Elektrisõidukite ajalugu

Esimesed elektrisõidukid töötati välja 19. sajandi keskel. Elektrisõiduki aku oli kallis, tippkiirus väike ja läbitav vahemaa väike. Võrreldes hilisemate sisepõlemismootoriga sõidukitega viis see nende kasutamise vähenemiseni kogu maailmas, aga elektrisõidukite kasutamist jätkatakse elektrirongide ja muude niššide näol.

21. sajandi alguses on huvi elektriliste ja muude alternatiivkütusesõidukite vastu suurenenud, kuna kasvav mure on seotud süsivesinikkütusega sõidukite probleemidega, sealhulgas nende tekitatud heitkogustega, mis tekitavad keskkonnale kahju. Alates 2010. aastast saavutas ülielektriautode ja -kaubikute müük kokku 1 miljon ühikut, mis tarniti kogu maailmas 2016. aasta septembris , ja kergete täisautomaatsete elektri- ja pistikhübriidide kogu müük ületas 5 miljonit detsembris 2018.

Varajane ajalugu 
Esimese mudeli elektrisõiduki leiutamine on omistatud mitmele inimesele.  1828. aastal leiutas Ányos Jedlik varase elektrimootori tüübi ja lõi oma uue mootoriga väikese mudelauto. 1834. aastal ehitas Vermonti sepp Thomas Davenport sarnase rajatise, mis töötas lühikese, ümmarguse, elektrifitseeritud raja peal. 1835. aastal lõid Hollandi Groningeni professor Sibrandus Stratingh ja tema assistent Christopher Becker Saksamaalt ka väikesemahulise elektriauto, mille toiteallikaks olid mittelaetavad primaarelemendid.

Esimesed praktilised elektriautod 
Laetavad akud, mis võimaldasid sõiduki pardal elektrit hoida, tekkisid alles 1859. aastal, kui prantsuse füüsik Gaston Planté leiutas pliiaku.   Teine prantsuse teadlane Camille Alphonse Faure parandas aku konstruktsiooni 1881. aastal märkimisväärselt; tema täiustused suurendasid märkimisväärselt selliste akude mahutavust ja viisid nende tööstusliku tootmiseni. 

Tõenäoliselt katsetas prantsuse leiutaja Gustave Trouvé Pariisi tänavail 1881. aasta aprillis esimest inimest kandvat oma jõuallikaga elektrisõidukit. 1880. aastal parandas Trouvé Siemensi välja töötatud väikese elektrimootori (1867. aastal Johann Kravoglilt ostetud disainilahenduse) tõhusust ja hiljuti välja töötatud laetava aku abil paigaldas selle inglane James Starley kolmerattalisele mootorrattale, leiutades sellega maailma esimese elektrisõiduki.  Ehkki seda katsetati edukalt 19. aprillil 1881 Pariisi kesklinnas Rue Valois'l, ei suutnud ta seda patenteerida.  Trouvé kohandas oma akuga mootori kiiresti merejõuks; et muuta oma merekonversiooni hõlpsamaks viimist oma töökojast lähedalasuvasse Seine'i jõkke, muutis Trouvé selle paadist teisaldatavaks ja eemaldatavaks, leiutades seeläbi päramootori. 26. mail 1881 jõudis 5 meetri pikkune Trouvé paadi prototüüp Le Téléphone ülesvoolu 3,6 km/h (2,2 mph) ja allavoolu 9,0 km/h (5,6 mph).

Kuldne aeg 
Huvi mootorsõidukite vastu suurenes märkimisväärselt 1890. aastate lõpus ja 1900. aastate alguses. Elektrilised akutoitega taksod läksid müüki 19. sajandi lõpus. Londonis kavandas Walter Bersey selliste taksode pargi ja tutvustas neid 1897. aastal Londoni tänavatele.  Nende hüüdnimeks olid peagi "kolibirinnad". Samal aastal hakkas New Yorgis Samueli elektri- ja vagunifirma juhtima 12 elektritaksot.  Ettevõte töötas kuni 1898. aastani ja seal töötas kuni 62 taksot, kuni selle rahastajad reformisid selle, et moodustada Elektrisõidukite Kompanii.

1960.-1970. aastad 
1959. aasta alustasid American Motors Corporation (AMC) ja Sonotone Corporation ühiseid teadusuuringuid, mille eesmärk oli kaaluda elektriauto tootmist, mille toiteallikaks on iselaetav aku.  AMC-l oli maine innovaatilisuses ökonoomsetes autodes, samas kui Sonotone'il oli tehnoloogia paagutatud plaatide nikkel-kaadmiumakude valmistamiseks, mida saaks kiiresti laadida ja mis kaaluksid vähem kui traditsioonilised versioonid.  Samal aastal näitas Nu-Way Industries eksperimentaalset ühes tükis plastkerega elektriautot, mis pidi tootmisse minema 1960. aasta alguses.

1960. aastate keskel ilmusid mõned akuga elektrilised ideeautod, näiteks Scottish Aviation Scamp (1965),  ja General Motorsi bensiiniauto elektriline versioon Electrovair (1966).  Ükski neist aga ei jõudnud tootmisse. 1973. aasta Enfield 8000 tehti selle väikese partiina tootmiseks, lõpuks toodeti 112 tükki.  1967. aastal tegi AMC koos partneri Gulton Industriesiga uue liitiumil põhineva aku ja välja töötati Victor Wouki konstrueeritud kiiruskontroller.  Nikkel-kaadmiumaku toitis 1969. aastal Ameerika elektriautot Ramblerit.  Teiste Gultoniga välja töötatud eksperimentaalsete AMC-sõidukite "pistikprogrammide" hulka kuulusid Amitron (1967) ja sarnane Electron (1977).

2000. aastad
Metallioksiidpooljuhtide (MOS) tehnoloogia teke tõi kaasa kaasaegsete elektriliste maanteesõidukite väljatöötamise.  MOSFET (MOS väljatransistor ehk MOS-transistor), mille leiutasid Mohamed M. Atalla ja Dawon Kahng Bell Labsis 1959. aastal,   viidi Hitachi poolt välja võimsa MOSFETi arendamise 1969. aastal,  ja Federico Faggini, Marcian Hoffi, Masatoshi Shima ja Stanley Mazori ühe kiibiga mikroprotsessor arendamise Intelis 1971. aastal.  Võimas MOSFET ja mikrokontroller, ühe kiibiga mikroprotsessori tüüp, tõid elektrisõidukite tehnoloogia valdkonda märkimisväärseid edusamme. MOSFETi toitemuundurid võimaldasid tööd palju suurematel lülitussagedustel, hõlbustasid sõitu, vähendasid energiakadusid ja vähendasid märkimisväärselt hindu, samal ajal kui ühekiibilised mikrokontrollerid said hallata ajami kõiki aspekte ja neil oli aku haldamise võime.

Teine oluline tehnoloogia, mis võimaldas tänapäevaseid maanteedel liikuvaid elektriautosid, on liitiumioonaku.  Selle leiutasid John Goodenough, Rachid Yazami ja Akira Yoshino 1980ndatel.  Sony ja Asahi Kasei müüsid selle 1991. aastal.  Liitiumioonaku vastutas pikamaavedu võimaldavate elektrisõidukite väljatöötamise eest.

USA California osariigis asuv elektriautode tootja Tesla Motors alustas arendustööd 2004. aastal Tesla Roadsteril, mis tarniti klientidele esmakordselt 2008. aastal.  Roadster oli esimene maanteel legaalne seeriaviisiliselt toodetav ülielektriauto, kus kasutati liitiumioonakuelemente, ja esimene tootmises kasutatav täielikult elektriauto, mis läbis ühe laadimisega rohkem kui 320 km (200 miili).  Alates 2008. aastast müüs Tesla 2012. aasta detsembrini umbes 2450 Roadsterit enam kui 30 riigis.  Tesla müüs Roadsterit 2012. aasta alguseni, mil Lotus Elise purilennukite tarnimine lõppes, kuna nende leping Lotus Carsiga 2500 purilennuki kohta lõppes 2011. aasta lõpus.  Tesla lõpetas Roadsteri tellimuste vastuvõtmise USA turul 2011. aasta augustis   ja 2012. aasta Tesla Roadsterit müüdi piiratud arvul ainult Euroopas, Aasias ja Austraalias.  

Järgmine Tesla sõiduk, Model S, toodi turule USA-s 22. juunil 2012  ja Model S esmane tarnimine jaekliendile Euroopas toimus 7. augustil 2013. Tarned Hiinas algasid 22. aprillil 2014.  Järgmine mudel oli Tesla Model X. 2014. aasta novembris lükkas Tesla veel kord jaeklientidele tarnete alguse edasi ja teatas, et ettevõte loodab, et Model X tarned algavad 2015. aasta kolmandas kvartalis.

2010. aastad 
Nissan Leafist, mida tutvustati Jaapanis ja Ameerika Ühendriikides 2010. aasta detsembris, sai esimene moodne täies võimsuses elektrienergiaga viie uksega perekonna luukpära, mida suurtootja jaoks toodetakse massiturul.

2017. aasta veebruaris nimetas Consumer Reports Tesla USA parimaks automargiks ja reastas selle ülemaailmsete autotootjate seas 8. kohale.  Tesla Model S tarned läbisid 2017. aasta neljandas kvartalis 200 000 ühiku verstaposti.  Nissan Leafi ülemaailmne müük saavutas 300 000 ühiku verstaposti 2018. aasta jaanuaris.  2018. aasta septembris jõudis Norra elektriautode turuosa 45,3%-ni ja pistikhübriidide turuosa 14,9%-ni, pistikautode segmendi turuosa moodustas sel septembril 60,2% uute autode registreerimisest, saades sellega maailma suurimaks. Arvestades tavapäraseid hübriide, saavutas elektrifitseeritud segment 2018. aasta septembris kõigi aegade rekordilise 71,5% turuosa.  Oktoobris 2018 sai Norrast esimene riik, kus kümnest registreeritud sõiduautost on pistikühendusega elektrisõiduk.  Norra lõpetas 2018. aasta pistikprogrammi turuosaga 49,1%, mis tähendab, et iga teine ​​2018. aastal riigis müüdud uus sõiduauto oli pistikühendusega elektriline. Kogu elektrienergia segmendi turuosa oli 2018. aastal 31,2%. Alates 2019. aastast on enimmüüdud pistikühendusega elektriline sõiduauto Nissan Leaf, mille kogukäive on üle 400 000.  Tesla esitas oma 100 000 Model 3 oktoobris 2018.  Model 3 USA müük jõudis 100 000 ühiku verstapostini 2018. aasta novembris, kiiremini kui ükski varasem riigis müüdav mudel. Model 3 oli USA-s enim müüdud pistikühendusega elektriauto 12 järjestikuse kuu jooksul alates jaanuarist 2018, lõpetades 2018. aasta enimmüüdud pistikprogrammiga, mille kõigi aegade arvestuslik rekord on 139 782 ühikut, esmakordselt müüdi pistikühendusega elektriautot ühe aasta jooksul rohkem kui 100 tuhat ühikut.    Tesla Model 3 oli ka 2018. aastal maailmas enimmüüdud pistikühendusega elektriauto.  Jaanuaris 2019, millal Ameerika turul müüdi 148 046 ühikut, ületas Model 3 Model S-i, saades USA kõigi aegade enimmüüdud ülielektriautoks.  Pistikühendusega elektriliste sõiduautode koguarv ulatus 2018. aasta detsembris 5,1 miljoni ühikuni, mis koosnes 3,3 miljonist elektrisõidukist (65%) ja 1,8 miljonist pistikhübriidautost (35%).  Hoolimata kogetud kiirest kasvust, moodustas pistikühendusega elektriautode segment 2018. aasta lõpus vaid umbes 1250 mootorsõidukist maailma teedel.

Viited 

Elektertransport