East Anglia kuningriik

Idaanglite kuningriik (vanainglise Ēast Engla Rīce; ladina Regnum Orientalium Anglorum), tänapäeval tuntud kui East Anglia kuningriik oli üks anglosaksi seitsmest kuningriigist. East Anglia oli väike sõltumatu anglosakside kuningriik, mis kattus sellega, mis nüüd on Inglise krahvkonnad Norfolk ja Suffolk ja võib-olla Cambridgeshire'i Fensi idaosa. Kuningriik moodustati 6. sajandil anglosakside sissetungi kiiluvees Britanniasse. Seda valitses 7. ja 8. sajandil Wuffingite dünastia, kuid langes aastal 794 Mercia kätte ja vallutati aastal 869 taanlaste poolt. Selle vallutas Edward Vanem ja see liidendati Inglismaa kuningriiki aastal 918.

Ajalugu
East Anglia kuningriik moodustati 6. sajandi esimesel või teisel veerandil Wehha kui esimese idaanglite kuningaga eesotsas, kellele järgnes Wuffa.

Aastani 749 olid East Anglia kuningad Wuffingite dünastia liikmed, poolajaloolise Wuffa järgi. 7. sajandi alguses, Rædwaldi ajal, kujunes East Angliast võimas anglosakside kuningriik. Rædwaldi, esimest ristitud East Anglia kuningat, peetakse paljude ekspertide poolt isikuks, kes maeti (või mälestati) laevmatuses Sutton Hoos, Woodbridge'i lähistel. Kümnenditel pärast tema surma umbes aastal 624 hakkas East Anglia üle kasvavalt domineerima võimas Mercia kuningriik. Mitu Rædwaldi järglast tapeti lahingus, nagu Sigeberht (tapeti umbes aastal 641). Sigeberhti valitsusajal ja tema piiskopi Felix Burgundiast juhtimisel juurutati kristlus kindlalt East Anglias.

Pärast Æthelberhti tapmist Mercia poolt aastal 794 ja aastani 825 loobus East Anglia järk-järgult olemast sõltumatu kuningriik, kuigi see lühidalt taasomandas oma sõltumatuse Eadwaldi ajal aastal 796. See kestis aastani 869, kui viikingid võitsid East Angliat lahingus ja nende kuningas Edmund Märter tapeti. Pärast 879. aastat asusid viikingid jäävalt East Angliasse. Aastal 903 kutsus maapaos Æthelwold esile East Anglia taanlaste hukatusliku sõja oma nõo Edward Vanema vastu. Aastaks 917, pärast Taani kaotusi, allutati East Anglia Edwardile ja liidendati Inglismaa kuningriiki, saades seejärel krahvkonnaks.

Asustamine
East Anglia asustati anglosaksidega juba 450. aasta paiku, varem, kui mõni muu piirkond. See kujunes anglite asustusest ja poliitilisest kindlustumisest ligikaudu itsenite ja Rooma civitase endise territooriumi piirkonnas keskusega Venta Icenorum, Caistor St Edmund lähedal. Beda järgi põlvnesid idaanglid (samuti keskanglid, merssialased ja nortumbrialased) Angelni (tänapäeva Saksamaal) põliselanikest. Esimene viide idaanglitele on umbes aastatest 704–713, Whitby Püha Gregoriuse elu.

Idaanglid moodustasid ühe seitsmest kuningriigist, skeemi kasutas Henry Huntingdonist 12. sajandil. Mõned kaasaegsed ajaloolased on kahelnud, kas 7 sõltumatut kuningriiki tegelikult kunagi samaaegselt eksisteerisid, ja väidavad, et poliitiline olukord oli palju keerukam.

Paganlik võim

Idaangleid valitses algselt paganlik Wuffingite dünastia, nime saanud ilmselt varajase kuninga Wuffa järgi, kuigi tema nimi võis olla leiutis dünastia nime selgitamiseks, mis tähendab 'hundi järeltulijad'. Asendamatu informatsiooni põhiallikas kuningriigi ja selle valitsejate varajase ajaloo kohta on Beda Kiriku ajalugu, kuid ta pakub vähe fakte East Anglia kuningate kronoloogiale või nende valitsusaegade pikkusele. Midagi pole teada East Anglia varajastest kuningatest, või kuidas kuningriik toimis, kuigi võimalik tähis algsele kuningavõimu keskusele on laevmatuste koondumine Snape'i ja Sutton Hoo'sse Ida-Suffolkis. 'North Folk' ja 'South Folk' võisid eksisteerida enne esimeste East Anglia kuningate saabumist.

Kõige võimsam Wuffingi kuningatest oli vastavalt Kiriku ajaloole Rædwald, 'Tytili poeg, kelle isa oli Wuffa'. Lühikesel perioodil 7. sajandi alguses, kui Rædwald valitses, oli East Anglia üks kõige võimsamaid kuningriike anglosaksi Inglismaal: Beda kirjeldas Rædwaldi kui kuningriikide ülemisandat lõuna pool Humberit. Aastal 616 oli ta piisavalt tugev, et võita ja tappa Idle jõe lahingus Northumbria kuningas Æthelfrith ja panna Northumbria kuningaks Edwin. Ta sai arvatavasti ainuisikuliselt austatud uhke laevmatusega Sutton Hoo's. Sutton Hoo'st leitud ja Rootsis Vendelis avastatud mõnede objektide sarnasuse vahele tõmmatud paralleelide järgi oletatakse, et Wuffingid võisid olla Ida-Rootsi kuningliku perekonna järglased. Siiski, kui neid objekte peeti algul olevat pärit Rootsist, usutakse need nüüd olevat tehtud Inglismaal, näib vähetõenäoline, et Wuffingid olid Rootsi päritolu.

Ristiusustamine

7. sajandi jooksul kehtestati Inglismaal edukalt kristlus. Ulatust, milleni paganlus East Anglias välja tõrjuti, ilmestab mistahes East Anglia asulate puudumine, mis oleks nimetatud vana paganliku jumaluse järgi.

Rædwald oli esimene ristitud kuningas. Ta säilitas kristliku altari, kuid samal ajal jätkas paganlike jumalate kummardamist. Pärast tema surma umbes aastal 624 sai tema järglaseks tema poeg Eorpwald, kes varsti pärast seda pöördus Edwini mõju tulemusena paganlusest ära, kuid tema uue usu vastu oldi East Anglias silmnähtavalt ja Eorpwald sai surma paganliku Ricberhti käe läbi. Pärast kolme aastat apostaasiat muutus kristlus valdavaks Eorpwaldi venna (või poolvenna) Sigeberhti liitumisega, kes ristiti Frangi riigis maapaos olles. Sigeberhti käe all rajati East Anglias Felix Burgundiast jaoks esimene piiskopkond Dommoc'is, võib-olla Dunwichis. Hiljem loobus ta oma venna Ecgrici kasuks ja läks kloostrisse.

Mercia agressioon
East Anglia saavutatud mõjuvõim Rædwaldi ajal ei kestnud kaua, kui tema dünastia langes Mercia Penda ja tema järglaste kasvava võimu ohvriks. 7. sajandi keskpaigast kuni 9. sajandi alguseni kasvas Mercia võim laial alal Thames'ist Humberini, sealhulgas East Anglia ja kagualad, muutudes Mercia hegemoonia tsooniks. 640. aastate alguses võitis ja tappis Penda nii Ecgrici kui ka Sigeberhti, keda hiljem austati pühakuna. Ecgrici järglane Anna ja Anna poeg Jurmin tapeti koos aastal 654 Bulcampi lahingus, Blythburgh'i lähistel. Kõrvaldades Anna väljakutse oma kasvavale vimule, kuulutas Penda East Anglia Mercia ülemvõimu all olevaks. Aastal 655 ühines Æthelhere Pendaga kampaanias Oswiu vastu, mis lõppes Mercia hävitava kaotusega Winwaedi lahingus, kus nii Penda kui ka tema liitlane Æthelhere tapeti.

Viimane Wuffingist kuningas oli Ælfwald, kes suri aastal 749. 7. sajandi lõpul ja 8. sajandil jätkus East Anglia vajumine Mercia hegemoonia varju, kuni aastal 794 hukkas Offa East Anglia kuninga Æthelberhti ja võttis kontrolli kuningriigis endale. Lühikese East Anglia sõltumatuse taastamise Eadwaldi ajal pärast Offa surma aastal 796 lõpetas varsti uus Mercia kuningas Coenwulf.

East Anglia sõltumatus taastati eduka mässuga Mercia vastu, mida juhtis aastal 825 Æthelstan. Beornwulfi katse taastada Mercia kontroll East Anglia üle lõppes tema kaotuse ja surmaga, ja tema järglane Ludeca kohtas sama saatust aastal 827. Idaanglid palusid Egbertilt kaitset Mercia vastu ja Æthelstan tunnistas Egberti oma ülemisandaks. Kuigi Wessex võttis kontrolli kagukuningriikide üle, mille Mercia oli neelanud 8. sajandil, sai East Anglia säilitada oma sõltumatuse.

Viikingite rünnakud ja edaspidine maaleasumine

Aastal 865 tungis East Angliasse Taani 'Suur paganate armee', mis hõivas talvekorteri ja hoidis hobuseid enne Northumbriasse lahkumist. Taanlased tulid East Angliasse taas aastal 869, talvitudes Thetfordis enne East Anglia Edmundi ründamist, kes võideti ja tapeti Hægelisdunis (tuvastatud mitmeti kui Bradfield St Clare aastal 1983, mis on tema viimase puhkepaiga Bury St Edmunds lähistel; Hellesdon Norfolkis (dokumenteeritud kui Hægelisdun u 985); Hoxne Suffolkis; ja nüüd Maldon Essexis). Siit alates lakkas East Anglia lõplikult olemast sõltumatu kuningriik. Olles võitnud idaangleid, panid taanlased ametisse nukukuningaid enda nimel valitsema, kuna nad jätkasid oma kampaaniaid Mercia ja Wessexi vastu. Aastal 878 võideti viimane osa Suurest paganate armeest Alfred Suure poolt ja see taandus Wessexist pärast rahulepingu sõlmimist. Aastal 880 tulid viikingid Guthrumi juhtimisel East Angliasse tagasi.

Lisaks tavalisele East Anglia territooriumile, Cambridgeshire'le ning Bedfordshire'i ja Hertfordshire'i osadele, hõlmas Guthrumi kuningriik arvatavasti Essexi, ainsa Wessexi osa, mis läks Taani kontrolli alla. Rahuleping Alfredi ja Guthrumi vahel sõlmiti millalgi 880. aastatel.

Sulandumine Inglismaa kuningriiki
10. sajandi alguses sattusid East Anglia taanlased Wessexi kuninga Edward Vanema kasvava surve alla. Aastal 902 saabus Edwardi nõbu Æthelwold, kes oli pärast edutut troonihaaramiskatset maapakku aetud, pärast Northumbrias viibimist Essexisse. Ta tunnistati ilmselt paljude või kõigi taanlaste poolt Inglismaal kuningaks ja aastal 903 põhjustas ta East Anglia taanlaste sõja Edwardi vastu. See lõppes katastroofiga, Æthelwoldi ja Eohrici surmaga rabalahingus.

Aastatel 911–919 laiendas Edward oma kontrolli ülejäänud Inglismaa üle Humberist lõunas, luues Essexis ja Mercias burhe, mis sageli mõeldud jõe taanlaste poolt kasutamise kontrollimiseks. Aastal 917 varises taanlaste positsioon piirkonnas äkitselt kokku. Võitude kiire edu tipnes Northamptoni ja Huntingdoni territooriumide kaotusega, koos ülejäänud Essexiga: taanlaste kuningas, arvatavasti East Angliast, tapeti Tempsfordis. Vaatamata ülemere abivägedele purustati taanlaste vasturünnakud, ja pärast paljude nende Inglise alamate ülejooksmist Edwardi armee edenedes andsid taanlased nii East Anglias kui ka Cambridge'is alla.

East Anglia territoorium sulandati Inglismaa kuningriiki. Norfolk ja Suffolk said uue East Anglia krahvkonna osaks, kui aastal 1017 tehti Thorkell Pikk Knud Suure poolt East Anglia krahviks. Kirikliku struktuuri taastamine piirkonnas nägi kahe endise East Anglia piiskopkonna asendamist ühega North Elmhami baasil.

Vana East Anglia murre
Idaanglid rääkisid vanainglise keelt. Nende keel on ajalooliselt tähtis, kuna nad olid esimeste germaanlastest asunike seas, kes saabusid 5. sajandil Britanniasse.

Tõend vanainglise keele murretest pärineb tekstide, kohanimede, isikunimede ja müntide uuringutest. Albert Hugh Smith oli esimene, kes tuvastas eraldi vana East Anglia murde olemasolu, lisaks varem tuvastatud nortumbria, mertsia, läänesaksi ja kenti murretele. Ta tunnistas, et tema ettepanek sellisele murdele oli ebalev, mööndes, et "algsete murrete keelepiirid ei oleks olnud pikaajalise kestvusega". Kuna East Anglia käsikirju, vanainglise pealiskirju või sõnalisi üleskirjutusi, nagu määrused, ei ole tänapäevani säilinud, on vana East Anglia murde olemasolu toetuseks vähe tõendeid. Von Feilitzeni poolt 1930. aastatel tehtud uuringute kohaselt põhines paljude kohanimede ülestähendamine Viimsepäevaraamatus "lõpuks kohalike kohtute tõendil" ning anglosaksi kohtade ja inimeste kõnekeelne kuju on osaliselt säilinud sellisel viisil. Viimsepäevaraamatu ja hilisemate allikate tõend vihjab, et murdepiir oli olemas, kattudes joonega, mis eraldab neid naabritest, Inglismaa krahvkonnad Cambridgeshire (sealhulgas kunagi hõredalt asustatud Fens), Norfolk ja Suffolk.

Geograafia

Idaanglite kuningriik piirnes Põhjamerega põhjas ja idas, Stouri jõega, mis ajalooliselt eraldas selle idasaksidest lõunas. Põhjameri pakkus ajaloolase Richard Hoggetti järgi "toimiva mereühenduse Skandinaavia ja Põhja-Saksamaaga". Kuningriigi läänepiiri mitmekesistasid Ouse, Lark ja Kennett jõed kaugemal läänes, kuni Cam jõeni, kus nüüd on Cambridgeshire. Oma suurimas ulatuses hõlmas kuningriik tänapäeva Norfolki ja Suffolki krahvkonnad ning Cambridgeshire'i krahvkonna idaosa.

Erosioon piki idapiiri ja settimine piki põhjarannikut muutsid East Anglia rannajoone kuju rooma ja anglosaksi aegadel (ja jätkavad seda tänini). Sakside ajal ujutas meri üle looduslikult madala Fens. Kui merevee tase langes, settis alluuvium suurtes jõgede estuaarides ja 'suur estuaar' Burgh Castle juures hakkas suure maasäärega aeglaselt sulguma.

Allikad 
East Anglia hartasid (ja muid dokumente) ei ole tänapäevani säilinud ja neid keskaegseid kroonikaid, mis viitavad idaanglitele, võetakse õpetlaste poolt suure ettevaatusega. Väga vähe ürikuid idaanglite kuningriigist on säilinud kuningriigi kloostrite täieliku hävitamise ja kahe East Anglia piiskopkonna kadumise tõttu viikingiretkede ja elamaasumise tulemusel. Peamine dokumendiallikas kuningriigi ajaloo varajasest perioodist on Beda poolt 8. sajandil kirjutatud Inglise rahva kirikuajalugu. East Angliat on esmamainitud kindla poliitilise üksusena Tribal Hidage'''s, mis arvatakse olevat koostatud kusagil Inglismaal 7. sajandil.

Anglosaksi allikad, milles on informatsiooni idaanglite või kuningriigiga seotud sündmuste kohta:
 Inglise rahva kirikuajalugu Anglosaksi kroonika Tribal Hidage, kus idaangleid hinnatakse olevat 30 000 hide, ilmselt parim allikas väiksemate kuningriikide, nagu Sussex ja Lindsey, kohta.
 Historia Britonum Life of Foillan, kirjutatud 7. sajandil

Normannide-järgsed allikad (erineva ajaloolise paikapidavusega):
 12. sajandi Liber Eliensis Worcesteri Florence'i kroonika, kirjutatud 12. sajandil
 Huntingdoni Henry Historia Anglorum, kirjutatud 12. sajandil
 Wendoveri Rogeri Flores Historiarum'', kirjutatud 13. sajandil

Vaata ka
 East Anglia monarhide loend

Suurbritannia ajaloolised riigid
Anglosaksi Inglismaa
Euroopa keskaja riigid
Anglosaksi seitse kuningriiki