Zinaida Serebrjakova

Zinaida Jevgenjevna Serebrjakova (; neiupõlvenimi  Lansere (Лансере); 12. detsember (vkj 30. november) 1884 Neskutšnoje, Kurski kubermang, Venemaa keisririik – 20. september 1967 Pariis, Prantsusmaa) oli vene ja prantsuse maalikunstnik.

Perekond 
Zinaida Lansere sündis Venemaa keisririigis Harkivi lähedal Neskutšnoje mõisas prantsuse päritolu vene kunstnike ja arhitektide Benois' perekonda.

Zinaida mõlemad vanemad, Jevgeni ja Jekaterina Lansere, olid maalikunstnikud.  Tema vanaisa Nicholai oli silmapaistev arhitekt ja Venemaa Teaduste Akadeemia liige. Tema onu Aleksandr Benois oli maalikunstnik ja kunstirühmituse Mir iskusstva asutaja.

Elukäik 
1900. aastal lõpetas Zinaida gümnaasiumi ja alustas Peterburis õpinguid kunstikoolis. Peale kunstikooli käis Zinaida õppimas ka Itaalias ja Pariisis Académie de la Grande Chaumière’is. Tema õpetajate hulgas olid kunstnikud Ilja Repin ja Osip Braz.

1905. aastal abiellus Zinaida Lansere ruadteeinseneri Boriss Serebrjakoviga ja võttis tema perekonnanime. 

Paaril sündis neli last: Jevgeni (sünd 1906), Aleksander (sünd 1907), Tatjana (sünd 1912) ja Jekateriina (sünd 1913)

Zinaida Serebrjakova kuulsaima autoportree "Tualettlaua taga” (1909, Tretjakovi galerii) realism, rõõm ja originaalsus peegeldavad tema õnnelikku kodust elu. Maali esitleti 1910. aastal Mir Iskusstva korraldatud näitusel, kus see võeti entusiastlikult vastu ja osteti Tretjakovi galerii kollektsiooni. Serebrjakova kujutas oma maalidel sageli ka oma lapsi, nagu näiteks maalil "Hommikusöögil" (1914), mida peeti harmooniliseks ja rõõmsameelseks, kuid samas ebasentimentaalseks. Serebrjakova aktimaalid olid samuti kõrgelt hinnatud.Serebrjakova usk rahvuslikku kunsti kajastub tema "talupoegade" maalide seerias, kus on kujutatud taluperenaisi põllul töötamas ja puhkamas. 

Serebrjakova liitus Mir iskusstva liikumisega 1911. aastal. 

1917. aastal nomineeriti Serebrjakova Peterburi Kunstide akadeemia akadeemikuks, valituks osutununa oleks temast saanud asutuse esimene naisakadeemik, kahjuks jäid valimised oktoobrirevolutsiooni tõttu ära.

1919. aastal suri Serebrjakova abikaasa Boris tüüfusesse ning kunstnik pidi laste ja haige ema toetamiseks Neskutšnojest Peterburi kolima. Pere elas vaesuses ja Serebrjakova oli sunnitud oma maale söögi ja riiete ostmiseks odavalt müüma. Olude sunnil hakkas ta lõuendite ja õlivärvide asemel kasutama pastellkriite papil.

1924. aastal kolis Serebrjakova tellimustööna seinamaalingu tegemiseks Pariisi. Poliitiliste olude tõttu polnud tal võimalik enam Nõukogude Liitu naasda ning ta jäi elu lõpuni Prantsusmaale pagulusse. Serebrjakova polnud Pariisis õnnelik, tundes, et prantslased ei mõistnud ta lihtsat vene kunsti.

Serebrjakova reisis Bretagne'is, Alžeerias ja Marokos, ja tema tolle perioodi kõige tunnustatumad teosed kujutavad Bretagne'i talupoegi. 

1966. aastal tunnustas Nõukogude Liidu valitsus Serebrjakova panust vene kunsti ning organiseeris rändnäituse ta töödest.

Serebrjakova suri 1967. aasta 20. septembril ning ta on maetud Pariisi Sainte-Geneviève-des-Bois' kalmistule.

Kunstiteoseid

Viited 

Venemaa maalikunstnikud
Sündinud 1884
Surnud 1967
Sainte-Geneviève-des-Bois' kalmistule maetud