Ars antiqua

Ars antiqua ehk ars veterum ehk ars vetus on periood keskaja muusikas. Perioodi ajaline määratlemine on problemaatiline. Nimetus ars antiqua (vana kunst) tuli käibele tagantjärele, märkima möödunud perioodi, kui 1320. aasta paiku sündis Pariisis ars nova (uus kunst).

Ars antiqua'le eelnes Notre-Dame'i ajastu. Ars antiqua't vaadeldakse kui üleminekuajastut, mille algus langeks aastatesse 1230/50. Talle on iseloomulik skolastilise muusikateooria kiire areng ja teoreetiliste traktaatide rohkus.

Teoreetilisi traktaate läbis kolm põhiteemat:
mensuraalnotatsioon
kooskõlaõpetus – konsonantsid jagatakse kolme järku
 täielikud – priim ja oktav
 keskmised – kvart ja kvint
 mittetäielikud – väike ja suur terts
muusika filosoofiline seletus
Hilisantiigist alates kuulus muusika seitsme vaba kunsti hulka (artes liberales) ja seega oli käsitöökunstidest (artes mechanicae) kõrgemale tõstetud.
Uusplatoonikute eeskujul rääkisid keskaegsed traktaadid kolme liiki muusikast:
 musica mundana – kosmiline muusika
 musica humana – inimeste muusika
 musica instrumentalis – reaalselt kõlav muusika

Ars antiqua põhižanr on motett.

Keskaja muusika

Viited