Roger II

Roger II (22. detsember 1095 Mileto – 26. veebruar 1154 Palermo) oli Sitsiilia kuningriigi kuningas (1130–1154).

Roger II oli Sitsiilia krahvi Roger I ja Adelasia del Vasto poeg ja oma venna Simoni järglane. Roger alustas valitsemist Sitsiilia krahvina aastal 1105, sai hiljem Apuulia ja Calabria hertsogiks (1127), siis Sitsiilia kuningaks (1130). Rogeril õnnestus ühendada kõik normannide vallutused Itaalias üheks tugeva tsentraliseeritud valitsusega Sitsiilia kuningriigiks.

Taust 

Aastal 999 saabusid normanni seiklejad Lõuna-Itaaliasse. Aastal 1016 osalesid nad keerukas kohalikus poliitikas, kus langobardid võitlesid Bütsantsi vastu. Need palgasõdurid võitlesid Itaalia linnriikide vaenlastega, kuid järgneval sajandil said nad järk-järgult suurte riikide valitsejateks lõuna pool Roomat.

Oma noorema poja Rogeri sündimise ajal aastal 1095 valitses Roger I Sitsiilia krahvkonda, tema onupoeg Roger Borsa oli Apuulia ja Calabria hertsog ja tema vanaonupoeg Richard II oli Capua vürst.

Nende kolme suure valitseja kõrval oli suur hulk väikseid krahve, kes teostasid tõhusalt suveräänset võimu oma valdustes. Need krahvid väljendasid vähemalt nimeliselt oma truudust ühele nendest kolmest normanni valitsejast, kuid selline truudus oli tavaliselt nõrk ja sageli eiratud.

Kui Sitsiilia krahv Roger I aastal 1101 suri, sai tema noor poeg Simon koos oma regendist ema Adelasia del Vastoga Sitsiilia krahviks. Simon suri neli aastat hiljem aastal 1105, 12 aasta vanuses. Adelasia jätkas regendina oma nooremale pojale Rogerile, kes oli vaid 9 aastat vana.

Valitsemine

Võimuletõus Sitsiilias 
Seoses oma vanema venna Simoni surmaga aastal 1105 päris Roger Sitsiilia krahvkonna oma ema Adelasia del Vasto regentvalitsuse all. Sel ajal abistasid ema sellised aadlikud nagu Palermo emiir Christodulos.

1110. aasta suvel külastas teda Norra kuningas Sigurd Jorsalfare oma teel Jeruusalemma. Lugu vihjab, et Sigurd andis talle Sitsiilia kuninga nime 20 aastat enne tema tegelikku selle tiitli omandamist.

Aastal 1112, 16-aastasena, hakkas Roger ise valitsema lausega: "Nüüd rüütel, nüüd Sitsiilia ja Calabria krahv" 12. juuniga 1112 dateeritud hartas.

Aastal 1117 tuli tema ema, kes oli abiellunud Jeruusalemma kuninga Baudouin I-ga, Sitsiiliasse tagasi, kuna Jeruusalemma patriarh kuulutas abielu ebaõigeks. Tundub, et Rogerile paistis see tühisena, ja see võib selgitada tema hilisemat soovimatust minna ristisõtta. Roger abiellus oma esimese naise Elviraga, kes oli Kastiilia kuninga Alfonso VI ja tema neljanda naise Isabeli tütar. Viimane oli arvatavasti endine moslem Zaida, kes sai ristinimeks Isabel.

Aastal 1122 pakkus Guillaume II, Apuulia hertsog ja Rogeri isa nõbu, loobumist oma ülejäänud nõudmistest Sitsiiliale, samuti osale Calabriast. Roger seevastu ületas Messina väina hertsogi vasalli Ariano krahvi Jourdaini alistamiseks. Seda tehes tungis ta Basilicatasse ja vallutas Montescaglioso.

Võimuletõus Lõuna-Itaalias 
Kui Apuulia Guillaume II juulis 1127 lastetuna suri, nõudis Roger kõiki Hauteville perekonna valdusi Apenniini poolsaarel, samuti ülemvõimu Capua vürstkonnas, mis oli umbes kolmkümmend aastat varem nimeliselt Apuuliale antud. Siiski olid Sitsiilia ja Apuulia liidu vastu paavst Honorius II ja Sitsiilia hertsogkonna subjektid ise.

Kuninga ametissenimetamine 

Rooma paavstid olid pikka aega kahtlustavad normannide võimu kasvu üle Lõuna-Itaalias ja detsembris jutlustas paavst Capuas ristisõjast Rogeri vastu, seades Capua Robert II ja Alife Rainulfo II (eelmise õemees) tema vastu. Pärast selle liidu ebaõnnestumist kuulutas Honorius II augustis 1128 Rogeri Beneventos Apuulia hertsogiks. Tekkis parunite vastupanu, mida toetasid Napoli, Bari, Salerno ja teised linnad, kelle eesmärk oli kodanike vabadus. Septembris 1129 oli Roger Apuulia hertsogina Napoli Sergio, Capua Roberti ja teiste poolt üldiselt tunnustatud. Ta hakkas kohe hertsogkonnas korda looma, kus hertsogi võim oli pikka aega varjusurmas olnud.

Pärast paavst Honorius II surma veebruaris 1130 oli paavstitroonile kaks nõudlejat. Roger toetas antipaavst Anacletus II, paavst Innocentius II vastu. Tasuks oli kroon ja 27. septembril 1130 tegi Anacletuse paavsti bullaga Rogerist Sitsiilia kuninga. Ta krooniti Palermos Jõulupäeval 1130. Roger II viimistletud kuninglik rüü kannab Islami kalendri daatumit 528 (1133–1134), seega ei saadud seda kasutada tema kroonimisel. Seda kasutati hiljem Saksa-Rooma keisrite kroonimismantlina ja asub nüüd keiserlikus varakambris (Schatzkammer) Viinis.

Poolsaare mässud 
See viis Rogeri kümneaastasesse sõtta. Kuulus Innocentiuse võitleja Bernard de Clairvaux organiseeris koalitsiooni Anacletuse ja tema "poolpaganliku kuninga" vastu. Ta ühendas Prantsusmaa kuninga (1108–1137) Louis VI, Inglismaa kuninga (1100–1135) Henry I ja Saksa kuninga (1125–1137) Lothar III. Vahepeal Lõuna-Itaalia mässas.

Aastal 1130 Amalfi hertsogkond mässas ja aastal 1131 saatis Roger Palermo Giovanni üle Messina väina ühinema kuninglike vägedega Apuulias ja Calabrias ning marssima Amalfisse maad mööda, samas Antiokia Giorgio blokeeris linna mere poolt ja rajas baasi Caprile. Amalfi kapituleerus varsti.

Aastal 1132 saatis Roger Capua Robert II ja Alife Rainulfo II Rooma näitamaks jõudu Anacletuse toetuseks. Nende eemal ollas põgenes Rogeri poolõde, Rainulfo naine Matilda Rogeri juurde, väites väärkohtlemist. Samaaegselt annekteeris Roger Rainulfo venna Avellino krahvkonna. Rainulfo nõudis nii naise kui ka krahvkonna taastamist. Mõlemast keelduti ja Rainulfo lahkus käsuvastaselt Roomast, Robert tema kannul.

Esiteks tegeles Roger mässuga Apuulias, kus ta alistas ja tõukas võimult Bari vürsti Grimoldo, asendades selle oma teise poja Tancrède'iga. Vahepeal võtsid Robert ja Rainulfo paavsti valduse Benevento. Roger läks neile vastu, kuid alistati Nocera lahingus 25. juulil 1132. Roger taandus Salernosse.

Järgmisel aastal saabus Lothar III Rooma oma keiserlikule kroonimisele. Mässu juhid kohtusid temaga seal, kuid neile keelduti abist, kuna Lothari väed olid liiga väikesed. Keisri lahkumisega võimaldasid lahkhelid mässajate hulgas Rogeril oma õnne pöörata. Juulis 1134 sundisid Rogeri väed Rainulfo, Sergio ja teised mässujuhid alistuma. Robert saadeti Capuast välja ja Roger pani oma kolmanda poja Alfonso Capua vürstiks. Roger II vanimale pojale Rogerile anti tiitel Apuulia hertsog.

Vahepeal oli Lothari kavandatud rünnak Rogeri vastu saanud tuge Pisalt, Genovalt ja Bütsantsi keisrilt, kellest igaüks kartis normannide kuningriigi võimu kasvu. Pisa laevastik, mida juhtis väljaaetud Capua vürst, jäi ankrusse Napolis (1135). Rainulfo ühines seal Roberti ja Sergioga, julgustatuna Sitsiiliast tulnud uudistest, et Roger oli surmavalt haige või isegi juba surnud. Tähtis kindlus Aversa, teiste seas, langes mässajate kätte ja ainult Capua avaldas vastupanu kuningliku kantsleri Guarino juhtimisel. Siiski maabus Roger 5. juunil Salernos, paljudele üllatuseks mandriprovintsides. Kuninglik armee, jagatuna mitmeks jõuks, vallutas kergesti Aversa ja isegi Alife, mässajate juhi Rainulfo baasi. Enamus mässajaid varjus Napolis, mis piirati juulis ümber, kuid vaatamata kehvadele elutingimustele linnas ei olnud Roger võimeline seda võtma ja läks aasta lõpul tagasi Messinasse.

Keiserlik sissetung 

Aastal 1136 saabus kauaoodatud Saksa-Rooma keisri Lothari ja Baieri hertsogi Heinrich Uhke juhitud keiserlik armee poolsaarele kolme mässajat toetama. Heinrich, Robert ja Rainulfo võtsid suure hulga vägesid, et piirata ümber kuningriigi poolsaarepealinn Salerno. Roger jäi Sitsiiliasse, jättes oma mandriväed abitult kantsler Selby Roberti alluvusse, kui isegi Bütsantsi keiser Johannes II Komnenos saatis Lotharile raha. Salerno alistus ning sakslaste ja normannide suur armee marssis Apuulia lõunatippu. Seal piiras Lothar juunis 1137 ümber ja vallutas Bari. Pärast võidukat sõjakäiku kuulutasid tema ja paavst ühiselt San Severinos Rainulfo Apuulia hertsogiks (august 1137) ning keiser läks siis Saksamaale tagasi. Roger, vabanenuna äärmisest ohust, maabus kohe Calabrias Tropea juures 400 rüütli ja muude vägedega, arvatavasti enamasti moslemid. Pärast tervitusi salernolaste poolt võttis ta tagasi maad Campanias, rüüstates Pozzuoli, Alife, Capua ja Avellino. Hirmunud Sergio oli sunnitud tunnistama teda Napoli isandana ja vanduma truudust Anacletusele: sel hetkel kadus sõltumatu Napoli hertsogkond ja iidne linn liideti täielikult normannide valdustega.

Sealt liikus Roger Beneventosse ja Põhja-Apuuliasse, kus hertsog Rainulfo, kuigi järjekindlalt võimubaasi kaotamas, omas mõningaid saksa vägesid ja umbes 1500 rüütlit Melfi, Trani, Trooja ja Bari linnast, kes olid "valmis surema, et mitte elada õnnetut elu". 30. oktoobril 1137 kohtusid Rignano lahingus (Monte Gargano juures) noorem Roger ja ta isa koos Napoli Sergioga hertsog Rainulfo kaitsva armeega. See oli suurim kaotus Roger II karjääri jooksul. Tema poeg võitles vapralt ja Sergio hukkus auväärselt lahingus, kuid Roger ise põgenes lahingust Salernosse. See oli Rainulfo tähelennu tipp: kaks korda võita Rogerit. Anacletus II suri jaanuaris 1138, kuid Innocentius II keeldus kuningaga leppimast.

1138. aasta kevadel tungis kuninglik armee Capua vürstkonda koos kindla kavatsusega hoiduda otsustavast lahingust ja hajutada Rainulfo armee marsside seeriaga raskel maastikul. Kuigi Alife krahv oli tegevusetu, hävitas Roger, nüüd Benevento poolt toetatuna, kõik mässajate lossid piirkonnas, hõivates tohutu saagi. Rainulfo, kes oli varjunud oma pealinnas Troojas, suri 30. aprillil 1139 malaariasse. Hiljem kaevas Roger ta Trooja katedraalist, kuhu ta oli maetud, välja ja viskas kraavi. Hiljem Roger kahetses ja mattis ta korralikult.

Sel ajal suri Sergio ja tema asemele valiti Alfonso ning koos oma venna Rogeriga läksid nad Abruzzit vallutama.

Kuningavõimu konsolideerumine 
Pärast Anacletuse surma jaanuaris 1138 püüdis Roger Innocentius II-lt kinnitust oma tiitlile. Siiski tahtis paavst sõltumatut Capua vürstkonda puhverriigiks Sitsiilia kuningriigi ja Kirikuriigi vahele, sellega ei olnud Roger nõus. 1139. aasta suvel tungis paavst Innocentius II suure armeega kuningriiki, kuid sattus Galluccio all (22. juulil 1139), tänapäeva Cassinost kagus, Rogeri poja poolsesse varitsusse ja võeti kinni. Kolm päeva hiljem kuulutas paavst Mignano lepinguga, et Roger II on rex Siciliae ducatus Apuliae et principatus Capuae. Kuningriigi piirid fikseeriti paavstiga alles oktoobris 1144. Need maad olid järgmise seitsme sajandi jooksul Napoli ja Sitsiilia kuningriikide koosseisus.

Aastal 1139 otsustas Bari, kus möödunud aasta sõdade ajal 50 000 asukat olid jäänud puutumatult paksude müüride taha, alistuda: excellentissimus princeps Giacinto, kes juhtis linna mässu, poodi koos paljude oma järgijatega, kuid linn vältis rüüstamist. Vürsti ja tema kaaskondsete hukkamine oli võib-olla kõige vägivaldsem tegu Rogeri elus.

Kui tema pojad võitsid vastupanupesasid mandril, läks Roger 5. novembril 1139 tagasi Palermosse, et kavandada suurt seadusandlikku tegu: Ariano assiisid püüdega luua tema Lõuna-Itaalia valdustest ühtne riik. Ta tuli aastal 1140 tagasi oma poegade edu kontrollima ja siis läks Arianosse, kesksesse linna tema poolsaare valdustes (ja mässu keskus tema eelkäijate ajal). Seal kuulutas ta välja suure seaduskogu kõigi Sitsiilia asjade reguleerimiseks. See kehtestas absoluutse võimuga kuninga ja tema bürokraatia ning vähendas sageli mässavate vasallide võimu. Seal olles ja oma kuningriiki tsentraliseerides, kehtestas Roger Apuulia hertsogkonna nime järgi uue mündistandardi: tukat (ducato).

Majandus 
Rogeri õigus- ja valitsemisreformid mitte ainult ei taotlenud tema võimu tugevdamist, vaid parandasid ka Sitsiilia ja Lõuna-Itaalia majanduslikku seisu. Ta oli "väga mures, et saada raha, kuid mitte väga priiskav selle kulutamisel".

Aastal 1140 kehtestas Roger Ariano koosolekul uue mündi, et kauplemine ülejäänud Vahemere maadega kergemaks teha, kuna sel oli väiksem väärtus eelmistega võrreldes, et võimaldada tõhusamat ja täpsemat kauplemist. Siiski, kuigi see uus raha tegi pikamaakaubanduse kergemaks, oli see väga kahjulik kohalikule kaubandusele, mis tekitas "viha kogu Itaalias". 1150. aastatel ei olnud enamus sellest rahast enam kasutusel ja varsti see kadus sootuks.

Sellest hoolimata ei olnud vastuoluline rahasüsteem takistuseks kuningriigi heaolule. Roger II ei olnud suurt rikkust saanud ainult oma kuninglike pärusvalduste kaudu, vaid ka oma sõjakäikude ja nende majandusliku tulu kaudu. Näiteks kulda ja hõbedat saadi sõjakäikudelt Apuulias aastal 1133 ja Kreekas aastal 1147.

Sitsiilia geograafiline asukoht pani selle Vahemere maade keskmesse ja seega tegi sellest hiilgava asukoha kaubavahetuseks Euroopa, Põhja-Aafrika ja Lähis-Idaga. Selle peamine ekspordikaup oli kõva nisu, ning samuti muud toidukaubad nagu juust ja viinamarjad. Erinevalt teistest riikidest oli Sitsiilial ka tugev poliitiline ja sõjaline seisund, nii olid selle kaupmehed toetatud ja mingil määral kaitstud. See seisund võimaldas sisekaubanduse kasvu ja tugevat turgu, mis viis märgatava arenguni põllumajanduses.

Hilisem valitsemine 

Rogerist oli nüüd saanud üks suuremaid kuningaid Euroopas. Palermos kogus Roger enda ümber väljapaistvaid mehi eri aladelt, nagu kuulus araabia geograaf Muḩammad al-Idrīsī ja kreeka ajaloolane Nilus Doxopatrius. Kuningas tervitas õpetlasi, ja ta harjutas sallivust erinevate usundite, rasside ja keelte suhtes oma valdustes. Oma valduste haldamiseks värbas ta palju kreeklasi ja araablasi, kes olid koolitatud tsentraliseeritud valitsemise pikaajaliste traditsioonidega. Teda teenisid mehed nii erinevatest rahvustest, kui inglane Thomas Brun, Curia kaid, ja laevastikus, algul Christodulos ja siis Giorgio, kellest ta tegi aastal 1132 ammiratus ammiratorumi või "emiiride emiiri", tegelikult esimese vesiiri. (Sellest tiitlist tekkis hiljem sõna admiral). Roger tegi Sitsiiliast juhtiva merevõimu Vahemerel.

Võimas laevastik ehitati mitme admirali, või "emiiri" poolt, kellest suurim oli Giorgio, varem Mahdia moslemivürsti teenistuses. Peamiselt tänu temale tehti rida vallutusi Aafrika rannikul (1146–1153). Tripoli vallutati aastal 1146 ja Bona aastal 1148. Need vallutused kaotati Rogeri järglase Guillaume'i valitsemisajal ja ei kujunenud kunagi kuningriigi lahutamatuks osaks.

Teine ristisõda (1147–1148) pakkus Rogerile võimaluse taasalustada rünnakuid Bütsantsi, normannide põlise vaenlase vastu idas. Samuti pakkus see talle võimaluse, kardinal Theodwini vahendusel, leida üles kirjavahetus Konrad III-ga, püüdega lõhkuda tema liit Bütsantsi keisri Manuel I Komnenosega. Roger ei läinud ise kunagi ekspeditsioonile Byzantioni vastu, andes juhtimise üle osavale Giorgiole. Aastal 1147 lahkus Giorgio Otrantost seitsmekümne galeeriga Korfut vallutama. Niketas Khoniatese järgi kapituleerus saar tänu Giorgio pistisele (ja tänu keisririigi maksukoormusele), tervitades normanne kui vabastajaid. Jättes saarele 1000 meest, seilas Giorgio Peloponnesosele. Ta rüüstas Ateenat ja liikus kiiresti Joonia saartele. Ta räsis Euboia rannikut ja Korintose lahe kaldaid ning tungis kuni Teebani, kus ta rüüstas siidivabrikuid ja võttis kaasa juudi damasti-, brokaadi- ja siidikangrud, viies nad Palermosse, kus nad panid aluse Sitsiilia siiditööstusele. Giorgio ekspeditsioon tipnes Korintose rüüstamisega, kust varastati Püha Theodoruse säilmed, mis siis Sitsiiliasse viidi. Aastal 1149 vallutati Korfu siiski tagasi. Giorgio läks karistusekspeditsioonile Konstantinoopoli vastu, kuid ei suutnud randuda ja trotsides Bütsantsi keisrit saatis tulenooli palee akendesse. Veel ei olnud keisririigi ründamisel kestvaid tulemusi.

Kuningas suri Palermos 26. veebruaril 1154 ja maeti Palermo katedraali. Tema järglaseks sai tema neljas poeg Guillaume.

Esivanemad 
Roger oli Tancrède de Hauteville'i pojapoeg ja Hiallti pojapojapojapoeg. Usutavasti oli see ühe normanni nimi, kes asus Normandiasse 10. sajandil.

Perekond 
Roger abiellus 1117. aastal Kastiilia Elviraga, kuningas Alfonso VI tütrega. Kui ta suri, levisid kuulujutud, et Roger suri ka, sest tema lein tegi temast eraku. Nad said kuus last:

 Roger (1118 – 12. mai 1148), pärija, Apuulia hertsog (aastast 1135), võib-olla ka Lecce krahv;
 Tancrède (1119–1138), Bari vürst (aastast 1135).
 Alfonso (1120/1121 – 10. oktoober 1144), Capua vürst (aastast 1135) ja Napoli hertsog;
 tütar (suri noorelt, 1135);
 Guillaume (1131 – 7. mai 1166), tema järeltulija, Apuulia hertsog (aastast 1148);
 Henri (1135 – suri noorelt).

Rogeri teine abielu oli aastal 1149 Sibylle'iga, Burgundia hertsogi Hugues II tütrega. Nad said kaks last:

 Henri (29. august 1149 – suri noorelt);
 surnult sündinud laps (16. september 1150).

Rogeri kolmas abielu oli aastal 1151 Beatrix de Retheliga, Jeruusalemma kuninga Baudouin II vennapojatütrega. Nad said ühe tütre:

Costanza (postuumselt, 2. november 1154 – 28. november 1198), kes abiellus Saksa-Rooma keiser (1190–1197) Heinrich VI-ga, hiljem Sitsiilia kuningas (1194–1197) tema õigustes.

Rogeril oli ka viis teadaolevat vallaslast:

– Molise krahvi Ugo I tütrega:

 Simon, kellest sai Taranto vürst aastal 1144.

– tundmatute armukestega:

 tütar, Napoli aadliku Adami naine;
 tütar, abiellus Molise krahvi Ugo II-ga;
 Adelisa (suri pärast 1184/87), abiellus algul Loreto krahvi Josceliniga ja siis Loritello krahvi Robert Bassonville'iga;
 Marina, abiellus suuradmiral Margarito da Brindisiga.

Välislingid 

Sitsiilia kuningad
Sündinud 1095
Surnud 1154
Sitsiilia krahvkond