Ofort

Ofort (prantsuse keeles eau-forte) on sügavtrükitehnika, mille puhul metallplaati katvasse happekindlasse kihti kraabitakse ofordinõelaga joonistus ja söövitatakse see happe abil metalli. Seejärel kaetakse plaat värviga, trükkimisel jätab söövituskohtades olev värv paberile kujutise.

Ofort on ka selles tehnikas tehtud teos.

Töö käik 

 Metallplaat kaetakse asfaltlakiga, mis kujutab endast happekindlat kihti. 
 Sellesse kihti kraabitakse ofordinõelaga joonistus. Kui söövitust teostatakse ainult ühe korra siis leiavad kasutust mitmed erineva suurusega nõelad. Kui aga söövitusi tehakse rohkem, siis piisab ka ainult ühe nõela kasutamisest, kuna saadavate joonte tugevuse määrab aeg, mis kulus söövitusprotsessis.
 Tihti kaetakse plaat joonistuse paremaks eristumiseks enne graveerimise algust tahmaga.
 Seejärel asetatakse plaat happesse. Valdavalt kasutatakse kas tsink- või vaskplaate, aga ka teras- või raudplaate (tsinkplaadid asetatakse lämmastikhappesse või soolhappesse, vask-, teras- ja raudplaadid asetatakse raudkloriidi).
 Pärast happekindla kihi eemaldamist kaetakse plaat trükivärviga. Värv hõõrutakse söövitusel tekkinud vagudesse ja ülejäänu pühitakse maha. Pilt kantakse plaadilt paberile trükipressi abil.
 Peened jooned kaetakse vahepeal kinni, et nad ei muutuks liiga sügavaks ja laiaks.
 Ofordiplaat on võrreldes vaselõikega (vasegravüüriga) tundlikum ja võimaldab 100–200 tõmmist.

Ajalugu 

Happega metallplaadi söövitamise menetlus leiutati 16. sajandil. Esimeseks on peetud Augsburgi relvameistrit Daniel Hopferit (u 1470–1536) ning tema katsetusi raudplaatidega, millest nii mõnigi on siiani säilinud.

Šveitslane Urs Graf (u 1485–1527/28) rakendas ofordi teadaolevalt esimest korda kunstis (sellealased tööd aastast 1513).

Seoses vaskplaadi kasutuselevõtuga algas ofordi võidukäik. Vaskplaadi kasutuselevõtjaks oli Saksamaa kunstnik Albrecht Altdorfer (u 1480–1538) 1519. aastal.

Ofordi kõrgpunkt saabus Rembrandti (1606–1669) loomingus.

Ofort Eesti kunstis 
Ofordiharrastusest olid haaratud paljud maalijad, näiteks Ernst von Liphart, Raadi mõisniku, tuntud kunstieksperdi ja kollektsionääri Karl Eduard von Lipharti poeg, tegi ofordis mitmed portreed, sealhulgas oma isast ja emast (1879). Düsseldorfis tegutsenud eestimaalaste Oskar Hoffmanni ja Eugen Dückeri ofordid ilmusid ühingute albumeis või tolleaegse perioodika kunstiliste kaasannetena. 

Nikolai Triik tegi Stieglitzi kunstikoolis õppides ofordi Giovanni Battista Tiepolo maali järgi (1905), Kristjan Raud – ofordid „Mehe pea” ja „Muhameedlane Mesopotaamiast” Müncheni Kunstiakadeemias Peter Halmi käe all (1902–1903). Raud on loonud ofordis ka kunstnik Gori Risti eksliibrise (1903). 

Aastal 1908 lõpetas Stieglitzi kunstikooli ofordi alal Alfred Kivi, hilisem Tallinna Kunsttööstuskooli joonistus-, graafika- ja stiliseerimisõpetaja, kelle oforti „Kiri” Gerard Terborchi järgi (1910) pidas Alfred Vaga ekslikult esimeseks Eestis.

Vaata ka 
Graafika
Sügavtrükk
Akvatinta

Viited

Välislingid 

Lääne-Euroopa varane graafika Tartu Ülikooli raamatukogus. Ofort

Graafika tehnikad