1992. aasta Los Angelese rahutused

1992. aasta Los Angelese rahutused olid 1992. aasta 29. aprillist 4. maini USAs Los Angeleses toimunud massirahutused. 

Rahutuste ajendiks oli kohtuotsus, mis mõistis neli LAPD politseinikku õigeks videolindile jäädvustatud peksmise asjus. Rahutustes vallandusid rassidevahelised pinged ja inimestes pikema aja jooksul kogunenud rahulolematus kehva majandusliku olukorraga.

Rahutuste ajal toimus massiliselt korrarikkumisi, sh rüüstamisi, süütamisi, kallaletunge ja tapmisi. Tekitatud materiaalse kahju suurus hinnati jäävat 800 miljoni ja 1 miljardi dollari vahele, kuid mõnel hinnangul ulatus kahju üle miljardi dollari. Politsei ei tulnud olukorra haldamisega toime ja rahutuste lõpetamiseks kehtestati öiseks ajaks liikumiskeeld ja kutsuti kohale sõjavägi – rahvuskaart, jalaväelased ja merejalaväelased. Rahutustes sai surma 53 inimest, neist 10 politsei või sõjaväe kuuli läbi. Üle 2000 inimese sai vigastada, vahistati üle 11 000 korrarikkuja. Süüdati umbes 3600 tulekahju, milles hävis 1100 hoonet. Rahutuste ajal oli hetki, mil igal minutil tuli teade järjekordsest tulekahjust.

Rodney Kingi peksmine
3. märtsil 1991 peksid LAPD politseinikud mustanahalist Rodney Kingi, kes oli kiirust ületanud ja eiranud liikluspolitsei peatumismärguannet. Kehtiva tingimisi karistusega ja joobeseisundis King otsustas peatumise asemel põgeneda ja politseinikud pidid teda mõnda aega jälitama, enne kui neil õnnestus Kingi auto peatada. Pealtnägija filmis peksmist ja saatis video televisiooni. Kohus mõistis politseinikud liigse jõukasutuse asjus õigeks, otsus tehti teatavaks 29. aprillil 1992. Ühegi mustanahalise vandekohtunikuta vandekohtu otsus tundus paljude jaoks ebaõiglane ja tuhanded inimesed tulid tänavaile mässama. Hiljem selgus siiski, et ühe vandekohtuniku isa oli mustanahaline.

Rahutused
Rahutused said alguse kohtuotsuse teatamise päeval ja olid kõige intensiivsemad kahe järgnenud päeva jooksul. 

Otsus tehti teatavaks 29. aprillil kell 15.15. Kella 15.45ks oli kohtuhoone ette kogunenud 300-pealine rahvahulk. Paari tunni pärast hakati Los Angelese lõunaosa tänavail vägivallatsema. 18.45 paiku tiriti Florence Avenue ja Normandie Avenue ristmikul peatunud veoautost välja selle valgenahaline juht Reginald Denny ja peksti ta julmalt läbi. Peksjate pea kohal tiirelnud helikopterist filmiti sündmusi ja filmitud kaadrid anti otse-eetrisse. Denny pääses tänu ühele läheduses televiisorit jälginud  mustanahalisele kodanikule, kes tõttas appi ja toimetas mehe haiglasse. Paar minutit pärast Denny päästmist rünnati samal ristmikul järjekordset liiklejat. Guatemala päritolu Fidel López peksti teadvusetuks, ära võeti autos olnud 2000 dollarit ja mehe rindkere ja suguelundid värviti mustaks. Ka López siiski päästeti. 

Järgnenud päevadel toimus ulatuslik rüüstamine. Et politsei tõmbus korealaste linnaosast välja, organiseerisid kohalikud poepidajad relvastatud üksusi, et oma vara rahvahulkade eest kaitsta. Filmilindile jäi mitu tulevahetust poeomanike ja rüüstajate vahel. 

Rahutuste kolmandal päeval kanti otse-eetris üle Rodney Kingi ajalukku läinud pöördumine rahva poole: "kas me saaksime kõik omavahel läbi saada?" ("Can we get along?")

Neljandaks päevaks hakkas olukord rahunema. Los Angelesse oli toodud 13 500 sõjaväelast.  30 000 inimest osales rahu toetaval rahvakogunemisel. USA justiitsministeerium teatas, et Rodney Kingi peksmise asjus algatatakse föderaalne juurdlus. 

4. mail, esmaspäeval, rahutuste kuuendal päeval, tühistas linnapea komandanditunni, andes sel moel märku rahutuste ametlikust lõpust. Aeg-ajalt tuli ette vägivallajuhtumeid ja pandi toime kuritegusid, kuid koolid, pangad ja ettevõtted olid jälle avatud. Föderaalväed olid kohal 9. maini, rahvuskaart 14. maini ja osa sõjaväelasi jäi Los Angelesse 27. maini.

16. mai 1992 seisuga oli rahutustes hukkunud 51 meest ja 7 naist. 41 inimest suri tulistamise tagajärjel, 7 sai surma liiklusõnnetustes, 4 hukkus tulekahjudes, 3 peksti surnuks, 2 pussitati surnuks ja 1 suri südamerabanduse tõttu. 

Pea kolmandik vahistatutest vabastati, kuna politseinikud ei suutnud massi hulgast üksikisikuid eristada. Näiteks ühel juhul vahistati 40 inimest, kes ühes poes vargil käisid. Ajal, mil tegeldi nende isikute tuvastamisega, toodi jaoskonda 12 teise poe rüüstamises osalenud inimest. Et grupid segunesid, ei olnud enam võimalik esitada üksikisikutele süüdistust konkreetsest poest varastamise eest, mistõttu politsei pidi kõik antud rüüstajad vabaks laskma.

Korealased
Korea-ameeriklastel on 1992. aasta rahutuste jaoks oma sõna: "Sa-I-Gu", mis tähendab korea keeles "neli-kaks-üheksa". Termin viitab 29. aprillile – päevale, mil rahutused alguse said.

Korealaste ja mustanahaliste vahel olid mõnda aega podisenud rassipinged. Aasta enne rahutusi oli poepidaja Soon Ja Du maha lasknud 15-aastase Latasha Harlinsi, kuna nad olid vaidlema läinud, et kas tüdruk üritas poest varastada apelsinimahla. Politsei saabudes leiti maha lastud tüdruku peost kaks dollarit. Du mõisteti  tapmises süüdi, kuid vanglasse saatmise asemel mõisteti talle viie aastane tingimisi karistus. See juhtum tekitas mustanahalistes palju viha korealaste vastu. Suur hulk mustanahalisi ei olnud rahul sellega, et üha rohkem korealasi ajas äri ja teenis elatist nende kogukondades, kuid ei palganud seejuures mustanahalisi töötajaid. Neile tundus, et paljud korea kaupmehed suhtusid neisse üleolevalt. Ka kultuurilised erinevused ja keelebarjäär aitasid pingete suurenemisele kaasa. Pinged lõid rahutuste käigus lõkkele ja palju vägivalda oli suunatud korealaste vastu. Umbes 2300 korealaste poodi kas rüüstati või põletati maha. Madala sotsiaalse staatuse ja keelebarjääri tõttu jäid korealased suuresti politsei kaitseta. Rahutuste ajal kutsusid kohalikud koreakeelsed raadiojaamad Los Angeleses elavaid korealasi appi Korea linnaosa rüüstajate eest kaitsma. Tuldi nii improviseeritud relvade, püsside kui ka poolautomaat relvadega.

Professor Edward Parki sõnul jagasid 1992. aasta rahutused korea-ameeriklased kahte leeri. Vasakpoolsemate-liberaalsemate vaadetega korealased soovisid teha koostööd teiste Los Angeleses elavate vähemustega, et võidelda rassipõhise rõhumise vastu. Konservatiivsemad korealased rõhutasid seadusetähe ja korra tähtsust. Samuti kippusid nad tähtsustama poliitilisi erinevusi korealaste ja teiste vähemuste vahel, eriti korealaste ja afroameeriklaste vahel.

Latiinod
Kolmandik hukkunutest ja pooled vahistatutest olid latiinod. 20–40% rüüstatud ettevõtetest kuulus latiinodest omanikele. 1990. aasta rahvaloenduse järgi oli rahutustest kõige rohkem kaasa haaratud Los Angelese lõuna piirkonna South Central Los Angelese elanikest 48% mustanahalised ja 45% latiinod. Gloria Alvareze sõnul ei mässanud latiinod Rodney Kingi peksmise asjus langetatud kohtuotsuse vastu, vaid tegutsesid oportunistlikemal kaalutlustel ja ajendatuna kultuurilisühiskondlikest lõhedest. Latiinod ei osalenud rahutuste esimeses faasis. Nemad osalesid rüüstamises rahutuste kolmandal-neljandal päeval, mil igapäevaelu enam ei toiminud – kui polnud transporditeenuseid ja toidupoed olid suletud. Et enamik latiinosid elas vaesuses, kasutasid nad juhust ja hankisid rahutuste käigus väärtuslikke esemeid, mida nad muidu endale lubada ei saanud. Paljud ei teadnud Kingi juhtumist midagi, kuid läksid kaasa ümbritsevate anarhiameeleoludega. Teised mõtlesid, et kui nad rüüstamises ei osale, jäävad nad niisama kõrvale ja asjadest ilma. Oli ka neid, kes tundsid mustanahalistega sarnaselt, et majanduslikud ja rassilised tingimused olid nende vastu, ja et politsei kohtles neid ebaõiglaselt.

Rahutuste põhjustest
Lisaks vastuolulisele kohtuotsusele nähakse rahutuste vallandumise taga pikaajaliselt eri gruppide vahel kuhjunud rassipingeid. Samuti kannatas rahutuste epitsentriks olnud South Central Los Angelese piirkond mitmendat aastat kestnud majanduse jahtumise käes ja paljud sealsed elanikud olid töötud ja elasid vaesuses. Teoreetik Mike Davis on juhtinud tähelepanu varandusliku ebavõrdsuse tõusule – rahutustele eelnenud aastatel aset leidnud korporatsioonide struktuurimuutused ja riikliku sekkumise vähendamine mõjusid eriti rängalt teatud piirkondades elanud vaesematele inimestele. Kogunenud frustratsioon ja jõuetus leidsid rahutuste käigus vägivaldse väljenduse. Davise kohaselt tulenesid afroameeriklaste ja korea-ameeriklaste vahelised pinged lisaks kultuurilistele arusaamatustele ka omavahelisest majanduslikust konkurentsist, mille turujõud neile kahele grupile peale surusid. Farrell ja Johnson tõid rahutuste põhjustena välja Los Angelese elanikkonna mitmekesistumise, edukate Korea äriomanike ja ülejäänud vähemuste vahelise hõõrdumise, politsei liigse jõukasutuse ja vabaturumajanduse mõju linnaelanike väljavaadetele töökoha leidmisel. Kodanikuõiguste eest võitleja ja baptistist vaimulik Jesse Jackson toonitas küll, et vägivalda ei saa õigustada, kuid tõi korduvalt välja, et rahutused olid rassismi, politsei brutaalsuse ja vaeste linnaelanike majanduslikest raskustest tekkinud meeleheite möödapääsmatuks tulemiks. Sotsioloog Joel Kotkini kohaselt polnud tegu mitte rassimässu, vaid klassimässuga.

Konservatiivse ilmavaatega kommenteerijad rõhutasid väärtuste kriisi ja vaesuse kultuuri. President Bush kasutas rahutuste iseloomustamiseks sõna "kriminaalne". Asepresident Dan Quayle süüdistas "väärtuste vaesust". Quayle'i kohaselt oli tänavatel valitsenud anarhia seotud perekondliku struktuuri, isikliku vastutuse ja ühiskondliku korra kokku varisemisega. Konservatiivne kolumnist Midge Decter avaldas kahtlust, kas töökohtade olemasolu mässajate jaoks midagi muudaks. Ta kirjutas: "Kuidas on võimalik neid alamklassi noorukeid vaadata ... ja ette kujutada, et nad üldse tahavad töökohti või suudavad töökohti hoida?" Ron Pauli nägemuses oli tegu "rassilise terrorismiga". Paul kirjutas: "Los Angeleses suudeti kord taastada alles siis, kui saabus aeg, mil mustanahalised pidid kolm päeva pärast rahutuste algust sotsiaalhoolekande abitšekkidele järgi minema... Mis siis kui need tšekid oleks tulemata jäänud? Kahtlemata oleks mustanahalised rüüstamist jätkates hoolekanderiigi täiel määral erastanud. Aga nad maksti kinni ja vägivald vaibus."

Pärast rahutusi
Pärast rahutuste vaibumist viidi Los Angelese politseinike töös sisse mitmeid muudatusi. Suurendati vähemustesse kuuluvate politseinike arvu, analüüsiti liigset jõukasutust ja politseipealik astus tagasi. Ka Los Angelese linnapea toetus langes märgatavalt.

Viited

1992
Los Angeles
Rahutused