Idapataljonid

Idapataljonid (saksa Ost-Bataillone) olid Teise maailmasõja ajal Wehrmachti Idaväeosade koosseisus moodustatud väeüksused.

Idapataljonidesse värvati mehi rahvus- või religioonipõhiselt nii sunniviisiliselt kui ka vabatahtlikkuse alusel. Paljud nendest koguti kokku sõjavangide hulgast. Pataljonide ohvitseride (üle poole) ja allohvitseride (ligi kolmandik) hulka kuulusid ka Saksa ohvitserid.

Idapataljonid asusid sageli rindejoonest eemal ja neid kasutati näiteks rannakaitses ja partisanide vastastes operatsioonides. Vangilangenud idapataljonide liikmeid ootas sageli mahalaskmine või karmid tingimused vangilaagrites.

Rahvuspõhiste idapataljonide alusel moodustati idaleegione (mitte segi ajada SS-leegionidega) – Turkestani Leegion, Kaukaasia-muhameedlaste Leegion (hilisem Aserbaidžaani Leegion), Gruusia Leegion, Armeenia Leegion ja Volga-Tatari Leegion. Idaleegionid ei osalenud lahingutegevuses kunagi terviküksusena – nende põhifunktsiooniks oli üksikpataljonide koosseisude väljaõpe, varustamine ja langenute asendamine.

Idapataljonide ja kompanii moodustamine Eestis
23. oktoobril 1942 lõppes 1941. aasta sügisel moodustatud julgestusgruppide vabatahtlike aastane teenistusleping ning umbes pooltest Saksa sõjaväe teenistusse jäänud julgestusgruppide vabatahtlikest moodustati 3 idapataljoni ja 1 idakompanii:
657. Üksik Idakompanii, 183. Eesti julgestusgrupi 13. kompaniist
658. Idapataljon – Ost-Bataillon 658, ülem major Alfons Rebane
659. Idapataljon – Ost-Bataillon 659, ülem hauptman Georg Sooden
660. Idapataljon – Ost-Bataillon 660, ülem oberleutenant Andres Korp

Viited 

Saksa okupatsioon Eestis (1941–1944)
 
Saksamaa väeüksused Teises maailmasõjas