Sõltuvusgrammatika

Sõltuvusgrammatika on grammatiline teooria, mille keskmeks on idee, et lause süntaktiline struktuur koosneb binaarsetest ebasümmeetrilistest suhetest. Binaarne ebasümmeetriline suhe on kahe tekstisõna vaheline suhe, kus üks suhte osaline on ülemus ja teine on alluv.  

Erinevad sõltuvusgrammatika teooriad käsitlevad sõna ja sõltuvuse mõisteid natuke erinevalt, kuid ühiseks on nende vahel see, et puudub fraasistruktuuri kategooria, mis on omane fraasistruktuurigrammatikale. Enamasti on sõltuvussuhte abil võimalik määrata, milline sõna allub millisele, s.t sõltuvussuhtel on olemas suund. Erinevate seoseliikide eristamiseks on vahel ka sõltuvusseostel tüübid. Sõltuvusgrammatika sobib hästi vaba sõnajärjega keelte kirjeldamiseks.

Ajalugu 
Kuigi sõltuvusgrammatika juured ulatuvad Pāṇini grammatika ja keskaja grammatikateooriateni, siis tänapäevast sõltuvusgrammatikat kirjeldas esimestena just Lucien Tesnière oma teoses "Éléments de syntaxe structurale" (1959), mis avaldati postuumselt.

Sõltuvusgrammatika ja fraasistruktuurigrammatika 
Sõltuvusgrammatika kirjeldab lause struktuuri binaarsete sõltuvussuhete kaudu, fraasistruktuurigrammatika kujutab endas aga hierarhilist moodustajastruktuuri, kus sõnavormid või fraasid moodustavad kokkukuuluvaid üksusi, mis omakorda moodustavad suuremaid kokkukuuluvaid üksusi.

Sõltuvusgrammatika rakendamine 
Üks esimesi analüsaatoreid oli kitsenduste grammatika süntaksianalüsaator. See analüsaator märgendab lauseid ainult sõna tasandil, s.t igal sõnal on süntaktilist funktsiooni näitav märgend, kuid sõltuvused sõnade vahel pole välja toodud. 

Kitsenduste grammatika analüsaatori edasiarenduseks peetakse "Functional Dependency Parserit" , kus lisaks süntaktilisele infole on kirjeldatud ka sõltuvussuhted.

Viited 

Grammatika