Victoria Kent

Victoria Kent Siano (6. märts 1891 Málaga – 26. september 1987 New York) oli Hispaania vabariiklasest jurist ja poliitik. Ta oli teine hispaanlanna, pärast Ascensión Chirivella Maríni (tunnustati advokaadina 1922. aastal Valencias), kes sai 1925. aastal Miguel Primo de Rivera diktatuuri ajal Madridi advokatuuri liikmeks. Temast sai ka esimene naine maailmas, kes on tegutsenud advokaadina sõjaväekohtu ees ja üks kolmest saadikukongressi naissaadikust Teise vabariigi ajal.

Elulugu

Lapsepõlv ja haridus 
Victoria Kent sündis Málagas ja elas seal kuni 1917. aastani. Teda kasvatasid tekstiilikaupmehest isa José Kent Román ja ema María Siano González, kes oli koduperenaine. Tema vanemad, kes olid liberaalselt meelestatud ja tavapärasest avatumad, lubasid tal õppida Málagas õpetajaametit ja astuda seejärel Madridi Ülikooli õigusteaduskonda.

Tema sünnikuupäev on teadmata. Kõige tõenäolisemaks peetakse 6. märtsi 1891, kuigi märgitud on ka 6. märts 1892, nagu on kirjas ka tema sünnitunnistusel, María Victoria Ken Siano nimega või isegi 3. märts 1892. 

Olgu kuidas oli, aga kindel ei saa olla, sest Kent ise (isa perekonnanime variant, mida ta kasutas kogu elu)  muutis seda kuupäeva 1897. ja 1898. aastateks​ erinevates dokumentides, alates oma saabumisest Madridi. Näiteks Méxicos väljastatud immigratsiooniteenistuse isikutunnistusel on sünniaastaks märgitud 1897.

1906. aastal astus ta Malagas õpetajate kooli (Escuela Normal de Maestras), kus teda mõjutasid kaks feministlikku õpetajat: Suceso Luengo ja Teresa Aspiazu (või Azpiazu). 1911. aastal omandas ta õpetaja tiitli. 

1917. aastal läks Victoria õppima pealinna, Cardenal Cisnerose Instituuti, kus ta hästi vastu võeti tänu oma isa kontaktidele, Alberto Jiménez Fraudile ja Francisco Bergamínile. Ta asus elama Residencia de Señoritasesse, mida juhatas tollal María de Maeztu, naine, kelle isiksus avaldas Victoria Kentile märkimisväärset mõju.

1920. aastal astus ta Madridi keskülikooli õigusteaduskonda, õppis mitteametliku üliõpilasena ja sai kursuseid sellistelt professoritelt nagu Jiménez de Asúa või Felipe Sánchez-Román. Varsti pärast Madridi saabumist liitus ta Hispaania naiste ja ülikooli noorte naiste liikumisega, esindades seda organisatsiooni 1921. aastal Prahas toimunud kongressil. 1924. aasta juunis lõpetas Kent ülikooli ja omandas doktorikraadi vanglareformiteemalise väitekirjaga. 1925. aasta jaanuaris võeti ta vastu advokatuuri, kus esines esimest korda kohtus kaitseadvokaadina.

1931. aastal tegi ta endale nime, kaitstes sõja- ja mereväe ülemkohtu ees vabariikliku revolutsioonikomitee liiget Álvaro de Albornozi, kes oli 1930. aasta detsembris toimunud Jaca ülestõusu ebaõnnestumise tõttu arreteeritud ja kohtu alla antud – koos paljude nendega, kes hiljem ajutise Vabariigi valitsuse moodustasid. Seega oli ta esimene naine, kes kaitses sõjatribunali ees, saavutades ühtlasi kinnipeetava vabastamise. 1931. aastal valiti ta Kuningliku Õigusteaduse ja Õigusloome Akadeemia ning 1933. aastal Genfi Rahvusvahelise Karistusõiguse Assotsiatsiooni liikmeks.

Lisaks advokaaditööle avas ta esimese naisena Hispaanias tööõigusele spetsialiseerunud advokaadibüroo ja tegutses ka riikliku raudteeliidu ja merelaohoonete riikliku konföderatsiooni õigusnõustajana, juhatades 1927. aastal esimest ühistute kongressi Hispaanias.

Poliitiline elu 
Kent kuulus Radikaalsete Sotsialistide Vabariiklikusse Parteisse (PRRS) ja valiti 1931. aastal 65 254 häälega Madridi provintsi konstitutsioonilise vabariikliku Cortese vabariiklik-sotsialistliku konjunktsiooni esindajaks. Koos Clara Campoamori ja Margarita Nelkeniga oli ta üks kolmest naissaadikust kongressis. Pärast seda, kui teda 1933. aasta valimistel ei valitud, pühendus ta juristitööle, esindades 1934. aastal pro-Thälmani rahvakohtu juriidilises osakonnas, natside poolt vangistatud ja Buchenwaldis hukkunud kommunistlikku juhti, keda ta palus kaitsta oma avalduses Leipzigi ülemkohtule, kuid tema palve lükati tagasi.​ 1936. aasta valimistel võitis ta uuesti Jaéni piirkonna saadiku koha Vasakpoolsete Vabariiklaste (IR) nimekirjas, mis oli osa Hispaania Rahvarindest. 

Seejärel sai ta Madridi kesklinna piirkonna komitee esimeheks ja asutas organisatsiooni naiste haru: Ateneo Femenino Radical-Socialista.

Alates 1926. aastast oli ta naiste assotsiatsiooni Lyceum Club Femenino asepresident ning koos Clara Campoamori ja Matilde Huiciga, naistega, kes jagasid tema feministlikke ideaale, Rahvusvahelise Intellektuaalsete Ametiühingute Instituudi liikumapanev jõud.

Vanglate peadirektor 

1931. aastal, Teise Vabariigi ajal nimetas Alcalá-Zamora juhitud ajutine valitsus Victoria vanglate peadirektoriks. Ta töötas sellel ametikohal veidi üle aasta, mille jooksul täheldas Hispaania vanglate viletsust ja hooletusse jäetust. Sellelt ametikohalt viis ta sisse reformid, mille eesmärk oli muuta vanglasüsteem inimlikumaks, eelkõige vangide taasintegreerimine ja rehabilitatsioon. Eesmärk oli muuta vangla ka kooliks, järgides Concepción Arenali juba 19. sajandil tehtud tööd.

Ta astus tagasi 4. juunil 1932 pärast tema vastu suunatud pressikampaaniat, mis oli tingitud poliitiliste kinnipeetavate näljastreigist Pamplonas ja Vitorias ning vangide järjestikustest põgenemistest "vangla personali hooletuse tõttu". Siiski õnnestus tal läbi viia mitmeid reforme. Näiteks vangide parem toitlustamine, usuvabadus vanglates, kodulubade laiendamine perekondlikel põhjustel, vanglaametnike naiskorpuse loomine ning ahelate ja kettide kaotamine. Muuhulgas sulges ta 114 karistusasutust ja andis korralduse ehitada Madridis Naistevangla – Cárcel de Mujeres de Ventas ning Karistusseadustiku õpingute Instituudi, mida juhtis Jiménez de Asúa, kes oli olnud üks tema professoritest õigusteaduskonnas.

Vaidlused naiste hääletamisõiguse vastu 
Üks silmapaistvamaid ja vastuolulisemaid hetki Victoria elus ja töös oli tema vastuseis naiste valimisõigusele Hispaania parlamendi ees 1931. aastal, mil ta astus vastu teisele feministile Clara Campoamorile dialektilises ja olulises võitluses teemal, mis mõjutas tohutult naiste õigusi. 

Tema aseisukoht oli, et hispaanlannadel puudus sel ajal piisav sotsiaalne ja poliitiline ettevalmistus ning nende hääl oleks kiriku mõju tõttu konservatiivne, tooks seega kasu katoliku parempoolsetele ja kahjustaks vabariiki . Tema oponent oli aga seisukohal, et olenemata valimiste tulemusest peaks kõik inimesed olema võrdsed ja seega peab igal naisel olema õigus hääletada. Pärast seda kaotas Victoria oma populaarsuse ja teda ei valitud 1933. aasta valimistel saadikuks.

Lõpuks võitis debati Campoamor, kellel õnnestus saavutada seda, et naised said järgmistel valimistel, 1933. aastal, üldise valimisõiguse kaudu hääletada. Erinevalt vasakpoolsetest olid parempoolsed nendel valimistel ühtsed ja võitsid. Hiljem süüdistas vasakpoolsete radikaalseim osa selles võidus naisi ja eriti Clara Campoamori. Kent säilitas oma seisukoha selles küsimuses kuni 1980. aastateni.

Hispaania kodusõda ja pagendus 
Kodusõja puhkedes osales Victoria Guadarrama rindel, kus ta vastutas vabariiklaste armee varustamise eest riietuse ja toiduga. Siiski läks ta nagu paljud teisedki vabariiklased eksiili. Piiri poole liikudes võttis ta endaga kaasa paljude rindel võidelnud sõdurite lapsi, et tagada nende evakueerimine. Ta sattus Pariisi ja 1937. aasta juunis määrati ta Hispaania saatkonna esimeseks sekretäriks, et et jätkata varjupaigataotlejate, eriti laste eest hoolitsemist.

Kuni kodusõja lõpuni jäi ta Pariisi, pühendades kõik oma jõupingutused Hispaania pagulaste abistamisele ja lahkumisele Ameerikasse. Kui aga 14. juunil 1940 okupeeriti natside sissetungi poolt, Teise maailmasõja raames Pariis, pidi Victoria Kent aastaks Mehhiko saatkonda varjuma. Lisaks oli tema nimi mustas nimekirjas (ta kuulus organisatsiooni Mujeres Antifascistas), mille francoistlik politsei oli loovutanud kollaboratsionistlikule Vichy valitsusele. 1943. aasta oktoobris, kui Kent veel Pariisis viibis, mõistis vabamüürluse ja kommunismi represseerimise erikohus (TERMC) talle tagaselja 30 aastat vangistust, millele lisakaristusena määrati täielik õiguste äravõtmine ja riigi territooriumilt väljasaatmine. Õnneks andis Victoria sõber Adèle Blonay, Punase Risti juht, talle korteri Bois de Boulogne'i kvartalis, kus ta elas kuni 1944. aastani vale identiteedi all. Sel ajal kirjutas ta "Madame Duvali" pealkirjaga "Neli aastat Pariisis", romaani, mille selgelt autobiograafilised varjundid kajastuvad peategelases Plácidos, autori alter egos  . Pärast sõda oli ta Toulouse'i paguluses elavate Hispaania naiste liidu eesistuja. Lisaks sai ta Lorena Risti, mida anti vastupanus osalenud naistele, asutas koos teiste pagulastega, sealhulgas oma sõbra ja kaasmaalase Pablo Ruiz Picassoga Hispaania Intellektuaalide Liidu ning töötas kirjastuses.

1948. aastal läks Kent eksiili Mehhikosse. Seal töötas ta kaks aastat vanglapersonali koolituskooli loomisel, mille direktor ta oli kaks aastat, ning andis kriminaalõiguse tunde ja loenguid Mehhiko pealinna ülikoolis, samuti konverentse Mehhiko Kriminaalteaduste akadeemias. 1950. aastal läks ta ÜRO palvel New Yorki, kus töötas sotsiaalkaitse osakonnas ja viis läbi uuringu Ladina-Ameerika vanglate kohutava olukorra kohta. Aastatel 1951–1957, pärast oma eelmisest ametist lahkumist, oli Kent Hispaania Teise Vabariigi valitsuse portfellita minister eksiilist, olles teine naine, kes seda ametit pärast Federica Montseny'd täitis. Samuti asutas ja toimetas ta ajakirja Ibérica, mis oli suunatud kõigile kodumaast kaugel elavatele pagulastele, nagu ta isegi. 1977. aastal, nelikümmend aastat pärast Prantsusmaale pagendamist, naasis Victoria Hispaaniasse, kus tema poolehoidjad võtsid teda vastu armastuse ja imetlusega. Siiski naasis ta New Yorki, kus veetis oma viimased päevad, surres 26. septembril 1987. 1986. aastal pälvis ta Peñaforti Püha Raymondi ordeni medali, kuid kõrge vanuse tõttu ei saanud ta seda vastu võtta.

Isiklikku 
2016. aastal ilmus raamat "Victoria Kent ja Louise Crane New Yorgis. Jagatud pagulus", milles professor Carmen de la Guardia analüüsib esimest korda põhjalikult Kenti ja filantroobi Louise Crane’i intellektuaalset ja sentimentaalset suhet eradokumentidele tuginedes. Raamatu järgi olid Kent ja Crane (New York, 1913–1997) 1950. aastate algusest kuni Kenti surmani romantilised partnerid ja kuigi nad ei elanud enamiku nende aastate jooksul koos, oli nende suhe ümbritsevatele inimestele teada. Tema elutoast korraldati koosolekuid, mille külaliste nimekirja koostas välisministeerium, nagu raamatus selgitatud. Kent sobis sellesse maailma hoolimata oma mitte nii soravast inglise keelest, ütleb de la Guardia. Ta rakendas seda oma eesmärkide nimel: võitluses frankismi vastu ja uue vabariikliku poliitilise kultuuri loomiseks Hispaanias.

Kirjanduslikud tööd 
Tema looming ei ole mahukas, kuid vastavalt elu keerdkäikudele võib eristada erinevaid kirjanduslikke žanre.

 Esseedest ja loengutest koosnev kirjutiste rühm. Esimene väljaanne on 17. aprillil 1921 peetud loeng "Congreso de Praga". Tema esseed käsitlevad naiste õiguste puudumist ja karme elutingimusi vanglates, samuti muret inimeste vähese hariduse pärast. Ta kirjutas selliseid tekste prantsuse kirjaniku George Sandi mõjul.
 Loenguid tema tegevusest vanglate direktorina. Selles osas on 1978. aastal avaldatud kirjutised "Una experiencia penitenciaria" ajakirjas Tiempo de Historia 1976. aastal ja "Las reformas del sistema penitenciario durante la II República" ajakirjas Historia 16 1978. aastal.
 29. detsembril 1980 saatis ta kirja, milles ta jutustab oma suhetest Picassoga paguluse aastatel, Guernica loomise asjaoludest, Picasso visiitidest Hispaania saatkonda, ja Hispaania võlgadest Malaga maalikunstniku ees.
 Kaks eessõna: Vicente Ribase teosele "Feminismo proletario" (1935) ja Salvador de Madariaga "Mi respuesta'le" (ajakirjas Ibérica avaldatud artiklite kogumik, mille Victoria Kent ise valis välja ja mis 1982. aastal raamatuna ilmus).

Tema olulisim panus on ajakirja Ibérica väljaandmine. Ajakiri sündis "eesmärgiga teavitada Ameerika inimesi olukorrast Hispaanias Franco diktatuuri ajal (...) Olime igapäevaselt täheldanud, et Ameerika ajakirjandus vaikib Hispaaniast".

"Neli aastat Pariisis, 1940-44", mille ta kirjutas Madame Duvali varjunime all. See on päeviku ja väljamõeldud jutustuse vormis kirjeldus aastatest, mille ta veetis Pariisis Franco režiimi ja Gestaapo eest põgenedes, samastudes peategelase Plácidoga. Esimest korda avaldati see 1974. aastal ja Hispaanias 1978. aastal pealkirja „Cuatro años de mi vida, 1940-44“ all.

Tunnustus 
2018. aasta juulis lõid ühing "Herstoricas. Historia, Mujeres y Género" ja kollektiiv "Autoras de Cómic" kultuurilise haridusprojekti selleks, et teha nähtavaks naiste ajalooline panus ühiskonnas ja mõtiskleda nende puudumise üle. Arutelud toimusid kaartide abil. Üks neist kaartidest on pühendatud Victoria Kentile.

Viited

Kirjandus 
 Balaguer, M. L. (2009) Victoria Kent: vida y obra, Valencia kohtute parlamentaarse õiguse aastaraamat, nr. 21, ISSN 1136-3339, lk. 17-34
 Dupláa, C., & Kent, V. (1989). Homenaje a Victoria Kent.
 De la Guardia, Carmen (2016) Victoria Kent y Louise Crane en Nueva York. Un exilio compartido. Sílex ISBN 978-8477376187
 García, E.. (2009). "Teatro de la memoria: Victoria Kent, Clara Campoamor y "Las raíces cortadas", autor Jerónimo López Mozo". Signa. Revista de la Asociación Española de Semiótica, 18, lk. 299-319.
 Gargallo Vaamonde, Luis (2010), El sistema penitenciario de la Segunda República. Antes y después de Victoria Kent (1931-1936), Hispaania valitsus, karistusasutuste peasekretariaat, ISBN 978-84-8150-295-4
 Kent, V. (1978). Cuatro años de mi vida (Vol. 8). Bruguera
 López Ríos, S. (2013), "These Ladies Out-radical the Radicals': María de Maeztu, Victoria Kent and Victoria Ocampo", Bulletin of Hispanic studies (Liverpool: Liverpool University Press: 1996) Liverpool: Liverpool University Press (UK), Vol.90 (3), lk.331-346, ISSN: 1475-3839.
 Ramos, M. D. (1999). Victoria Kent (1892-1987). Madrid: Ediciones del Orto.
 Rivera Sánchez, Mª J. (1997), "Estudios de magisterio en Málaga de Victoria Kent (1906-1911)", Facultad de Filosofía y Letras. Universidad de Málaga, Riuma: Repositorio de la Universidad de Málaga, Baetica 19-2, 1997, p. 293-307.;0212-5099
 Rodrigo, A. (2003). Mujeres para la Historia: La España silenciada del siglo XX. Madrid: Carena.
 Sánchez Galindo, Antonio (2015). «Victoria Kent (una española universal)». Revista penal México (8): 171-191. ISSN 2007-4700.
 Vega, Z. G. (2001). Victoria Kent: una vida al servicio del humanismo liberal. Universidad de Málaga (UMA)
 Villena García, Miguel Ángel, Victoria Kent, una pasión republicana, Barcelona, Debate, 2007, ISBN 978-84-8306-693-5
 Tusell Gómez, Javier; Ruiz Manjón, Octavio; García Queipo de Llano, Genoveva (1981-1982). «Apéndices: los resultados electorales». Revista de derecho político (Madrid: Universidad Nacional de Educación a Distancia) (13): 237-270. ISSN 0210-7562.

Välislingid 

 Especial del diario "Público" sobre la II República Española en su 80 aniversario: Protagonistas.
 Mujeres para un siglo: Victoria Kent: justicia Vídeo. RTVE
Entrevista a Victoria Kent el 28 de enero de 1979, en el programa de La 2 de TVE A fondo, con Joaquín Soler Serrano.
Artículo de la Real Academia de la Historia sobre Victoria Kent

Hispaania juristid
Feministid
Advokaadid
Sündinud 1891
Surnud 1987