Heimtali mõis

Heimtali mõis, varem Kurvitsa mõis (saksa keeles Heimthal, varem Kurwitz ja Linsen) oli rüütlimõis Paistu kihelkonnas Viljandimaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Viljandi valla Heimtali küla territooriumile.
Keskajal rajatud ordumõis allus Karksi ordulinnusele. Kirjalikes allikates on mõisat esmamainitud 1528. aastal.

Ajalugu
Mõisa esialgne nimi oli Kurvitsa mõis.

Mõisa üks varasemaid omanikke oli Friedrich Wilhelm von Sivers (1716–1781), kes oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväe major, Liivimaa maanõunik, Pärnu kreisi maanõunik ja Pärnu maakonna kiriku ülemkirikueestseisja. Venemaa keisririigi sõjaväes teenis ta aastani 1759, mil ta läks majorina erru ja hakkas tegelema perekonnale kuuluvate mõisate majandamisega. Peale Heimtali mõisa kuulusid talle Hiitola, Õisu ja Rencēni (eestipäraselt Rantsna) mõis. Mõisate keskuseks oli Õisu mõisakeskus.

Pärandina läksid mõisad Friedrich Wilhelm von Siversi ja tema teise abikaasa, Soosaare mõisa pärijanna Anna von Schulze abielust sündinud poegadele: Õisu mõis August Friedrich von Siversile (1766–1823), Heimtali mõis Peter Reinhold von Siversile (1760–1835), kellest sai Kurvitsa (hiljem Heimtali) mõisa pärushärra.

Lisaks mõisa pärushärra staatusele sai Peter Reinhold von Sivers parunitiitli ning jõudis elu jooksul olla Pärnu ja Viljandi kreisikohtunik, Liivimaa krediidisotsieteedi ülemdirektor ja maanõunik (1818), Püha Vladimiri ordeni IV klassi kavaler.

Hiljem sai Heimtali mõisa omanikuks August Friedrich von Siversi poeg Friedrich von Sivers (1792–1869). Peale tema oli mõisa üks omanikke hilisem Friedrich von Sivers, kes aastatel 1910–1912 rajas Turva külas asuvale tema omanduses olevale Peetri (Piitre) mõisale, mis oli Heimtali mõisa karjamõis, arhitekt Otto Wildau projekti järgi juugendstiilis peahoone.

Mõisaansambel
1528. aastal kandis mõis nime Linsen. 1789. aastal sai mõisa päranduseks Peter Reinhold von Sivers. Tema lasi mõisa oma varalahkunud armastatu Luise Heimenthali auks Heimtaliks nimetada. Mõisa tänaseks säilinud hooned on ehitatud 19. sajandil. Hoogne põllumajandusega tegelemine algas juba 18. sajandi lõpul Peter Reinhold von Siversi ajal. Oma edust põllutööde korraldusel ja puuviljaaedades kirjutab mõisnik 1826. aastal ajakirjas Livländische Jahrbücher der Landwirtschaft. 

1858. aastaks viis Hermann Friedrich von Sivers isa tehtud kavandite alusel lõpuni häärberi ehituse. Veel valmisid kahekorruseline moonakamaja, kelder-ait-kuivati, viinaköök jne. Hoonete ehitajad värvati kohapealt. Dokumentides on kirjas, et 19. sajandi alguses oli mõisas tööl mitmeid kohalikke ehitustöölisi – müürseppi, tislereid jne.

19. sajandi keskpaigas mõisas juba üle 40 hoone, nende seas suur võlvitud keldritega ait, telliskivist ringtall ning dekoratiivse korstnaga viinavabrik. Tänaseks on väga paljud hooned hävinud. Pärast 1919. aasta maareformi läks 1789. aastast Siversite aadliperekonnale kuulunud Heimtali mõis riigile. Pärast mõisate võõrandamist oli see riigimõis ja alates 1932. aastast on peahoones kool. Nõukogude ajal kuulusid maad ja hooned riigimajandile ning härrastemajas jätkas tööd kool.

Mõisa peahoone 
Praeguseni säilinud peahoone on rajatud Peter Reinhold von Siversi poolt tema enda projekti järgi ja kuulus Siversite perekonnale kuni maareformini. Peahoonet ehitati aastatel 1855–1857, 1858. aastal oli hoone valmis. Tiibhooned ehitati põhikorpusega samaaegselt. Härrastemaja on arvukate kõrvalhoonetega klassitsistlik hoone. Selle kompositsioon lähtub pallodionistlikest eeskujudest Hoone ehitamiseks kasutati telliseid, sest mõisal oli olemas oma telliselööv ja kohapeal põletati ka lupja. Tõenäoliselt kasutati ehitamisel kohalikku tööjõudu. 

Suhteliselt kõrge (osalt kahe-, osalt kolmekorruseline) keskosa on madalate galeriide abil ühendatud ühekorruseliste, kõrge kolmnurkfrontooniga tiibehitistega. Hoone kõrgemat keskosa kaunistab tagasihoidlik atika, algselt paiknes keskosa ees 1. korruse kõrgune veranda. Selle katus võis olla kasutusel rõduna. Hoone tagafassaad kordab esifassaadi motiivistikku. Keskkorpuse keskosas asub avar saal. Hoone sissepääsud asuvad galeriiosas, mis võisid kunagi asuda ka garderoobid. Lõunapoolses tiibehitises paiknesid härraste toad, põhjatiivas aga teenijate ja majapidamisruumid. Interjöörielemente on säilinud väga vähe.

Juhan Maiste kiidab oma raamatus "Eestimaa mõisad" küll Heimtali härrastemaja välimust, kuid ruumide planeeringut peab ta keeruliseks ja ebaratsionaalseks.

20. sajandi ümberehitustega on ruumijaotust mõnevõrra muudetud. Algsest sisekujundusest on säilinud tagasihoidliku stukkdekooriga saali peegellagi, saali kamin ja mõned uksed.

Viimane omanik oli Friedrich von Sivers. 10. novembril 1932 õnnistati kunagine härrastemaja koolimajaks. Praegu töötab peahoones Heimtali Põhikool. Koolimaja remonditööde ajal tulid maapõuest välja maakivist ja tellistest müürikatked, mida nüüd saab läbi klaaspõranda uudistada. Muinsuskaitsjad oletavad, et klaasverandat kasutati kunagi talveaiana ning need on eksootiliste taimede kasvualused. Heimtali Põhikooli endine õpilane Mait Allas on aga arhiivist saanud kinnitust oletusele, et kunagi oligi veranda asemel triiphoone. “Ilmselt köeti seda kerishüpokaustahjuga ning need müürid on selle küttekeha jäänused,” arvab ta. Õpetaja Imbi-Sirje Torm on õpilasega ühel nõul, vaid lisab veel: “Et keldris võis olla kerishüpokaustahi, selle tunnistuseks on ka 2004. aastal remondi käigus köögi põrandas välja tulnud kivist soojendusplaat, millest on hea foto. Mõisarahva ühe elutoa põranda all olid näha ka tellistest kanalid, võimalik, et nende kaudu liikus soe õhk.”

Mõisa peahoone ees on puudega ümbritsetud väljak, tagapool langeb maapind alla orgu. 19. sajandi II poolel kirjutati, et Heimtali mõis sarnaneb rohkem inglise villa kui tüüpilise mõisahoonega.

Park
Peahoone ehitamise dokumentidest selgub, et hoone ümbruse haljastusega tegeleti samal ajal kui valmis peahoone.. Pargi kujunduses mängib suurt rolli loodus – Raudna jõe järsk nõlvak. Varasem plaanimaterjal pargi kujunduse kohta puudub. Park on suurelt osalt Peter Reinhold von Siversi kujundatud 19. sajandi teisel poolel vabakujulisena, säilitades peahoone lähimas ümbruses olevat regulaarset haljastust (mõisamaja peafassaadi esine ringteega piiratud muruväljak, mis pärineb juba 18. sajandist). Osa pargist on rajatud endisse metsa.

Ettevõtlik Peter Reinhold rajas ürgoru nõlvale Inglise stiilis vaatesihtidega pargi. Tema poeg on oma mälestustes kirjeldanud kuidas isa parki rajas. “Ta ei istutanud puid juurde vaid oskas neid põlislaant harvendades õigesse kohta kasvama jätta ning sel moel hoopiski suurepärasemaid puuderühmi ja salusid kujundada, kui neid teistmoodi talitades ülisuure aja- ning rahakuluga pikkade aastakümnete jooksul oleks võinud loota.”. Vihmavarju nime kandnud paviljoni juurest viis looklev pargitee sepalehtla ja suvelehtla juurde, sealt edasi liivakivisse uuristatud grotini (kunagine koobastik).

Tagaväljak on tagasihoidlik, kitsas, neljakandiline muruplats üksikute elupuude, kaskede ja pärnadega. Kunagi on seal ilmselt olnud barokne terrassidel asuv ehisaed.

Mõisamaja ümbritsevas pargis ja lilleaias olid pargipaviljonid, mägede vahel rippsillakesed, trepid ja kaugemal jahionnid. Jõe oru kõrgel kaldal asusid seenekujulised lusthooned, kust avanesid maalilised vaated.

Pargi suurus on 72,3 ha. Põhiosa moodustab suur vabakujuline metsailmeline puistu. Puudeks on lehtpuud – tamm, saar, jalakas, vaher.

Esiväljak on avar, ümar, ääristatud kaarja sissesõiduteega, ilmestatud üksikute puudegruppidega. Silmapaistvam neist on neljane pärnagrupp. Mõis saab alguse vana kiviristi juurest peahoone esiväljakul. Kunagi asus seal metsakabel. Legende ja pärimusi on kiviristi kohta mitmeid. Kas on risti alla maetud mõisapreili, kes läinud vabasurma ühe noore talumatsi pärast või oli seal tiik, kuhu uppus mõisniku tütar või hoopis sai rüütlite võistlusel surma üks rüütel või on sel kohal piiskopi matmispaik.

Park oli 19. sajandil rikkalikum ja huvitavam: lilleaiad, paviljonid, rippsillakesed, trepid ja kaugemal jahionnid. Dendroloogiliselt oli park rikkalik.

Mõisateenijate maja
Suur kahekorruseline, lihtsa fassaadilahendusega krohvitud hoone, kaetud eterniitkatusega. Aknad kitsad ja kõrged kaunistatud profileeritud alus- ja pealislaudadega, otstel ringselt raamitud. Otsaviilus 3 kitsast pealt ümarkaarset akent. Räästa all kitsas karniis. Hetkel seisab maja tühjana ja ootab remonti.

Ringtall
Herman von Sivers lasi selle 15 nurgaga hoone ehitada aastatel 1858–1861. See ringtall oli Viljandimaa võimsaim karjakastell ja 40 hoonest koosnenud Heimtali mõisakompleksi üks tähelepanuväärsemaid hooneid. 75-meetrise välisläbimõõduga tallihoone keskel oli algul avar maneež. 1858. aastast on kirjalikud teated, et seal asusid hobusetall, lehmalaut, nuumhärgade laut, sigala, tõlla- ja vankrikuurid ja tallimehe ruum. Loomaruumid olid hoones iseseisva Eesti riigimõisa ajal ja Heimtali sovhoosi algaastail.

1980. aastal koostatud ajalooline õiend kirjeldab ringtalli nii: “Ringtalli müürid on maakivist ja tellistest. Fassaadi ilmestab katusealune profileeritud krohvikarniis. Kahes küljes kõrged tellistega markeeritud kaarväravad. Kaetud S-kividega, osaliselt Biberschwanz-tellistega. Osaliselt on hoone silikaattellistega ümberehitatud (elukorterid jm.) Muudetud on ka välisfassaadil paiknevaid avasid.

Enne hoone taastamist ja uue ehituse tegemist oli 15-kandilisest ringtallist säilinud vaid osaliselt varisenud välismüür ning mõned sisemüürid 2008. aasta koolisügise alguseks taastati arhitekt Peep Jänese projekti järgi hoone, kus nüüd on küla raamatukogu ning kooli spordisaal, kunsti-, arvuti- ja ka muusikaklassid.

Viinaköök
19. sajandil anti tihti mõisaansamblisse kuulunud hoonetele väga huvitav välisilme. Nii on ka Heimtali mõisa ringtall ja viinaköök arhitektuuriliselt omanäolised. 1832. aastal Peter Reinhold von Siversi ajal valminud historitsistlik hoone on uusgooti stiilis ja meenutab Londoni Towerit või keskaegset rüütlilossi. Igas nurgas on tornike, mis kunagi kui hoone ehitati, töötasid viinaköögi tõmbekorstnatena. 1901. aastal ilmunud fotol nimetab Friedrich von Sivers seda hoonet juba meiereiks, 1914. aastal aga juba juustukojaks. On teda, et Heimtali juustu müüdi ka välismaale. 19. sajandi lõpul asus Heimtalis tööle šveitslasest meier ja seal toodetud juustul oli hea minek Riias, Peterburis ja Moskvas. Ühe torni tuulelipul olev aastaarv 1927 tähendab väiksemat ümberehitust või lihtsalt remonti. 

Alumine korrus maakivist, ülalt krohvitud. Hoone restaureeriti aastal 1984 ja on hetkel eraomanduses.

Tuuleveski 
Hollandi tuulik on ehitatud 19. sajandi I poolel. Kere on maakivist, katus laudadest. Hiljem paigaldati sindlikatus. 1914. aastal kirjutab Friedrich von Sivers, et veski on rahuldavas korras, aga kasutusel saunana. Vaevalt, et päris pesusaunana. Teada on, et Mart Raua vanemad kolisid 1912. aastal Heimtali ja nende esialgne eluase oli tuulikus.

Pildid

Vaata ka
Eesti mõisate loend
Heimtali viinaköök
Heimtali mõisa kalmistu 
"Unustatud mõisad" (külastusmäng)

Viited

Välislingid

Püsside vahel jumala ette. Esmaspäev, 15. veebruar 1932, nr 7, lk 4.
Heimtali mõisa lugu Mõisablogis

Viljandimaa mõisad
Paistu kihelkond