Homo erectus

Homo erectus ("püstine inimene") on perekonda inimene kuuluv hominiid ehk inimlane, kes praeguseks on välja surnud. Liik elas terve Pleistotseeni vältel; varaseim teadaolev leid on 1,8–1,5 miljonit aastat vana, samas noorimad leitud fossiilid võivad olla vaid 100 000 aastat vanad. Liigi algkodu on Aafrika, kust liik levis Kaukaasiasse, Aasiasse (Hiina, Jaava saar, India jne) ja võib-olla ka Euroopasse (vaieldav).

Homo erectus´t puudutav klassifikatsioon ei ole täielik. Eriti puudutab see H. erectus'''e eristamist lähedasest liigist Homo ergaster. Paljud antropoloogid ei pea neid kahte üldse eraldi liikideks, vaid ühe liigi erinevateks populatsioonideks Aafrikas ja Aasias. On ka välja pakutud, et H. erectus´est kui liigist võiks üldse loobuda ja arvata ta arhailiseks Homo sapiens’iks.

 Põlvnemine Homo erectuse põlvnemine on ebaselge. Varased erectus´e leiud pärinevad väljastpoolt Aafrikat – praegusest Gruusiast. Sealt leitud skeletifragmendid on dateeritud 1,8 miljonit aastat vanaks. Valdav arvamus on, et erectus pärineb Aafrikast, kust ta rändas välja umbes 2 miljonit aastat tagasi. Konkureeriva hüpoteesi kohaselt arenes erectus välja Euraasias ja migreerus sealt Aafrikasse. Selle idee aluseks on fakt, et vanimad leiud pärinevad väljastpoolt Aafrikat. Siiski võib tegu olla lihtsalt puudulike andmetega – ei ole veel leitud piisavalt vanu fossiile, mis tõestaks, et Homo erectus pärineb Aafrikast.

 Avastamine 

Esmaavastajaks on Hollandi arst ja antropoloog Eugene Dubois. Dubois oli määratud sõjaväearstiks Hollandi Ida-Indiasse Jaava saarele. 1891. aastal leidsid Dubois ja tema meeskond Jaava saarelt fossiili, mille ta nimetas Pithencanthropus erectus´eks. Leid koosne koljust ja reieluust. See leid on praeguseks arvatud Homo erectus´eks ning on tuntud ka kui Java inimene. Dubois’i leid on hetkel Homo erectus'''e holotüüp.

1940. aastaks oli Jaavalt leitud veel "Java inimese" fossiile. Lisandus ka uus leiukoht – Hiinast, Pekingi lähedalt leiti hulgaliselt erectus’te jäänuseid.

Jaava ja Hiina leidudest ajendatult arvati 20. sajandi esimesel poolel, et ka nüüdisinimene arenes välja Aasias. Siiski uskusid naturalistid, eesotsas Charles Darwiniga, et nüüdisinimene on arenenud Aafrikas.

Alates 20. sajandi keskpaigast on leitud mitmeid Homo erectus’e fossiile ka Aafrikast.

 Sünonüümid 

Ajaloolistel põhjustel ei ole Homo erectus ainuke liigi nimi, mis viitab ühele konkreetsele liigile.

 † Pithecanthropus erectus † Sinanthropus pekinensis † Javanthropus soloensis † Telanthropus capensis † Meganthropus paleojavanicus † Homo ergaster?

 Homo erectus georgicus Homo erectus gregoricus on alamliigi nimi, mida vahel kasutatakse kirjeldamaks Gruusiast, Dmanisi’st leitud fossiile. Algselt eraldi liigiks arvatud leid on nüüdseks klassifitseeritud Homo erectus’e divergeerunud alamliigiks. Säilmed avastati 1991. aastal Gruusia teadlase David Lordkipanidze' poolt ja koostöös rahvusvahelise rühmaga on neid järgemööda välja kaevatud. 2001. aastal leitud osalise skeleti vanuseks hinnati 1,8 (1,77) miljonit aastat. Säilmete juurest leiti kivist ja luust tööriistu. Praegu ei peeta Homo erectus georgicus’t enam eraldi liigiks. Arvatakse, et tegu on Homo erectus’ega vahetult pärast tema arenemist varasemast Homo habilisest. Ajumaht oli Gruusia erectus’el väike (600 kuupsentimeetrit), samas oli tal arenenud selgroog ja alajäsemed, et tagada liikuvus.

Pekingi inimene 

Aastatel 1923–1927 tehtud väljakaevamiste käigus leiti Pekingi lähedalt Zhoukoudianist säilmed, mille vanuseks hinnati 680 000 – 780 000 aastat. Aastatel 1929–1937 leiti samast kohast kokku 15 osalist koljut, 11 lõualuud, hambaid ja skeletiluid. Hilisemate leidude vanus jääb 500 000 ja 300 000 aasta vahele. Väljakaevamised peatusid 1937. aastal Jaapani invasiooni tõttu ja leitud fossiilid kadusid II maailmasõja käigus. Leidude kohta käiv dokumentatsioon on siiski säilinud, sealhulgas fotod ja kirjeldused. Pekingi inimese näol on tegemist Homo erectus’ega, vahel nimetatakse ka Homo erectus pekinensis’eks. Zhoukoudiani leiukoht võeti 1987. aastal UNESCO maailmapärandi nimekirja ja uusi väljakaevamisi alustati seal viimati 2009. aastal.

Liigi tunnused 

Homo erectus‘e kolju oli pikk, madala ja lameda otsmikuga. Silmaavade kohal suborbitaalne mõigas (tugev luuvööde) ja teine luuvööde risti silmade omaga pea tagaküljel (kuklamõigas). Kolju põhimik oli väga lai. Ajukolju oli suurem kui varasematel inimlastel, umbes 1000 milliliitrit, mis on 75% nüüdisinimese omast. Kolju ise oli paksuseinaline ja ohtrate lisamoodustistega. Sama võib näha ka ülejäänud skeleti juures – skeletiluud olid tugevad ja paksud, kohanenud suuri koormusi taluma. Erectus’el olid inimlastele omased hambad, kuid neil puudus eenduv lõuatsiosa. Alalõualuu oli massiivne ja hambad suuremad kui tänapäeva inimesel. Homo erectus oli suhteliselt pikk, keskmiselt 1,79 meetrit. Sugudevaheline dimorfism isaste ja emaste vahel oli veidi suurem kui nüüdisinimesel, isased olid umbes 25% suuremad kui emased.

Tööriistade kasutamine 

Homo erectus kasutas võrdlemisi primitiivseid tööriistu. Arvatakse, et erectus võttis esimesena kasutusele pihukirve ehk acheul’e. Tegemist oli kolmnurkse kivitükiga, mis istus kätte ja mille üks ots oli terav, teine tömp. Piki külgi olid teravad servad. See tegi pihukirve multifunktsionaalseks tööriistaks, mis oli suhteliselt asendamatu. Kirve üldkuju oli levinud väga suurel maa-alal ja see muutus ajaga väga vähe. Pihukirveste valmistamiseks võidi kasutada teist niinimetatud "löökkivi" või pehmemaid (luust) tööriistu. Pihukirveid ei ole leitud Kaug-Idast, arvatavasti kasutati seal tööriistade valmistamiseks materjale, mis ei ole nii hästi säilivad kui kivi. 
Homo erectus võis olla ka esimene hominiid, kes kasutas parvesid üle mere rändamiseks, kuid otsesed tõendid selle kohta puuduvad.

Tule kasutamine 

Leiud viitavad sellele, et Homo erectus kasutas tuld juba miljon aastat tagasi. Tõendeid sellest on leitud Iisraelist. Lisaks sellele arvatakse, et H. erectus oli suuteline ka ise tuld süütama. Siiski arvavad osad teadlased, et kontrollitud tule kasutamine oli pigem omane hilisematele hominiididele ja mitte Homo erectus’e.

Tule kasutamine võimaldas toitu küpsetada. See omakorda tõi kaasa suured muudatused dieedis. Tule kasutamine ja liha küpsetamine võimaldasid palju paremini kohaneda erinevate keskkondadega. Vähem aega kulus söömisele ning see võimaldas pidada jahti, tegeleda korilusega ja hoolitseda laste eest.

Sotsiaalsus 

Homo erectus’t oli ilmselt esimene inimlane, kes elas küttide-korilaste ühiskonnas. Nad elasid väikestes, perekesksetes gruppides. Pole selge, kas Homo erectus oli võimeline kõnelema sarnaselt nüüdisinimesega, või oli tema kõne algeline ja sõltus rohketest žestidest.

Alamliigid 

Homo erectus eksisteeris üle miljoni aasta, mis teeb temast ühe kõige kauem elanud perekonna Homo esindaja. Võrdluseks: Homo sapiens on olemas olnud vaid 200 000 aastat.

 Homo erectus erectus
 Homo erectus yuanmouensis
 Homo erectus lantianensis
 Homo erectus nankinensis
 Homo erectus pekinensis
 Homo erectus palaeojavanicus
 Homo erectus soloensis
 Homo erectus tautavelensis
 Homo erectus georgicus

Homo floresiensis’e avastamine Indoneesiast Florese saarelt 2003. aastal tõstatab küsimuse, kas ei ole võimalik, et Kagu-Aasia saartel võib leiduda veel fossiilset tõestusmaterjali alles hiljuti eksisteerinud Homo erectus’e järeltulijate kohta. Homo floresiensis võis eksisteerida veel 12 000 aastat tagasi. Julgemad teadlased on viidanud isegi võimalusele, et mõni neist järeltulijaist võib veel praegugi Indoneesia avastamata vihmametsades elada.

Tuntumad fossiilid 

 Indoneesia (Jaava saar): Trinil 2 (holotüüp), Sangirani kollektsioon
 Hiina: Lantian, Zhoukoudian
 Keenia: Narioktoome poiss
 Gruusia: Dmanisi kollektsioon
 Eritrea: Buia kolju
 Etioopia: Daka kolju

Viited

Kirjandus 
Hüpervitaminoos : A. Walker, M. R. Zimmermann & R. E. F. Leakey, A possible case of hypervitaminosis A in Homo erectus, Nature 296, 248–250 (18. märts 1982); doi:10.1038/296248a0
Tuberkuloos: Signs of TB in Ancient Skull Support Theory on Vitamin D, 18,12.2007

Inimene