Tuumapommide heitmine Hiroshimale ja Nagasakile

6. ja 9. augustil 1945 lõhkasid Ameerika Ühendriigid Jaapani linnade Hiroshima ja Nagasaki kohal kaks tuumapommi. Pommiplahvatustes hukkus 129 000–226 000 inimest, kellest enamik olid tsiviilelanikud. See on jäänud ainsaks tuumarelva kasutamiseks relvastatud konfliktis.

Ettevalmistused

Sihtmärgi valimine 

1945. aasta aprillis palus Marshall Grovesil määrata pommitamiseks konkreetsed sihtmärgid, et tema ja Stimson saaks need kinnitada. Groves moodustas sihtkomitee, mida juhtis ta ise ja kuhu kuulusid Farrell, major John A. Derry, kolonel William P. Fisher, Joyce C. Stearns ja David M. Dennison USAAF-ist ning teadlased John von Neumann, Robert R. Wilson ja William Penney Manhattani projektist. Sihtkomitee kogunes 27. aprillil Washingtonis; 10. mail Los Alamoses, kus sai vestelda sealsete teadlaste ja tehnikutega ja lõpuks 28. mail Washingtonis, kus seda briifisid Tibbets ja komandör Frederick Ashworth Alberta projektist ning Manhattani projekti teadusnõustaja Richard C. Tolman.

Sihtkomitee nimetas viis sihtmärki: Kokura (praegune Kitakyūshū), Jaapani ühe suurima laskemoonatehase asukoht; Hiroshima, sadam ja tööstuskeskus, kus asusid sõjaväe staabid; Yokohama, õhusõidukite tootmise, tööpinkide, dokkide, elektriseadmete ja naftatöötlemistehaste tööstuskeskus; Niigata, tööstusrajatistega sadamalinn, sealhulgas terase- ja alumiiniumitehased ning naftatöötlemistehas; ja Kyoto, suur tööstuskeskus. 

Sihtmärgi valikul järgiti järgmisi kriteeriume:

sihtmärgi läbimõõt on suurem kui 4,8 km (3 miili) ja see on oluline sihtmärk suures linnas
lööklaine tekitaks tõhusalt purustusi
1945. aasta augustiks sihtmärki tõenäoliselt tavarelvastusega ei rünnata

Need linnad jäid öiste pommirünnakute ajal suures osas puutumata ja armee õhujõud nõustusid need sihtmärkide nimekirjast välja jätma, et saaks täpselt hinnata tuumapommide tekitatud kahju.

30. mail palus Stimson Grovesil Kyoto sihtmärkide nimekirjast eemaldada selle ajaloolise, religioosse ja kultuurilise tähtsuse tõttu, kuid Groves viitas selle sõjalisele ja tööstuslikule tähtsusele. Seejärel pöördus Stimson sel teemal president Harry S. Trumani poole. Truman nõustus Stimsoniga ja Kyoto eemaldati ajutiselt sihtmärkide nimekirjast. Groves üritas juulis Kyotot sihtmärkide nimekirja taaslisada, kuid Stimson jäi endale kindlaks. 25. juulil kanti Nagasaki Kyoto asemel sihtmärkide nimekirja. See oli suur sõjasadam, üks Jaapani suurimaid laevaehitus- ja remondikeskusi ning oluline mereväe lahingumoona tootja.

Õiguslikud hinnangud 

1899. ja 1907. aasta Haagi konventsioonid, mis käsitlevad sõjapidamise reegleid maal ja merel, võeti vastu enne õhujõudude laialdast kasutuselevõttu. Vaatamata korduvatele diplomaatilistele katsetele ajakohastada rahvusvahelist humanitaarõigust õhusõja osas, ei ajakohastatud seda enne Teise maailmasõja puhkemist. Spetsiifilise rahvusvahelise humanitaarõiguse puudumine ei tähendanud, et õhusõda ei kuulunud sõjapidamise reeglite alla, vaid pigem seda, et puudus üldine kokkulepe nende seaduste tõlgendamise kohta.  See tähendab, et Teise maailmasõja ajal sõja osaliste poolt vaenlase territooriumil asuvate tsiviilpiirkondade õhust pommitamine ei olnud rahvusvahelise humanitaarõiguse positiivse ega spetsiifilise tavaõigusega keelatud.

1963. aastal käsitleti tuumapommi rünnakuid kohtuasjas Ryuichi Shimoda vs Jaapani riik. Tokyo ringkonnakohus otsustas, et tuumarelvade kasutamine sõjapidamises ei olnud ebaseaduslik, kuid leidis oma obiter dictum'is, et tuumapommide heitmine Hiroshimale ja Nagasakile on sel ajal kehtinud rahvusvahelise õiguse kohaselt ebaseaduslik, kui kaitsmata linnade valimatu pommitamine. Kohus keeldus apellantidele hüvitist maksmast põhjusel, et Jaapani valitsus loobus San Francisco lepingust tulenevalt õigusest saada Ameerika Ühendriikide valitsuselt reparatsiooni.

Viited