Merihobuke

Merihobuke (Hippocampus) on merinõellaste perekond alamsugukonnast Hippocampinae.

Merihobukesel on ebatavalise kujuga keha, tema niverdunud pea meenutab malemängu ratsut. Keha on kaetud ogade ja nahajätketega. Keha pikkus sõltuvalt liigist jääb vahemikku 1,5–35 sentimeetrit.

Merihobukesed elavad troopilistes ja subtroopilistes meredes.

Neil on väheliikuv eluviis, enamasti on nad kinnitunud oma haardesabaga taimede varte külge. Keha värv muutub neil nii, et toimub kokkusulamine ümbritseva taustaga. Sellisel viisil kaitsevad nad end röövloomade eest ning maskeeruvad toidujahil. Nad toituvad väikestest koorikloomadest (vähilaadsetest ja krevettidest) imedes neid oma toruja koonuga sisse koos veega. Noored merihobukesed võivad süüa 10 tundi päevas, neelates selle aja jooksul alla kuni 3600 väikest lehtjalalist vähikest.

Merihobukese loomulik keha asend vees on püstine, sest ujupõis paikneb piki kogu keha. Ujupõies on vahesein, millega kala peaosa eraldatakse ülejäänud kehaosast. Peaosa ujupõis on kõhuosa ujupõiest suurem – see tagabki merihobukeste püstise asendi ujumisel. Edasiliikumine vees toimub pisikese seljauime abil. Nad ei suuda kiiresti liikuda ja loodavad seetõttu röövkalu petta oma maskeeringu abil. Merihobukesed orienteeruvad loodete järgi.

Anatoomilised, molekulaarsed ja geneetilised uuringud näitasid, et merihobukesel on palju ühist merinõeltega. Fossiilsed leide on väga vähe leitud. Kõige varaseimad merihobukeste fossiilid on avastatud Sloveenias. Nende vanus on hinnanguliselt 13 miljonit aastat. Molekulaarse kella alusel lahknesid merinõelad ja merihobukesed Hilis-Oligotseenis.

Paljunemine 
Merihobukesed on monogaamsed, kuid sarnaselt teiste merinõellastega on nende eripäraks see, et lõimetise eest kannavad hoolt isaskalad. Pärast paaritustantsu, mille vältel nii isane kui emane muudavad oma värvi, ujub isaskala emaskala juurde. Seejärel suruvad mõlemad end kõhtupidi teineteise vastu; sel ajal avab isaskala oma haudetasku ja marjast tulvil emaskala heidab sinna oma marjad. Kurnatuna oma tööst, ujub emaskala seejärel minema – kogu järgnevas protsessis tal enam asja ei ole. Lõimetishooldus jääb täielikult isaskala kanda.

Taskus varjul olevad marjad viljastab isaskala otsekohe ning seejärel haub neid 2–3 nädalat. Selle aja vältel paisub isase kõht sedavõrd, et ta näeb välja tiine. Haudetasku limaskestal moodustavad paljude veresoontega karvakesed, mille külge marjaterad kinnituvad. Limaskest varustab neid hapniku ja toitainetega umbes samamoodi nagu imetajate platsenta loodet.

Pärast koorumist jäävad maimud veel mõneks ajaks haudetaskusse. Kui maimud on piisavalt arenenud, siis põimib isaskala oma saba vetika varre külge ja väljutab ühe-kahe päeva jooksul kõik maimud suureks puhetunud tasku kokkutõmmete abil merre.

Merihobukesed on üsna viljakad loomad. Isase haudetaskus võib vastseid olla kuni 2500, keskmiselt sõltuvalt liigist siiski 100–1000. Kohe pärast sündi algab kalamaimude iseseisev elu. Osa liikide maimud liiguvad vooluga kaasa ja leiavad endale uued elupaigad, osa aga jääb paikseks sünnikoha juurde.

Merihobukese eluiga võib küündida 4–5 aastani.

Ohustatus
Tänapäeval on merihobukesed väljasuremise ohus. Nende isendite arv väheneb kiiresti. Arvatakse, et populatsioon on kahanenud ligi 50%, mõnes Filipiinide piirkonnas koguni 85%. Punasesse raamatusse on kantud 38 merihobukese liiki.

Isendite arvu kiire vähenemise põhjuseks on merihobukeste massiline merest väljapüük Tai, Malaisia, Austraalia ja Filipiinide rannikul. Sageli püütakse võrkudega, kuid kasutatakse ka palju ohtlikumaid vahendeid, näiteks dünamiiti või tsüaniidiga mürgitamist. Palju merihobukesi saab surma krevetivõrkudesse sattudes. Merihobukeste elupaigad on ohustatud vee saastumise, süvendustööde ja rannikurajatiste tõttu. Neid püütakse mitmel põhjusel. Nende eksootilise välisilme tõttu püütakse neid ohtralt akvaristide tarbeks ja müüakse kuivatatud kujul suveniiridena. Sarnaselt käitusid ka Musta mere külastajad, kes üritasid lahkudes tingimata kaasa võtta suveniirina kuivatatud merihobukese. 1980. aastate lõpu- ja 1990. aastate algusaastatel püüti Mustast merest välja sadu tuhandeid merihobukese isendeid. See tõi kaasa nende peaaegu täieliku kadumise rekreatsioonipiirkondades. Seepärast kanti 1994. aastal pikkkoon-merihobuke (varem tuntud kui musta mere merihobuke) Ukraina punasesse raamatusse ja tema väljapüük merest keelustati.

Kuivatatud merihobukesed leiavad jahvatatult laialdast kasutust rahvameditsiinis, eelkõige hiina meditsiinis.
 
Mainimisväärt on ka põhjus, miks neid püütakse, on asjaolu, et selle kala maitse on gurmaanide poolt hinnatud. Nende sõnul on merihobukese maks ja silmad väga maitsvad. Roog serveeritakse viigilehega ja seda pakutakse kõige kallimates mereäärsetes restoranides.

CITES reguleerib loomastiku ja taimestiku ohustatud liikide rahvusvahelist kaubandust ning riikidevahelist liikumist lubade ja tõendite alusel. Merihobukesed on lülitatud ohustatud liikide teise (II) lisasse. Eesti tollipiirangutest võib mainida näiteks seda, et ilma CITESi lubadeta võib Eestisse saabuv reisija oma pagasi hulgas kaasa tuua mitte rohkem kui 3 surnud merihobukese isendit.

Merihobukese kääbusvormid

Merihobukese kääbusvormide (inglise keeles "pygmy seahorses" ('pügmee-merihobukesed'), vt) hulka arvatakse mitmed merihobukese pisimõõdulised liigid, kes elavad Kagu-Aasia Korallikolmnurgas. Nende suurus jääb vahemikku 1,4–2,7 sentimeetrit. Esimene miniatuurse merihobukese liik kirjeldati alles 1970. aastal. See oli Hippocampus bargibanti. Pärast 2000. aastat on leitud ja kirjeldatud veel 6 liiki. Nad elutsevad korallidel ja vetikate tihnikutes. Nende väiksuse ja täiusliku mimikri tõttu on neid väga raske avastada.

Morfoloogiliselt on kääbusvormidel 2 erisust, millega nad Hippocampuse ülejäänud liikidest erinevad. 
Esiteks on neil erinevalt ülejäänud merihobukestest kahe pea külgedel paikneva lõpuseava asemel üks ja see asub kukla taga. Teiseks, kääbusvormide isaskaladel haudetasku ei asu mitte sabajuure piirkonnas vaid kere piirkonnas. 
 
Kääbusvormide hulka loetakse:
 Hippocampus bargibanti Whitley, 1970
 Hippocampus denise Lourie & J. E. Randall, 2003 
 Hippocampus pontohi Lourie & Kuiter, 2008
 Hippocampus satomiae Lourie & Kuiter, 2008 
 Hippocampus severnsi Lourie & Kuiter, 2008
 Hippocampus waleananus M. F. Gomon & Kuiter, 2009 
 Hippocampus colemani Kuiter, 2003

Merihobukese teised miniatuursed vormid
Merihobukese kääbuslike vorme, kus eespool toodud morfoloogilised erisused puuduvad, ei loeta kalarühma "pygmy seahorses" hulka, vaid vaadeldakse vajadusel kui "dwarf seahorses" ('pöialpoiss-merihobukesed') esindajaid. Siia alla kuuluvad näiteks Hippocampus debelius, Hippocampus minotaur, Hippocampus paradoxus ja Hippocampus zosterae (kääbusmerihobuke).

Taksonoomia

Merihobukese (Hippocampus) perekonda kuuluvad järgmised liigid:

 Hippocampus abdominalis (rippkõht-merihobuke) Lesson, 1827 
 Hippocampus alatus Kuiter, 2001 
 Hippocampus algiricus Kaup, 1856 
 Hippocampus angustus Günther, 1870 
 Hippocampus barbouri D. S. Jordan & R. E. Richardson, 1908 
 Hippocampus bargibanti Whitley, 1970 Levila hõlmab Vaikse ookeani lääneosa troopilisi piirkondi
 Hippocampus biocellatus Kuiter, 2001 
 Hippocampus borboniensis A. H. A. Duméril, 1870 
 Hippocampus breviceps W. K. H. Peters, 1869 
 Hippocampus camelopardalis Bianconi, 1854 
 Hippocampus capensis Boulenger, 1900 
 Hippocampus colemani Kuiter, 2003
 Hippocampus comes (vööt-merihobuke) Cantor, 1850
 Hippocampus coronatus Temminck & Schlegel, 1850 
 Hippocampus curvicuspis R. Fricke, 2004 
 Hippocampus debelius M. F. Gomon & Kuiter, 2009 
 Hippocampus denise Lourie & J. E. Randall, 2003 
 Hippocampus erectus (täpp-merihobuke) Perry, 1810 
 Hippocampus fisheri D. S. Jordan & Evermann, 1903 
 Hippocampus fuscus Rüppell, 1838 
 Hippocampus grandiceps Kuiter, 2001 
 Hippocampus guttulatus (pikk-koon merihobuke) G. Cuvier, 1829 . Levila hõlmab Atlandi ookeani kirdeosa, Vahemerd, Musta ja Aasovi merd.
 Hippocampus hendriki Kuiter, 2001 
 Hippocampus hippocampus (harilik merihobuke, ka euroopa merihobuke) (Linnaeus, 1758). Levila hõlmab Vahemerd ja Atlandi ookeani kirdeosa.
 Hippocampus histrix Kaup, 1856 
 Hippocampus ingens Girard, 1858 
 Hippocampus jayakari Boulenger, 1900 
 Hippocampus jugumus Kuiter, 2001 
 Hippocampus kelloggi D. S. Jordan & Snyder, 1901 
 Hippocampus kuda (kuda merihobuke) Bleeker, 1852 Levila hõlmab India ja Vaikse ookeani troopilisi piirkondi
 Hippocampus lichtensteinii Kaup, 1856 
 Hippocampus minotaur M. F. Gomon, 1997 

 Hippocampus mohnikei (jaapani merihobuke) Bleeker, 1854 
 Hippocampus montebelloensis Kuiter, 2001 
 Hippocampus multispinus Kuiter, 2001 
 Hippocampus paradoxus Foster & M. F. Gomon, 2010 
 Hippocampus patagonicus Piacentino & Luzzatto, 2004
 Hippocampus pontohi Lourie & Kuiter, 2008
 Hippocampus procerus Kuiter, 2001 
 Hippocampus pusillus R. Fricke, 2004 
 Hippocampus queenslandicus Horne, 2001 
 Hippocampus reidi (täpiline merihobu)Ginsburg, 1933 
 Hippocampus satomiae Lourie & Kuiter, 2008 
 Hippocampus semispinosus Kuiter, 2001 
 Hippocampus severnsi Lourie & Kuiter, 2008
 Hippocampus sindonis D. S. Jordan & Snyder, 1901 
 Hippocampus spinosissimus M. C. W. Weber, 1913 
 Hippocampus subelongatus (lääne-austraalia merihobuke) Castelnau, 1873 
 Hippocampus trimaculatus Leach, 1814 
 Hippocampus tyro J. E. Randall & Lourie, 2009
 Hippocampus waleananus M. F. Gomon & Kuiter, 2009 
 Hippocampus whitei Bleeker, 1855 
 Hippocampus zebra Whitley, 1964 
 Hippocampus zosterae (kääbusmerihobuke) D. S. Jordan & C. H. Gilbert, 1882

Viited

Välislingid

Seahorse having babies then mating Video. youtube.com
Male seahorse giving birth at The Deep Hull Video. youtube.com

Merinõellased