Kaitseministeerium

Kaitseministeerium (KAM) on Eesti valitsusasutus, mis vastutab riigikaitse korraldamise eest. 

Eesti Vabariigi Kaitseministeeriumi moodustamise kohta võttis Ülemnõukogu vastu seaduse 13. aprillil 1992. aastal.

Kaitseministeeriumi juhib Eesti Vabariigi kaitseminister, kelleks on alates 18. juulist 2022 Hanno Pevkur.

Ülesanded 
Kaitseministeeriumi valitsemisalas on:
 riigikaitse korraldamine ja seoses sellega ettepanekute tegemine riigikaitsepoliitika kujundamiseks
 riigikaitse elluviimine
 rahvusvahelise kaitsealase koostöö koordineerimine
 mobilisatsiooni ettevalmistamine ja läbiviimine
 kutsealuste kutsumine ajateenistusse
 kaitseväe reservi arvestuse ja väljaõppe korraldamine
 kaitseväe ja Kaitseliidu rahastamine ja varustamine
 kaitsetööstuse arendamine
 kaitseväe ja Kaitseliidu tegevuse kontrollimine
 vastavate õigusaktide eelnõude koostamine

Juhid ja struktuur 
Kaitseministeeriumi kantsler koordineerib riigikaitse strateegiliste eesmärkide saavutamise protsessi, vastutades Kaitseministeeriumi valitsemisala poliitika-, ressursi– ning kaitseplaneerimise ning organisatsiooni arendamise eest ja koordineerib ministeeriumi hallatavate riigiasutuste tegevust.

Kaitseministeeriumi kantslerina on tegutsenud: Robert Lepikson (1995–1996), Toomas Kitsing (1996–1997), Eero Vaarmann (1997–1999), Tarmo Mänd (1999–2001), Lauri Almann (2004–2008), Riho Terras (2008–2010), Mikk Marran (2011–2015), Jonatan Vseviov (2016–2018), Kristjan Prikk (2018–2021), Kusti Salm (2021–)

Ministeeriumi vastutusalas on kaitsevägi, Kaitseressursside Amet, Välisluureamet, Eesti Sõjamuuseum – kindral Laidoneri muuseum, Seli tervisekeskus ja Riigi Kaitseinvesteeringute Keskus.

Ministeeriumi struktuur on jaotatud kolmeks plokiks, mida vastavalt juhivad kaitsepoliitika asekantsler, kaitseplaneerimise asekantsler ning õigus- ja haldusküsimuste asekantsler.

Kaitseministrid

Ajalugu 

Eesti riigikaitse kõrgema organi nimetus oli aastatel 1918–1928 Eesti sõjaministeerium, aastatel 1929–1937 Eesti kaitseministeerium ja aastatel 1937–1940 taas Eesti sõjaministeerium.

Sõjaministeerium, 1918–1928 
Sõjaministeeriumi tegevust hakati organiseerima pärast Saksa okupatsioonivõimude lahkumist Eestist 1918. a novembris. Sõjaministri esmane ülesanne oli välja töötada mobilisatsiooniplaan. 16.11.1918 andis Eesti Ajutine Valitsus välja rahvaväe kokkukutsumise määruse. Seoses Punaarmee pealetungiga kuulutati 29.11.1918 Eestis välja sõjaseisukord; 01.12.1918 algas üldmobilisatsioon. Ajutise Valitsuse määrusega 05.12.1918 moodustati sõjaministeeriumi juurde Rahvaväe Peakomisjon. 26.03.1919 määrusega viidi komisjon täiendatud koosseisuga Siseministeeriumi alluvusse. Ministeeriumi organisatsioon kujunes välja järk-järgult Vabadussõja kestel, algul moodustati üksnes kantselei mõne käsundusohvitseriga. 1919. aastal toodi seoses Peastaabi reorganiseerimisega Korraldusvalitsuseks Sõjaministeeriumi alluvusse mobilisatsiooniosakond. 

Sõjaministeerium tegutses hoones Pagari tänav 1, Tallinnas.

1920. aasta 27. märtsist läksid sõjavägede ülemjuhataja volitused ja kohustused üle sõjaministrile. 1920. aasta märtsis kaotati Sõjavägede Ülemjuhataja ametikoht ning sõjaväe kõrgem juht oli sõjaminister (kes võis olla ka tsiviilisik), kellele Vabariigi valitsus määras abi kõrgemate sõjaväelaste hulgast. Ülemjuhataja staabi asemele asutati Sõjavägede Staap, mille koosseisus oli Kindralstaabi Valitsus ja Sõjavägede Korraldusvalitsus.

Seni Sõjavägede Ülemjuhataja otsealluvuses olnud  Sõjaväe Tervishoiuvalitsus viidi Sõjaministeeriumi alluvusse.

12.06.1920 Sõjaministeeriumi juurde asutatud Sõjaväe Õpetuskomiteest moodustati  1924. aastal Kindralstaabi VI osakond. 

Sõjaministeeriumi eripõhikirja alusel tegutsesid aastast 1926  relvatööstusettevõte Arsenal ning 1936. aastal asutatud hobusekasvandus Vorbuse riigimõisas Tartumaal.

1928. aastal kehtestati Kaitseväe organisatsiooni ja koosseisude seadlus, mis määratles Eesti kaitseväe rahuaegse organisatsiooni. Kaitseväe keskjuhatusse kuulusid: sõjaminister, sõjaministri abi ja järgmised keskasutused: 1) sõjavägede staap; 2) varustusvalitsus; 3) sõjaväe tervishoiuvalitsus; 4) sõjaringkonnakohus; 5) sõjaprokuratuur ja 6) laske-, suurtükiväe-, ratsaväe- ja inseneriväe inspektuur;

Kaitseministeerium, 1929–1937 
1. aprillist 1929 nimetati mitmed sõjaväeasutused ümber kaitseväeasutusteks (nt kaitseministeerium, Kaitsevägede Staap, Kaitseväe Varustusvalitsus), sõjaministrist sai kaitseminister.

Kaitseministrile allusid ministri abi, kaitsevägede staap, varustusvalitsus, sõjaväe tervishoiuvalitsus, sõjaringkonnakohus, sõjaprokuratuur ja juriskonsultuur, väeliikide inspektorid, diviisiülemad, merejõudude juhataja, õhukaitse ülem ja kaitseväe ühendatud õppeasutuste ülem.

Sõjaministeerium, 1937–1940 

Sõjaministeeriumi ülesandeks oli:
 varustada ja majandada relvastatud jõude;
 hoolitseda relvastatud jõudude tervishoiu- ja kohtukorralduse eest;
 koostada vastavaid kavu ja ette valmistada mobilisatsiooni või sõjategevuse puhuks relvastatud jõudude igakülgse varustamise ning tervishoiu- ja kohtukorralduse;
 korraldada nende jõuallikate riigikaitseks rakendamise ettevalmistamist, mis mobilisatsiooni või sõjategevuse korral rakendatakse ainult relvastatud jõudude varustamiseks.

Sõjaministeeriumi koosseisu kuulusid:
 Sõjaminister
 Sõjaministri kaks abi
 Sõjaministeeriumi Sõjavägede Varustusvalitsus, Pagari tänav 1 tallinn
 Sõjaministeeriumi Sõjavägede Tervishoiuvalitsus, Sakala tänav 33 Tallinn
 Sõjaministeeriumi Sõjaväe Kõrgem Kohus
 Sõjaministeeriumi Sõjaväe Prokuratuur, Suur-Patarei tänav 10, Tallinn

Vaata ka 
 Tulevahetus Kaitseministeeriumis 11. augustil 2011
 Riigi Kaitseinvesteeringute Keskus

Viited

Välislingid 
 Ametlik koduleht
 Allar Viivik. "0,1 kohaga nõunik kaotab töö?" Õhtuleht, 26. november 2008
 Vahur Koorits. "Aaviksoo koondamisnimekirjas on kalli koolituse saanud Mikko" Postimees, 29. november 2008

Eesti ministeeriumid
 
Eesti sõjandus