Kapibaara

Kapibaara (Hydrochoerus hydrochaeris) ehk veesiga on poolveelise eluviisiga maailma suurim näriline.

Taksonoomia 
Kapibaarad kuuluvad loomariigis keelikloomade hõimkonda, imetajate klassi, näriliste seltsi, merisigalaste sugukonda ja veesigade perekonda.

Levila 
Kapibaarad on laialdaselt levinud Lõuna-Ameerika mandril. Kõige tihedamalt leidub neid Panamas, Colombias, Venezuelas, Guyanas, Peruus, Brasiilias, Paraguays, Kirde-Argentinas ja Uruguays. 1960. aastatel transporditi kapibaarasid Jaapanisse loomaaedadesse paigutamiseks. Nad suutsid aga oma tagasihoidliku oleku ja sotsiaalse poolega inimeste seas populaarseks muutuda. Tänapäevani saavad kapibaarad Jaapani loomaaias spetsiaalselt nendele valmistatud kuumaveeallikaid kasutada.

Arvukus 
Kapibaarade arvukus ei ole kindalt määratletav, küll aga on nende populatsioon stabiilne ja kaitsestaatuselt on tegu soodsas seisundis liigiga.

Eluiga 
Kapibaarade maksimaalne eluiga looduses on kuni seitse eluaastat. Nende eluiga kinnistes tingimustes (loomaaias või koduloomadena) võib ulatuda kuni 12 eluaastani.

Põlvnemine 
Kapibaarade esivanemad arenesid välja umbes 80 miljonit aastat tagasi Aafrikas ning jõudsid Lõuna-Ameerika mandrile alles 40 miljonit aastat hiljem. Kui kapibaarade esivanemad sinna jõudsid, oli piirkond veel kiskjate poolt asustamata, mis võimaldas neil suuremaks kasvada. Kõik kapibaarade sugulased on väiksed nagu kõik ülejäänud närilised, sest väiksuse tõttu on enda peitmine ja kiskjate eest varjumine palju tõhusam, samuti võib kiskjale närilise püüdmine väikse suuruse tõttu mõttetuna tunduda.

Välimus 
Väliselt sarnaneb kapibaara hiiglasliku suurepealise meriseaga. Tüvepikkus 100–130 cm (ka ligi 150 cm), saba rudiment, õlakõrgus üle 50 cm ja kehamass 35–66 kg. Varvaste vahel väikesed ujulestad. Keha katavad roostepruunid karmid harjasjad karvad.
Kapibaarade karvkate on õhuke ja traatjas. Just selline karvastik aitab kapibaaradel veest välja tulles hõlpsalt end kuivaks raputada. Nende hambad kasvavad terve elu nagu teistel närilistelgi. Hammaste lihvimiseks järavad nad end ümbritsevaid veetaimi ning rohttaimi. Kehakuju on jässakas ning jäme. Emased liigiesindajad on isasloomadest kasvult pisut suuremad. Esijäsemed on neil pisut lühemad kui tagumised, mistõttu istuvad kapibaarad sageli kükitades sarnaselt koertega. Mõlemal esijalal on neli varvast, tagajalgadel aga kolm, ning iga varvas kannab tugevat, sõrataolist küünist. Erinevalt kõigist teistest närilistest ei suuda kapibaarad toitu kahe esimese jäseme vahel kinni hoida. Kapibaaradel asetsevad poolveelise eluviisiga loomadele omaselt ninasõõrmed, kõrvad ja silmad pealael, sest nii on ujudes ümbritsevate häälte, lõhnade ja liikumiste tajumine kordades teravam. Samas piirkonnas elavatel hiidsaarmatel on samuti pealael asetsevad meeleelundid, kuid erinevalt kapibaaradest on neil jäsemeteks lestad. Isastel kapibaaradel asetsevad silmade esisel alal lõhnanäärmed, mille abil märgistavad nad oma territooriumit ning suhtlevad liigikaaslastega.

Värvus 
Värvuselt on karv enamjaolt punakaspruun. Kõhu pool lisandub karvale pisut kollakas varjund, mõnedel isenditel on näo peal ka mustjad varjundid.

Eluviis 

Asustab jõgedeäärseid kõrge rohuga märgalasid Panamast Argentinani. Lemmiktoiduks on mitmesugused veetaimed. Ujub ja sukeldub suurepäraselt. Isane peab tavaliselt väikest haaremit, kuhu kuuluvad eri vanuses emased. Pärast neljakuulist tiinust toob emane ilmale 2–4 hästiarenenud nägijat poega. Aastas on kuni kolm pesakonda.
Kapibaarad elavad üldiselt karjas, mille suurus jääb 40 isendi ringi. Mõnel juhul võib karja suurus ulatuda kuni 100 loomani. Nad pesitsevad jõgede, järvede, tiikide, soode ja mägede ümbruses ning veedavad suurema osa ajast tihedas taimevõpsikus. Päeva jooksul meeldib kapibaaradele teha uinakuid. Uinaku ajal valvab mõni teine karja liige, et ohtu lähedal ei oleks. Ohuolukorras sukelduvad kapibaarad vette ning peidavad end vee all – kusjuures nad suudavad hinge kinni hoida kuni viis minutit. Kapibaarade tegutsemisaega mõjutab ka kiskjate aktiivne aeg, mistõttu on nad peamiselt aktiivsed eha ja koidiku ajal.

Suhtlemine 
Sarnaselt merisigadega on kapibaarad sotsiaalsed loomad. Kuna tegemist on sotsiaalse liigiga, siis on soovitatud lemmikloomana korraga võtta minimaalselt kaks isendit. Vastasel juhul on väga tõenäoline, et kapibaara langeb stressi või depressiooni.

Häälitsused 
Nad suhtlevad üksteisega erisuguste häälitsuste (nt piiksatuste, haukumise ja turtsumise) abil.

Toitumine 
Toitumisviisilt on kapibaarad herbivoorid. Nad toituvad peamiselt veetaimedest ning veekogude lähistel leiduvatest taimedest. Täiskasvanud kapibaarad söövad päeva jooksul kuni 3,6 kg värsket rohtu. Tihti söövad kapibaarad ärgates oma väljaheiteid, sest need sisaldavad eelmise päeva toidust vajalikke baktereid, mida on hiljem seedeprotsessi käigus kiudainete lagundamiseks tarvis.

Paljunemine 
Nende pesitsusaeg erineb aastati sõltuvalt sellest, milliste elutingimustega paigas nad elavad ja kas piirkonnas leidub vastassoo esindajaid. Sageli paarituvad nad siiski enne suuremaid vihmahooaegu. Emased saavad tavaliselt aastas ühe pesakonna kutsikaid. Tiinus kestab tavaliselt 149–156 päeva. Üks pesakond koosneb tavaliselt neljast kuni viiest pojast. Üks kutsikas kaalub keskmiselt 1,5 kg, imetamisperiood kestab umbes 16 nädalat. Suguküpsuse saavutavad kapibaarad 15 kuu vanuselt.

Ohud 
Looduses ohustavad kapibaarasid jaaguarid, kaimanid ja anakondad ning nende järglastel on oht sattuda otselottide ja harpüiakotkaste õhtusöögiks. Kuigi kapibaarasid ei ohusta tänase seisuga väljasuremisoht väikese arvukuse tõttu, on nende liigi jaoks suurimaks ohuks inimene. Mõnedes piirkondades on kapibaarade jahtimine levinud. Neid kütitakse peamiselt nende liha ja naha pärast, mida kasutatakse tekstiilitööstuses. Nagu enamiku vihmametsas pesitsevate liikide puhul, kujutab vihmametsade hävimine ka kapibaaradele ohtu.

Kaitse 
Tänapäeval on hakatud kapibaarasid koduloomadena kasvatama, mis omakorda suurendab kapibaarade arvukust. Ameerika Ühendriikide Texase, Pennsylvania ja New Yorgi osariigis on kapibaarade koduloomana pidamine legaalne, kuid enne looma võtmist on soovitatav võtta ühendust kohaliku omavalitsusega. Üldiselt sobivad nad õues kasvatamiseks, sest nende närimisvajaduse tõttu on siseruumides pidamine väga vaevarikas. Neile on oluline vaba pääs veekokku, samuti meeldib neile päikese käes peesitada ja joosta. Kuna neile on häälitsemine niivõrd loomuomane, on kapibaaradele kutsungite õpetamine võimalik. Tegu ei ole agressiivsete loomadega, seega on nad rahulikud koduloomad.

Kapibaara ja inimtegevus 
Kapibaarad on tänapäevani olulised jahiloomad, neid püütakse liha, naha ja rasva (kasutatakse eelkõige parfümeeriatööstuses) pärast. Kohati on neid põllumajandust kahjustava tegevuse pärast hävitatud. Viimase poole sajandi jooksul on neid hakatud kasvatama ka koduloomana.
2021. aasta augustis jõudis kapibaarade teema ajalehtedesse, sest nad olid tunginud Argentinas ühte rikkasse linnaossa, kus järasid hooldatud muru, jätsid kõikjale väljaheiteid ning isegi kaklesid koertega. Hiljem selgitati välja, et tegu oli kunagise suure märgalaga, kus elutsesid vesiloomad. Jaapanis on välja kujunenud karikatuurne kapibaara, kelle nimi on Kapibarasan.

Viited

Välislingid

Kaivo Kopli. "Uruguays leiti tohutu, isegi autost raskema iidse närilise kivistis", Ärileht, 17. jaanuar 2008
Capybara

Närilised