Emakeele Selts

Emakeele Selts on 23. märtsil 1920 Tartu ülikooli juurde asutatud vabatahtlik filoloogiline ühendus, mis tegutseb mittetulundusühinguna ja on assotsieerunud Eesti Teaduste Akadeemiaga. Selts asub Tallinnas. 2006. aastast on seltsi esimees Helle Metslang.

Emakeele Selts kuulus aastatel 1920–1946 Tartu ülikooli ja aastatel 1946–1998 Teaduste Akadeemia juurde. Aastatel 1925–1952 kandis see Akadeemilise Emakeele Seltsi nime. 1998. aastast on selts assotsieerunud Eesti Teaduste Akadeemiaga. Emakeele Seltsi büroo asub alates 1956. aastast Tallinnas.

Selts korraldab regulaarselt kõnekoosolekuid Tallinnas ja Tartus, üliõpilaskonverentse, kuhu kaasatakse ka gümnaasiumiõpilasi, keelepäevi Eestis ja välismaal ning tööd koolinoortega (sh keelelaagreid, -päevi ja -võistlusi). On saanud tavaks, et 27. juunil, Johannes Voldemar Veski sünniaastapäeval toimub konverents ehk Veski päev. Lisaks tegeleb selts kirjakeele normimisega ja kirjastamisega, publitseerides muu hulgas teadusväljaannet Emakeele Seltsi aastaraamat, populaarteaduslikku keeleajakirja Oma Keel ning mitmesuguseid toimetisi ja keeleraamatuid.

Emakeele Seltsil on ka oma raamatukogu, kus 2019. aasta lõpu seisuga oli arvel 6717 inventeeritud trükist.

Eesmärgid 
1920. aastal vastu võetud põhikirja järgi oli seltsi ülesanne äratada huvi eesti keele tundmise, arendamise ja uurimise vastu, pöörates samal ajal tähelepanu ka kirjandusele, rahvaluulele, rahvateadusele ja sugulaskeeltele.

Emakeele Seltsi tänased eesmärgid on järgmised:
 kaasa aidata eesti keele, sugulaskeelte ja etnoloogia teaduslikule uurimisele;
 kaasa aidata eesti keele kasutamisele riigikeele ja ülemaalise suhtluskeelena;
 äratada avalikku huvi eesti keele ja sugulaskeelte vastu;
 edendada filoloogide akadeemilist suhtlemist ja ühisüritusi, samuti nende koostööd eesti keele huvilistega.

Oma eesmärkide saavutamiseks Emakeele Selts:
 koondab isikuid, kes oma tegevusega tahavad seltsi ülesannete täitmisest osa võtta;
 korraldab koosolekuid ja konverentse ning muid teaduslikke ja populaarteaduslikke kokkutulekuid, näitusi ja tuluüritusi;
 korraldab keeleainestiku kogumist;
 üllitab oma aastaraamatut või teadusajakirja ning teisi lingvistilisi ja seltsi eesmärkide kohaseid trükiseid;
 teeb koostööd teiste organisatsioonidega, samuti teadusasutuste ja kõrgkoolidega kodu- ja välismaal ning vahetab nendega väljaandeid;
 peab raamatukogu, kogub käsikirju, fotosid ja salvestisi;
 peab seltsi liikmete ja lepinguosaliste jaoks uurimis- ja andmetöötlustehnikat;
 korraldab sihtuuringuid, samuti täiendusõpet eesti emakeele alal ja annab keelenõu;
 korraldab õppereise.

Asutamine ja ajalugu

Asutamine ja algusaastad 
Enne Eesti iseseisvumist tegeleti eesti keele uurimisega teatud määral Õpetatud Eesti Seltsis, Eesti Kirjameeste Seltsis ning Eesti Kirjanduse Seltsis, kuid seda vaid liikmete põhitöö kõrvalt. Keeleteadlasena ei saanud akadeemiliselt jõuda kõrgemale kui lektori ametikohale. 1910. aastatel algas aga keeleelu elavnemine, mis päädis emakeelse ülikooli avamisega 1919. aastal. Emakeele Seltsi asutamiskoosoleku, mis toimus 1920. aasta 23. märtsil, päeval, mil kaitsti rahvusülikooli esimene väitekiri, kutsus kokku läänemeresoome keelte professor Lauri Kettunen. Koosolekule tuli 14 inimest, kellest said ka asutajaliikmed. Põhikirja panid kokku professor Kettunen ning üliõpilased Andrus Saaberg ja Oskar Loorits.

Järgmisel koosolekul kuu aja pärast oli osalejaid juba 30. Teemad, millega tegeleti, olid murded, õigekeelsus ja rahvaluule kogumine.

Kui esimesel aastal keskenduti peamiselt koosolekute korraldamisele, siis juba järgmisel aastal hakati laiemalt tegutsema, nt lihavõtete ajal korraldati Tallinnas korjandus, millega koguti 2 miljonit marka. Kogutud raha kasutati kirjastamiseks, stipendiumiteks ja inventari muretsemiseks. Võeti vastu juhatuse kodukord. Liikmeid oli 1921. aastal 82.

1922. aastaks oli liikmete arv kasvanud 107-ni. 1922. aasta ongi seltsi elus väga tähendusrikas, sest hakati välja andma keeleteaduslikku ajakirja Eesti Keel ja pandi alus eesti murdesugemete süstemaatilisele kogumisele. Seda ettevõtmist juhtis Andrus Saareste.

1925. aastal sai seltsi nimeks Akadeemiline Emakeele Selts, mida kanti 1952. aastani. 1925. aastal toodi Eesti Kirjanduse Seltsi juurest Akadeemilise Emakeele Seltsi juurde täielikult üle ka nimede eestistamise toimkond, kes andis asjatundlikku nõu võõrapäraste nimede eestipärastamiseks, avaldas trükis ja propageeris sobivaid eesti nimesid.

1920.–1930. aastail oli kõige tegusam murdetoimkond, kus Andrus Saareste juhtimisel pandi põhirõhk eesti murrete süstemaatilisele kogumisele. Suurt tähelepanu pöörati ka kohanimedele, häälikulooliste ja morfoloogiliste ülevaadete koostamisele ning murdetekstide ülesmärkimisele. Kümne tegevusaasta jooksul jõuti küsitlemisega lõpule 24 kihelkonnas ja autentse keeleainese alusel võis Andrus Saareste 1932. aastal esitada Eesti keeleala murdelise liigenduse, mis üldkujul kehtib tänapäevani. 1940. aastaks oli Eesti Keele Arhiivis juba üle 700 000 sõnasedeli, üle 6500 lehekülje murdetekste ja 252 fonograafirulli salvestatud murdekõnet.

Seltsi tegevus nõukogude ajal 
1940. aastal tegutses Eestis arvukalt teadusseltse, kuid esimesel nõukogude võimu aastal suurem osa eraalgatuslikke seltse suleti. Emakeele Seltsi varad olid sõja-aastad üle elanud, vaid tööruumid Rüütli tänavas olid hävinud.

Saksa okupatsiooni ajal lubatud ainsal koosolekul 26. mail 1944 valiti seltsi etteotsa Arnold Kask. 1944. aasta detsembris toimus juhatuse endiste liikmete mitteametlik nõupidamine, kus kaaluti tegevuse jätkamise võimalusi. Esimene ettekandekoosolek peeti 8. aprillil 1945, et tähistada seltsi 25. aastapäeva.

Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu 1945. aasta 22. septembri määruse nr 841 järgi lubati seltsil tegevust jätkata. Seltsi taastamist määrati juhtima komisjon, kuhu kuulusid J. V. Veski esimehena ning A. Kask ja K. Aben. 1945. aasta oktoobris kinnitati uus põhikiri. Detsembris 1946 valiti uus juhatus, esimeheks sai J. V. Veski. Eesti NSV Teaduste Akadeemia loomise tõttu viidi selts akadeemia alluvusse.

Seltsi ülesandeks jäi korraldada murdekogumist korrespondentide võrgu kaudu. Varem tegelesid murdekogumisega üliõpilased, kuid 1947. aasta sügisel pöörduti üleskutsega endiste kaastööliste poole ja 35 murdekorrespondenti olid nõus tööd jätkama.

1945. aasta lõpus asutati üliõpilaste keelering, mille eesmärk oli süvendada üliõpilastes huvi emakeele ja sugulaskeelte vastu ning innustada neid tegema teaduslikku uurimistööd, et taasluua sõja-aastail kaotatud teadlaskond. 1948. aastal ühines ring Üliõpilaste Teadusliku Ühinguga (ÜTÜ). 1951. aastal keeleringi side seltsiga katkes, sest üliõpilaste teaduslikud ringid võisid kuuluda vaid ÜTÜ-sse. Et ergutada üliõpilasi kogumistööd tegema, kuulutati välja auhinnatööd.

Kuni 1950. aastani sai selts töötada ilma kõrgemalt poolt tuleva kriitikata, kuid 16. veebruaril 1950 oli Teaduste Akadeemia (TA) presiidiumis tõstatatud ka seltsi sulgemise küsimus. Seltsi tegevust õigustades tõi A. Kask esile, et juba mitu aastat on kogutud tööstussõnavara. Planeerides teadustöö temaatikat aastateks 1951–1955, otsustatigi uurida tööstussõnavara (tekstiili-, lina-, klaasi-, põlevkivitööstuse jne) ja kolhoosisõnavara kujunemist.

Teaduste Akadeemia presiidiumi 1951. aasta 31. mai otsuse põhjal tuli selts sulgeda. Peapõhjuseks toodi, et ta teeb samalaadset tööd kui Keele ja Kirjanduse Instituut. 14. novembril 1951 esitati akadeemiale vastuväited, kus rõhutati, et selts peab tihedat sidet massidega ja sulgemise põhjuseks ei ole toodud seltsi halba tööd. Kasutati ka ajastule omast kõnepruuki: avaldati imestust, et selts otsustatakse likvideerida ajal, mil pärast seltsimees Stalini põhjapanevate tööde ilmumist keeleteaduse alal on avalikkuses märgata suurt huvi keeleküsimuste vastu ning mil meie nõukoguliku keeleteaduse edasiarendamiseks oleks vaja seda huvi veelgi enam aktiviseerida. Küsimus paluti uuesti läbi vaadata ning läbirääkimiste tulemusena muutiski TA presiidium 31. mail oma otsust.

1952. aastal hakati seltsi kolima Tallinna koos Keele ja Kirjanduse Instituudiga. Lähtuti põhimõttest, et kõik akadeemia asutused asugu Tallinnas, kus neid on kergem juhtida ja ideoloogiliselt suunata. Eesti NSV Ministrite Nõukogu 1952. aasta 13. septembri määrusega nr 43 muudeti tagaselja seltsi nimetust: Akadeemilisest Emakeele Seltsist sai Emakeele Selts. Seltsi teavitati sellest alles 20. oktoobril.

15. veebruaril 1961 Eesti NSV TA presiidiumis kinnitatud põhikirja järgi oli seltsi ülesanne "kaasaaitamine eesti keele ja sugulaskeelte uurimisele ja keeleteaduse saavutuste populariseerimine laiades rahvahulkades". Selle täitmiseks peeti ettekandekoosolekuid, murdekorrespondentide kaasabil jätkati kogumistööd, korraldati murdekogumisvõistlusi.

Murdekorrespondentide juhendamiseks ilmus aastail 1949–1958 "Kogumistöö juhendaja eesti keele alal" (1–7). Parimate murdekogujate töid hakati avaldama väljaandes "Valimik Emakeele Seltsi korrespondentide murdetekste" (1956, 1957, 1969). 1955. aastal hakati välja andma "Emakeele Seltsi aastaraamatut". 1958. aastal taastati "Toimetiste" sari, esimesena ilmus selles "J. V. Veski keelelisi töid", ning 1968. aastast alates on peetud J. V. Veski päeva keelekonverentse.

Seltsis tegutsesid murde- ja keeletoimkond (1963), rahvaluule sektsioon ning poeetilise lingvistika ja stilistika sektsioon (1977). Kui 1939. aastaks oli liikmete arv kahanenud 44-ni, siis 1988. aastal oli see juba 402. Põhjuseks oli kindlasti huvi emakeele vastu ja soov kaitsta keelt venestamise eest, aga ka teiste seltside puudumine, mistõttu astusid Emakeele Seltsi mitmesuguste erialade esindajad: folkloristid, etnograafid, kirjandusteadlased, arheoloogid, ajaloolased jt.

Emakeele Seltsi keelepäevad 
Emakeele Selts on korraldanud keelepäevi alates 1961. aastast (v.a 1995. aastal). Keelepäevadele pani aluse Heino Ahven. Keelepäevade korraldamise mõte tuli tolleaegse Teaduste Akadeemia presidendi akadeemik Johan Eichfeldi soovitusest Emakeele Seltsi juhatusele kanda seltsi loenguline tegevus Tartust ja Tallinnast väljapoole. 1961. aasta sügisel korraldati esimene Emakeele Seltsi keelepäev Viljandis. Algul olid keelepäevad mõeldud õpetajatele ja teistele keelehuvilistele, kuid ajapikku hakkasid koolid nende korraldamise vastu huvi tundma ning tasapisi said ülekaalu keelepäevad, mis olid suunatud peamiselt õpilastele. Keelepäevadele lisandusid 1973. aastast rahvaluulepäevad ning 1978. aastast stilistikapäevad. Arvukalt keelepäevi on peetud eesti keele õpetajatele. Keelepäevade ettekannete temaatika on olnud küllaltki mitmekesine: tänapäeva kirjakeel (grammatika- ja sõnavaraprobleemid, kirjakeele normimine jm), murded, kirjakeele ajalugu, uute sõnade loomime, maailma keeled ja keelepoliitika, tehiskeeled, kirjanike keeletarvitus ja stiiliprobleemid, kodukandi kultuurilugu, rahvalaulu stiilivõtted jne. Õpilaste seas on kõige populaarsemad teemad olnud õpilassläng ja ilukirjanduskeel, oma kooli õpilaste eesnimed, koolikirjandite keel ja stiil, oma kooli ajalugu või kohalik kultuurilugu jne.

Keelepäevade korraldamisel on võimaluse korral alati silmas peetud kultuuriloolisi tähtpäevi, nt J. V. Veski (1973), J. Aaviku (1980) ja A. H. Tammsaare (1978) 100. sünniaastapäev; eesti raamatu 450. aastapäev (1975); Tartu ülikooli 350. aastapäev (1982). Keelepäevi on kõige enam peetud Valgamaal, Tallinnas, Viljandis, Tartus, Märjamaal, Õisus, Elvas ja Võrus. 1989. aastast toimuvad keelepäevad ka välismaal, nt Venemaal, Lätis, Rootsis, Soomes, Inglismaal, Ukrainas, Saksamaal, Luksemburgis, Hollandis, Taanis ja Leedus.

Viimastel aastatel on huvi keelepäevade vastu kasvanud, neid on peetud peamiselt 14. märtsi kui riikliku tähtpäeva – Kristjan Jaak Petersoni sünniaastapäeva (kauni emakeele päeva) – tähistamiseks.

Seltsi tegevus taasiseseisvunud Eesti ajal 
Taasiseseisvumise algusaastad olid seltsile rasked. 1990. aastatel tuli seltsil osaleda keelepoliitikas: kümnendi esimesel poolel keeleseaduse ettevalmistamises; kultuuri- ja haridusministeeriumi juurde asutatud keeleasjade komisjonis, mis tegeles eesti keele kui riigikeele probleemidega. 1990. aastate lõpul saatis selts märgukirja siseministeeriumile nimeseaduse loomiseks ning Riigikogu põhiseaduskomisjonile põhiseaduse § 6 täiendamiseks.

Neil aastail toimusid Eesti ühiskonnas suured muudatused, kultuurile ja haridusele nappis raha. Kõige keerulisem oli olukord kirjastamisega: lõpetati Kodumurde väljaandmine, mitu aastat ei ilmunud seltsi aastaraamat. Välja anti siiski J. Peegli "Nimisõna poeetilised sünonüümid" (1991) ja G. Vilbaste "Eesti taimenimetused" (1993). 1998. aastal hakati taas välja andma Emakeele Seltsi aastaraamatut (ESA). Ilmusid toimetiste sarja kuuluvad Theodor Saare "Kihnu raamat" (1998) ja Toomas Pauli "Eesti piiblitõlke ajalugu" (1999), lisaks Hella Keema "Võru keel" (1997) ja "Kirjakeele teataja II" (2000). 2000. aastal õnnestus hakata välja andma kõigile keelehuvilistele mõeldud ajakirja Oma Keel.

Jätkus keelepäevade, J. V. Veski päeva keelekonverentsi ja kõnekoosolekute traditsioon. 1993. aastal taastati Emakeele Seltsi keeletoimkond, sest vabariiklik õigekeelsuskomisjon (VÕK) oli oma tegevuse lõpetanud, kuid seoses uue õigekeelsussõnaraamatu (ÕS 1999) koostamisega tuli teha rohkesti õigekeelsusotsuseid.

1990. aastate algul sai teoks Emakeele Seltsi ja Tartu ülikooli eesti keele õppetooli ühisprojekt "Eesti murdeainese süvendav kogumine". Selle käigus salvestati helilindile peamiselt nn Võru poolmurde eri põlvkonna kõnelejaid eri situatsioonides. Paraku jäi see ainsaks sellelaadseks ettevõtmiseks. Mõne aasta jooksul korraldati veel traditsioonilisi murdekogumisvõistlusi, kuid 1996. aastal otsustas murdetoimkond jätta võistluse välja kuulutamata. Sellest hoolimata oli seltsile peaaegu igal aastal laekunud kohanimede ja slängiteemalist kaastööd. 2001. aastal otsustas selts murdekogumisvõistlust jätkata. Kuulutati välja murdevõistluse üldteema "Nimed ja nimetused".

Aastal 2002 lõpetati jäädavalt ajakirja Kodumurre kirjastamine.

2004. aastal maist kuni aasta lõpuni oli kord nädalas Kuku raadios eetris keelesaade "Keelekuku", milles käsitleti nelja teemat: keeleuurimine, keelekorraldus, keelepoliitika ja erialakeel. Samal aastal kirjastati uuesti ka toimetis nr 15 – Juhan Peegli "Nimisõna poeetilised sünonüümid regivärssides".

2008. aasta 1. veebruarist 15. maini toimus esimest korda koolinoortele suunatud internetipõhine sõnakogumisvõistlus. Eesmärk oli koguda uut, noortepärast sõnavara, mida sõnaraamatutes ei leidu, elavdada noorte keeletegevust uute vahenditega ning äratada huvi keele vastu. 2008. aastal sõlmiti Eesti Rahvusraamatukoguga leping, mille kohaselt hakati seltsi teavikuid kataloogima ja nähtavaks tegema e-kataloogis ESTER.

Koostöös Haridus- ja Teadusministeeriumiga tehti 2011. aastal algust mitme projektiga: avalöögi sai keeleviktoriin, õpikute keele analüüsi projekt ja aasta keeleteo valimine. Integratsiooni ja Migratsiooni Sihtasutusega Meie Inimesed alustas Emakeele Selts kaheaastast projekti "Uusimmigrante õpetavate pedagoogide täiendusõpe". Trükist ilmusid Mati Erelti "Lause õigekeelsus. Juhatused ja harjutused" ja "Eesti keele väljendusõpetus kõrgkoolidele" ning Ferdinand Johann Wiedemanni "Eesti keele grammatika".

2012. aastal ilmus kogumik "Minevikupärandit Häädemeestelt. Valmik korrespondentide murdetekste VIII". Alguse sai võistlus TUUM, milles iga osaleja saab panna proovile oma oskuse teha maksimaalselt kahesajasõnaline kokkuvõte žürii antud tekstist. Oktoobris said alguse iga-aastased keelehuviliste noorte laagrid.

Koostöös Haridus- ja Teadusministeeriumiga kuulutas Emakeele Selts 2016. aastal välja ettevõttenime võistluse, mille eesmärk on väärtustada eestikeelseid äri- ja ettevõttenimesid ning juhtida tähelepanu avaliku ruumi võõrkeelestumisele.

2017. aastal anti välja Evi Juhkami kogumik "Loode-Eesti murdelood. Valimik murdetekste IX" ja oktoobris toimus keelelaager, mis seekord kandis nime "Eesti Vabariik 100".

Liikmed 
2017. aasta 26. aprilli seisuga oli Emakeele Seltsil 384 liiget, nendest 15 auliikmed. Põhikirja järgi võivad Emakeele Seltsi tegevliikmeks olla isikud, kes tegutsevad filoloogidena eesti keele ja selle sugulaskeelte alal, samuti isikud, kel on teeneid nende keelte ainestiku kogumisel või kes seltsi eesmärkide taotlemisele muul viisil kaasa aitavad. Liikmed tasuvad liikmemaksu.

Auliige valitakse Emakeele Seltsi üldkoosolekul kas seltsi juhatuse ettepanekul või vähemalt viie tegevliikme kirjalikul põhjendatud ettepanekul. Emakeele Seltsi auliikmed on keeleteadlased Mati Erelt, Tiiu Erelt, Enn Ernits, Mati Hint, Helju Kaal, Reet Kasik, Valve-Liivi Kingisepp, Uno Liivaku, Viivi Maanso, Helmi Neetar, Huno Rätsep, Ellen Uuspõld, Lembit Vaba, Tiit-Rein Viitso, Asta Õim.

Esimehed 
Emakeele Seltsi esimehi:
 Lauri Kettunen (1920–1924)
 Andrus Saareste (1925–1933, 1935, 1936–1941)
 Julius Mägiste (1934, 1936)
 Arnold Kask (1944, 1968–1982)
 Johannes Voldemar Veski (1946–1968)
 Huno Rätsep (1982–1989)
 Tiit-Rein Viitso (1989–1989)
 Eeva Ahven (1989–1990)
 Henn Saari (1990–1992)
 Jüri Viikberg (1992–1993)
 Tiit-Rein Viitso (1993–1997)
 Mati Erelt (1997–2006)
 Helle Metslang (2006–...)

Auliikmed 
 Elmar Elisto
 Mati Erelt (Tallinn)
 Tiiu Erelt (Tallinn)
 Enn Ernits (Tartu)
 Auli Hakulinen (Helsingi)
 Mati Hint (Tallinn)
 Helju Kaal (Tallinn)
 Marja Kallasmaa (Tallinn)
 Reet Kasik (Tartu)
 Krista Kerge (Tallinn)
 Valve-Liivi Kingisepp (Tartu)
 Uno Liivaku (Tallinn)
 Viivi Maanso (Tallinn)
 Helmi Neetar (Tallinn)
 Ellen Niit (Tartu)
 Peeter Päll (Tallinn)
 Hannu Remes (Kajaani)
 Eevi Ross (Tallinn)
 Huno Rätsep (Tartu)
 Ellen Uuspõld (Tartu)
 Lembit Vaba (Saku, Harjumaa)
 Jüri Valge (Tartu)
 Tiit-Rein Viitso (Tartu)
 Asta Õim (Muraste, Harjumaa)

Toimkonnad 
Emakeele Seltsi juures on tegutsenud mitmeid toimkondi.

Murdetoimkond 
Murdetoimkond (1926–1940, 1963–1996) on olnud murdeainestiku kogumise ning uurimise arendaja. Aastatel 1939–1944 ja 1963–1996 korraldati keeleainestiku ja kohanimede kogumise võistlusi.

1990-ndateks oli selts oma ülesande vanema murde kogumisel täitnud, uueks sihiks seati tänapäeva keele varieerumise uurimine.

Emakeele Seltsi ja Eesti Keele Instituudi murdearhiiv EMSUKA sisaldas 2016. aasta lõpuks 5 250 000 sedelit sõnavara, 140 000 lehekülge tekste ja 3000 tundi helisalvestisi.

Keeletoimkond 
Keeletoimkond (1969–1972, alates 1993) on keskne keelekorralduskomisjon, mis teeb otsuseid ning annab soovitusi oluliste kirjakeeleprobleemide kohta. Toimkonna 7–11 liiget esindavad eesti keele uurimise ja korraldamisega tegelevaid asutusi. Vanema valib iga kahe aasta tagant seltsi üldkoosolek.

Keeletoimkonna riiklik ülesanne on osalemine kirjakeele normi määramisel. Aastate 1993–2000 otsused ja soovitused leiduvad kogumikus "Kirjakeele teataja II", hilisemad veebiaadressil http://www.emakeeleselts.ee/keeletoimkond.htm.

Väljaandeid 
 1920–1925 Akadeemilise Emakeele Seltsi aastaraamat
 1921–1941 Akadeemilise Emakeele Seltsi toimetised (alates 1958 Emakeele Seltsi toimetised)
 1922–1940 ajakiri Eesti Keel
 1955–... Emakeele Seltsi aastaraamat
 1960–2002 ajakiri Kodumurre
 2000–... ajakiri Oma Keel
 2000 raamat "Kirjakeele teataja II"

Vaata ka
Emakeele Seltsi keeletoimkond

Viited

Välislingid
Emakeele Seltsi koduleht (vaadatud 04.01.2018)
Eesti Teaduste Akadeemia
 Eesti Keele Instituut 
 Eesti Rahvusraamatukogu
 Integratsiooni sihtasutus 
 Haridus- ja Teadusministeerium
 Tartu Ülikool

Eesti teadusseltsid
Eesti keel
Eesti mittetulundusühingud