Sardiinia kuningriik

Sardiinia kuningriik koosnes Sardiinia saarest, esmalt Aragoni krooni ja seejärel Hispaania impeeriumi osana (1297–1720), ning lõpuks Savoia dünastia komposiitriigi osana (1720–1861). Selle pealinn oli algselt Cagliari saare lõunaosas ja hiljem Torino mandril. Kuningriigi moodustas aastal 1297 paavst Bonifatius VIII kirikuriigi valdustest Korsika ja Sardiinia saartel ja kinkis selle, kui Püha Tooli lääni, Jaime II de Aragónile. Alles aastal 1324 käivitas Jaime sõjalise operatsiooni oma kuningriigi kontrollimiseks, ja alles aastal 1410 lõppes viimaks vastupanu. Aastal 1416 nimetati esimene arvukatest asekuningatest ja aastal 1420 osteti viimane konkurent saarele välja.

Aastast 1516 oli Aragoni ja sealt kaudu ka Sardiinia kroon personaalunioonis Kastiilia kuningriigiga ja moodustas seega osa palju suuremast Hispaania impeeriumist. Sel ajal muutus hispaania keel ametlikuks keeleks. Aastal 1713 pärast Hispaania pärilussõda loovutati Sardiinia kuningriik Utrechti rahuga Habsburgidele, mis oli korralik tasu Hispaania valdustest ilmajäämise eest. Sama rahulepinguga sai Savoia hertsog Vittorio Amedeo II Sitsiilia kuningriigi, mis andis talle ihatud kuningatiitli. 1720. aastaks oli jõudude tasakaal jälle nihkunud ja Savoia dünastiat sunniti Sitsiiliat Habsburgide Sardiinia vastu vahetama (Haagi rahu). Tol ajal tähendas Sardiinia kuningriik Savoia dünastia riiki aastast 1720 või 1723 alates (tuntud ka kui Piemonte-Sardiinia), pärast Sardiinia krooni Haagi rahuga kuningas Vittorio Amedeo II määramist.

Pärast 1720. aastat muutus kuningriik komposiitriigiks ning sisaldas Sardiinia kõrval Savoia hertsogkonda, Piemontet, Nice'i, Aosta hertsogkonda, Monferrato hertsogkonda, Vercellit ja Astit, Saluzzo marki ja osa Milano hertsogkonnast; Liguuria vabariik, sealhulgas Genova, liideti Viini kongressi otsusel aastal 1815. Ametlikult oli riigi nimeks Sardiinia kuningriik; Savoia dünastia säilitas riikliku nõude Küprose ja Jeruusalemma troonidele, kuigi mõlemad olid juba pikalt Osmanite riigi võimu all (tiitel oli vaid formaalne). Aastal 1860 loovutati Nice ja Savoia Prantsusmaale prantslaste nõusoleku ja abi eest Itaalia ühinemisel. Aastal 1861 sai Sardiinia kuningriigist uue Itaalia kuningriigi asutajariik, annekteerides kõik teised Itaalia riigid. Seega jätkas kuningriik tegeliku Itaalia riigi juriidilist järjepidavust, millele ta kandis üle kõik oma institutsioonid esmalt Itaalia kuningriigile ja seejärel Itaalia vabariigile.

Hispaania võim (1297–1720)

Aragoni kroon (1297–1479) 

Aastal 1297 astus paavst Bonifatius VIII Anjou dünastia ja Barcelona dünastia vahele sõjas nimega Sitsiilia Vesper, rajades paberil Regnum Sardiniae et Corsicae, mis oleks olnud kirikuriigi lään (saarel olid siiski veel kohalikud riiklikud moodustised). Siis pakkus paavst oma äsjaleiutatud lääni Aragoni Jaime II-le, lubades talle paavsti toetust, kui tal peaks tekkima soov vallutada Sitsiilia asemel Pisa Sardiinia. Aastal 1323 moodustas Jaime II liidu Ugone II-ga ja pärast sõjaretke, mis kestis umbes aasta, okupeeris Pisa valdused Cagliari ja Gallura koos Sassariga, nõudes ala kui Sardiinia ja Korsika kuningriiki.

Aastal 1347 sõdis Aragon Genovaga (kes omas suurt Logudoro piirkonda). Siis, alates aastast 1353, sõdis ta Arborea liidri Mariano IV-ga Cappai de Bas perekonnast, kuid ei suutnud alistada viimast giudicatot (Sardiinia põlisrahvaste kuningriigid) aastani 1409, kui Sardiinia lootused aragonlaste saarelt väljaajamiseks kustutas raske kaotus Sanluri lahingus. Aastal 1420 pärast Giudicato di Arborea hääbumist lõpetati Aragoni Sardiinia-vallutus ja kuninglik territoorium kattis esmakordselt pärast peaaegu sajandipikkust sõda terve saare. Sardiinia ja Korsika kuningriik säilitas oma eraldi iseloomu Aragoni krooni osana ja seda ei liidetud niisama Aragoni kuningriigiga. Võitluste ajal Arboreaga andis Pedro IV kuningriigile autonoomse seadusandliku võimu, mis oli üks Euroopa kõige levinumaid õigustraditsioone. Kuningriiki valitses kuninga nimel asekuningas. Kui aastal 1409 võitis Sitsiilia kuningas ja Aragoni pärija Martino Noorem viimast Sardiinia giudicatot, kuid suri siis Cagliaris pärijateta malaariasse, läks Sardiinia Aragoni krooni osana ühendatud Hispaaniale. Korsika, mida kunagi ei vallutatud, jäeti ametlikust tiitlist välja.

Põliselanike sõltumatuse kaotus, kindel Aragoni (hiljem Hispaania) võim koos viljatu feodalismi kasutuselevõtuga, samuti Ameerika avastamine, tekitasid Sardiinia kuningriigi peatumatu languse. Lühike taasärkamise periood tekkis kohaliku aadliku, Oristano markii Leonardo de Alagoni võimu all, kes suutis võita asekuninga armeed 1470. aastatel, kuid purustati hiljem Macomeri lahingus (1478), mis lõpetas edasise lootuse saare sõltumatusele.

Hispaania impeerium (1479–1700) 

Lakkamatud rünnakud Põhja-Aafrika piraatide poolt ja mitmed katkupuhangud (1582, 1652 ja 1655) halvendasid olukorda saarel katoliiklike monarhide valitsemise alguses.

Sardiinia kahe võimu vahel (1700–1720) 

Hispaania domineerimine Sardiinias lõppes 18. sajandi alguses Hispaania pärilussõja tulemusel. Utrechti rahuga aastal 1713 Hispaania Euroopa-valdused jagati: Savoia sai Sitsiilia ja osa Milano hertsogkonnast, samas Karl VI (Saksa-Rooma keiser ja Austria ertshertsog) sai Hispaania Madalmaad, Napoli kuningriigi, Sardiinia ja suurema osa Milano hertsogkonnast.

Nelikliidu sõja tulemusel oli Savoia hertsog ja Piemonte valitseja Vittorio Amedeo II nõus andma Sitsiilia Austria Habsburgidele ning saama vastutasuks Sardiinia. Vahetus jõustus ametlikult Haagi rahuga 17. veebruaril 1720. Kuna Sardiinia kuningriik eksisteeris alates 14. sajandist, võimaldas vahetus Vittorio Amedeol säilitada kuningatiitel hoolimata Sitsiilia kaotusest. Vittorio Amedeo oli alguses vahetuse vastu ja jätkas aastani 1723 enda Sitsiilia kuningaks, mitte Sardiinia kuningaks, nimetamist.

Savoia dünastia võim (1720–1861)

Piemonte varasem ajalugu 

Piemontet asustasid ajaloolise aja algul keldi-liguuri hõimud nagu tauriinid ja salassid. Hiljem alistusid nad roomlastele (u 220 eKr), kes asutasid seal mitu kolooniat, sealhulgas Augusta Taurinorum (Torino) ja Eporedia (Ivrea). Pärast Lääne-Rooma riigi langust tungisid piirkonda korduvalt burgundid, goodid (5. sajandil), bütsantslased, langobardid (6. sajandil), frangid (773). 9.–10. sajandil oli veel sissetunge madjarite ja saratseenide poolt. Sel ajal jaotati Piemonte, Itaalia kuningriigi osana Saksa-Rooma riigi koosseisus, mitmeks margiks ja krahvkonnaks.

Aastal 1046 lisas Othon I Piemonte oma peavaldusele Savoiale, mille pealinn oli Chambérys (praegu Prantsusmaal). Muud alad jäid sõltumatuks, nagu võimsad linnad Asti ja Alessandria ning margid Saluzzo ja Monferrato. Savoia krahvkond ülendati aastal 1416 hertsogkonnaks ja hertsog Emanuele Filiberto viis residentsi aastal 1563 Torinosse.

Napoleoni sõjad ja Viini kongress 
Aastal 1792 ühines Piemonte-Sardiinia Esimese koalitsiooniga Prantsuse vabariigi vastu, kuid löödi aastal 1796 Napoleoni poolt ja sunniti sõlmima ebasoodne Pariisi rahu (1796), mis andis Prantsuse armeele vaba läbipääsu läbi Piemonte. 6. detsembril 1798 okupeeris Joubert Torino ning sundis Carlo Emanuele IV troonist loobuma ja Sardiinia saarele lahkuma. Ajutine valitsus hääletas Piemonte Prantsusmaaga ühendamise poolt. Aastal 1799 okupeerisid Austria-Vene väed lühikeseks ajaks linna, kuid Marengo lahinguga (1800) taastasid prantslased kontrolli. Sardiinia saar jäi prantslaste käeulatusest kogu ülejäänud sõjaajaks välja.

Aastal 1814 kuningriik taastati ja seda suurendati endise Genova vabariigi, äsjase hertsogkonna lisamisega, ja seda võeti kui puhverriiki Prantsusmaa vastu. See kinnitati Viini kongressi otsustega. Reaktsioonina pärast Napoleoni valitsesid riiki konservatiivsed monarhid: Vittorio Emanuele I (1802–21), Carlo Felice (1821–31) ja Carlo Alberto (1831–49), kes võitles oma väeosa juhina Trocadero lahingus, mis seadis reaktsioonilise Fernando VII Hispaania troonile. Vittorio Emanuele I tühistas kogu Napoleoni koodeksi ning andis maad ja võimu tagasi aadlile ja kirikule. See reaktsiooniline poliitika läks nii kaugele, et põlati isegi prantslaste ehitatud maanteede kasutamist. Need muudatused iseloomustasid Piemontet. Sardiinia kuningriik industrialiseerus aastast 1830 alates. Konstitutsioon (Statuto Albertino) kehtestati revolutsioonide aastal 1848 liberaalide surve all, ja sama surve all kuulutas Carlo Alberto sõja Austriale. Pärast algset edu sõjaõnn pöördus ja Carlo Alberto kaotas marssal Josef Radetzkyle Custozza lahingus.

Risorgimento 

Nagu kogu Itaalias, oli Sardiinia kuningriik hädas poliitilise ebastabiisusega erinevate valitsuste all. Pärast väga lühikest ja hävitavat uut sõda Austriaga aastal 1849 loobus Carlo Alberto 23. märtsil 1849 troonist oma poja Vittorio Emanuele II kasuks.

Aastal 1852 astus ametisse liberaalne valitsus krahv Cavouri juhtimisel ja Sardiinia kuningriigist sai Itaalia ühinemise mootor. Sardiinia kuningriik (Piemonte) võttis osa Krimmi sõjast, liidus Osmanite riigi, Suurbritannia ja Prantsusmaaga ja võideldes Venemaa vastu.

Aastal 1859 liitus Prantsusmaa Sardiinia kuningriigiga sõjas Austria vastu, Austria-Sardiinia sõda. Napoleon III ei pidanud oma lubadust Cavourile võidelda, kuni kogu Lombardia-Veneetsia kuningriik on vallutatud. Pärast veriseid Magenta ja Solferino lahinguid, mõlemad Prantsusmaale võidukad, pidas Napoleon sõja jätkamist liiga kulukaks ja tegi eraldirahu Cavouri selja taga, millega pidi loovutatama ainult Lombardia. Kuna Austria valitsus ei nõustunud loovutama jalatäitki maad Sardiinia kuningriigile, lepiti kokku loovutada Lombardia Napoleonile, kes omakorda loovutas territooriumi Sardiinia kuningriigile, et hoiduda kaotanud austerlastele piinlikkuse valmistamisest. Cavour lahkus vihaselt ametist, kui sai selgeks, et Vittorio Emanuele nõustub tehinguga.

Garibaldi ja Tuhat 
5. märtsil 1860 hääletasid Parma, Toscana, Modena ja Romagna referendumitel Sardiinia kuningriigiga ühinemise poolt. See alarmeeris Napoleoni, kes kartis tugevat Savoia riiki oma kagupiiril, ja ta nõudis, et kui Sardiinia kuningriik tahab uusi maid endale hoida, peab ta Savoia ja Nice'i Prantsusmaale loovutama. See teostati pärast kahtlasi referendumeid, mis näitasid üle 99,5% enamust mõlemas piirkonnas Prantsusmaaga ühinemise kasuks.

Aastal 1860 algatas Giuseppe Garibaldi Sardiinia kuningriigi nimel oma sõjaretke Lõuna-Itaalia vallutamiseks. Ta kukutas kiiresti Mõlema Sitsiilia kuningriigi ja marssis Gaeta peale. Cavour oli tegelikult ühinemisprotsessiga rahul, samas Garibaldi tahtis vallutada Rooma. Garibaldi oli kuningale ja tema peaministrile liiga revolutsiooniline.

Itaalia kuningriigi poole 
17. märtsil 1861 kuulutati parlamendi poolt välja Itaalia kuningriik, ratifitseerides nii kõigi teiste Itaalia riikide annekteerimise Piemonte poolt. Kuningriigi asutused ja seadused laienesid kiiresti kogu Itaaliale, kaotades julmalt teiste piirkondade juhtorganid. Piemontest sai kõige domineerivam ja rikkam piirkond Itaalias ja selle pealinn Torino jäi Itaalia pealinnaks aastani 1865, kui pealinn viidi Firenzesse; kuid seevastu tekkis kogu poolsaarel palju rahutusi, eriti Lõuna-Itaalias. Savoia dünastia valitses Itaaliat aastani 1946, kui Itaalia kuulutati vabariigiks.

Sardiinia kuningad (1297–1861) 
Jaime II sai paavst Bonifatius VIII-lt aastal 1297 kuningatiitli Rex Sardiniae et Corsicae. Aragonlased ei hõivanud tegelikult saarevaldusi aastani 1323, pärast võidukat sõjaretke Pisa vastu. Siiski ei olnud Sardiinia kuninga tiitel kunagi kindla järglusliiniga ja kõik kuningad kasutasid oma esmast tiitlinumbrit.

Aragoni otsevalitsemine, 1323–1516 

1410–1412 interregnum

Hispaania otsevalitsemine, 1516–1713 

Hispaania pärilussõja lõppedes loovutati Sardiinia Utrechti rahuga Austriale

Austria otsevalitsemine, 1713–1720 

Hispaania väed tungisid kuningriiki aastal 1718 Nelikliidu sõja ajal. Keiser Karl VI loovutas selle Haagi rahuga Savoia hertsogile.

Savoia dünastia, 1720–1946 
Savoia dünastia monarhid valitsesid oma mandripealinnast Torinost, kuid kutsusid end peamiselt Sardiinia kuninga tiitliga, kuna see oli algsest väiksemast Savoia hertsogi tiitlist kõrgem. Siiski jätkasid nad endi nummerdamist Savoia loendi järgi. Aastal 1861 sai Vittorio Emanuele II Itaalia kuningaks: siiski jätkasid suveräänid kõigi oma endiste tiitlite kasutamist.

Lipud 
Kui Savoia hertsogkond liideti aastal 1713 Sitsiilia kuningriigiga ja aastal 1723 Sardiinia kuningriigiga, säilitas see oma traditsioonilise lipu, mis kujutas valget risti punasel väljal. Kuid tekkis probleem: kui hertsogkond omas ainult väikest Nice'i sadamat, andis ühinemine Sitsiilia ja siis Sardiiniaga kuningriigile üpris suure laevastiku, millel oli sama lipp kui Maltal. Kahe riigi laevade eristamiseks lisas Savoia dünastia lipule sinise raami, ning hiljem vähendas risti ühte nurka.

Lipule tehti väiksemaid muudatusi aastani 1848, kui toimus revolutsioon: liberaalsete revolutsioonide ajendil, mis toimusid kogu Euroopas, nõustus kuningas Carlo Alberto Napoleoni Itaalia trikolooriga kui riigilipuga, lisades sellele Savoia kilbi. Sellest lipust sai Itaalia lipp aastani 1946.

Sardiinia kuningriigi territoriaalne kasv

1324–1720

1720–1861

Välislingid 
Sardiinia-Piemonte lipu ajalugu
Piemonte-Sardiinia Ohio ülikooli veebilehel

Hispaania ajaloolised riigid
Itaalia ajaloolised riigid
Euroopa keskaja riigid
Euroopa uusaja riigid
Itaalia keskaeg
Aragóni kroon
Põhja-Itaalia ajalugu