Hannoveri ajalugu

Hannover on territoorium, mis oli erinevatel aegadel vürstkond Saksa-Rooma riigis, kuurvürstkond samas, iseseisev kuningriik ja alluv provints Preisimaa kuningriigis. Territoorium nimetati pealinna Hannoveri järgi, mis oli piirkonna vürstlik linn aastast 1636. Tänapäeval kasutatakse nime ainult linna kohta; enamus ajaloolisest Hannoveri territooriumist moodustab suurema osa Saksamaa Alam-Saksi liidumaast.

Moodustumine 
Hannover moodustati mitmete Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonna dünastiliste jaotuste ühinemisega, ainsaks erandiks Braunschweig-Wolfenbüttel. Aastatel 1714–1837 oli see personaalunioonis Suurbritannia kuningriigiga, mis lõppes kuninganna Victoria Suurbritannia troonile saamisega, kuna vastavalt Saali tavaõigusele ei saanud naine Hannoveri valitseda. Aastani 1803, mil see okupeeriti Prantsuse ja Preisi vägede poolt, oli Hannover Saksa-Rooma riigi osastisriik; taasiseseisvumisel aastal 1814 ülendati Hannover kuningriigiks, mis kestis aastani 1866.

Braunschweig-Lüneburgi hertsogkond 

Tiitlit "Braunschweigi ja Lüneburgi hertsog" () kandsid aastast 1235 mitmed Welfide perekonna liikmed, kes valitsesid mitmeid väikseid territooriume Loode-Saksamaal. Nendel valdustel ei olnud kõigil ametlikke riigi tunnuseid, ei olnud need ka kompaktsed ega jagamatud. Kui mitu hertsogi poega võistles võimu pärast, jagati maad sageli nende vahel; kui perekonna haru kaotas võimu või hääbus, taasallutati maad elusolevate perekonna liikmete poolt; erinevad hertsogid võisid ka maid vahetada. Territooriumid said nimed tähtsate linnade järgi, kus hertsogid resideerisid, näiteks Calenberg, Göttingen, Grubenhagen, Lüneburg, Wolfenbüttel. Kõigi nende territooriumite ühendavaks elemendiks oli see, et neid valitsesid Saksa-Rooma keisri Otto IV vennapoja hertsog Otto I meesliinis järglased.

Lüneburgi vürstkond 

Liin, mis viis Hannoveri dünastiani, sai alguse Bernhardist, ühest hertsog Magnus II kolmest pojast, kes kaasvalitses ühendatud Braunschweigi hertsogkonda aastast 1388, kuid kes jagas territooriumi aastatel 1428 ja 1432. Bernhard sai Lüneburgi territooriumi, mille peamine linn oli Celle.

Aastatel 1527–1642 oli Harburgi vürstkond, mis paiknes Harburgis, Lüneburgist eraldatud. Aastal 1569 jagati Lüneburg Ernst Usutunnistaja poegade Heinrich III (Dannenbergi liin) ja Wilhelm VI (Lüneburgi liin) vahel.

Lüneburgi liini kauge nõbu Friedrich Ulrich, kes valitses Wolfenbütteli ja Calenbergi territooriume, suri aastal 1634. Pärast mõningaid vaidlusi jagati tema territooriumid aastal 1635 Lüneburgi liini Dannenbergi ja Celle harude vahel. Heinrich III pojast Augustist sai Braunschweig-Wolfenbütteli hertsog ning tema järeltulijad valitsesid viimati Braunschweigi hertsogkonda.  

Wilhelmi esimesed neli poega valitsesid Lüneburgi pärast nende isa surma aastal 1592 kuni aastani 1648 järjekorras. Viies poeg Georg sai Calenbergi ja Göttingeni territooriumid aastal 1635. Aastal 1636 viis ta Calenbergi hertsogite residentsi Pattensenist Hannoveri. See oli Hannoveri riigi tuumik, kuigi territoorium pidi ootama aastani 1814, enne kui "Hannover" sai ametlikuks nimeks. 

Aastal 1648 päris Calenbergi hertsog Lüneburgi oma onult Friedrichilt, viimaselt elusolevalt Wilhelmi viiest pojast. Aastatel 1648–1705 valdas Lüneburgi (suuremat territooriumi) Lüneburgi liini vanem haru ja Calenbergi järgmine noorem haru.

Aastal 1692 lubas keiser Calenbergi hertsogi Ernst Augusti kuurvürstiks ülendada. See edutamine ei jõustunud enne tunnustamist Riigipäeva poolt aastal 1708, kümme aastat pärast Ernst Augusti surma.

Vahepeal, aastal 1705, päris tema poeg Georg Ludwig oma onult Lüneburgi, kahekordistades Hannoveri suuruse.

Braunschweig-Lüneburgi kuurvürstkond 1708–1814 

Aastal 1692 ülendas Saksa-Rooma keiser Leopold I Georgi poja hertsog Ernst Augusti keisririigi kuurvürstiks tänutäheks Pfalzi pärilussõjas antud abi eest. Uue kuurvürsti lisamise vastu oli proteste ja ülendamine ei muutunud ametlikuks enne kui aastal 1708 (Riigipäeva otsusega) Ernst Augusti poja Georg Ludwigi isikus. Kuigi kuurvürsti tiitlid olid õieti Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Saksa-Rooma riigi kuurvürst, kutsuti teda tavaliselt residentsi järgi Hannoveri kuurvürst. 

Kuurvürstkond oli juriidiliselt kohustatud olema jagamatu: see võis liidendada territooriume, kuid mitte võõrandada neid või jagada mitme pärija vahel; ja selle pärilus pidi järgima meesliini. Kuurvürstkonnale omistatud territooriumid olid Braunschweig-Lüneburgi vürstkonnad Calenberg, Grubenhagen ja Lüneburg (isegi kui sel ajal valitses Lüneburgi Ernst Augusti vanem vend) ning krahvkonnad Diepholz ja Hoya.

Georg Ludwig sai Suurbritannia kuningaks aastal 1714 (vaata Hannoveri dünastia). Kuurvürstide mõju Saksamaal kasvas samuti: nad pärisid aastal 1719 endised Rootsi territooriumid Bremeni ja Verdeni. Saksamaa killustatuse vähendamise osana aastal 1803 sai kuurvürstkond Osnabrücki peapiiskopkonna.

Seitsmeaastase sõja ajal pärast Prantsuse sissetungi Hannoveri muutus kuurvürstkond lahinguväljaks. Zeveni kloostri konventsiooniga lepiti kokku, et Hannover peab olema neutraalne ja suured osad kuurvürstkonnast jäid Prantsuse vägede poolt okupeerituks. George II tühistas seejärel konventsiooni ning uuendatud armee korraldas vasturünnaku ja ajas prantslased kuurvürstkonnast välja. Järgnenud Prantsuse rünnakud löödi tagasi. 

Aastal 1803 okupeeriti Hannoveri kuurvürstkond Prantsusmaa poolt pärast Artlenburgi konventsiooni. Aastatel 1807–1813 oli Hannoveri territoorium Vestfaali kuningriigi osa. Siiski ei tunnustanud George III valitsus Prantsuse anneksiooni (olles jätkuvalt Prantsusmaaga sõjas läbi kogu perioodi) ja Hannoveri ministrid jätkasid tegevust Londonist. Hannoveri valitsus säilitas oma eraldi diplomaatilise teenistuse, mis säilitas sidemed riikidega nagu Austria ja Preisimaa, kellega Ühendkuningriik ise oli tehniliselt sõjas. Hannoveri armee oli laiali saadetud, kuid paljud ohvitserid ja sõdurid läksid Inglismaale, kus nad moodustasid Kuninga Saksa Leegioni. See oli ainus Saksa armee, mis võitles jätkuvalt läbi kõigi Napoleoni sõdade Prantsusmaa vastu. Nad mängisid tähtsat osa Waterloo lahingus aastal 1815. 

Kuigi Saksa-Rooma riik lõpetati aastal 1806, ei pidanud George III valitsus seda lõplikuks ja jätkas "Hannoveri kuurvürstina" aastani 1814.

Hannoveri kuningriik 1814–1866 

Aastal 1813 sai George III tagasi oma Hannoveri territooriumid ja oktoobris 1814 ülendati need Viini kongressil iseseisvaks Hannoveri kuningriigiks. Viini kongress algatas territoriaalsed vahetused Hannoveri ja Preisimaa vahel, millega Hannover suurendas oma ala oluliselt, saades Hildesheimi piiskopkonna, Ida-Friisimaa, Lingeni alamkrahvkonna ja Münsteri peapiiskopkonna põhjaosa. See kaotas Saksi-Lauenburgi hertsogkonna need osad, mis olid Elbe paremkaldal, ja mõned väikesed eksklaavid idas.

Personaalunioon Ühendkuningriigiga lõppes aastal 1837 kuninganna Victoria troonileasumisega, kuna Hannoveri pärimisseadused (Saali tavaõigus) keelasid naistele tiitli pärimise, kui oli veel mõni elusolev meessoost pärija (Ühendkuningriigis oli mehel eelis ainult oma õdede ees). Austria-Preisi sõjas aastal 1866 annekteeriti Hannover Preisimaa poolt ja sellest sai Hannoveri provints.

Hannoveri provints 1866–1946 

Hannoveri provints () oli Preisimaa kuningriigi ja Preisimaa Vaba Riigi provints aastatel 1868–1946. 

Aastal 1946 tegi Briti sõjaväeline administratsioon Hannoveri provintsist põhilise osa Alam-Saksi liidumaast – koos Oldenburgi, Braunschweigi ja Schaumburg-Lippega – Hannoveri linn sai uue liidumaa pealinnaks.

Vapid 
Pärast personaaluniooni lõppu Suurbritanniaga aastal 1837 jättis Hannover Briti kuningliku vapi ja lipu, lisades vaid uue krooni (Briti eeskuju järgi).

Vaata ka 
Hannoveri provints
Hannoveri dünastia
Ernst Friedrich Herbert zu Münster
Saksa Kantselei Londonis

Välislingid 

Alam-Saksi kaart aastal 1789
Welfide pärimisseadused
Welfide dünastia ametlik koduleht

Saksimaa ajalugu
Hannover

en:History of Hanover
es:Hanóver (estado)