Harilik võipätakas

Harilik võipätakas (Pinguicula vulgaris) on vesiherneliste sugukonda võipätaka perekonda kuuluv putuktoiduline mitmeaastane rohttaim.

Levila
Taimele pani 1753. aastal nime Carl von Linné. Harilik võipätakas on levinud kõikjal Euroopas ja Põhja-Ameerikas. Eestis leidub seda paiguti, rohkem on Lääne-Eestis.

Kasvukoht
Kuigi harilikul võipätakal on väike juurestik, suudab ta kasvada kivisel, turbasel kui ka liivasel pinnasel, oluline on piisav niiskus. Harilik võipätakas eelistab lagedat kasvukohta, kus taimestikku on vähem kui 50%. Sellised alad tekivad tavaliselt üleujutuste, karjatamise või turbakuivendamise tagajärjel, mis on samaaegselt taimele ka suureks ohuks. Sellistes kohtades moodustuvad 10–20 taime suurused populatsioonid. Taimed võivad ühes kohas elada ligikaudu kümme aastat.

Kirjeldus
Harilik võipätakas on mitmeaastane ühekojaline taim, mille pikkus on tavaliselt 5–20 cm. Maa all on taimel väikesed peenikesed juured, mis ulatuvad kuni 10 cm sügavusele. Õievarb, mis pidevalt pikeneb taime kasvades, on 6–15 cm pikk ja selle otsas on üks sinakaslilla õis. Talve elavad taimed üle pungana, millel puuduvad juured. Pung, erinevalt täiskasvanud taimest, on keskkonnamuutustele vastupidavam. Näiteks suudab pung taluda põuda, liigniiskust ja madalamaid temperatuure.

Lehed

Harilikul võipätakal on 4–7 lehte, mis moodustavad juurmise lehekodariku. Lihtlehed on rohekaskollast värvi, lehtede alumisel poolel võivad olla roosakad värvivarjundid. Lehtede ülemisel poolel on limanäärmed, mis annavad lehtedele iseloomuliku rasvase mulje. Lehed on tavaliselt 2,5–5 cm pikad ja 1–2 cm laiad. Lehed on terveservalised, piklikmunajad ja kasvavad taime kasvuaja lõpuni suuremaks. Lehed suudavad pärast saagi tekitatud stimulatsiooni kokku rulluda.

Õied

Erinevalt Eestis leiduvast teisest võipätaka liigist, alpi võipätakast, on hariliku võipätaka õied lillakassinised. Väga harva on leitud ka valgete õitega isendeid. Harilikul võipätakal on 1–2 õievarba, mille otsas on üks longus õis. Õied tekivad tavaliselt kolmandal aastal. Õied on 1,8–2 cm pikad, naaskelja kannusega. Õievarb on sama värvi nagu ka lehed – rohekaskollane kerge roosaka värvinüansiga. Tupplehed on rohekaslillad ja väljast kaetud näärmekarvadega. Õied on kahehuulsed – ülemine huul on kolmeosaline ja alumine kaheosaline. Alumisel huulel on kaks valget täppi ja pikad valged karvad, mis meelitavad tolmeldajaid ligi. Harilik võipätakas õitseb maist juulini.

Viljad
Seemned on pruuni värvi, väikesed ja ümarad. Seemnekupar, mis on alguses horisontaalselt, pöördub püsti, et seemned varem välja ei kukuks. Kupar lõheneb keskelt kaheks poolmeks ja seemned levivad tuulega edasi. Kapsli avatust reguleerib ilm: kui on vihmane ilm, on see suletud, päikeselise ilma korral avatud. Seemned idanevad järgmisel aastal.

Paljunemine
Harilikul võipätakal tekivad kõige hiljem arenenud lehe kaenlasse sigisibulad, millest tekivad uued taimed. Sibulad, mis koosnevad 1–2 sibulasoomusest ja 1–2 idulehest, on väga tärkliserohked ning eemalduvad lehe küljest augustis, kui leht närtsib. Sibulatest moodustunud taimed hakkavad arenema järgmisel aastal vanemtaime vahetus läheduses, aga vahel viib liikuv veevoog sibulad kaugemale. Ebasoodsate tingimuste tõttu puudub Põhja-Euroopas harilikul võipätakal vegetatiivne paljunemine.

Kasutamine
Lehe pinnal oleva limaga raviti pragunenud huuli, millest tulenevad paljud mokkadega seotud rahvapärased nimetused, näiteks suurohi, haavaroos, võipott või käosülg. Mõnes riigis on hariliku võipätaka lehti kasutatud piima hapendamisel. Selleks hõõruti piimanõu enne sooja piima sissevalamist lehtedega kokku, sest arvati, et lehtedes leiduvad hüdrolüütilised ensüümid tekitavad kiiremini hapupiima.

Looduskaitse
Hariliku võipätaka ohukategooria on Eesti punases raamatus ohualdis.

Viited

Välislingid 
 

Vesihernelised
Eesti taimed