koostöövalitsuse) loomist 1938. aastal taastati Nanjingis järk-järgult kord ja Jaapani vägede poolt toime pandud julmused vähenesid märkimisväärselt.

18. veebruaril 1938 nimetati Nanjingi Ohutustsooni Rahvusvaheline Komitee sunniviisiliselt ümber Nanjingi Rahvusvaheliseks Päästekomiteeks ja ohutustsoon lakkas sisuliselt toimimast. Viimased põgenikelaagrid suleti 1938. aasta mais.

Pärast sõda

Nanjing jäi Jaapani vägede kontrolli alla kuni nende kapituleerumiseni 2. septembril 1945.

Alates relvarahu väljakuulutamisest 15. augustil 1945 kuni Ameerika vägede saabumiseni Jaapanisse 28. augustil "hävitasid Jaapani sõjaväe- ja tsiviilvõimud süstemaatiliselt sõjaväe-, mereväe- ja valitsusarhiivid, millest suur osa oli pärit ajavahemikust 1942-1945." 70 protsenti Jaapani armee sõjaaegsetest dokumentidest hävitati. 

Varsti pärast Jaapani kapituleerumist pandi Nanjingis asuvate Jaapani vägede eest vastutanud ohvitserid kohtu alla. Prints Kan'in Kotohito, kes oli veresauna ajal Jaapani keiserliku armee staabiülem, suri enne sõja lõppu 1945. aasta mais. Prints Asakale anti puutumatus tema kui keiserliku perekonna liikme staatuse tõttu. Isamu Chō, prints Asaka adjutant, kellest mõned ajaloolased usuvad, et ta andis välja märgukirja "tapke kõik vangid", oli Okinawa lahingu ajal sooritanud seppuku.  12. novembril 1948 mõisteti Matsui ja Hirota koos viie teise süüdimõistetud A-klassi sõjakurjategijaga surma poomise läbi. 18 süüdimõistetut said kergemad karistused. Surmamõistetud poodi 23. detsembril 1948.

Kronoloogia 
7. juuli 1937 – Teise Hiina-Jaapani sõja algus
22. november 1937 – John Rabe eestvedamisel asutati Nanjingi ohutustsooni rahvusvaheline komitee ja pandi paika Nanjingi ohutustsooni piirid
26. november 1937 – Jaapani väed vallutasid Shanghai
1. detsember 1937 – Jaapani armee kindralstaap andis käsu Nanjingi vallutamiseks, Hiina valitsus lahkus Nanjingist
12. detsember 1937 – kindral Tang Sheng-chi andis vägedele käsu linnast taganeda
13. detsember 1937 – Jaapani väed sisenesid Nanjingi, veresauna algus
1938. aasta algus – asutati tsiviilvalitsus ja kord taastus
2. september 1945 – teise Hiina-Jaapani sõja lõpp

Viited

Kirjandus
Iris Chang. "Nankingi vägistamine. Teise maailmasõja unustatud massimõrv". Tõlkinud Tene Hook. Kirjastus IlmaPress, 2014. ISBN 978-9949948147

Massimõrvad
Inimsusvastased kuriteod
Jaapan Teises maailmasõjas
Hiina Teises maailmasõjas