Emu sõda

Emu sõda, tuntud ka kui suur emu sõda, oli sõjaline operatsioon, mis korraldati 1932. aasta teisel poolel Austraalias, et hävitada ebameeldivaid metsloomi, kes olid kohalike jaoks kahjurid. Põllumeestel oli mure emude pärast, kes tegutsesid Campioni linnaosas ja kahjustasid nende põllusaaki. Ebaõnnestunud katsed ohjeldada Austraalia suuri lennuvõimetuid linde viisid selleni, et Austraalia kaitseministeerium palkas Lewise kuulipildujatega relvastatud sõdurid. 

Meedias hakati seda kutsuma emu sõjaks. Emupopulatsioon püsis, kuigi hukkus palju linde.

Eellugu 
Austraalia valitsus andis I maailmasõja veteranidele maad, millel tegeleda põllumajandusega. Neli aastat peale I maailmasõda valitses Lääne-Austraalias põud ning suur majanduskriis, mille tõttu ei suudetud niigi kesist viljasaaki maha müüa, sest vilja hind oli madal. Valitsus ei pakkunud farmidele toetust jätkusuutlikuks tegevuseks, kuigi nad olid seda lubanud põua alguses.

Põua tõttu tulid emud Austraalia sisemaalt toitu ja vett otsima rannikute lähistelt, inimasustuste lähedalt. Tuhanded emud kahjustasid kohalikke põllukultuure ja veevarusid, sest linde oli üle 20 000. Kuigi tavaliselt koosneb emukari paarisajast isendist, võivad nad eriolukordades koguneda suurematesse, mitme tuhande pealiseks karjaks. Emud asusid elama põldudel, kus nad rikkusid ja sõid saaki, samuti lõhkusid nad aedu põldude ümber. Lõhutud aedade tõttu pääsesid sinna ka jänesed, suurendades kahju veelgi. 

Mures põllumehed saatsid veteranidest koosneva esinduse Austraalia kaitseministri George Pearce'i jutule, et paluda probleemi lahendamiseks sõjaväe abi. Veteranid olid ilmasõjas näinud kuulipildujate tulejõudu ja efektiivsust masside vastu, millest tulenevalt arvati, et sõjavägi saaks linnud kiirelt hävitada. Minister nõustus tingimusel, et kuulipildujaid kasutab ainult Austraalia sõjaväe isikkoosseis, talumehed finantseerivad sõdurite toidu, majutuse ja kasutatava laskemoona ning riigivalitsus rahastab sõdurite transpordi. Minister pooldas farmerite ideed ka seepärast, et see oli hea võimalus lasta sõduritel harjutada liikuva sihtmärgi pihta tulistamist. Hiljem on otsust kritiseeritud, väites, et minister nõustus talumeeste ettepanekuga kõigest selleks, et jätta avalikkusele mulje, nagu riik toetaks talumehi, kuigi raha ei olnud raske majandusliku ja poliitilise olukorra pärast.

Sõda 

Sõjavägi pidi sekkuma 1932. aasta oktoobris. Sõda juhtis major G. P. W. Meredith, kes oli Austraalia kuningliku 7. raske suurtükipatarei ülem. 

Meredithi alluvuses olid seersant S. McMurray ja seersant Gunner J. O'Halloran. Seersandid olid relvastatud Lewise kuulipildujate ja 10 000 padruniga. Tegevus peatus, kui algas suur vihmasadu, mis ajas emud laiali suuremale maa-alale. Vihm lõppes 2. novembril, mil sõda sai jätkuda. Sõduritel kästi lisaks koguda 100 emukasukat, mille sulgedest teha kergratsaväele mütse.

Esimene katse 
2. novembril liikusid sõdurid Campioni, kus märgati 50 emu. Kuna linnud olid relvade laskeulatusest väljas, hakkasid kohalikud neid ümber piirama, aga linnud jagunesid väikestesse rühmadesse ja jooksid minema, mistõttu oli neid raske lasta. Kuigi esimene valang oli ebatäpne, suudeti teisel katsel osa emusid tappa. Arvatakse, et 2. novembril hukkus 12 emu.

Järgmine märkimisväärne sündmus oli 4. novembril, kui Meredith oli tammi juurde üles seadnud varitsuse, mille poole nähti jooksmas rohkem kui tuhandet emu. Seekord ootasid sõdurid, et emud tuleks lähemale. Kui linnud olid jõudnud piisavalt lähedale, avasid sõdurid tule, ent relvad kiilusid kinni ja surma sai ainult 12 emu. Tol päeval rohkem emusid ei nähtud.

Järgnevatel päevadel otsustas Meredith liikuda lõuna poole, kus väidetavalt olid rahulikumad emud, ent ka seal ei saatnud sõjaväelasi edu. Neljandaks päevaks oli armee märganud, et igal väiksemal emukarjal on pealik – suurem mustade sulgedega lind, kes seisis valves, kui teised põlde rüüstasid. Kuulipildujat püüti paigaldada ka auto katusele, kuid see ei aidanud, sest auto ei suutnud emudega sammu pidada ja maa oli nii künklik, et muutis relva ebatäpseks. 8. novembriks, kuus päeva peale esimest kontakti, oli raisatud 2500 padrunit, kuid hävitatud vaid 50 lindu, kuigi osa kohalikke väitis, et see arv võis jääda 200 ja 500 vahele. Meredithi sõnul tema sõdurid viga ei saanud. Peale seda sõjavägi eemaldus.

8. novembril arutleti Austraalia parlamendis selle operatsiooni asjakohasuse üle, sest meedias leidus palju negatiivset tagasisidet: väideti, et hukatud on ainult paar emu.

Major Meredith sõnas pärast taandumist: "Kui meil oleks sõjaline diviis, millel oleks nende lindude sarnane võime kuulide tabamusi taluda, seisaks see silmitsi ükskõik millise armeega maailmas. Nad oleksid võimelised jooksma tormi kuulipildujatele tankidega sarnase haavatamatusega. Nad on nagu suulud ..."

Teine katse 
Pärast sõjaväe taandumist jätkusid emude rünnakud põllukultuuride vastu. Põllumehed palusid taas toetust, viidates kuumale ilmale ja põuale, mille tõttu tuhanded emud tungisid taludesse. Lääne-Austraalia peaminister James Mitchell oli selle poolt, et taastatakse sõjaline abi. Samal ajal anti välja raport, milles tõsteti esile, et esimeses operatsioonis tapeti 300 emu.

Austraalia kaitseminister kiitis taotluse heaks 12. novembril 1932. Ta kaitses oma otsust senati ees, selgitades, miks on vaja saata sõdurid lahingusse, et peatada tõsine põllumajandusoht emude näol. Ehkki sõjavägi laenutas Lääne-Austraalia valitsusele relvad, ei kaasnenud sellega sõdurid. Kuna osariigis polnud piisavalt kogenud sõdureid, siis oli see Meredithile probleem, kuid mehed siiski leiti.

Juba 13. novembril 1932 saatis ebakompetentset sõjaväge edu: tapeti umbes 40 emu. 2. detsembriks tapsid sõdurid umbes 100 emu nädalas. Kui Meredith kutsuti 10. detsembril tagasi, raporteeris ta, et tapetud on umbes 986 emu, kulutades selleks 9860 padrunit ehk 10 padrunit iga emu kohta. Lisaks väitis Meredith, et umbes 2500 haavata saanud lindu suri vigastuste tagajärjel.

Tapatalgute lõpus raporteeriti, et kuigi Lewise kuulipildujate kasutamist kritiseeriti paljudes kohtades, osutus see meetod siiski tõhusaks ja päästis paljude talumeeste nisusaagi.

Tagajärg 
Vaatamata kaasnevatele probleemidele taotlesid piirkonna põllumehed 1934., 1943. ja 1948. aastal taas sõjalist abi, mille valitsus pidi tagasi lükkama. Selle asemel jätkati 1923. aastal alustatud pearaha süsteemi ja see osutus tõhusaks: 1934. aastal nõuti pearaha 57,034 korda kuue kuu jooksul. 

Aastaks 1932 oli lugu emu sõjast jõudnud Inglismaale, kus mõni konservatist protesteeris emude tapmise vastu. 

Emud on Austraalias alates 1999. aastast kaitse all. Rahvusvaheline Looduskaitseliit (IUCN) hindab emusid elujõulisteks ja nende arvukus on hinnangute kohaselt 680 000 isendit. Kuigi Austraalia mandril on emud laialt levinud, on Tasmaania ja Kingi saarel elanud alamliigid väljasurnud.

Viited 

Austraalia ajalugu
1932