Barghawata

Barghawatad (ka Barghwata või Berghouata) oli berberi etnoreligioosne grupp, mille liikmed pidasid end iisraeliitide järeltulijateks. Nad uskusid, et pärinevad Siimeonist, Jaakobist ja Iisakist.  Nad osalesid aastatel 740–743 berberi mässus Ummaijaadide Kalifaadi vastu sufridest haridžiidide poolel ning rajasid pärast mässu oma riigi. Nende riik asus tänapäeva Maroko aladel Tamasna piirkonnas Atlandi ookeani kaldal Safi ja Salé vahel. Riigi rajaja ja esimene valitseja oli Tarif al-Matghari.

Nimi
Mõned ajaloolased usuvad, et hõimu nimi "Barghawata" tuli selle valitseja Tarifi hüüdnimest "Barbati". Ilmselt sündis ta Barbate ümbruses (tänapäeva Hispaania Cádizi linna lähedal). Teised ajaloolased, nagu Jérôme Carcopino, arvavad, et hõimu nimi on Tarifist palju vanem ning et barghawatad on sama hõim, mida Roomas tunti baquatede nime all ning mis 7. sajandini elas Volubilise lähedal.

Ajalugu
Barghawata kohta ei ole palju teada. Enamik allikatest pärineb nendest hilisemast ajajärgust ning on tihti vastuolulised. Parim allikas Barghawata kohta on 10. sajandi keskpaigas kirja pandud Barghawata saadiku kirjutised. Saadik Abu Salih Zammur oli lähetatud Córdobasse Córdoba Kalifaati. Abu Salih Zammuri pärimusi on ümber jutustanud ajaloolased Al-Bakri, Ibn Hazm ja Ibn Khaldūn, kelle jutustused lähevad mõnes osas samuti omavahel vastuollu.

Barghawatad algatasid 739. või 740. aastal koos ghomarade ja miknasadega berberi mässu. Hõimudele andsid moraalset tuge haridžiidi vaimulikud, kes lubasid kehtinud Ummaijaadi Quraishi hõimu ülemvõimu asemele moslemite egalitarismi. Ülestõusu juhiks sai Maysara al-Matghari ning kiiresti vallutati peaaegu kogu tänapäeva Maroko territoorium. Õnnestunud mäss levis ka mujale Magribis ning Al-Ándalusi. Bagdoura lahingus õnnestus mässulistel alistada Süüriast saadetud suur Ummaijaadide armee. Aastal 741 said mässulised Kairouani all Ifriqiyas lüüa ning hiljem mäss vaibus. Barghawatadele valmistas mässu ajal pahameelt Zenata hõimu ja sufride katsed ohje enda kätte haarata ning mässu jätkata. Kuna ülestõusu eesmärk, oma rahva Ummaijaadide võimu alt vabastamine, oli juba saavutatud, ei näinud barghawatad sõjategevuse jätkamises mõtet. Aastal 742 või 743 lahkusid barghwatad mässuliste seast ning taganesid Tamesna piirkonda Atlandi ookeani rannikul, kus nad jätsid sufri haridžiidid maha ning rajasid enda riigi.

Barghatawad valitsesid Tamesnas rohkem kui kolm sajandit (744–1058). Riik tugevnes Salih ibn Tarifi järeltulijate Ilyâs ibn Sâlihi (792–842), Yunuse (842–888) ja Abu Ghufaili (888–913) valitsusaegadel, rüüstati ka naaberhõime. Alguses saadi Cordoba Kalifaadi ja Ummaijaadidega hästi läbi, kuid 10. sajandi lõpus suhted jahenesid. Barghawata tõrjus kaks Ummaijaadide sissetungi ning mitmeid Fatimiidide rünnakuid. 11. sajandil algas Banu Ifraniga lai partisanisõda. Kuigi pikk sõjaperiood oli Barghawatat märkimisväärselt nõrgestanud, õnnestus tõrjuda ka Almoraviidide sissetung. Almoraviidide vaimne juht ‘Abd Allāh ibn Yāsīn hukkus 1058. aastal lahingus Barghawata vastu. Aastal 1149 hävitasid barghwatad Almohaadide Riigi.

Religioon
Pärast araablaste sissetungi Põhja-Aafrikasse vahetasid enamikud allutatud Aafrika hõimud judaismi islami vastu. Araablaste ülemvõim lõpetati 8. sajandi keskel berberi mässuga.

Barghawatad järgisid judaismi arhailist vormi, mida iseloomustasid ainujumal, prohvetid ning toidureeglid. Neil oli enda berberikeelne pühakiri, mis koosnes 80 suurast. Barghawata teine valitseja Salih ibn Tarif kuulutas ennast prohvetiks ja viimaseks mahdiks. Ta väitis, et Isa (Jeesus) on tema kaasteeline, kes palvetab tema taga.

Mõned hõimud järgisid mitmest suurest usust kokku sulanud rahvausundit, milles oli Aafrika rahvausu, judaismi, sunni ja šiiidi islami, astroloogia ja berberi rahvausu tunnuseid. Keelatud oli kanade ja kanamunade söömine ning usuti, et prohveti sülg on püha.

Hõimud
Barghawatad jaotusid 29 hõimuks, millest 12 järgisid barghwata usku ja 17 islamit.

Barghawata usulised

 Gerawa
 Zouagha
 Branès
 Banu Abi Nacer
 Menjasa
 Banu Abi Nuh
 Banu Waghmar
 Matghara
 Banu Borgh
 Banu Derr
 Matmata
 Banu Zaksent

Haridžiidi moslemid

 Zenata-Jbal
 Banu Bellit
 Nemala
 Ounsent
 Banu Ifren
 Banu Naghit
 Banu Nuaman
 Banu Fallusa
 Banu Kuna
 Banu Sebker
 Assada
 Regana
 Azmin
 Manada
 Masina
 Resana
 Trara

Mõned neist, näiteks Branès, Matmata, Ifren ja Trara, kuulusid tegelikult suurematesse hõimudesse ning olid nende juurest Tamasasse tulnud ja Barghawata Konföderatsiooniga liitunud killud.

Valitsejad
 Tarif al-Matghari
 Ṣāliḥ ibn Tarīf (744–?), kuulutas ennast aastal 744 47-aastaselt prohvetiks ning lahkus, lubades naasta.
 Elijah ibn Salih (792?–842), oli avalikult islamiusuline, kuid salaja barghawata usku, suri enda valitsusaja 50. aastal
 Jonah ibn Elijah (842?–888), tegi barghawata usu ametlikuks ning hukkas kõik, kes usku ei vahetanud (lasi hukata 7770 inimest); imelikul kombel praktiseeris ta hadži; suri enda valitsusaja 44. aastal
 Abu-Ghufayl Muhammad (888?–917), oli ilmselt enda sõnul ka prohvet; tal oli 44 naist ning veel rohkem poegi; suri enda valitsusaja 29. aastal
 Abu al-Ansar Abdullah (917?–961), suri enda valitsusaja 44. aastal
 Abu Mansur Isa (961?–?), sai kuningaks 22-aastaselt

Vaata ka
 Nekori Emiraat
 Maghrawa
 Banu Ifran

Viited

Kirjandus
 Ulrich Haarmann, Geschichte der Arabischen Welt. C.H. Beck München, 2001.
 John Iskander, Devout Heretics: The Barghawata in Maghribi Historiography, in The Journal of North African Studies Volume 12, 2007, pages 37–53.
 Stephan und Nandy Ronart, Lexikon der Arabischen Welt. Artemis Verlag, 1972.
 Mohammed Talbi, Hérésie, acculturation et nationalisme des berbères Bargawata, in Premier congrès des cultures Méditerranéennes d'influence arabo-berbère, Alger 1973,217-233.

Põhja-Aafrika ajaloolised riigid
Maroko ajalugu
Aafrika keskaja riigid