Richard Brandt

Richard Booker Brandt (17. oktoober 1910 – 10. september 1997) oli USA moraalifilosoof, reegliutilitarismi ja ideaalse vaatleja teooria pooldaja.

Ta õpetas põhiliselt Michigani Ülikoolis.

Looming

"Ideaalse vaatleja" teooria definitsioon eetikas
Artiklis "The Definition of an "Ideal Observer" Theory in Ethics" modifitseerib Brandt Roderick Firthi artiklis "Ethical Absolutism and the Ideal Observer" väljapakutud ideaalse vaatleja teooriat. 

Firth pakkus väljendile "X on õige" umbes niisuguse analüüsi: kui oleks kõiketeadev, kõiketajuv, mittehuvitatud ja kiretu, kuid muus suhtes normaalne isik, siis tal oleks X-i suhtes teatud kogemus (näiteks heakskiidu tunne, ilmse kohustuslikkuse kogemus jne). Seda tüüpi analüüs on väga tähtis, ja kuigi viimasel kümnel aastal on mitu filosoofi selle või sarnase teooriaga rahulolu avaldanud, pole see pälvinud väärilist tähelepanu. See teooria 1) võimaldab pidada eetika seisukohast olulisteks kõiki fakte, mida me järele mõeldes peame olulisteks, 2) võimaldab seletada õigeks või vääraks peetavate tegude heterogeensust,     3) võimaldab seletada, kuidas eetiline lahkarvamus on võimalik, isegi kui hinnatava teo loomuses on üksmeel, 4) seletab, miks tunded ja hoiakud, eriti sümpaatiad, on eetilisse järelemõtlemisse (õigusega) kaasatud ja miks filosoofid on arvanud, et moraalikogemus on eriomaselt tunnetuse ja emotsiooni ühendus, 5) võimaldab pidada moraaliarvamusi objektiivsele kriitikale alluvateks ning õigeteks või valedeks, 6) seletab, miks me moraaliotsuse tegemisel hindame tarkade, erapooletute ja järjekindlate inimeste nõuandeid ning miks me lükkame tagasi oma eelnevad moraaliarvamused, pidades neid omakasupüüdlikeks, ebajärjekindlateks ja informeerimatuteks ja 7) selle eelised emotivismi ees on võime rahuldavalt analüüsida eetilist relevantsust ning võime seletada ei ole alati vastavuses kohtuniku soodsate või ebasoodsate hoiakutega.  

Firthi absolutistliku analüüsi saab muuta relativistlikuks, kui rääkida endast hüpoteetilise ideaalse vaatlejana. Analüüs jääks ikkagi relatsiooniliseks,  dispositsiooniliseks, empiiriliseks ja objektivistlikuks. Firth pooldab  absolutistlikku formuleeringut, kuid ta ei väldi tuttavat vastuväidet. Saavad olla kaks inimest, kes on mõlemad Firthi mõttes ideaalsed vaatlejat, kellel on sama teo suhtes erinevad või isegi vastandlikud reaktsioonid näiteks   varasema tingituse või erineva soovide süsteemi tõttu.  Siis me ei saa öelda, kas X on õige, sest ta ei saa öelda, mida ideaalne vaatleja teeks. Aga Brandt leiab, et ta on valmis ütlema "X on õige" ka juhul, kui tal pole head põhjendit arvata, et kõigil ideaalsetel vaatlejatel oleks teatud reaktsioon. Ta arvab, et kui ta oleks kindel, et ta ise on ideaalse vaatleja, siis ta võiks veendunult väita, et X on õige, isegi kui ta teab, et mõnel teisel ideaalsel vaatlejal oleks vastupidine reaktsioon. Mul pole muidugi võimalik täpselt kindel olla, mis ma ütleksin, kui mul oleks info, mida mul tegelikult ei ole. Ja info teiste inimeste reaktsioonide kohta tõesti mõjutab seda, mida me eetikas veendunult ütleme. Aga seda saab seletada hüpoteesiga, et tavaliselt me võtame üksmeelt läbinägelike inimestega tõendina selle kohta, et meie reaktsioon on erapooletu (jne) inimese reaktsioon, ja lahkarvamust märgina sellest, et me ei ole erapooletud (jne). Relativistlik analüüs tundub Brandtile sellepärast usutavana. Sellel on küll oma raskused: et eri inimeste eetikaväited ei saa olla omavahel vastuolus, peab relativist seletama, mis mõttes on olemas eetiline lahkarvamus.  Firth võib-olla vastab, et "ideaalsete vaatlejate" lahkarvamus ei saa tekkida, sest lahkarvamus näitab lihtsalt, et "ideaalse vaatleja" definitsioonile tuleb lisada veel klausleid. Brandt aga kahtleb just selles, et seda saab usutavalt teha. Siin tekib  küsimus, millest tulevad eri inimeste (või samal inimesel eri aegadel)  erinevad eetilised reaktsioonid. Brandt usub, et neid erinevusi ei saa klauslite abil kõrvaldada. Vähemalt mitte siis, kui lisatavad omadused on niisugused, mille kohta saab mõistlikult öelda, et nad on meie moraalimõtlemises implitsiitsed (nii nagu võib-olla kõigeteadmine ja mittehuvitatus on implitsiitsed). 

Kõigeteadmise nõudmine peaks olema vastumeelne, rääkimata kõigetajumise (see on võime kujutleda kõiki fakte, sealhulgas võimalikke teguviise ja nende tagajärgi, nii elavalt, nagu neid tegelikult tajutaks) nõudmisest. Häda on selles, et need omadused teevad ideaalse vaatleja osalt ebainimlikuks: selline olend ei kogeks kunagi näiteks üllatust, pettumust ja ärevust, mis tuleb tuleviku mitteteadmisest, kuigi ta muidugi teaks, mis tunne teistel nende puhul on. Nii et tekib küsimus, mis tema juures üldse on normaalne. Ja sellepärast on kahtlane, et niisuguse üleinimliku olendi reaktsioonid ongi  eetikaterminite õige rakendamise seisukohast otsustavad.  Aga võib-olla siiski ei saa ilma nende nõueteta läbi. Firthil aga on asi selles, et teisiti ei saa ilma tsirkulaarsuseta öelda, mida peab teadma, et teada kõiki eetika seisukohast olulisi fakte. Aga kas sääraseid äärmuslikke abinõusid ei saa vältida? Elavalt teadvustada tuleb ainult neid fakte, mille teadvustamine mõjutab mittehuvitatud, kiretu, kuid muidu normaalse inimese reaktsioone. Rohkem pole tarvis. Brandt usub ka, et ideaalne vaatleja ei pea neid fakte teadma, piisab nende õigest ja täie elavusega uskumisest. Kui see on õige, siis saab ideaalset vaatlejat mõelda inimlikumana kui Firthil. 

Brandt ei arva, et eetilise järjekindluse mõistel oleks ideaalse vaatleja analüüsis mingit väärtust: ühes mõttes oleks selle termini kasutamine tsirkulaarne, teises mõttes liiane.  Brandt arvab, et nõustutaks, et pole õige toimida ühes olukorras viisil, mis oleks väär teises  olukorras, kui olukorrad mingil eetika seisukohast olulisel viisil ei erine. Näiteks ei ole väär jätta tasuta keskharidusest ilma üks inimene (näiteks valge), kui on  õige jätta sellest ilma teine inimene (näiteks neeger), kui kahe juhtumi vahel ei ole mingit moraali seisukohast olulist erinevust. Aga muidugi me ei saa ideaalset vaatlejat eetika kontekstis defineerides seda öelda, sest seda, mis on moraali seisukohast oluline, me alles defineerime. Kas me saame vastava omaduse kuidagi ilma tsirkulaarsuseta defineerida?

Publikatsioone
Hopi Ethics,  1954
The Definition of an "Ideal Observer" Theory in Ethics. – Philosophy and Phenomenological Research, 1955, kd  15, lk 407–413. 
Ethical Theory: The Problems of Normative and Critical Ethics, Clarence-Hall 1959
Social Justice, 3. trükk, 1962
Toward a credible form of utilitarianism, 1963
A Theory of the Good and the Right, Clarendon Press 1979, ISBN 0-19-824550-5.
Morality, Utilitarianism, and Rights, 1992
Facts, Values, and Morality, 1996

Kirjandus
Alvin Goodman, Jaegwon Kim (toim). Values and Morals: Essays in Honor of William Frankena, Charles Stevenson, and Richard Brandt, 1972.
Brad Hooker (toim). Rationality, Rules, and Utility: New Essays on the Moral Philosophy of Richard B. Brandt, 1992

Ameerika Ühendriikide filosoofid
Sündinud 1910
Surnud 1997