Landshuti pärilussõda

Landshuti pärilussõda lõppes kokkuleppega Baieri-Müncheni (Bayern-München) ja Baieri-Landshuti (Bayern-Landshut) hertsogkondade vahel. Kokkulepe puudutas pärimisõigust, kui üks kahest hertsogist peaks ilma meessoost pärijata surema. Mõlemad hertsogkonnad olid Wittelsbachide harude omanduses ja kokkulepe sätestas, et kui üks haru peaks meesliinis hääbuma, siis teine saab mõlemad hertsogkonnad. See leping eiras keisririigi seadust, mis sätestas, et Saksa-Rooma keiser pärib, kui liin hääbub.

Baieri-Landshuti hertsog Georg ja tema naine Hedwig Jagiellonica ei saanud meessoost pärijaid, nii nimetas Georg oma tütre Elisabethi pärijaks. Kokkuleppe tõttu ei nõustunud Müncheni liini hertsog Albrecht sellega, mis viis aastal 1503 sõjani. Selle kaheaastase sõja käigus põletati Landshuti ümbruses palju külasid, nagu Ergolding, maha.

Sõda lõppes aastal 1505 Elisabethi ja tema abikaasa, Reini pfaltskrahvi Ruprechti surmaga ja keiser Maximilian I vahekohtu otsusega 30. juulil 1505 Kölni Riigipäeval. Kaks Georgi lapselast Ottheinrich ja Philipp said Pfalz-Neuburgi (Junge Pfalz), killustatud piirkonna Doonau ülemjooksust üle Frangimaa Oberpfalzi põhjaosani. Neuburg an der Donau valiti uue riigi pealinnaks. Kuna kaks pärijat olid veel alaealised, valitses regendina Reini pfaltskrahv Friedrich II. Ülejäänud territoorium läks Wittelsbachide Müncheni liinile. 

Keiser võttis vahendustasuna endale territooriumi ümber Kufsteini; Vaba riigilinn Nürnberg omandas tähtsaid territooriume linnast idas, sealhulgas Lauf, Hersbruck ja Altdorf. Pfaltskrahvina kulutas Ottheinrich suuri rahasummasid palee ehitamiseks Neuburg an der Donausse. Läbi pärimise sai temast hiljem Pfalzi kuurvürst, kus tema lisand Ottheinrichsbau Heidelbergi lossile tegi temast ühe kõige tähtsama ehitaja saksa renessansis.

16. sajand Saksamaal
Wittelsbachid