Arengupsühholoogia

Arengupsühholoogia on psühholoogia haru, mis uurib inimese arengut alates viljastamisest emakas, lõpetates inimese surmaga. Arengupsühholoogia püüab aru saada inimese arengu mehhanismist – mis on see jõud, mis paneb inimese arenema.

Arengupsühholoogia tegeleb:
 inimese arengu mehhanismidega
 arengu mõtestamisega 
 tunnetuse, sotsiaalse arengu uurimisega

Arengupsühholoogial on kaks peamist eesmärki:
 kirjeldada inimeste käitumist läbi nende arengu; 
 selgitada põhjusi ja protsesse, mis produtseerivad muutusi käitumises ühest ajahetkest teise.

Arengupsühholoogia ajalugu

Inimese arengu filosoofilised juured

Platon (428–347 e.m.a) – meele-keha probleem.

1) Seosed füüsilise keha ja mittefüüsilise hinge vahel.

2) Kuidas saab miski, mis ei võta ruumi (hing) olla seoses millegagi, mis võtab ruumi (keha).

Platon arvab, et hing on igavene ja eksisteerib ideede vallas. Sünni ajal ühineb hing kehaga ja jääb sellesse kuni keha surmani. Kuna hing elab ideede vallas, siseneb hing kehasse kaasasündinud ideede või teadmistega.

René Descartes (1596–1650).

Keha ja meel on lahus.

1) Meelel ei ole materiaalset vormi.

2) Meel sisaldab kaasasündinud ideesid.

3) Keha funktsioonid põhinevad mehaanilistel ja füüsilistel printsiipidel.

Jagab inimese käitumise kahte valdkonda:

1) Psühholoogiline funktsioneerimine ja keha füüsiline toimimine.

2) Meel on kehast sõltumatu

Descartes oli esimene filosoof, kes tunnustas nativistlikku arengukontseptsiooni.

John Locke (1632–1704) ja Briti empiristid.

1) Hülgasid kaasasündinud ideede kontseptsiooni.

2) Vastsündinu meel on kui tabula rasa.

3) Teadmisi saadakse läbi kogemuste.

Esimene peamine filosoofiasuund, mis rõhutas kasvatust ja keskkonda.

Jean-Jacques Rousseau (1712–1778) – Prantsuse romantismi eestvedaja.

1) Rõhutas sentimentaalsust, naturaalsust ja süütust.

2) Mõjutas lapsepõlve kontseptsiooni.

Arvas, et laps on sündinud kaasasündinud ideede ja teadmistega, mis rulluvad lahti vanuse suurenedes. On 5 naturaalset kasvustaadiumi: 0–5 aastat, 5–12 aastat, 12–15 aastat, 15–20 aastat ja 20 aastat ja vanemad.

1) Areng toimub läbi staadiumide seeria, mida juhib kaasasündinud ajatelg.

2) Kaasasündinud teadmised sisaldavad teadmisi õigusemõistmise, õigluse ja südametunnistuse printsiipidest.

Teadmisi saadakse ka maailmaga suhtlemise kaudu. Laps kui "kõrgest seisusest metslane" (noble savage). Rousseau uskus, et mentaalsed ja füüsilised võimed arenevad läbi eneseväljenduse, kogemustest õppimise, looduse ja oma loomulike impulsside järgimise indiviidi poolt.

Inimese arengu teaduslikud juured

Arengupsühholoogia teaduslikule lähenemisele alusepanija au omistatakse sageli Charles Darwinile. 1877. aastal andis ta välja lühikese artikli, kus ta kirjeldas oma imikueas poja arengut. See aitas tal mõista inimsuhtlemise kaasasündinud vormide evolutsiooni. Darwin rakendas ka süstemaatilised uurimismeetodid arengu uurimustes.

Charles Darwin (1809–1882).

1) Keskkond, milles loom eksisteerib, esitab loomale teatud nõudmisi.

2) Tugevamate ellujäämine – organismid, kellel on omadused, mis sobivad antud keskkonnaga, jäävad ellu.

3) Käitumisel on ellujäämise seisukohast väärtuslik.

4) Mitte kõik indiviidid ei jää ellu.

5) Paremini kohastunud indiviidid jäävad ellu ja paljunevad.

Granville Stanley Hall (1844–1924).

Kohandas Darwini printsiibid inimese arengule. Sõnastas biogeneetilise seaduse, mille järgi elutsükli muutused on evolutsiooniliste muutuste kordamine. Ta arvas, et lastele meeldib puu otsa ronida selle pärast, et nad "kordavad" oma ahvidest esivanemaid.

Arengupsühholoogia kui iseseisva distsipliini tekkimist märgitakse tavaliselt aastaga 1882, kui ilmus saksa füsioloogi Wilhelm Preyeri raamat "Lapse psüühika". Teiste kuulsate pioneeride hulgas oli ka

Alfred Binet (1857–1911).

1) Laste mõtlemise eksperimentaalne uurimine.

2) Kriitiline suhtumine vaimse puudulikkuse diagnoosidesse, mis pani aluse valiidse ja usaldusväärse intelligentsustesti loomisele.

Kaasaegsele arengupsühholoogiale alusepanijate hulgas on ka ameeriklane

James Mark Baldwin (1861–1934).

Andis välja raamatu "Geneetiline loogika", milles käsitleb lapse mõtlemise arengut.

1) Areng toimub läbi järjestikuste üksteisest eristuvate staadiumide.

2) Liikumine läbi staadiumide sõltub stimuleerivast keskkonnast saadavast tagasisidest.

3) Peamiseks arengumehhanismiks on assimilatsioon, mis viib organismi akommodatsioonini.

4) Lapse areng on võrdselt tingitud sotsiaalsetest kogemustest ja bioloogilisest kasvamisest.

Baldwin oli ka tuntud Prantsuse arengupsühholoogi Jean Piaget' suurim mõjutaja.

John Watson (1878–1958) ja biheiviorism

Pani aluse ühele peamisele suunale arengupsühholoogias – biheiviorismile, mille peamiseks sisuks on õppimisteooria.

1) Filosoofiline tagapõhi joondus "kasvatuse" põhimõtte järgi.

2) Areng on õppimise tagajärg.

3) Õppimine on protsess, milles kombineeritakse stiimuleid vastustega.

4) Arenev laps on äärmiselt hästi vormitav ja vastuvõtlik keskkonna mõjutustele.

Teised mõjutused

Sigmund Freud (1856–1939).

Oma panuse arengupsühholoogiasse on andnud ka psühhoanalüüsi looja Sigmund Freud. Ta avastas mitmesuguseid hästi defineeritavaid käitumisreaktsioone, mida on võimalik vaadelda väljastpoolt, millel on seos lapse arengu ja vanusega ning kus puutuvad kokku isiksuse aspektid nagu tungid, minafunktsioonid, objektisuhted ja isekogemine. Uuringud psühhoanalüütilisel meetodil on andnud ainulaadseid kogemusi inimese sisemaailma kohta. Sellisel meetodil on uuritud laste reaktsioone nt. lahusolekule hooldajast. Preverbaalses (kõne-eelses) eas lastel on psühhoanalüüsi rakendatud.

1) Vaatluste kaudu uuritakse laste käitumisviise erinevates olukordades.

2) Toetutakse ka teadmistele, mis on saadud teiste meetoditega ja teistelt aladelt nagu keel, õppimine, kognitiivne areng.

Ka psühhoanalüüsis on kasutusel inimese arengu faaside või staadiumide mõiste. Psühhoanalüütilised faasid on järgmised:

1) oraalne faas

2) anaalne faas

3) fallilis-oidipaalne faas

Psühhoanalüüs rõhutab, et areng, mis toimub lapsepõlves, on erilise tähtsusega.

Arengupsühholoogia on mõjutusi saanud ka muudelt valdkondadelt, näiteks etoloogialt, bioloogialt, füsioloogialt. 1920. aastateks oli arengupsühholoogiast saanud elujõuline iseseisev distsipliin.

Peamised uurimismeetodid 
Arengupsühholoogias rakendatakse paljusid uurimismeetodeid, mida kasutatakse ka teistes psühholoogia valdkondades. Kuna aga imikuid ja lapsi ei saa testida samal viisil kui täiskasvanuid, siis tihti kasutatakse nende arengu uurimiseks teistsuguseid meetodeid.

Arengupsühholoogidel on mitmeid meetodeid, et uurida indiviidide muutusi aja jooksul. Levinud uurimismeetodid sisaldavad süsteemseid vaatlusi, mille hulka kuuluvad naturalistlik või struktuurne  vaatlus; kliinilised või struktuursed enesearuanded; kliinilised või juhtumiuuringu meetodid; etnograafia või osaleja vaatlus. Need meetodid varieeruvad vastavalt teadlaste kehtestatud uurimistingimustele ja sellele, milliseid muutujaid parasjagu uuritakse.

Igasugust arengulist juurdlust saab iseloomustada selle järgi, kas kasutatud on eksperimentaalset, korrelatsioonilist või juhtumiuuringut. Eksperimentaalne meetod hõlmab manipuleerimist erinevate ravimenetluste, asjaolude või sündmustega, millele uuritav on eksponeeritud – see näitab põhjuse ja tagajärje suhet. Selline meetod võimaldab teha kindlaid järeldusi seoste kohta, mis tekivad manipulatsioonis ühe või enama iseseisva muutuja ja edasise käitumise vahel, mõõdetuna sõltuva muutujaga. See uurimismeetod lubab määratleda põhjuse-tagajärje seost muutujate hulgas. Nõrgaks küljeks on asjaolu, et andmed, mis on saadud kunstlikus keskkonnas, ei ole üldistatavad.

Korrelatsioonimeetod uurib kahe või enama sündmuse suhet kogudes informatsiooni muutujate kohta ilma uurija sekkumiseta. Selle meetodi eeliseks on informatsiooni kogumine loomulikus keskkonnas. See-eest ei luba see määrata põhjuse-tagajärje suhet muutujate hulgas.

Juhtumiuuringuga saab põhjaliku arusaama üksikosalejast kogudes andmeid toetudes intervjuudele, struktureeritud küsimustikele, vaatlustele ja testide tulemustele. Kõigil kolmel meetodil on omad tugevused ja nõrkused, aga arengupsühholoogide hulgas eelistatakse eksperimentaalset uuringumeetodi. See tagab kontrollitud situatsiooni ja järeldused põhjuse-tagajärje seoses.

Uurimismudelid/disainid

Enamik arengu-uuringud, olenemata sellest, millist meetodi on kasutatud, saab konstrueerida kasutades uuringumudeleid. Uuringudisainid on loogilised  raamistikud, mida kasutatakse põhiliste võrdluste tegemiseks uurimustes nagu:

•Ristlõikeline disain

•Longitudinaalne (lineaarne) disain

•Järjestikune disain

•Mikrogeneetiline disain

Longitudinaalses (lineaarses) uurimuses vaatleb uurija paljusid indiviide, kes on sündinud umbes samal ajal (kohort) ja teostab uusi vaatlusi, kui kohordi liikmed vananevad. See meetod võimaldab järeldada, mis tüüpi areng on universaalne (või normatiivne) ja esineb enamikel kohordi liikmetel. Näiteks uuriti lineaarse mudeli järgi varase kirjaoskuse arengut – detailselt uuriti varaste kirjutamisoskuste kogemusi 30 perest pärit lastel.

Teadlased võivad ka vaadelda arenguvõimalusi, mis varieeruvad vastavalt indiviididele ja tõendada varieerumise põhjuseid põhinedes nende andmetel. Lineaarne uurimine on vahel teostamatu, sest see vajab palju aega ja rahalist ressurssi. Kuna kohordi liikmed kogevad ajaloolisi sündmuseid vastavalt nende generatsioonile, siis võivad normatiivsed arengutrendid olla universaalsed ainult nende kohordile.

Ristilõikelises uurimuses vaadeldakse erineva vanusega indiviidide erinevusi samaaegselt. See vajab vähem ressursse kui pikisuunaline meetod. Kuna isikud pärinevad erinevates kohortidest, siis ajaloolised sündmused ei ole segadust tekitavaks teguriks. Samas ei pruugi ristilõikeline mudel olla kõige efektiivsemaks viisiks vaadelda osalejate erinevusi, kuna need ei tulene erinevast vanusest, vaid nende kokkupuutest erinevate ajalooliste sündmustega.

Järjestikune uuringudisain kombineerib mõlemat metoodikat. Siin uuritakse osalejaid erinevatest sünnikohortidest samal ajal, seejärel jälgitakse osalejaid aegamööda ning kaardistatakse muutused gruppides. See on küll ressursikulukas, kuid annab selgema eristuse muutustel, mis on omased individuaalsel või ajaloolisel keskkonnal ja muutustel, mis on universaalsed. Kuna kõigil meetoditel on mõned nõrkused, siis ei toetu arengupsühholoogid peaaegu kunagi ainult ühele uurimusele ega isegi ühele meetodile. Selleks, et jõuda järeldusteni otsitakse järjekindlat tõendust nii paljudest koonduvatest allikatest kui võimalik.

Arengupsühholooge 
John Bowlby, Jean Piaget, Lev Võgotski, Jaan Valsiner

Vaata ka
inimese areng
ontogenees

Kirjandus
Butterworth, G., Harris, M. (2002) Arengupsühholoogia alused. Tartu Ülikooli kirjastus. 
Mangs, K., Martell, B. (2000) Psühhoanalüütiline arengukäsitlus. Tartu Ülikooli Kirjastus.

Psühholoogia
Inimese areng