Poola keskaeg

Poola keskaeg on Poola ajaloo periood, mis katab jämedalt aastatuhande – 5. sajandist kuni 16. sajandini. Seda dateeritakse tavaliselt ajavahemikku Lääne-Rooma riigi langemisest kuni hilise varauusajani. Aega, mille jooksul kujunesid humanism Itaalia renessansis ja reformatsioon, seostatakse tavaliselt väljumisega keskajast, koos Euroopa ülemere-ekspansiooniga kui sellele järgnenud protsessiga, kuid need daatumid on ligikaudsed ja põhinevad nüansirikastel argumentidel.

Varakeskaeg 

Slaavi esimene rändelaine asus Ülem-Wisła alale ja mujale tänapäeva Kagu-Poola ja Lõuna-Masoovia maadele, tulles Dnepri ülem- ja keskjooksult. Gdański Meditsiiniülikooli teadlaste geneetilise uuringu tulemused "toetavad hüpoteesi, pannes varaseima tuntud slaavlaste kodumaa Dnepri basseini keskossa". Lääneslaavlased põlvnevad peamiselt läänepoolsemast varajasest slaavlaste harust, keda Bütsantsi ajaloolane Jordanes kutsus oma Geticas sklaviinideks, idaharu olid andid. Slaavlased rändasid esimest korda Poola alale 5. sajandi teisel poolel, umbes pool sajandit pärast seda, kui territooriumilt lahkusid germaani hõimud (pärast perioodi, mille ajal asustus puudus või oli väga haruldane). Paljud õpetlased usuvad nüüd, et slaavi hõime ei olnud Poolas enne varakeskaega, kuigi esindatud on ka vastupidine vaade, peamiselt Poola esiajaloos ja algajaloos minevikus.

Sealt hajus uus asustus 6. sajandil põhja ja läände. Slaavlased elatusid peamiselt viljakasvatusest, kuid tegelesid ka küttimise ja korilusega. Nende ränne leidis aset, kui Ida- ja Kesk-Euroopasse tungisid idast lainetena rahvad, nagu hunnid, avaarid ja madjarid.

Mitmed lääneslaavi poola hõimud moodustasid alates 8. sajandist väikseid riike, kellest mõned hiljem suuremateks riikideks liitusid. Nende hõimude seas olid vislaanid (wiślanie) Lõuna-Poolas, Kraków ja Wiślica olid nende peamised keskused (suured kindlustatud keskused ehitati nende maale 9. sajandil), kuid hiljem tunti hõimu (hõime) polaanidena (polanie, 'väljade rahvas'), mis osutus otsustavaks ajalooliseks tähtsuseks. 9. sajandi lõpus olid vislaanid mõne teooria järgi Suur-Määri riigi osa.

Hõimuriigid ehitasid 7. sajandist alates palju gróde – pinnasest ja puidust seinte ja mulletega kindlustatud rajatisi. Mõned neist olid arenenud ja asustatud; teised olid suured tühjad paigad ja võisid olla peamiselt pelgupaigad häda korral. Polaanid asustasid tasandikke ümber Gieczi, Poznańi ja Gniezno, millest said varajased Poola keskused ja mis laenasid oma nimesid riigile. Nad käisid alates 10. sajandi esimesest poolest läbi gród-tüüpi kindlustatud asulate kiirendatud ehitamise ja territoriaalse ekspansiooni perioodi ning Poola riik tekkis nendest hõimuriikidest 10. sajandi teisel poolel.

Kõrgkeskaeg 

, Sileesia hertsogkond, Sileesia hertsogkonnad

Ajalooliselt kirja pandud Poola riik algas 10. sajandi teisel poolel Piastide dünastia Mieszko I valitsemisega. Mieszko valis aastal 966 ristimise lääneriituse järgi. Pärast seda juhtis Poola rahvast rida valitsejaid, kes pöörasid rahva ristiusku, lõid tugeva kuningriigi ja integreerisid Poola Euroopa kultuuri. Mieszko poeg Bolesław I Chrobry rajas Poola kirikuprovintsi, jätkas territoriaalseid vallutusi ja krooniti ametlikult, saades esimeseks Poola kuningaks. Sellele järgnes monarhia kokkuvarisemine ja taastamine Kazimierz I ajal. Kazimierzi poeg Bolesław II kaasati paratamatult konflikti kirikuvõimudega ja aeti riigist välja. Pärast seda, kui Bolesław III riigi oma poegade vahel jaotas, kahandas killustatus 12. ja 13. sajandil esialgset Piastide monarhia struktuuri. Üks piirkondlikke Piastide hertsogeid kutsus Saksa ordu appi võitlema balti preisi paganatega, mis põhjustas sajandeid Poola sõjapidamist ordurüütlitega ja seejärel saksa Preisi riigiga. Kuningriik taastati Władysław I Łokieteki ajal, tugevdati ja laiendati tema poja Kazimierz III poolt. Lääneprovintsid Sileesia ja Pommeri kaotati killustumisel ja Poola hakkas laienema itta. Tugevnemine 14. sajandil pani aluse, pärast kahe Anjou dünastia liikme valitsemist, uuele võimsale Poola kuningriigile.

Hiliskeskaeg 

Alates Leedu suurvürst Jogailast (Władysław II Jagiełło) moodustasid Jagelloonid (1385–1569) Poola–Leedu uniooni. Partnerlus tõi tohutud Leedu poolt kontrollitud russide alad Poola mõjusfääri ning osutus kasulikuks poolakatele ja leedulastele, kes elasid ja tegutsesid järgmisel neljal sajandil koos ühes suurimas poliitilises üksuses Euroopas. Läänemere piirkonnas jätkus Poola võitlus ordurüütlitega ja sisaldas verstapostina Thorni rahu kuningas Kazimierz IV ajal; rahu tekitas tulevase Preisimaa hertsogiriigi. Lõunas seisis Poola vastamisi Osmanite riigi ja krimmitatarlastega ning idas aitas Leedul võidelda Moskva suurvürstiriigiga. Poola oli arenev feodaalriik, valdavalt põllumajandusliku majanduse ja kasvavalt domineeriva maa-aadliga. Nihil novi akt, mille Poola Seim (parlament) aastal 1505 heaks kiitis, andis enamuse seadusandlikust võimust monarhilt seimile. See sündmus tähistas "Kuldse vabaduse" ajastu algust, kui riiki valitses "vaba ja võrdne" Poola aadel. Reformatsiooniliikumine tungis sügavalt Poola ristiusku, mis tekitas sel ajal Euroopa riikides unikaalse usulise sallivuse. Euroopa renessansshoovused kutsusid esile hiliste Jagelloonide Poola (kuningad Zygmunt I ja Zygmunt II August) tohutu kultuurilise õitsengu. Poola ja Leedu territoriaalne ekspansioon hõlmas kaugemal põhjas Liivimaa piirkonna.

Vaata ka 

 Keskaegse Poola kultuur
 Obodriidid
 Nitra vürstkond