Camenca

Camenca (vene Каменка, ukraina Ка́м'янка) on linn Moldovas. Dnestri vasakkaldal asuv linn on de jure Dnestri vasakkalda ATÜ koosseisus, kuid de facto kontrollib seda Transnistria. 

Camencat mainiti esmakordselt 1608. aastal, linnaõigused sai linn 2002. aastal. Camencas elab üle 8000 elaniku ja linn moodustab Camenca rajooni keskuse.

Ajalugu 
Läbi ajaloo kuulus Camenca piirkond Kiievi-Vene, Leedu ja lõpuks Poola-Leedu koosseisu. 16. sajandi lõpus koges piirkond rahulikku arenguperioodi ning rajoonis tekkisid uued piirkonnad. 1608. aastal mainiti esmakordselt Poola allikates Camenca asulat. Linna nimi tuleneb Camenca jõest, mis asula alal suubub Dnestrisse ja linna sünnipäeva tähistatakse 28. augustil linna patrooni jumalaema taevaminemise päeval.

16. ja 17. sajandil oli Camenca Poola, Moldova, Osmanite, Krimmi ja Venemaa piiriasulaks, kus toimus sage sõjategevus. Piirialana oli Camenca kasakate piirkond, kust valmistati ette Osmanite vastu rünnakuid. Üleujutused, näljahädad ja tatarlaste röövretked põhjustasid Camenca piirkonnas püsiva pendelrände asulast põhja ja tagasi.

Uputuse ajal tapsid tatarlased suure osa piirkonna ja linna elanikest, ellujäänud küüditati. 1676. aastal vallutas Osmanite riik kogu Podoolia, Türgi ülemvõim Camencas kestis kuni Karlowitzi rahuni 1699. aastal. Poola võimu taastamise järel taasehitati Camenca Lubomirski perekonna võimu all, kes omas küla 1719. aastast alates. 1728. aastast tegutseb asulas katoliku kirik ja 1776. aastal ehitati perekonna toel külla õigeusu kirik. Viienda Vene-Türgi sõja ajal laastasid 1738. aastal linna Vene väed, mis koos Poola nõrgenemisega muutis ülejäänud sajandiks asula perifeerseks piiriasulaks.

Poola teisel jagamisel annekteeris 1793. aastal Venemaa Impeerium kogu Dnestri vasakkalda, sealhulgas ka Cameca. Asula kuulus 1796. aastani Bratslavi asehalduskonda, seejärel Podoolia kubermangu Olgopoli maakonda. 1799. aastal andis Paul I Camenca küla ratsaväe kindralleitnantile Pjotr Petrovitš Dolgorukovile, kes pärandas selle oma pojale Vladimir Petrovitš Dolgorukovile. Asula ostis 1803. aastal 135 000 rubla eest krahv Peter Wittgenstein oma naise Antoinette Snarskaja nimel. 19. novembril 1804. sai Camenca kuberneri loal väikelinnaks (местечко).

Wittgensteinide ajal kujunes välja tänapäevane Camenca. Linna ehitati 1819. aastal jumalaemale pühendatud õigeusu kirik, mis teise maailmasõja ajal hävis, luterlik kirik ja Wittgensteini perekonna mõis kahe pargiga. Mõisa juurde kutsus Peter Wittgenstein asuma 26 saksa peret, kes rajasid mõisa lähedal asula ja tõid kaasa veinitootmise ja viinamarjakasvatuse oskused. Linn muutus viinamarjakasvatuse kohalikuks keskuseks, kui Euroopast, peamiselt Prantsus- ja Reinimaalt, toodi linna ja selle ümbrusesse üle 200 000 viinamarjapõõsa, istandused rajati mäenõlvadele. Sellele lisaks avati 19. sajandil linnas seebitehas, vahatehas, apteek, sadam ning kolm veskit. 1890. aastal avati Camencas sanatoorium ja väikelinn kujunes kuurordiks. 20. sajandi alguses tegutses linnas mitu kooli, sealhulgas ka luteri kool ja 1863. aastast kihelkonnakool.

Esimese maailmasõja ajal tegutses Camencas haigla, mis ravis lahingutegevuses viga saanuid. Oktoobrirevolutsiooni järel haarasid enamlased Ignat Kabaki juhtimisel linnas võimu ning põletasid Wittgensteinide mõisa maha. Linnas vahetus võim kodusõja jooksul mitmeid kordi, kuni 1922. aastal suutis Nõukogude Venemaa linnas võimu kindlustada, kes liitis linna Ukraina Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi koosseisu. Haldusreformi järel kuulus Camenca Odessa kubermangu ning 1923. aastast oli linn samanimelise rajooni keskus.

12. oktoobril 1924 moodustas Üleukrainaline Täitevkomitee Moldaavia Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi, mille koosseisu jäi ka Camenca. Linna ehitati käsitöökool ja elektrijaam. 1930. aastatel intensiivistus sunniviisiline kolhooside loomine, mis viis näljahädani. Paljud linna elanikud pagesid üle Dnestri jõe Rumeeniasse. 1938. aastal muudeti Ukraina NSV Ülemnõukogu otsusega Camenca aleviks.

Pärast Bessaraabia okupeerimist moodustas Nõukogude Liidu Ülemnõukogu 2. augustil 1940 Moldaavia Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi, mille koosseisu kuulus ka Camenca. 1941. aastal vallutas Camenca Rumeenia ning linn arvati Transnistria kubermangu koosseisu. Märtsis 1944 taastati linnas Nõukogude võim ning Camenca tähistab 24. märtsi oma vabastamispäevana.

1948. aastast korraldab linn iga-aastaseid põllumajandusnäituseid. 1958. aastal avati Camenca konservitehas ning Ion Soltîsi nimeline puuvilja- ja viinamarjakasvatuse põllumajanduslik tehnikakool. Maailmasõjas hävinenud kiriku asemele ehitati 1961. aastal rajooni kultuurimaja. Linna ehitati 1960. ja 1980. aastate vahel kino, hotell restoraniga, haigla, mitu kooli, lisaks valmis 1972. aastal Dnestrit ületav sild.

1990. aastal tugevnes vasakkaldal vastupanu Moldaavia NSV rahvuslikule liikumisele ja suures osas vasakkaldal, sealhulgas ka Camencas, haaras võimu separatistlik Transnistria NSV valitsus, mis 1991. aastal Transnistriana iseseisvuse välja kuulutas. 1990. aastatel oli Camenca majanduslikus kriisis: piirkonna kolhoosid läksid pankrotti ja rahvast rändas igaaastaselt asulast välja. Olukord paranes 21. sajandi alguses, kui linna konservitehas taastas tootluse. 2002. aastal ülendasid Transnistria võimud Camenca linna seisusesse. 2004. aastal ehitasid võimud linna gaasitoru.

Majandus 
Camenca majandus tugineb peamiselt põllumajandusele ja turismile. Linnas asub korduvalt uuendatud sanatoorium Dnestr, mistõttu on asula jätkuvalt kuurortsihtkoht piirkonnas. 2022. aastal külastas sanatooriumi 8053 külalist. Samuti on arendatud Wittgensteinide parki, et seda atraktiivsemaks teha. 2022. aastal investeeriti pargi arendusse üle 11 miljoni rubla.

Enamik linnaelanikest töötab ehitus- ja töötlemisettevõtetes. Suureks tööandjaks on 1958. aastal tööle hakanud konservitehas. Piirkonda toob veel elanikke põllumajanduslik tehnikakool, kus koolitatakse spetsialiste viinamarjakasvatuse, puuviljakasvatuse ja metsanduse alal. Kooli tippaegadel 1975. aastal õppis tehnikakoolis 2700 õpilast. Tööjõupuuduse tõttu maal viiakse linnaelanike hooajal töökäte puuduse tõttu maal põllutööle.

Üle poole kohalikust eelarvest kulub haridusele. Camencas on 4 keskkooli, 3 lasteaeda, muusikakool ja kunstikool. Sellele lisaks on linnas 2 raamatukogu, 2 kultuurikeskust, haigla, polikliinik, jõeäärne lautrikoht, üherajaline raudteeliin ja gaasitoru.

Rahvastik

Rahvuslik koosseis 
Camenca on rahvuslikult kirju koosseisuga, enamusrahvuse moodustavad linnas moldovlased. Viimastel aastatel on venelaste osakaal rahvaarvus vähesel määral tõusuteel olnud ja vähemuste (juudid, sakslased, bulgaarlased) osakaal vähenenud. Valdav enamus elanikest on õigeusklikud ja kuuluvad Moldova Õigeusu Kiriku koosseisu, Camenca kuulub Tiraspoli-Dubăsari diötseesi.

17. sajandil koosnes Camenca elanikkond allikate väitel valdavalt moldovlastest, idaslaavlastest ja juutidest. 19. sajandi keskel oli Camencas 254 majapidamist. 1872. aastal oli majapidamisi kokku 579 ja väikelinnas elas 1531 elanikku. 1905. aastaks oli linnas 1058 majapidamist 6805 elanikuga. 1939 aastal elas Camencas 7370 elanikku. 1959. ja 1989. aasta loenduste vahel kasvas Camenca rahvaarv kasvas 1,6 korda 8,5 tuhandelt inimeselt 13,7 tuhandele. 1990. aastate algusest hakkas linna rahvaarv vähenema, mida võimendasid veel vähemuste, eriti sakslaste ja juutide, Transnistriast välja rändamine. 2004. aastal elas linnas 10323 elanikku, 2012. aastal 9060 elanikku ja 2022. aastal 8407 elanikku.

Demograafilised trendid 
Camencas ületab suremus oluliselt sündimuse määra 1980. aastatest. Erinevalt teistest Transnistria piirkondadest jätkub sündimuse vähenemine Camenca rajoonis, mistõttu iseloomustab linna keskmisest kiirem rahvastiku vähenemine. Piirkonna töötus on Transnistria kõrgeim. Ka kõrgharitud inimeste osakaal on tagasihoidlik, 2004. aasta rahvaloenduse järgi oli kogu Camenca rajooni peale vaid üks doktorikraadi omandanud elanik. Rahvastiku vananemine mõjutab piirkonda märgatavalt: aastatel 1989–2004 tõusis pensionäride osakaal 13,8% juurest 21,5% peale. Keskmiselt on noorte osakaal kogu piirkonnas madalaim Transnistrias ja pensionäride osakaal riigi suurim.

Kuni Transnistria iseseisvumiseni oli linn rände sihtkohaks, kuid 1991. aastast on rändesaldo olnud negatiivne. Mitusada inimest rändab linnas rohkem välja kui sisse, suurem osa väljarändajatest on töövõimelised ja noored, põhjuseks enamasti ebarahuldavad palgad. Siiski leevendab Camenca demograafilist kriisi sisseränne maakohtadest, kust väljaränne toimub peamiselt linna. Rände sihtkohtadeks on Chișinău, Tiraspol, Rîbnița ja Tighina Moldovas ning välismaale liigutakse Euroopa Liitu, Ukrainasse, Venemaale või Türki. Pendelränne linnast töökohta on tavaline, 2004. aastal asus 9,3% linnaelanikest ajutiselt linnapiiridest väljas. Naiste väljaränne piirkonnast on levinum kui meeste, mistõttu on kogu piirkonnas mehi naistest rohkem.

Tuntud elanikke

Galerii

Viited 
Transnistria linnad
Moldova linnad