Daakia (Rooma provints)

Rooma Daakia (ka Dacia Traiana (Traianuse Daakia) või Dacia Felix ('viljakas/õnnelik Daakia') oli Rooma keisririigi provints aastatel 106 kuni 274–275 pKr. Selle territoorium hõlmas Ida- ja Kagu-Transilvaania, Banaadi ja Olteenia (tänase Rumeenia piirkonnad). See oli algusest peale keisriprovints, sobides piirialale, ja jäi nii kogu Rooma okupatsiooniks. Ajaloolaste hinnangul jäi Rooma Daakia rahvaarv vahemikku 650 000 – 1 200 000.

Daakia vallutuse viis lõpule keiser Traianus (98–117) pärast kahte suurt kampaaniat Decebaluse Daakia kuningriigi vastu. Roomlased ei hõivanud kogu vana Daakia kuningriiki, kui suurem osa Moldovast koos Marmaatia ja Krisaaniaga jäi isegi pärast Rooma vallutust vabade daaklaste valitseda. Aastal 119 jaotati Rooma provints kaheks: Dacia Superior (Ülem-Daakia) ja Dacia Inferior (Alam-Daakia; hiljem nimega Dacia Malvensis). Aastal 124 (või 158. aasta paiku) jaotati Dacia Superior kaheks: Dacia Apulensis ja Dacia Porolissensis. Markomanni sõdade ajal allutati sõjaline ja kohtuhaldus ühe kuberneri käsu alla, talle allus kaks senaatorit (Legatus legionis); provintsi kutsuti tres Daciae (Kolm Daakiat) või lihtsalt Dacia.

Rooma võimud korraldasid Daakia massilise ja organiseeritud koloniseerimise. Avati uued kaevandused ja intensiivistus maagi kaevandamine, samas kui provintsis õitsesid põllumajandus, loomakasvatus ja kaubandus. Daakia hakkas teraviljaga varustama mitte ainult provintsis asuvat sõjaväge, vaid ka ülejäänud Balkani piirkonda. Sellest sai linnastunud provints, teada on umbes kümme linna, millest kaheksa kandsid kõrgeimat kategooriat colonia, kuigi linnade arv oli väiksem, kui piirkonna teistes provintsides. Kõik linnad arenesid välja vanadest sõjaväe laagritest. Ulpia Traiana Sarmizegetusa, keiserliku prokuraatori (rahandusametniku) asukoht kõigile kolmele provintsile oli provintsi rahandus-, religiooni- ja seadusandlik keskus. Alba Iulia, kus asus kolme provintsi sõjalise kuberneri peakorter, ei olnud lihtsalt suurim linn provintsis, vaid üks suuremaid kogu Doonau piiril.

Rooma Daakia olemasolu algusest peale olid olemas sõjalised ja poliitilised ohud. Esimesed vastased olid provintsiga külgnenud vabad daaklased, kes pärast sarmaatidega liitumist rüüstasid provintsi Marcus Aureliuse valitsemisajal. Pärast rahulikumat aega, mis hõlmas valitsemised Commodusest Caracallani (180–217 pKr), ründasid provintsi taas sissetungijad, seekord Daakia hõim karpid liidus äsjasaabunud gootidega, kes aja jooksul muutusid keisririigile tõsiseks raskuseks. Kuna Daakia hoidmine oli järjest keerulisem, olid keisrid sunnitud 270. aastatel provintsi maha jätma, tehes sellest esimese Rooma pikaajalise valduse, mis maha jäeti. Daakiat laastasid aastatel 248–250 germaani hõimud (goodid, taifaalid, bastarnid) koos karpidega, aastatel 258 ja 263 karpid ja goodid ning aastatel 267 ja 269 goodid ja herulid. Muistsed allikad osutasid, et Daakia oli praktiliselt kadunud Gallienuse valitsemisajal (253–268), kuid nad teatavad ka, et see oli Aurelianus (270–275), kes loovutas Dacia Traiana. Ta evakueeris Daakiast oma väed ja tsiviilvalitsuse ning asutas Dacia Aureliana pealinnaga Serdikas Alam-Möösias.

Endise Dacia Traiana provintsi romaniseeritud elanikkonna saatus on muutunud elava vaidluse teemaks. Üks teooria väitis, et iidses Daakias, kuhu tulevikus moodustus Rumeenia, kõneldud ladina keel muutus järk-järgult rumeenia keeleks; paralleelselt moodustus dakoromaanidest (romaniseeritud Dacia Traiana rahvas) uus rahvas – rumeenlased. Vastupidine teooria väitis, et rumeenlased põlvnesid Balkani poolsaare Rooma provintside romaniseeritud elanikkonnast.

Daakia kuningriik ja Rooma keisririik 

Daaklased ja geedid suhtlesid roomlastega sageli enne Daakia Rooma keisririiki liidendamist. Kuid Rooma tähelepanu Alam-Doonaud ümbritsevale alale teravnes, kui Burebista (82–44 eKr) ühendas põlised hõimud ja alustas agressiivset laienemiskampaaniat. Tema kuningriik ulatus Pannooniani läänes ja Musta mereni idas, aga lõunas laienes tema võim Balkani poolsaarele.

Aastal 74 eKr jõudsid Gaius Scribonius Curio juhitud Rooma leegionid Alam-Doonaule ja astusid kontakti daaklastega. Rooma mure Burebista kasvava võimu ja mõju üle tugevnes, kui ta hakkas mängima aktiivset osa Rooma poliitikas. Tema viimase hetke otsus vahetult enne Pharsalose lahingut osaleda Rooma vabariigi kodusõjas Pompeiust toetades tähendas, et pärast Pompeiusega lõpetamist pööraks Julius Caesar oma pilgu Daakia suunas. Caesari kavandatud Partia-kampaania osana aastal 44 eKr kavatses ta tungida Daakiasse ja kõrvaldada Burebista, põhjustades sellega loodetavasti tema kuningriigi lagunemise. Kuigi kavandatud retk Daakiasse Caesari mõrva tõttu ära jäi, ei suutnud Burebista oma valitsetavaid hõime tõeliselt ühendada. Pärast vandenõu, milles ta mõrvati, killustus tema kuningriik neljaks, hiljem viieks eraldiseisvaks poliitiliseks üksuseks, mida valitsesid väikekuningad.

Alates Burebista surmast kuni Decebaluse tõusuni jätkasid Rooma väed kokkupõrkeid daaklaste ja geetidega. Hõimudepoolsed pidevad röövretked külgnevatesse Möösia ja Pannoonia provintsidesse panid kohalikud kubernerid ja keisrid võtma ette mitmeid karistustoiminguid daaklaste vastu. Selle kõige jaoks oli siiski olemas sotsiaalne, diplomaatiline ja poliitiline läbikäimine Rooma keisririigi ja daaklaste vahel suuremas osas hilisel Rooma-eelsel perioodil. See nägi daaklastele aeg-ajalt soositud staatuse andmist viisil, mis määrati Rooma amicii et socii – sõpradeks ja liitlasteks, ehkki Octavianuse ajaks oli see seotud Rooma oluliste isikute isikliku eestkostega. Näide sellest oli Octavianuse tegevus tema konflikti ajal Marcus Antoniusega. Otsides liitlast, kes võiks ähvardada Antoniuse Euroopa provintse, pakkus Octavianus aastal 35 eKr daaklastele liitu, mille abil ta abielluks Daakia kuninga Cotiso tütrega ja vahetuseks abielluks Cotiso Octavianuse tütre Juliaga.

Ehkki arvatakse, et roomlastele kuninglike pantvangide andmise komme võis alguse saada millalgi 1. sajandi esimeses pooles eKr, leidis see kindlasti aset Octavianuse valitsemisajal ja seda jätkati Rooma-eelse perioodi lõpus. Muide, iidsed allikad on kinnitanud Rooma kaupmeeste ja käsitööliste viibimist Daakias, samas oli see piirkond ka põgenenud Rooma orjade varjupaik. Selle kultuuri- ja kaubavahetusega levis Rooma mõju järk-järgult kogu piirkonnas, kõige selgemalt nähtav Orăştie mägede piirkonnas.

Flaviuste dünastia tulekuga, eriti keiser Domitianuse troonileasumisega näis konflikti tase Alam- ja Kesk-Doonaul kasvavat. Umbes aastal 84 või 85 pKr tungisid daaklased kuningas Decebaluse juhtimisel Doonaud ületades Möösiasse, rüüstates ja tappes Möösia kuberneri Gaius Oppius Sabinuse. Domitianus vastas sellele Möösia ümberkorraldamisega Moesia Inferioriks ja Moesia Superioriks ning sõja algatamisega Decebaluse vastu. Suutmata Germaania piiril tekkinud probleemide tõttu sõda lõpetada, sõlmis Domitianus daaklastega lepingu, mida toona teravalt kritiseeriti. Kuid see episood oli üksnes eelmäng keiser Traianuse vallutussõdadele Daakias. Traianus viis Rooma leegionid üle Doonau, tungides Daakiasse ja keskendudes olulisele alale Orăştie mägedes. Aastal 102, pärast mitmeid võitlusi tõid läbirääkimised rahukokkuleppe, kus Decebalus nõustus oma kindlused lammutama, lubades samal ajal Rooma garnisoni paigutamise Sarmizegetusa Regiasse (Grădiștea Muncelului Rumeenias), et tagada lepingu järgimist Daakia poolt. Traianus käskis ka oma inseneril Apollodorosel Damaskusest kavandada ja ehitada silla üle Doonau Drobetas.

Traianuse teine Daakia kampaania aastatel 105–106 oli laienemise ja vallutamise eesmärgi osas väga konkreetne. Rünnaku sihtmärk oli Sarmizegetusa Regia. Roomlased piirasid Decebaluse pealinna ümber, mis alistus ja purustati. Daakia kuningas ja käputäis tema järgijaid taandusid mägedesse, kuid nende vastupanu oli lühiajaline ja Decebalus tegi enesetapu. Kuid teised Daakia aadlikud kas püüti kinni või otsustasid alistuda. Üks alistunutest paljastas Daakia kuningliku varakambri asukoha, millel oli tohutu väärtus: 226 800 kg kulda ja 453 600 kg hõbedat.

Daakia Antoninuste ja Severuste keisrite all (106–235)

Asutamine (106–117) 

Decebaluse kuningriigi annekteerimisega muudeti Daakia Rooma uusimaks provintsiks, mis oli vaid teine selline omandamine pärast Augustuse surma ligi sajand varem. Tegelda jäi veel Decebaluse sarmaadi liitlastega põhjas, mis nõudis mitmeid kampaaniaid, mis lõppesid kõige varem aastal 107; aga 106. aasta lõpul hakkasid leegionid püstitama uut castrat piki piiri. Traianus naasis Rooma juuni keskel 107.

Rooma allikad loetlevad Daakia keisriprovintsiks 11. augustil 106. Seda valitses konsuliseisusest keiserlik legaat, keda abistasid kaks legati legionis, kes juhtisid mõlemat Daakias paiknevat leegionit. Procurator Augusti vastutas provintsi maksustamise ja sõjaväe kulutuste eest. Traianuse vallutatud territoorium jaotati äsjamoodustatud provintsi ja keiserliku Daakiaga külgnevate vanade provintside vahel. Moesia Inferior neelas selle, millest sai lõpuks Lõuna-Moldova, Munteenia ja Ida-Oltenia, samas Dacia Traiana koosnes Oltenia, Transilvaania ja Banaadi lääneosadest.

Rooma Daakiast idas ja lõunas oli Möösia provints, mille keiser Domitianus aastal 86 pKr kaheks jaotas – Moesia Superior pealinnaga Singidunumis (nüüd Belgrad Serbias) ja Moesia Inferior pealinnaga Tomises (nüüd Constanţa Rumeenias). Rooma Daakia kaitsmata läänepiiri ääres ja tohutu Kesk-Doonau madalikuni ulatuvalt elas sarmaadi hõim jasüügid. Põhjapoolses keisriprovintsis elasid bastarnid, roksolaanid ja karpid, samas Transilvaania põhjaosas elasid ülejäänud romaniseerimata daaklased ja teine Daakia hõim kostobokid.

Daakia muutmine provintsiks oli väga ressursimahukas protsess. Kasutati traditsioonilisi Rooma meetodeid, sealhulgas linnataristu nagu termid, foorumid ja templid loomine, Rooma teede rajamine ning erustunud sõduritest koosnevate kolooniate asutamine. Kuid välja arvatud Traianuse katsed julgustada koloniste uude provintsi kolima, tegi keiserlik valitsus vaevalt midagi, et edendada ümberasustamist olemasolevatest provintsidest Daakiasse.

Rooma vallutuseni viinud sõdade otsene tagajärg oli elanikkonna vähenemine provintsis. Crito kirjutas, et umbes 500 000 daaklast orjastati ja küüditati, osa neist viidi Rooma osalema gladiaatorite mängudel (lusiones) keisri triumfi tähistamise pidustuste raames. Elanikkonna vähenemise kompenseerimiseks viisid roomlased läbi ametliku koloniseerimise programmi, asutades linnakeskusi, mis koosnesid nii Rooma kodanikest kui ka mittekodanikest kogu keisririigist. Sellegipoolest jäid põlised daaklased provintsi äärealadele ja maapiirkondadesse, samas kui kohalikku võimueliiti julgustati toetama provintsi haldamist vastavalt Rooma traditsioonilise koloniaalpraktikale.

Traianus rajas Daakia pealinna Ulpia Traiana Sarmizegetusa, umbes 40 km varemetes Sarmizegetusa Regiast läänes. Algselt Legio IV Flavia Felix baasina teeninud, asustati see varsti Daakia sõdades teeninud eruveteranidega, peamiselt Legio V Macedonica, Legio XI Claudia ja Legio XIV Gemina leegionites.

Üldiselt eeldatakse, et Traianuse valitsemisajal loodi keiserlikus Daakias Rooma maanteevõrk, kusjuures kõik olemasolevad looduslikud ühendusliinid muudeti kiiresti sillutatud Rooma teedeks, mida laiendati peagi ulatuslikumaks teedevõrguks. Kuid ainult kaks teed on tõendatult loodud Traianuse selgesõnalisel käsul: üks neist oli maantee, mis ühendas Napoca ja Potaissa sõjaväelaagreid. Epigraafilised tõendid Aitoni milliariumil näitavad, et see teelõik viidi lõpule millalgi aastatel 109–110 pKr. Teine tee oli peamine magistraaltee, mis läbis Apulumi ja ulatus Mustast merest idas kuni Pannonia Inferiorini läänes ja arvatavasti kaugemale.

Esimesed ümberkorraldused (117–138) 

Hadrianus oli Antiookias Süürias, kui tuli teade Traianuse surmast. Kuid tal ei olnud võimalik Rooma naasta, kuna talle teatati, et Quadratus Bassus, kellel Traianus käskis kaitsta uusi Daakia territooriume Doonaust põhjas, oli seal kampaania ajal surnud. Mitme leegioni ja arvukate abirügementide kaasamisega Partiasse oli Traianus Daakia ja ülejäänud Doonau provintsid nõrgaks jätnud. Roksolaanid, vihased Rooma otsuse peale loobuda maksetest, milles Traianus oli kokku leppinud, asusid liitu jasüügidega ja mõlemad hõimud mässasid Rooma vastu. Seetõttu saatis Hadrianus armeed idast ette ja lahkus Süüriast nii kiiresti kui vähegi võimalik.

Selleks ajaks oli Hadrianus pidevatest probleemidest territooriumitel Doonaust põhjas nii pettunud, et ta kaalus Daakiast taganemist. Erakorralise meetmena lammutas Hadrianus Apollodorose silla üle Doonau, tundes muret ohu pärast, mida põhjustasid barbaarsed sissetungid üle Olti jõgi ning lõuna poole pressimine arvukate Traianuse kolooniate ja castrum Bersobise vahel.

118. aastaks oli Hadrianus ise jõudnud roksolaanide ja jasüügide vastu lahinguväljale ning kuigi ta neid võitis, nõustus ta roksolaanide toetused ennistama. Hadrianus otsustas siis Traianuse Daakia-vallutuste teatud osadest loobuda. Moesia Inferiori annekteeritud territooriumid (lõunapoolne keisriprovints, Karpaatide kaguserv ning Muntenia ja Oltenia tasandikud) anti roksolaanidele tagasi. Selle tulemusel sai Moesia Inferior uuesti tagasi algsed piirid, mis tal olid enne Daakia omandamist. Moesia Inferior osad Doonaust põhjas eraldati ja kujundati uueks provintsiks nimega Dacia Inferior. Traianuse algne Daakia provints sai nimeks Dacia Superior. Just sel ajal kolis Hadrianus Legio IV Flavia Felix oma baasist Ulpia Traiana Sarmizegetusas välja ja käskis sel paikneda Moesia Superioris.

Aastal 124 loodi Dacia Superiori põhjaosas lisaprovints nimega Dacia Porolissensis, paiknes umbes Loode-Transilvaanias. Kuna Augustuse ajast saati oli tavaks muutunud, et endised konsulid võisid provintse keiserlike legaatidena valitseda vaid siis, kui seal oli rohkem kui üks leegion, haldas Dacia Superiori preetori auastmes senaator. See tähendas, et Dacia Superiori keiserlikul legaadil oli käsutada vaid üks leegion, paiknes Apulumis. Dacia Inferior ja Dacia Porolissensis olid duxi auastmes prokuraatori käsutada.

Hadrianus kasutas energiliselt kaevandamise võimalusi uues provintsis. Keisrid monopoliseerisid kaevandamisest saadava tulu kaevandustegevuse rentimisega ratsanikuseisuse liikmetele, kes palkasid töö juhtimiseks palju inimesi. Aastal 124 külastas keiser Napocat ja tegi linnast munitsiipiumi.

Konsolideerimine (138–161) 

Antoninus Piuse troonileasumisega ilmus keiser, kes suutis provintside kaitsesse suhtuda ettevaatlikult. Tema valitsusajale dateeritud suur arv verstaposte näitab, et ta hoolitses eriti selle eest, et teed oleksid pidevalt remonditud. Stantsitud keraamilised plaadid näitavad, et Ulpia Traiana Sarmizegetusa amfiteater, mis oli ehitatud colonia varasematel aastatel, remonditi tema valitsemisajal. Arvestades suurema Rooma kindluse kaitsmata asukohta Porolissumis (Moigradi lähedal Rumeenias), ehitati laager kive kasutades ümber ja tehti kaitseotstarbel tugevamad müürid.

Pärast mässu 158. aasta paiku võttis Antoninus Pius ette teise Daakia provintside ümberkorraldamise. Dacia Porolissensis (kus nüüd on Põhja-Transilvaania) pealinnaga Porolissumis jäi nii nagu oli. Dacia Superior pealinnaga Apulumis sai nimeks Dacia Apulensis (Banaadis ja Lõuna-Transilvaanias), samas kui Dacia Inferior sai nimeks Dacia Malvensis (asus Oltenias). Selle pealinn oli Romula (nüüd Reşca Dobrosloveni Rumeenias). Nagu Hadrianuse varasema ümberkorraldamise kohaselt, iga ala valitses ratsanikuseisusest prokuraator ja kõik vastutasid senaatorist kuberneri ees Apulensises.

Markomanni sõjad ja nende mõjud (161–193) 

Varsti pärast Marcus Aureliuse troonileasumist aastal 161 pKr oli selge, et Rooma põhjapiiridel oli häda käärimas, kui kohalikke hõime hakkasid survestama rändavad hõimud neist põhjas. Aastaks 166 pKr oli Marcus uuesti Daakia ümber korraldanud, liites kolm Daakia provintsi üheks, nimega Tres Daciae, samm, mille eesmärk oli koondada kaitseta provints, kus elasid arvukad hõimud, pidades silmas Doonau piiril kasvavaid ohte. Kuna provintsis oli nüüd kaks leegionit (Legio XIII Gemina Apulumis ühines Legio V Macedonicaga Potaissassa), pidi keiserlik legaat olema konsuliseisusest ning Marcus määras ilmselt Sextus Calpurnius Agricola. Ümberkorraldustega jätkasid olemasolevad Dacia Porolissensis ja Dacia Malvensis prokuraatorid ametis, neile lisandus kolmas prokuraator Dacia Apulensis jaoks, kõik tegutsesid konsulaarlegaadi otsese järelevalve all, kes paigutati uude provintsi pealinna Ulpia Traiana Sarmizegetusa.

Daakiat, põhja-, ida- ja läänepiiril kaitsetuna, ei olnud rünnaku eest lihtne kaitsta. Kui Marcus Aureliuse valitsusajal jätkusid barbarite sissetungid, oli Daakia kaitsesüsteem kõigi rüüsteretkede peatamiseks tugeva surve all, jättes kaitseta Ülem- ja Alam-Möösia provintsid. Aastail 166 ja 167 pKr hakkasid barbarite hõimud (kvadid ja markomannid) valguma üle Doonau Pannooniasse, Noricumi, Reetiasse ning läbisid Daakia enne Möösiasse lõhkemist. Ilmselt jõudis sõda Põhja-Daakiasse pärast aastat 167, kui jasüügid, olles Pannooniast välja aetud, koondasid oma energia Daakiale ja võtsid kullakaevandused Alburnus Maioris (nüüd Roşia Montană Rumeenias). Viimane kuupäev, mis leiti kaevandusšahtidest avastatud vahatahvlitelt (mis olid peidetud, kui vaenlase rünnak tundus vahetu), on 29. mai 167. Ulpia Traiana Sarmizegetusa äärelinna villad põletati maha ja Slăveni laager hävitati markomannide poolt. Selleks ajaks, kui Marcus Aurelius jõudis aastal 168 pKr Aquileiasse, olid jasüügid võtnud üle 100 000 Rooma vangi ja hävitanud arvukalt Rooma castra, sealhulgas Tibiscumi kindluse (nüüd Jupa Rumeenias).

Võitlus jätkus Daakias veel kaks aastat ja aastal 169 oli provintsi kuberner Sextus Calpurnius Agricola sunnitud juhtimisest loobuma – kahtlustatakse, et ta kas põdes katku või suri lahingus. Keiser otsustas jaotada provintsi ajutiselt taas kolmeks alamprovintsiks, keiserlik Moesia Superiori legaat Marcus Claudius Fronto võttis üle kuberneriameti keskmises alamprovintsis Dacia Apulensis. Võimalik, et Dacia Malvenis määrati selle prokuraatorile Macrinius Avitusele, langobardide ja ubide võitjale. Tulevane keiser Pertinax oli ka sel ajal Daakias prokuraator, kuigi tema täpne roll ei ole teada. Daakias väga ebapopulaarne Pertinax vallandati lõpuks. 170. aastaks nääras Marcus Aurelius Marcus Claudius Fronto kogu Daakia provintsi kuberneriks, jälle nimega "Kolm Daakiat". Hiljem samal aastal laiendati Fronto juhtimist, lisati taas Moesia Superiori kuberneriamet. Ta ei saanud seda kaua nautida; 170. aasta lõpus sai Fronto lüüa ja tapeti lahingus jasüügide vastu. Tema asenduskuberner Daakias oli Sextus Cornelius Clemens.

Samal aastal (170) liikusid kostobokid (kelle maad olid Daakiast põhjas või kirdes) läbi Daakia lõunasse. Nõrgenenud kujul ei suutnud keisririik 171. aastal takistada hõimurahvaste liikumist kaitseta Daakiasse ja Marcus Aurelius oli sunnitud alustama diplomaatilisi läbirääkimisi püüdega lõhkuda mõnd barbarite liitu. Aastal 171 tungisid Daakiasse astingid; Pärast algset kostobokkide alistamist jätkasid nad oma rünnakuid provintsis. Roomlased pidasid astingitega läbirääkimisi kokkuleppe sõlmimiseks, millega nad nõustusid Daakiast lahkuma ja asuma elama kostobokkide maadele. Vahepeal jagati maatükid umbes 12 000 võõrandunud ja ekslevale hõimlasele, et vältida nende muutumist provintsis ohuks, kui nad jätkavad Daakia servades ringi liikumist.

Kogu selle aja ei osalenud Daakiaga idas külgnevad hõimud, nagu roksolaanid, massilises sissetungis keisririiki. Tavaliselt nähakse Traianuse otsust luua Daakia provints kiiluna Lääne- ja Ida-Doonau hõimude vahele õigustusena, Daakia kaitsetu seisund tähendas, et roomlased olid suuremas sõltuvuses kasutada "klientriike" kaitse tagamiseks sissetungi eest. Kuigi see toimis roksolaanide puhul, hõlbustas Rooma-kliendi suhete kasutamine, mis võimaldas roomlastel üht toetatud hõimu teisele vastandada, just neid tingimusi, mis lõid suuremad hõimuliidud, mis esimesena tekkisid kvadide ja markomannidega.

Aastaks 173 pKr olid markomannid alistatud; kuid sõda jasüügide ja kvadidega jätkus, kuna jasüügid ründasid Rooma kantse Tisa ja Doonau jõe ääres, millele järgnes lahing Pannoonias, milles jasüügid lüüa said. Sellest tulenevalt pööras Marcus Aurelius kogu tähelepanu jasüügidele ja kvadidele. Ta purustas kvadid aastal 174 pKr, võites neid lahingus külmunud Doonau jõel, pärast mida paluti rahu. Seejärel pööras keiser tähelepanu jasüügidele; pärast nende lüüasaamist ja Daakiast väljaajamist annetas senat talle aastal 175 pKr tiitli Samarticus Maximus. Marcus Aurelius, olles teadlik vajadusest leida impeeriumi põhjapiiride probleemidele püsiv lahendus, leevendas mõnda oma piirangut markomannidele ja jasüügidele. Eelkõige lubas ta jasüügidel reisida keiserliku Daakia kaudu roksolaanidega kauplema, kui neil oli kuberneri nõusolek. Samal ajal otsustas ta ellu viia plaani annekteerida markomannide ja jasüügide territooriumid kui keisririigi uued provintsid, mis jäi tegemata Avidius Cassiuse mässu tõttu.

Kuna keisrit oli hädasti mujal vaja, taastas Rooma keisririigi põhjapiiril taas oma liitlassüsteemi piirnevate hõimudega. Peagi avaldati aga taas survet germaani rahvaste tulekuga, kes hakkasid asuma Daakia põhjapiirile, mis tõi kaasa põhjapoolse sõja taastamise. Aastal 178 määras Marcus Aurelius Pertinaxi tõenäoliselt Daakia kuberneriks ja aastaks 179 pKr oli keiser taas Doonaust põhja pool, korraldades kampaaniat kvadide ja buride vastu. Võidukas keiser oli piiri peal, et muuta suur territoorium Daakiast loodes Rooma provintsideks, kui ta aastal 180 suri. Marcuse järglaseks sai tema poeg Commodus, kes temaga kaasas käis. Noor mees sõlmis enne Rooma naasmist kiiresti sõdivate hõimudega rahu.

Commoduse valitsemisajal jätkus Daakias konflikt ja riid. Kurikuulsalt ebausaldusväärne Historia Augusta mainib piiratud mässu, mis puhkes Daakias umbes aastal 185 pKr. Sama allikas kirjutas ka Daakia hõimude lüüasaamisest, kes elasid väljaspool provintsi. Commoduse legaadid laastasid territooriumi umbes 8 km sügavuselt castrumist põhjas (tänapäeva Gilăus), et rajada puhver lootuses ära hoida edasised barbarite sissetungid.

Taassünd Severuste ajal (193–235) 

Septimius Severuse valitsemisajal langes provintsile rahu, välisrünnakutest teateid ei ole. Eelmiste valitsejate ulatusliku sõjapidamise ajal sõjaväelaagritele tekitatud kahjud parandati. Severus laiendas provintsi idapiiri umbes 14 km Olti jõest itta ja lõpetas Limes Transalutanuse. Töö hõlmas 14 kindlustatud laagri ehitamist, mis ulatusid umbes 225 km kauguseni, ulatudes Flămândast (Doonau ääres) Cumidavani (nüüd Breţcu Rumeenias). Tema valitsemisajal kasvas Rooma municipiumite arv kogu provintsis, samas kui Ulpia Traiana Sarmizegetusa ja Apulum omandasid ius Italicumi.

Oma sõjaliste reformide raames lubas Severus Rooma sõduritel elada kindlustatud laagritest eemal, samaaegses canabas, kus neil lubati lähedalasuvaid maatükke harida. Samuti lubas ta sõduritel abielluda kohalike naistega; järelikult, kui sõdur oli Rooma kodanik, pärisid tema lapsed tema kodakondsuse. Sõduritele, kes ei olnud Rooma kodanikud, anti nii temale kui ka tema lastele kodakondsus pärast sõjaväest vabastamist.

Järgmine keiser Caracalla laiendas maksutulu suurendamiseks ja populaarsuse kasvatamiseks (vähemalt ajaloolasele Cassius Diole) kodakondsust kõigile meestele kogu keisririigis, välja arvatud orjad. Aastal 213 oma teel itta alustama oma Partia kampaaniat läks Caracalla läbi Daakia. Seal viibides tegi ta diplomaatilisi manöövreid, et häirida paljude hõimude, eriti markomannide ja kvadide liite. Porolissumis tappis ta rahuläbirääkimiste pidamise ettekäändel kvadide kuninga Gaiobomaruse. Võimalik, et ühe või mitme Doonau hõimuga oli sõjaline konflikt. Ehkki on kirjeid, mis viitavad sellele, et Caracalla visiidi ajal tehti Porolissumis parandus- või rekonstrueerimistöid ja et sinna asunud sõjaväeosa Cohors V Lingonum püstitas keisri ratsamonumendi, teatud kaasaegsed autorid, nagu Philip Parker ja Ion Grumeza, väidavad, et Caracalla jätkas Limes Transalutanuse laiendamist, samuti täiendava territooriumi lisamist Daakiale, surudes piiri umbes 50 km Olti jõest itta, ehkki on ebaselge, milliseid tõendeid nad nende väidete toetuseks kasutavad, ja Caracalla liikumistega seotud ajakava ei toeta provintsis ulatuslikke ümberkorraldusi. Aastal 218 saatis Caracalla järglane Macrinus tagasi mitmed romaniseerimata Daakia pantvangid, kelle Caracalla oli võtnud, võimalik, et hõimude põhjustatud rahutuste tagajärjel pärast Caracalla mõrva.

Daakias on alles mõned epigraafid, mis pärinevad viimase Severuste keisri Severus Alexanderi valitsemisajast. Tema valitsemisajal kohtus Ulpia Traiana Sarmizegetusas Kolme Daakia nõukogu ning taastati Ad Mediami (Mehadia Rumeenias) laagri väravad, tornid ja praetorium.

Elu Rooma Daakias

Põlised daaklased 

Tõendid Daakia põliselanike jätkuva olemasolu kohta Rooma Daakias ei ole nii ilmsed, kui germaanlaste, keltide, traaklaste või illüürlaste kohta teistes provintsides. Kohalike daaklaste olemasolu kohta Rooma linnades, mis rajati pärast Daakia liidendamist keisririiki, on suhteliselt puudulik dokumentatsioon.

Kuigi Eutropius, mida toetavad vähesed viited Cassius Dio ja Julianus Apostata teostes, kirjeldab provintsi laialdast rahvastiku vähenemist pärast Sarmizegetusa Regia piiramist ja kuningas Decebaluse enesetappu, on selle tõlgendusega probleeme. Eutropiuse Breviarium ab urbe condita ülejäänud käsikirjad, mis on Rooma Daakia rahvastiku kaotamise peamine allikas pärast vallutust, pole järjepidevad. Mõni versioon kirjeldab meeste arvu vähenemist pärast sõda, teised variandid kirjeldavad asjade või võimalike ressursside ammendumist pärast Traianuse vallutust. Arheoloogilised tõendid näitavad Daakia traditsiooniliste matmistavade jätkumist; keraamika tootmine jätkus kogu Rooma perioodil, nii provintsis kui ka äärealadel, kus Rooma valitsemine puudus. Traianuse samba lõppstseenist võib teha erinevaid tõlgendusi, kus kujutatakse kas daaklaste väljarännet, mis kiirendas Daakia tühjenemist, või daaklaste naasmist nende asulatesse pärast Rooma võimule alistumist.

Kuigi on kindel, et arvukalt koloniste toodi sisse kogu keisririigist, et asuda elama Rooma Daakiasse, näib see kehtivat ainult vastloodud Rooma linnade kohta. Daakia põliselanike nimede epigraafiliste tõendite puudumine linnades viitab linna-maa jaotusele Rooma mitmerahvuseliste linnakeskuste ja Daakia põliselanike vahel.

Vähemalt kahel korral mässasid daaklased Rooma võimu vastu: esiteks aastal 117 pKr, mis sundis Traianuse idast tagasi tulema, ja siis aastal 158 pKr, kui Marcus Statius Priscus nad maha surus.

Arheoloogilised tõendid erinevat tüüpi asulatest, eriti Oraștie mägedes, näitavad mäelinnuste tahtlikku hävitamist Daakia annekteerimise ajal, kuid see ei välista okupatsiooni jätkumist, kui esialgse vallutuse traumad olid möödunud. Daakia traditsioonilist arhitektuuri sisaldavad alevikud, nagu Obreja ja Noşlac, pärinevad 2. sajandist pKr, mis tähendab, et need tekkisid samal ajal Rooma linnakeskustega.

Mõned asulad, nagu Cetea ja Cicau, näitavad okupatsiooni selget järjepidevust Rooma-eelsest ajast provintsiperioodini. Keraamikast võetud arheoloogilised tõendid näitavad põliste daaklaste jätkuvat okupatsiooni siin ja mujal. Rooma-eelse Daakia päritolu arhitektuurivormid, nagu traditsiooniline augus maja ja hoiusüvendid, säilisid Rooma ajal. Selliseid elamuid püstitati Rooma perioodil ka sellistes asulates, nagu Obreja, isegi asulates, kus on selgelt näha Rooma anneksiooni. Kokku on leitud, et nii La Tène kui ka Rooma perioodil on kohapeal olemas umbes 46 leiukohta.

Kui arheoloogia tõendab Daakia pidevat kohalolu, näitab see ka samaaegset romaniseerimise protsessi. Daakia asulates on avastatud traditsioonilist Daakia keraamikat koos Rooma-toodetud keraamikaga, mis sisaldab kohalikke kujundusi. Daakia suurenev romaniseerimine tähendas, et vaid vähesed varasemad Daakia keraamikastiilid jäid muutumatuks, nagu potid ja madal paksuseinaline joogikruus, mida on nimetatud Daakia tassiks. Need esemed olid tavaliselt käsitsi valmistatud; potiketra kasutati harva. Kodude puhul jätkati vanade Daakia tehnikate kasutamist, nagu ka kasutatud kaunistusi ja tööriistu enne Rooma Daakia rajamist. Matmispaikade arheoloogilised tõendid on näidanud, et Daakia põliselanikkond oli kaugelt liiga suur, et seda igas tähendusrikkuses minema ajada või minema pühkida. See oli väljaspool roomlaste ressursse likvideerida suur enamus maarahvast umbes 300 000 km² suurusel alal. Haudadest leitud hõbeehted näitavad, et mõned matmispaigad ei ole tingimata põlise Daakia päritolu, vaid tõenäoliselt on nad kuulunud karpide või vabade daaklaste hulka, kes arvatakse olevat kolinud Daakiasse millalgi enne aastat 200 pKr.

Mõned teadlased on kasutanud civitates peregrinae puudumist Rooma Daakias, kus põlisrahvad jaotati põlislinnadesse, Rooma Daakia rahvastiku vähenemise tõendina. Enne selle liidendamist keisririiki oli Daakia kuningriik, mida valitses üks kuningas, ning tal ei olnud piirkondlikku hõimkondlikku struktuuri, mille saaks hõlpsasti muuta Rooma civitas süsteemiks, mida kasutati edukalt keisririigi teistes provintsides. Ptolemaiose Geographias mainitud daaklaste hõimud võivad esindada põliseid haldusstruktuure, sarnaselt nendega, mis olid Möösias, Pannoonias, Dalmaatsias või Noricumis.

Vähesed kohalikud daaklased olid huvitatud epigraafide kasutamisest, mis olid Rooma kultuurilise väljenduse keskne osa. Daakias põhjustab see probleemi, kuna epigraafide püsimine tänapäevani on üks viis, kuidas teadlased saavad Rooma provintsis aru kultuurilisest ja sotsiaalsest olukorrast. Lisaks Daakia eliidi liikmetele ja neile, kes soovisid saavutada paremat sotsiaalset ja majanduslikku positsiooni, kes suures osas võtsid kasutusele Rooma nimed ja kombed, säilitas enamik põliseid daaklasi oma nimed ja kultuurilise eripära ka siis, kui Rooma kultuurinormid aina suurenesid, millele järgnes nende liidendamine Rooma keisririiki.

Rooma tava kohaselt värvati Daakia mehed abiüksustesse ja paigutati üle kogu keisririigi, idaprovintsidest Britanniani. Vexillation Dacorum Parthica saatis keiser Septimius Severust selle Partia ekspeditsioonil, samal ajal kui cohort I Ulpia Dacorum lähetati Kapadookiasse. Teiste hulgas olid II Aurelia Dacorum Pannonia Superioris, cohort I Aelia Dacorum Rooma Britannias ja II Augusta Dacorum milliaria Moesia Inferioris. Cohort I Aelia Dacorum kohta on säilinud mitmeid sissekandeid, üks sissekanne kirjeldab sicat, erilist Daakia relva. Sissekannetes kirjeldatakse Daakia sõdureid kui natione Dacus. Need võivad viidata põlistele daaklastele, romaniseeritud daaklastele, Daakiasse kolinud kolonistidele või nende järglastele. Pärast 1990. aastat avastatud arvukad Rooma sõjalised diplomid Daakia sõdurite kohta näitasid, et veteranid eelistasid naasta oma päritolukohta; Rooma tavapraktika kohaselt anti neile veteranidele pärast vabastamist Rooma kodakondsus.

Kolonistid 

Kogu Rooma Daakias oli erineval määral romaniseerumist. Kõige romaniseeritum segment oli Doonau ääres asuv piirkond, mis oli valdavalt keiserliku halduse all, ehkki kujul, mis oli osaliselt barbariseeritud. Sellest tsoonist kaugemale jääv elanikkond, kes elasid koos Rooma leegionitega enne nende väljaviimist, olid märkimisväärselt romaniseeritud. Viimane tsoon, mis koosnes Marmaatia, Krisaania ja Moldova põhjaosadest, seisis Rooma Daakia servadel. Ehkki selle rahva seas ei olnud Rooma leegione, olid nad poliitiliselt, sotsiaalselt ja majanduslikult siiski Rooma kontrolli all. Need olid alad, kus elasid karpid, sageli nimetatud vabadeks daaklasteks.

Linnade täitmiseks, põldude harimiseks ja maagi kaevandamiseks tehti suuremahuline koloniseerimiskatse kolonistidega, kes tulid kohale "kogu Rooma maailmast". Kolonistid olid heterogeenne segu: 1990. aastatel leitud kirjetes umbes 3000 säilinud nimest 74% (u 2200) olid ladina, 14% (u 420) olid kreeka, 4% (u 120) olid illüüria, 2,3% (u 70) olid keldi, 2% (u 60) olid trakodaakia ja veel 2% (u 60) olid Süüria semiidi päritolu. Sõltumata nende päritolukohast olid asunikud ja kolonistid Rooma tsivilisatsiooni ja keiserliku kultuuri füüsiliseks ilminguks, tuues endaga kaasa kõige tõhusama romaniseerimismehhanismi: ladina keele kasutamine uue lingua francana.

Esimene Sarmizegethusa asundus koosnes leegionitest erru läinud Rooma kodanikest. Kogu provintsis hajutatud nimede asukoha põhjal on väidetud, et kuigi päritolukohti pole epigraafides peaaegu kunagi märgitud, pärines suur osa kolonistidest Noricumist ja Lääne-Pannooniast.

Dalmaatsiast toodi kohale spetsialiseerunud kaevurid (pirustid). Neid Dalmaatsia kaevureid hoiti kaitstud kogukondades (Vicus Pirustarum) ja nad olid oma hõimu juhtkonna jurisdiktsiooni all (üksikutele juhtidele viidati kui princeps).

Rooma armee Daakias 

Daakias paiknes selle kõrgajal hinnanguliselt 50 000 sõjaväelast.

Traianuse esimese Daakia-kampaania lõppedes aastal 102 paigutas ta ühe leegioni Sarmizegetusa Regiasse. Traianuse Daakia-vallutuse lõppedes paigutas ta uude provintsi vähemalt kaks leegioni – Legio IV Flavia Felix paiknes Berzobises ja Legio XIII Gemina asus Apulumis. Arvatakse, et Daakias asus samal ajal kolmas leegion, Legio I Adiutrix. Kuid puuduvad tõendid selle kohta, millal või kus see asus, ning pole selge, kas leegion oli täielikult kohal või kas provintsis paiknesid ainult vexillatiod.

Järgmine keiser Hadrianus kolis 4. leegioni (Legio IV Flavia Felix) Berzobisest Singidunumisse Moesia Superioris, mis viitab sellele, et Hadrianus uskus, et ühe leegioni kohalolek Daakias on piisav provintsi turvalisuse tagamiseks. Doonaust põhja pool puhkenud Markomanni sõjad sundisid Marcus Aureliust seda poliitikat ümber vaatama, viies Legio V Macedonica Troesmisist (nüüd Iglița Rumeenias) Moesia Inferioris lõplikult üle Potaissasse Daakias.

Epigraafilised tõendid kinnitavad, et Rooma ajal paiknes Daakia provintsides suur arv abiüksusi; sellest on jäänud mulje, et Rooma Daakia oli tugevalt militariseeritud provints. Kuid näib, et see pole olnud kaugeltki enam militariseeritud kui mõni teine piiriprovints, nagu Möösiad, Pannooniad ja Süüria, ning Möösias ja Pannoonias paiknenud leegionite arv ei vähenenud pärast Daakia loomist. Kuid kui Daakia oli keisririiki liidendatud ja piir põhja poole nihkus, suutis Doonau piiri keskne osa Novae ja Durostorumi vahel vabastada hädasti vajalikud väed Daakia kaitsemehhanismide toetamiseks. Sõjaväedokumentides on vähemalt 58 abiüksust, mis on Daakiasse enim viidud külgnevatest Möösia ja Pannoonia provintsidest ning millel on mitmesuguseid vorme ja funktsioone, sealhulgas numeri, cohortes milliariae, quingenariae ja alae. See ei tähenda, et kõik asusid Daakias samal ajal ega ka kogu Rooma Daakia eksisteerimise ajal.

Asulad 

Kui arvestada provintside asustusharjumusi, koosnesid Daakia romaniseeritud osad urban satus asulatest, mis koosnesid coloniae, municipia ja maa-asulatest, peamiselt villadest koos nendega seotud latifundia ja külad (vici). Kaks Rooma Daakia peamist linna Ulpia Traiana Sarmizegetusa ja Apulum on sotsiaal-majandusliku ja arhitektuurilise küpsuse poolest võrdsustatud kogu läänekeisririigi sarnaste linnadega.

Provintsis oli umbes 10 Rooma linna, mis kõik olid pärit sõjaväelaagritest, mille Traianus ehitas oma kampaaniate ajal. Linnalisi asulaid oli kahte sorti. Esmatähtsad olid coloniae, kelle vabana sündinud elanikud olid peaaegu eranditult Rooma kodanikud. Teisejärgulise tähtsusega olid municipia, millel lubati kasutada kohtuliku ja haldusliku sõltumatuse meetmeid.

 Ulpia Traiana Sarmizegetusa loodi Traianuse poolt, talle anti kõigepealt colonia staatus ja see oli provintsi ainus colonia deducta. Selle ülimuslikkus tagati põhikirja ja provintsi halduskeskuse rolliga, samuti anti talle Ius Italicum.
 Apulum sai alguse ühe Traianuse leegionäribaasina. Peaaegu viivitamatult asutati läheduses sellega seotud canabae legionis, samal ajal kui Traianuse perioodil tekkis Mureşi jõe ääres tsiviilelanikkond, umbes 4 km sõjaväelaagrist. Linn arenes kiiresti, muutudes Marcus Aureliuse valitsusajal Ulpia Traiana Sarmizegetusa vicusest munitsiipiumiks, keiser Commodus ülendas selle coloniaks. Dacia Apulensise pealinnaks muudetuna seisnes selle tähtsus kolmeosalise provintsi sõjalise ülemjuhatuse paiknemises. See hakkas konkureerima Ulpia Traiana Sarmizegetusaga Septimius Severuse valitsemisajal, kes eraldus Apulumi canabae osale munitsipaalstaatuse.
 Drobeta oli Dacia Inferiori kõige olulisem linn. Tekkinud 500 sõdurit mahutava ja Traianuse poolt põhjajuurdepääsu kaitseks Traianuse sillale loodud kivilaagri läheduses, ülendati linn keiser Hadrianuse poolt munitsiipiumiks, omades samu õigusi kui Itaalia linn. 190. aastate keskpaigas muutis Septimius Severus linna täieõiguslikuks coloniaks.
 Romula oli tõenäoliselt Dacia Malvensise pealinn. See kandis munitsiipiumi auastet, võimalik, et Hadrianuse valitsemisajal, enne kui ta Septimius Severuse poolt colonia staatusse tõsteti.
 Napoca oli võimalik sõjalise ülemjuhatuse asupaik Dacia Porolissensises. Hadrianus tegi sellest munitsiipiumi ja Commodus muutis selle coloniaks.
 Potaissa oli Legio V Macedonica laager Markomanni sõdade ajal. Potaissa laagri väravate juurde rajati canabae. Septimius Severus andis sellele munitsiipiumi staatuse, Caracalla ajal sai sellest colonia.

 Porolissum asus kahe laagri vahel ja piirimüüri ääres, mis kaitses peamist läbipääsu Karpaatidest. Septimius Severuse valitsemisajal muudeti see munitsiipiumiks.
 Dierna (Orşova Rumeenias), Tibiscum (Jupa Rumeenias) ja Ampelum (Zlatna Rumeenias) olid olulised Rooma linnad. Ehkki suurim kaevanduslinn piirkonnas, pole Ampelumi õiguslik seisund teada. Dierna oli tollijaam, millele Septimus Severus andis munitsiipiumi staatuse.
 Sucidava (nüüd Corabia Rumeenias) oli linn mullavalliga laagri asukohas. Traianuse poolt püstitatud Sucidava ei olnud piisavalt suur ega piisavalt oluline, et talle saaks anda munitsiipiumi või colonia staatuse. Linn oli pagus või ehk vicus.

Sageli on problemaatiline kindlaks teha eraldusjoont "romaniseeritud" külade ja nende alade vahel, mida saab määratleda "väikelinnadena". Seetõttu on alade liigitamine väikelinnadeks suuresti keskendunud selliste alade tuvastamisele, millel on olnud teatavaid tõendeid tööstuse ja kaubanduse kohta, mitte pelgalt põhilisele põllumajanduslikule majandusüksusele, mis peaaegu eranditult toodaks enda jaoks vajalikke kaupu. Täiendavaid asulaid Rooma Daakia põhitee ääres on nimetatud Tabula Peutingerianas. Nende hulgas Brucla, Blandiana, Germisara, Petris ja Aquae. Nii Germisara kui ka Aquae olid paigad, kus olid looduslikud termilised allikad, ja mõlemad toimivad tänapäevalgi. Brucla, Blandiana ja Petrise asukohad pole kindlalt teada. Petrise puhul on siiski põhjust arvata, et see asus Urois Rumeenias. Kui see oleks nii olnud, oleks see olnud kaubanduse jaoks oluline koht, aga ka oluline komponent provintsi ühest osast teise suhtlemise hõlbustamiseks.

Eeldatakse, et Rooma Daakias oli arvukalt sõjalisi vici, asulaid, mis olid ühenduses vallikraaviga sõjaväelaagritega. Seda hüpoteesi ei ole kontrollitud, kuna vaid väheseid selliseid kohti on üksikasjalikult uuritud. Mureși oru keskpaigas on aga Orăștioara de Sus, Cigmău, Salinae (nüüd Ocna Mureș) ja Micia abilaagrite kõrval avastatud seotud tsiviilelanikud. Väike amfiteater avastati Micias.

Rooma okupatsiooni perioodil näitab asustusmuster Mureși orus pidevat nihkumist tuumaga asulate poole, võrreldes Rooma-eelse rauaaja asustusmustriga. Kesk-Daakias on kusagil 10–28 küla määratletud kui asulad, mille esmane funktsioon oli põllumajandus. Asustusjaotus jaguneb laias laastus kahe peamise tüübi vahel. Esimesed neist on ehitatud traditsioonilisel viisil, nagu Rădești, Vințu de Jos ja Obreja. Need näitavad üldiselt Daakia viisil augus maju, mõned eluruumid on kujunenud pinnapealseteks puithooneteks. Teine asustusjaotus järgis Rooma asustusmustrit.

Kesk-Daakias asuvate villa kohtade tuvastamine on ebatäielik, nagu enamiku provintsi puhul. Kogu provintsis on kindlaks tehtud umbes 30 leiukohta, mis on kantud avaldatud pärandnimekirjadesse, kuid seda peetakse tõsiseks alahindamiseks.

Majandus 

Kuna Rooma armee kindlustas Pax Romana hoidmise, õitses Rooma Daakia Kolmanda sajandi kriisini. Daakia arenes lihtsast maaühiskonnast ja majandusest teiste Rooma provintsidega võrreldavaks edasiminekuks. Rooma Daakias oli ringluses rohkem münte kui külgnevates provintsides.

Piirkonna loodusvarad lõid keisririigile märkimisväärset rikkust, saades üheks peamiseks teravilja, eriti nisu tootjaks. Rooma rahamajandusega seotuna toodeti Rooma pronksmünte umbes aastast 250 pKr Ulpia Traiana Sarmizegetusas (näib, et varem sai Daakia oma mündid kesksest rahapajast). Rooma teede rajamine kogu provintsis hõlbustas majanduskasvu.

Kohalikud kullakaevandused andsid veel ühe stiimuli Daakia liitmiseks keisririiki. Dalmaatsia kaevurid toodi kullakaevanduste haldamiseks Bihori mägedes, täiendades keiserlikku rahavaru. Alburnus Maioris õitsesid kullakaevandused aastatel 131–167 pKr, kuid aja jooksul hakkasid need ammenduma. Tõendid osutavad kullakaevanduste sulgemisele 215. aasta paiku pKr.

Daakias olid ka soola-, raua-, hõbeda- ja vasekaevandused, mis pärinesid Daakia kuningate ajast. Piirkonnas oli ka suures koguses ehituskivi materjale, sealhulgas kildad, liivakivi, andesiit, lubjakivi ja marmor.

Linnad muutusid tootmise võtmekeskusteks. Cire perdue valukojad olid Porolissumis, Romulas ja Diernas; Napocas asus sõlgede töökoda, samas kui Apulumis on tuvastatud relvasepikojad. Klaasitootmisvabrikud on avastatud Ulpia Traiana Sarmizegetusas ja Tibiscumis. Külad ja maa-asulad on jätkuvalt spetsialiseerunud käsitööle, sealhulgas keraamikale, ning sellistes kohtades nagu Micăsasa võis kohaliku terra sigillata tootmiseks olla 26 põletusahju ja sadu vorme.

Religioon 

Daakias on kirjeid ja skulptuure väga erinevates religiooniküsimustes. Rooma ametliku riigireligiooni jumalused esinevad lisaks Kreekast, Väike-Aasiast ja Lääne-Euroopast pärit jumalustele; neist 43,5%-l on ladina nimed. Rooma panteoni peamised jumalad on kõik Daakias esindatud: Jupiter, Juno, Minerva, Venus, Apollo, Liber, Proserpina ja teised. Rooma jumal Silvanus oli tavatu tähtsusega, teine Jupiteri järel. Teda viidati Daakias sageli tiitlitega silvester ja domesticus, mida kasutati ka Pannoonias.

Umbes 20% Daakia kirjetest viitab sellistele idakultustele nagu Kybele ja Attis ning enam kui 274 pühendumist Mithrale, kes oli kõige populaarsem sõdurite seas. Traakia ratsaniku kultus toodi sisse Traakiast ja Möösiast. Gallia hobuste jumalanna Epona on Daakias tõendatud, nagu ka Matronae.

Kuigi daaklased kummardasid kohalikke jumalusi, puuduvad tõendid selle kohta, et Daakia jumalused oleksid sisenenud Rooma jumalate panteoni, ja puuduvad tõendid selle kohta, et Daakia jumalusi oleks kummardatud Rooma nime all. Arvatakse, et daaklastel puudus antropomorfne ettekujutus jumalusest ning et trakodaakia religiooni ja kunsti iseloomustas anikonism. Daakia kantsides Burebista ja Decebaluse valitsemisajast pole pühamutes kujusid olnud. Peamise Daakia pühapaiga hävitamisega Traianuse vallutussõdades ei võtnud ükski teine paik selle kohta. Siiski oli ka teisi kohaliku vaimse tähendusega kultuskohti, näiteks Germisara, mille kasutamist jätkati Rooma ajal, kuigi usulised tavad neis paigus romaniseerimisega mõnevõrra teisenesid, sealhulgas Rooma nimede kasutamine kohalikel vaimudel.

Väga romaniseeritud linnalised keskused tõid endaga kaasa Rooma matusetavad, mis erinesid märkimisväärselt Rooma vallutuse eelsest ajast. Arheoloogiliste väljakaevamiste käigus on avastatud matusekunst, mis on peamiselt seotud linnaliste keskustega. Sellised väljakaevamised on näidanud, et stelae olid matusemälestusmärgi soositud stiil. Siiski on avastatud ka muid keerukamaid mälestusmärke, sealhulgas aediculae, tumuli ja mausoleumid. Enamik neist olid rikkalikult kaunistatud, skulptuursete lõvidega, medaljonidega ja ehitisi kaunistavate sammastega.

Tundub, et see oli ainult linnade omadus – vähemus maapiirkondades väljakaevatud kalmistutest kujutab matusepaiku, mis on määratletud Daakia päritolu, ja mõned neist arvati olevat kinnitatud villade asupaikadesse, nagu Deva, Sălaşu de Sus ja Cincis.

Daakia traditsioonilised matuserituaalid elasid üle Rooma perioodi ja jätkusid Rooma-järgsesse aega, mille jooksul ilmuvad esimesed tõendid kristluse kohta.

Dacia Traiana viimased kümnendid (235–271/275) 

Rooma Daakias kogetud viimane rahulik periood lõppes 230. aastatel. Rooma müntide suure varu (umbes 8000) avastamine Romulas, mis lasti välja Commoduse ja Elagabaluse valitsusajal, kes tapeti aastal 222 pKr, on tõendiks selle kohta, et provintsis olid probleemid enne 3. sajandi keskpaika. Traditsiooniliselt tähistab Maximinus Thraxi (235–238) trooniletõus 50-aastase korratuste perioodi algust Rooma keisririigis, mille jooksul jätkus kiiresti Septimius Severuse poolt initsieeritud valitsuse militariseerimine ja valuuta odavnemine viis keisririigi pankrotti. 3. sajandi edenedes jätkus gootide ränne, kelle liikumised olid juba Markomanni sõdade põhjuseks ja kes rändasid lõunasse Doonau piiri poole, avaldades jätkuvalt survet hõimudele, kes seda territooriumi juba okupeerisid. Aastatel 236–238 sõdis Maximinus Thrax Daakias karpide vastu, et vaid tormata tagasi Itaaliasse kodusõja pidamiseks. Kui Gordianus III tõusis lõpuks Rooma keisriks, võimaldas segadus keisririigi südames võtta gootidel liidus karpidega aastal 238 pKr Histria, enne majanduslikult oluliste kaubanduskeskuste rüüstamist Doonau delta ääres.

Kuna keisririik ei suutnud selle sissetungiga sõjaliselt toime tulla, oli ta sunnitud Möösias rahu ostma, makstes igal aastal gootidele andamit; see vihastas karpe, kes nõudsid ka maksetoetust. Keiser Philippus Araablane (244–249) lakkas maksmast aastal 245 pKr ja karpid tungisid järgmisel aastal Daakiasse, rünnates selle käigus Romula linna. Karpid põletasid tõenäoliselt 243. ja 247. aasta vahel Răcarii castra maha. Tõendid viitavad, et kaitseliin Limes Transalutanus jäeti maha tõenäoliselt Philippus Araablase valitsemisajal karpide Daakiasse tungimise tõttu. Jätkuvad rünnakud sundisid keisrit Roomast lahkuma ja olukorra eest hoolitsema. Tulevase keisri Galeriuse ema põgenes umbes sel ajal Dacia Malvensisest ja asus Moesia Inferiori.

247. aasta lõpus said karpid avatud lahingus otsustavalt lüüa ja palusid rahu; Philippus Araablane võttis tiitli Carpicus Maximus. Neist võitudest hoolimata hakkasid Daakia linnad võtma kaitsemeetmeid. Sucidavas püstitas linnarahvas kiiruga trapetsikujulise kivimüüri ja kaitsekraavi, kõige tõenäolisemalt barbarihõimude retke tagajärjel umbes aastal 246 või 247 pKr. Aastal 248 pKr tugevdas Romula asulat ümbritsevat müüri, taas tõenäoliselt täiendava kaitsetõkkena karpide vastu. Apulumis paljastunud epigraaf tervitab keiser Deciust (valitses 249–251 pKr) kui restitutor Daciarum, "Daakia taastaja". 1. juulil 251 tapeti Decius ja tema armee gootide poolt seoses nende kaotusega Abrittuse lahingus (nüüd Razgard Bulgaarias). Tugevalt juurdunud Alam-Doonau ja Musta mere läänekalda aladele mõjutas nende kohalolek nii romaniseerimata daaklasi (kes langesid gootide mõjusfääri) kui ka keiserlikku Daakiat, kui provintsi ümbritsev ja selle olemasolu toetanud kliendisüsteem hakkas lagunema.

Jätkuv surve keiser Gallienuse valitsemisajal (253–268 pKr) ning keisririigi lääneosa jagunemine tema ja Postumuse vahel Gallias pärast aastat 260 tähendas, et Gallienuse tähelepanu oli suunatud peamiselt Doonau piirile. Korduvad võidud karpide ja nendega seotud Daakia hõimude üle võimaldasid tal pretendeerida tiitlile Dacicus Maximus. Aga antiiksed kirjalikud allikad (Eutropius, Aurelius Victor ja Festus) kirjutavad, et Daakia kaotati tema valitsemisajal. Ta viis Daakiast Pannooniasse üle suure osa kohorte 5. Macedonica ja 13. Gemina leegionist. Värskeimad mündid Ulpia Traiana Sarmizegetusast ja Porolissumist kannavad tema kujutist, ja kirjetega mälestiste püstitamine provintsis lakkas praktiliselt aastal 260 pKr, see aasta tähistas keisririigi ajutist lagunemist.

Münte vermiti keisririigi taastamise käigus Aurelianuse ajal u. aastal 270, need kandsid kirjet "DACIA FELIX" ("Õnnelik Daakia"). Pakiline vajadus tegeleda Palmyraga tähendas Aurelianusele vajadust lahendada olukord Doonau piiril. Vastumeelselt ja võib-olla ainult ajutise abinõuna otsustas ta provintsist loobuda. Daakiast loobumise ametlik traditsiooniline daatum on aasta 271; teine seisukoht on, et Aurelianus evakueeris oma väed ja tsiviilvalitsuse aastatel 272–273, võib-olla alles aastal 275.

Lõpptulemus oli see, et Aurelianus rajas uue Daakia provintsi nimega Dacia Aureliana pealinnaga Serdikas, mis varem kuulus Alam-Möösiasse. Osa romaniseeritud rahvast asus uude provintsi Doonaust lõunas.

Pärast Rooma taganemist

Tervingite asumine 

Keiser Galerius esitas kord kaebuse, millest roomlased olid juba ammu teadlikud: et Doonau oli kõige väljakutsuvam kõigist keisririigi piiridest. Lisaks tohutule pikkusele ei sobinud suured osad sellest võitlusstiilile, mida Rooma leegionid eelistasid. Doonaust lõuna pool asuvate provintside kaitsmiseks hoidsid roomlased Doonau põhjakaldal sõjaväe linnuseid kaua pärast Dacia Traianast taandumist. Aurelianus säilitas Drobeta sillapea, samas kui 13. leegioni (Legio XIII Gemina) allüksus asus Desas vähemalt aastani 305 pKr. Keiser Gratianuse (valitses 375–383 pKr) kujutisega mündid leiti Diernas, mis võib osutada sellele, et linn jätkas oma tegevust ka pärast Rooma taganemist.

Pärast taganemist Rooma linnad säilisid, ehkki vähenenud tasemel. Eelmistele Doonaust põhja pool asunud hõimudele, nagu sarmaadid, bastarnid, karpid ja kvadid, avaldas üha suuremat survet vandaalide saabumine põhjast, samas kui gepiidid ja goodid avaldasid neile survet idast ja kirdest. See sundis vanemaid hõime tungima Rooma territooriumile, nõrgestades keisririigi niigi pingul kaitsevõimet veelgi. Keisririiki sisenemiseks hõimud kas anusid Rooma võime neid sisse laskma või hirmutasid sissetungi ähvardusega, kui nende taotlus tagasi lükatakse. Lõppkokkuvõttes lasti bastarnidel asuda Traakiasse, samas kui allesjäänud karpidel lubati asuda uude Pannonia Valeria provintsi nende kodumaast läänes. Kuid karpe ei hävitanud ei teised barbarihõimud, ega täielik integreerumine Rooma keisririiki. Neid, kes keisririigi piiridel ellu jäid, nimetati ilmselt Carpodacae ("karpid Daakiast").

Aastaks 291 pKr olid goodid Aurelianuse käest lüüasaamisest toibunud ja hakkasid liikuma Rooma Daakiasse. Kui tervingite esivanemad rändasid Kirde-Daakiasse, olid neil vastas karpid ja romaniseerimata daaklased. Võites neid hõime, sattusid nad konflikti roomlastega, kes üritasid endiselt Doonau ääres kontrolli säilitada. Osa poolromaniseeritud elanikkonnast jäi alles ja suutis koos gootidega eksisteerida. Aastaks 295 pKr olid goodid suutnud karpe lüüa ja end Daakias kehtestada, mida nüüd nimetati Gootiaks; roomlased tunnistasid tervingid föderaatideks. Nad okupeerisid vana provintsi idaosa ja kaugemalgi, Bessaraabiast Dnestri ääres idas Olteniani läänes. Kuni 320. aastateni pidasid goodid rahulepingust kinni ja jätkasid asumist endisse Daakia provintsi, ning Doonaul oli rahu mõõdetud peaaegu põlvkonna vältel.

Umbes aastal 295 pKr korraldas keiser Diocletianus ümber Doonau-äärsed kaitserajatised ja rajas jõe vastaskaldale kindlustatud laagrid, Sirmiumist Ratiaria ja Durostorumini. Need laagrid olid ette nähtud peamiste jõeületuskohtade kaitseks, võimaldama vägede liikumist üle jõe ning toimima veesõidukite patrullide vaatluspunktide ja baasidena.

Hilis-Rooma sissetungid 

Constantinus Suure valitsemisajal kasutasid tervingid ära kodusõda tema ja Liciniuse vahel, et rünnata aastal 323 pKr keisririiki oma asualalt Daakias. Nad toetasid Liciniust kuni tema lüüasaamiseni aastal 324; ta põgenes nende Daakia maadesse. Selle tulemusel keskendus Constantinus igasuguse barbarite tegevuse agressiivselt ennetamisele Doonaust põhja pool asuval piiril. Aastaks 328 pKr ehitas ta Sucidavas uue silla üle Doonau ja parandas teed Sucidavast Romulasse. Ta püstitas ka linnuse Daphnesse (Spanțov).

336. aasta alguses juhtis Constantinus isiklikult oma armeed üle Doonau ja purustas sealasuvad goodi hõimud, taastades Doonaust põhja poole jääva Rooma provintsi. Selle saavutuse auks andis senat talle tiitli Dacicus Maximus ja tähistas seda 336. aasta keskpaigas koos Rooma keisriks saamise 30. aastapäevaga. Selle tiitli andmine viitab teadlaste nagu Timothy Barnes arvates teataval määral Rooma Daakia tagasivallutamisele. Sucidava sild kestis aga vähem kui 40 aastat, nagu keiser Valens avastas, kui ta üritas seda gootide vastase kampaania ajal aastal 367 pKr Doonau ületamiseks kasutada. Sellegipoolest püsis Sucidava castra kuni selle purustamiseni Attila poolt aastal 447 pKr.

Oltenias oma maadelt välja aetuna liikusid tervingid Transilvaaniasse ja sattusid konflikti sarmaatidega. Aastal 334 küsisid sarmaadid Constantinuselt sõjalist abi, misjärel lubas ta enamikul neist rahulikult Doonaust lõuna poole elama asuda. Rooma armeed tekitasid tervingitele hävitava lüüasaamise. Tervingid sõlmisid roomlastega rahu, andes rahumõõdu aastani 367.

Viimane suurem Rooma sissetung endisse Daakia provintsi toimus aastal 367 pKr, kui keiser Valens kasutas diplomaatilist juhtumit, et algatada suur kampaania gootide vastu. Lootes tagasi saada Doonau-taguse sillapea, mille Constantinus oli edukalt rajanud Sucidavasse, algatas Valens pärast 30. mai paiku Daphne juures Doonau ületamist rünnaku gootide territooriumile; nad jätkasid septembrini ilma tõsise tegevuseta. Ta proovis taas aastal 368 pKr, asutades oma baaslaagri Carsiumisse, kuid teda takistas Doonau üleujutus. Seetõttu veetis ta oma aja Doonau ääres asuvate Rooma kindluste taastamisel. Aastal 369 läks Valens üle jõe Gootiasse ja suutis seekord tervingeid köita, alistades nad ja pakkudes neile Rooma tingimustel rahu.

See oli roomlaste viimane katse säilitada kohalolek endises provintsis. Varsti pärast seda avaldas hunnide läändetungimine suurenenud survet tervingitele, kes olid sunnitud vana Daakia provintsi maha jätma ja otsima varjupaika Rooma keisririigis. Selle palve halb haldamine tõi kaasa Valensi ja suurema osa Ida-Rooma armee surma Adrianoopoli lahingus aastal 378 pKr.

Poleemika dakoromaanide saatuse üle 

Antiikautorite, näiteks Eutropiuse kirjalike aruannete põhjal oletasid Valgustusajastu ajaloolased, nagu Edward Gibbon, et Dacia Traiana elanikkond liikus lõunasse, kui Aurelianus provintsi maha jättis. Romaniseeritud daaklaste saatus ja hilisem rumeenlaste päritolu sattusid aga vaidluste alla, mis tulenesid 18. ja 19. sajandil rumeenia rahvuslaste ja Austria-Ungari vahelistest poliitilistest kaalutlustest.

Üks teooria väidab, et rumeenia rahva moodustanud protsess sai alguse Daakia romaniseerimisest ja dakoromaanide olemasolust, kes ei jätnud pärast Rooma taganemist aastal 275 pKr provintsi täielikult maha. Matusepaikadest ja asulatest saadud arheoloogilised tõendid toetavad väidet, et osa põlisrahvast jätkas Rooma Daakia asustamist. Pärast aastat 271 pKr Potaissas dateeritud keraamikajäänused ning Marcus Claudius Tacituse ja Crispuse (Constantinus Suure poeg) Napocast leitud Rooma mündid näitavad nende linnade jätkuvat ellujäämist. Porolissumis hakkasid Rooma mündid taas ringlema Valentinianus I (364–375) ajal; vahepeal jätkasid kohalikud dakoromaanid elamist Ulpia Traiana Sarmizegetusas, kindlustades amfiteatri barbarite rünnakute vastu. Selle teooria järgi jätkus rumeenia rahva areng Rooma keisririigi mõju all 6. sajandi alguseni, ning seni, kuni keisririik valdas territooriumit Doonau lõunakaldal ja Dobrudžas, mõjutas see piirkonda jõest põhjas. Seda protsessi hõlbustas kaubavahetus ja inimeste liikumine üle jõe. Rooma linnad pidasid vastu Daakia kesk- ja lõunaosas, ehkki nende suurus ja rikkus olid vähenenud.

Võistlevas teoorias väidetakse, et Daakia vähenenud elanikkonna üleviimine kattus vaesestatud Balkani poolsaare uuestiasustamise nõudega. Ehkki on võimalik, et mõned dakoromaanid jäid maha, oli neid vähe. Toponüümilised muudatused kalduvad toetama täielikku taandumist Rooma Daakiast, kuna Rooma linnade, linnuste ja asulate nimed jäid kasutusest täielikult välja. Alates 19. sajandist tehtud korduvatel arheoloogilistel uurimistel ei ole suudetud leida kindlaid tõendeid selle kohta, et suur osa dakoromaane jäi pärast evakuatsiooni Daakiasse; näiteks Rooma müntide liiklus endises provintsis pärast 271. aastat näitab sarnasust tänapäevase Slovakkia ja tänapäevase Ukraina stepiga. Teisest küljest kinnitavad keelelised andmed ja kohanimed rumeenia keele algust Alam-Möösias või teistes Rooma keisririigi provintsides Doonaust lõunas. Kohanimede toponüümiline analüüs endises Rooma Daakias Doonaust põhjas näitab, et lisaks traakia, sküüdi-iraani, keldi, rooma ja slaavi päritoluga nimedele on veel mõned romaniseerimata Daakia kohanimed, mis olid slaavlaste poolt omaks võetud (võimalik, et ungarlaste kaudu) ja edastatud rumeenlastele samal viisil, nagu mõned ladinapärased kohanimed edastati rumeenlastele slaavlaste kaudu (nagu Olt).

Nende sõnul, kes on seisukohal, et romaniseeritud Daakia elanikkonna olemasolu jätkus pärast Rooma taganemist, oli Aurelianuse otsus provintsist loobuda üksnes sõjaline otsus seoses leegionite ja abiüksuste kolimisega, et kaitsta Doonau piiri. Rooma Daakia tsiviilelanikkond ei käsitlenud seda eelseisva katastroofi eelmänguna; provintsist ei toimunud massilist väljarännet, ei ole tõendeid tsiviilelanike äkilisest taandumisest ega ulatuslikku kahju varale pärast sõjalist taandumist.

Vaata ka 

 Daakia
 Dacia Mediterranea
 Dacia Ripensis
 Rooma provintsid
 Rumeenia ajalugu
 Romaniseerimine (kultuuriline)

Vana-Rooma provintsid