Voyager 2

Voyager 2 on NASA kosmosesond, mis startis 20. augustil 1977. Sond on osa Voyageri programmist ning see saadeti uurima Päikesesüsteemi ja selle piirialasid. Sond lendas mööda Jupiterist, Saturnist, Uraanist ja Neptuunist ning nende möödalendude käigus tehti hiidplaneetidest esimesed detailsed fotod. Voyager 2 sai pärast möödalendu Neptuunist, neljandaks Päikesesüsteemist lahkuvaks kosmosesondiks ja see on seni ainus kosmosesond, mis on uurinud Uraani ja Neptuuni.

Sondi põhimissioon lõppes 31. detsembril 1989, kuid see on endiselt töökorras ja sellega peetakse Deep Space Networki kaudu regulaarselt ühendust. Voyager 2 pikendatud missioon uurib Päikesesüsteemi piirialasid ning seisuga 28. jaanuar 2018, oli missioon kestnud üle 40 aasta.

Voyager 2 asus 25. detsembril 2018. aastal 119,46 aü kaugusel Päikesest. NASA teatas 10. detsembril 2018, et mõõtmistulemuste kohaselt sisenes Voyager 2 5. novembril tähtedevahelisse ruumi ja see on alustanud tähtedevahelise plasma tiheduse ja temperatuuri mõõtmisi.

Missioon
Voyager 2 esialgseks missiooniks oli uurida Päikesesüsteemi välisplaneete (Jupiteri, Saturni, Uraani ja Neptuuni) ning planeetidevahelist ruumi. Iga planeedi puhul oli kavas uurida selle mõõtmeid, atmosfääri, magnetvälja ja kaaslasi.
Voyageri abil loodeti saada täpsemaid ja parandatud andmeid planeetide kuju, massi, suuruse ja võimalike rõngaste olemasolu osas. Atmosfääri uurimises keskenduti ringluse, dünaamika, struktuuri ja koostise välja selgitamisele. Kolmas eesmärk oli uurida planeedi magnetvälja struktuuri ja sellesse lõksu jäänud kõrge energiaga osakesi ja plasmat. Planeedi kaaslaste iseloomustamiseks oli vaja kirjeldada nende morfoloogiat, geoloogiat, massi ja suurust.
Voyager 2 lõpetas oma esialgse missiooni Neptuuni uurimisega 1989, mille järel otsustati Voyageri missiooni pikendada interstellaarse ruumi uurimiseks. Uue missiooni eesmärk on uurida päikesesetuule ja Päikese tekitatud magnetvälja mõjuala piire. Väljaspool Päikesesüsteemi oleks võimalik uurida juba tähtedevahelist ruumi ja selles leiduvate osakeste omadusi.

Ajalugu

Missiooni planeerimine
Pärast automaatjaamade Pioneer 10 ja 11 lähetamist Jupiteri ja Saturni uurima, otsustas NASA võtta ette Suure reisi Päikesesüsteemi välisossa. Lisaks Jupiterile ja Saturnile sooviti uurida ka Uraani, Neptuuni ja Pluutot . Majanduslike kaalutluste tõttu tuli esialgsest kavatsusest loobuda ning piirduda kahe Marineri seeria kosmoseaparaadiga, mille missioon Jupiteri ja Saturni uurimiseks maksnuks kolm korda vähem (250 miljonit USA dollarit) kui esialgne ambitsioonikam projekt. Missioon nimetati ümber Mariner Jupiter/Saturniks (MJS), kuid veel kuus kuud enne starti sai sellele osaks uus ümbernimetamine – seekord Voyageriks. Voyager 2 tuntakse aga senini ka alternatiivse nime Mariner Jupiter/Saturn B all või NASA antud koodi 10271 järgi. Missiooni rahastab NASA-Office of Space Science Applications.

Start
Voyager 2 start toimus 20. augustil 1977 Cape Canaveralis, USAs täpselt kavakohaselt. Voyager 2 viis üles Titan IIIE-Centaur tüüpi rakett nagu 16 päeva hiljem sõsarsondigi. Stardi järel ilmnesid aga mitmed ootamatud probleemid, mille peamiseks põhjustajaks oli viga asendi kontrolli süsteemis, mille tulemusel muuhulgas ei olnud võimalik teadusplatvormi õigesti rakendada. Sama probleemi kordumise vältimiseks lükati edasi Voyager 1 start.

Teekond läbi Päikesesüsteemi
Inseneridel õnnestus Voyager 2 saada siiski täielikult töökorda ja missioon jätkus nagu planeeritud. Vaatamata hilinenud stardile möödus Voyager 1 sõsarsondist juba 15. detsembril 1977, kui mõlemad olid asteroidide vöös. Aprillis 1978 lõpetas ootamatult töö Voyager 2 peamine raadiovastuvõtja, varuvastuvõtja osutus samuti vigaseks. Peamist raadiovastuvõtjat ei õnnestunudki tööle saada, kuid varuvastuvõtjaga õnnestus missiooni jätkata. Kuna Voyager 2 start toimus õigeaegselt, oli võimalik suunata ta hiljem ellu viima ka esialgset suurt reisi, s.t kosmoseaparaat uuris lisaks Jupiterile ja Saturnile ka Uraani ja Neptuuni.

Kosmoselaeva ehitus ja alamsüsteemid

Voyager 2 on identne Voyager 1-ga.

Teadusseadmed
Voyager 2 teadusmissioon koosnes kokku 11 eksperimendist, millest viis (MAG, PLS, LECP, CRS, PWS) on käigus senini.

Vaatlused

Jupiter
Voyager 2 lendas Jupiterist mööda 9. juulil 1979. Selle käigus avastas kosmoseaparaat ka ühe uue kaaslase – Adrastea. Jupiterist tehtud fotode resolutsioon oli parem kui 20 km. Voyageri missiooni tulemusel avastati ka Jupiteri rõngaste olemasolu. Voyagerid tegid ootamatu avastuse Iol, kui selgus, et sellel Jupiteri kaaslasel toimub aktiivne vulkaaniline tegevus, mida seni polnud väljaspool Maad avastatud. Veel avastasid Voyagerid Jupiteri virmalised.

Saturn
Voyager 2 lähim kontakt Saturniga toimus 26. augustil 1981. Saturni fotode resolutsioon oli parem kui 5 km. Voyageri missiooni tulemusel avastati Saturnil virmalised. Planeedi rõngaste uurimisel selgus, et B-rõngad sisaldavad kodaralaadseid ja F-rõngad punutisesarnaseid struktuure.

Uraan

Möödalend Uraanist toimus 24. jaanuaril 1986 . Voyager 2 avastas Uraani pöörlemistelje suhtes väga suure kaldenurgaga magnetosfääri. Nii Uraani kui Neptuuni magnetosfääri päritolu tundub seetõttu olevat erinev teiste planeetide omast. Voyager avastas 10 Uraani kaaslast ja 2 uut rõngast.

Neptuun
Neptuunile kõige lähemale jõudis Voyager 2 25. augustil 1989 . Voyager 2 avastas Neptuuni pöörlemistelje suhtes väga suure kaldenurgaga magnetosfääri. Samuti avastati Voyageri abil 6 Neptuuni kaaslast. Neptuuni suurimal kaaslasel Tritonil leiti aktiivsed geisrilaadsed struktuurid ja atmosfäär. Algselt atmosfäärihäirituste jaoks liiga külmaks peetud Neptuunil avastas Voyager 2 suured tormid, teiste seas Suure Tumeda Laigu. Neptuuni rõngad, mida oli varem peetud mittetäielikeks, osutusid lähemal vaatlusel täielikeks peenetest osakestest koosnevateks rõngasteks. Neptuuni magnetvälja tulemusel esinevad seal virmalised.

Hiljutine seis
Voyager 2 asub novembris 2011 heliosfääri välimises osas, kus päikesetuule kiirust aeglustab interstellaarse gaasi rõhk. Pluuto orbiidist möödus Voyager 2 juba aastal 1989. 2007. aastal, olles 84 AU kaugusel Päikesest, läbis Voyager 2 punkti, kus Päikesetuule kiirus muutub väiksemaks helikiirusest (termination shock). 12. novembri 2011 seisuga oli Voyager 2 kaugus Maast 97,3 astronoomilist ühikut (0,0015 valgusaastat ehk 14,56 miljardit kilomeetrit). Elektromagnetkiirguse edasi-tagasi saatmiseks Päikeselt kulus 12. novembril 2011 26 h, 58 min ja 47 s. Voyager 2 liigub oma sõsarsondist veidi aeglasemalt (keskmiselt 3,3 AU aastas) ning 48° ekliptikatasandist lõunasuunas. Mõlemad sondid saadavad senini väärtuslikke teaduslikke andmeid läbi süvakosmose võrgu DSN-i (Deep Space Network) .
Mõlemal sondil peaks olema piisavalt kütust, et opereerida vähemalt kuni 2020. aastani, selleks ajaks peaks Voyager 2 olema 16,9 miljardi km kaugusel Päikesest. 

2023. aasta juulis saadeti Voyagerile ekslik käsk, nii et Voyager-2 suunas oma antenni Maast 2° kõrvale ning side kaotati. 4. augustil teatas NASA, et side Voyager-2-ga õnnestus taastada. Voyager-2 oli sel ajal Maast 19.9*10^9 km kaugusel. Raadiosignaalil kulub selle vahemaa läbimiseks 18,5 tundi.

Voyageri kuldne plaat

Vaata ka 
 New Horizons
 Pioneer 10
 Pioneer 11
 Voyager 1

Viited

Kosmoseaparaadid
NASA kosmosesondid
Voyageri programm
Marineri programm
Jupiteri missioonid
Saturni missioonid
Uraani missioonid
Neptuuni missioonid
1977