Spektrite püsisälkamine

Spektrite püsisälkamine on tahkiste lisandite optilistesse neeldumisspektritesse kitsaste stabiilsete kahanenud neeldumisega ribade (spektraalsälkude) tekitamine monokromaatse valguse toimel.

Tingimused 
Nähtuse eelduseks on
 Kitsa neeldumisjoone (foononvaba joone) olemasolu üksiku lisandmolekuli, -aatomi või –iooni spektris (homogeenses spektris).
 Tahkise lisandispektri mittehomogeenne laienemine ükskiklisandite lokaalsete ümbruste erinevusest põhjustatud homogeensete spektrijoonte sageduste juhuslike (statistiliste) nihete tõttu.
 Fotoindutseeritud reaktsioon lisandis (fotolagunemine, -ionisatsioon, -isomerisatsioon jt), mis muudab jäävalt või piisavalt pikaks asjaks lisandi neeldumissagedust.

Spektrite püsisälkamise varem tuntud analoogiks on küllastussälgud gaaside neeldumisspektrites, mille lühiealisus aga piirab oluliselt nende rakendusi.

Rakendused 
Spektrite püsisälkamist on tulemuslikult rakendatud tahkiste (sh ja eriti korrastamata tahkiste nagu nt klaasid) kõrglahutusspektroskoopias. Laboratoorselt on demonstreeritud suurt hulka spektraalsälkamise tehnilisi rakendusi nagu ülitihe optiline infosalvestus spektraalse mõõtme kasutamisega, optilised kitsasribafiltrid, aeg-ruumiline holograafia, väljade (deformatsiooniväli tahkistes, elektriväli jt.) visualiseerimine ja salvestamine jt. Kõigi nimetatud meetodite üldiseks puuduseks on senini olnud vajadus viia töökeskkonnad väga madalatele temperatuuridele (kuni vedela heeliumi keemistemperatuurini 4,2 K).

Avastamine 
Nähtuse avastasid 1974. aastal Tartu füüsikud Anšel Gorohhovski, Rein Kaarli ja Ljubov Rebane (ENSV TA Füüsika Instituut) ning Troitski (Nõukogude Liit) teadlased Boriss Harlamov, Roman Personov ja  Ljudmila Bõkovskaja (NSVL TA Spektroskoopia Instituut) .

Viited 

Spektroskoopia