Hävituslennuk

Hävituslennuk ehk hävitaja on sõjalennuk, mis on mõeldud peamiselt teiste lennukite õhus hävitamiseks.

Hävituslennukeid hakati kasutama Esimese maailmasõja ajal vaenlase luure- ja ründelennukite hävitamise eesmärgil, et olla ise õhuruumi valitseja. Sõjapidamine oli lennuki tulekuga muutunud ruumiliseks. Teise maailmasõja alguseks (Nõukogude Liidus alles sõja lõpuks) olid hävitajad suures osas metallkonstruktsiooniga monoplaanid, tiiva sisse või V-mootori silindriridade vahesse paigutatud kahuritega. Teise maailmasõja üheks täiuslikumaks hävituslennukiks peetakse lennukit North American P-51 Mustang. Teise maailmasõja lõpul lisandusid uut tüüpi hävituslennuki – turboreaktiivmootoriga hävitaja – relvastusse reaktiivmürsud ehk õhk-õhk raketid.

Tehnilise arengutaseme järgi jagatakse reaktiivhävituslennukid põlvkondadesse. Näiteks liigitab Venemaa, kes algatas selle jaotuse, F-35 Lightning II "viienda põlvkonna" hävitajaks. Aastaarv pole siin põlvkondade rangeks eralduspiiriks. Kaasaegsetel reaktiivhävitajatel on reeglina üks või kaks turboventilaatormootorit, relvastuses peamiselt reaktiivmürsud, mitu automaatkahurit (tavaliselt 20–30 mm) ja radar sihtmärkide leidmiseks.

Hävituslennukite alamliigiks on: püüdurhävituslennuk, millel on hea lennuvõime ja -võimekus vastase lennuvahendi hävitamiseks, võimalikult kiiresti õhku tõusta, tõusuvõimekus, kiirus, lennulagi, head kaugele ja kõikidesse kõrgustesse ulatuvad radarid ning mitmekülgne raketiarsenal (nt. McDonnell Douglas F/A-18 Hornet, Eurofighter Typhoon, MiG-31).

Ründehävituslennuk mis on konstrueeritud hävituslennukiks, kuid varustust vahetades saab sellega täita ka ründeülesandeid. Ründeülesande saanud hävituslennukil on lai tegevusraadius, mitmekesine ründevarustus ning hea topograafiline varustus. (nt. MiG-29, Panavia Tornado F3, SEPECAT Jaguar, vt ka Ründehelikopter).

Pommitushävitaja ehk taktikalise pommitaja ülesandeks on ründetegevus peamiselt pommide ja tiibrakettidega. Pommitushävitaja  relvalast kaalub
kuni 10 000 kg. Pommitushävitajal on tavapommitajast tõhusam öösel tegutsemise võimekus ning parem manööverdamisvõime. Lisaks pommitusülesande täitmisele suudab see pidada õhuvõitlust vastase hävituslennukitega. (nt. Su-32FN, Su-24, Su-34, F-15E).

Reaktiivmootoriga hävitajad

Esimese põlvkonna reaktiivhävitajad (1944–1953)
Esimene põlvkonna lennukitel olid ühekontuursed turboreaktiivmootorid, mis andsid oluliselt suurema kiiruse võrreldes kolbmootoritega. Paljud varajased reaktiivhävituslennukid meenutasid oma kolbmootoriga eellasi mitmel viisil, olid sirge tiivaga, radar ei olnud veel tavaks saanud jne.

Esimesed reaktiivlennukid töötati välja Teise maailmasõja ajal ning kasutusele võeti need sõja viimastel aastatel. Me 262 oli esimene sarjana ehitatud reaktiivlennuk. Me-262 oli kolbmootoriga lennukist oluliselt kiirem, oskaja piloodi käes oli see lennuk praktiliselt ületamatu. See lennuk näitas ka, et kolbmootoriga lennukite ajastu on läbi. Suurbritannia esimene reaktiivlennuk oli Gloster Meteor.

Märkimisväärseid lennukeid
Saksamaa
Heinkel He 280 – maailma üks esimesi reaktiivmootoritega hävitajaid (ainult prototüüp)
Messerschmitt Me-262 – maailma esimene kasutusele võetud reaktiivhävitaja
Heinkel He 162 – teine Luftwaffe poolt lahingusse viidud reaktiivhävitaja
Arado Ar 234 – reaktiiv-luurelennuk
Horten Ho 229 – tuntud ka kui Horten Ho IX või Gotha Go 229, turboreaktiivmootoritega vaidtiib
Prantsusmaa: Dassault Ouragan, Dassault Mystère IV
Nõukogude Liit: MiG-15,MiG-17
Rootsi: Saab J 29 Tunnan
Suurbritannia: de Havilland Vampire, Hawker Hunter, Gloster Javelin, Gloster Meteor
Ameerika Ühendriigid: Republic F-84 Thunderjet, North American F-86 Sabre

Teine põlvkond (1953–1960)
Teise põlvkonna lennukitele lisandus mitmeid tehnoloogilisi uuendusi, mis suuresti parandasid hävitaja võitlusvõimet. Juhitavate rakettide AIM-9 Sidewinder ja AIM-7 Sparrow kasutuselevõtuga ei mahtunud lahing enam piloodi vaatevälja, mis tegi vajalikuks parema radari olemasolu sihtmärkide avastamiseks. Nooljas tiib, deltatiib ja muudetava noolsusega tiib said valdavaks. Esimesed seeriatoodangu lennukid, mis ületasid helikiiruse, olid noolja tiivaga.

Tolle aja tegijad olid peamiselt hävitaja-pommitaja (F-105, Suhhoi Su-7), püüdehävitaja (English Electric Lightning ja F-104 Starfighter). Püüdurhävitaja kasvas välja nägemusest, kus juhitavad raketid asendaksid täielikult kahureid ning kogu lahing toimuks piloodi nägemisulatusest väljas. Selle tulemusena relvastati püüdurhävitajad suure hulga rakettidega ning võimsa radariga, oluliseks sai suur tõusu- ja lennukiirus.

Märkimisväärseid lennukeid
Ameerika Ühendriigid: Chance-Vought F-8 Crusader, Republic F-105 Thunderchief, Lockheed F-104 Starfighter, Convair F-106 Delta Dart, North American F-100 Super Sabre
Nõukogude Liit: MiG-19 Farmer, MiG-21 Fishbed, Su-7 Fitter-A, Su-9 Fishpot ja Su-11 Fishpot-C
Prantsusmaa: Dassault Étendard IV
Rootsi: Saab J 35 Draken
Suurbritannia: English Electric Lightning, Gloster Javelin

Kolmas põlvkond (1960–1970)
Kolmanda põlvkonna lennukeid iseloomustab esimese põlvkonna lennukite uuenduste küpseks saamine. Samal ajal kui paranes lennukite aerodünaamika, suurenes ka lennukite võitlusvõime: paremad raketid, radar ja avioonika.

Uuendused, mis oluliselt parandasid hävitajate võimekust (F-4 suutis kanda suuremat lasti kui Teise maailmasõja aegne pommitaja B-24 Liberator), tõstsid märgatavalt lennukite hinda. Kuna õhuvägedel olid varem erinevate missioonide jaoks eriotstarbelised hävitajad (öine hävitaja, ründehävitaja jne), hakati kulude vähendamiseks eri tüüpi lennukite eriomadusi ühendama. McDonnell F-4 Phantom II projekteeriti ainult püüdurhävitajaks Ameerika Ühendriikide mereväele, aga muudeti väga edukalt mitmeotstarbeliseks lennukiks nii õhujõududele, mereväele, merejalaväele kui ka müügiks paljudele teistele riikidele. See oli ainuke lennuk, mis oli samaaegselt relvastuses USA kõigis kolmes väeliigis.

Märkimisväärseid lennukeid

Ameerika Ühendriigid: General Dynamics F-111 Aardvark, McDonnell Douglas F-4 Phantom II, Northrop F-5
Hiina: Shenyang J-8
Nõukogude Liit: MiG-21MF/bis Fishbed, MiG-23 Flogger, MiG-25 Foxbat, Su-15 Flagon, Su-17 Fitter
Prantsusmaa: Dassault Mirage F.1, Dassault Super Étendard, Dassault Mirage III
Suurbritannia: Hawker Siddeley Harrier

Neljas põlvkond (1970–1990)

Hävituslennukite üha kasvavast hinnast tingituna suurenes sellel perioodil mitmeotstarbeliste hävitajate kasutuselevõtt, sellel aitas kaasa ka F-4 edu ning isegi eriotstarbelised lennukid said mitmeotstarbelisuse võimekuse. Hävitajad MiG-23 ja Panavia Tornado olid mõeldud üht tüüpi ülesannete jaoks, aga tõelised mitmeotstarbelised hävitajad olid näiteks F/A-18 Hornet ja Dassault Mirage 2000.

Erinevalt eelmise põlvkonna püüdurhävitajatest sobib enamik kaasaegseid hävitajaid hästi lähivõitluseks. Fly-by-wire-juhtimine ja stabiilsus on tavaline kaasaegsele hävituslennukile. Järgnevalt loetletud lennukid on "neljandast põlvkonnast".

Märkimisväärseid lennukeid

Ameerika Ühendriigid: Grumman F-14 Tomcat, McDonnell Douglas F-15 Eagle, General Dynamics F-16 Fighting Falcon, McDonnell Douglas F/A-18 Hornet
Hiina: Shenyang J-8II
Iisrael: IAI Kfir
Nõukogude Liit / Venemaa: MiG-29 Fulcrum, MiG-31 Foxhound, Su-27 Flanker
Prantsusmaa: Dassault Mirage 2000
Rootsi: Saab JA 37 Viggen
Suurbritannia/Saksamaa/Itaalia: Panavia Tornado

Põlvkond 4,5 (1990 – tänapäev)

See poolpõlvkond kirjeldab praegu kasutusel olevaid hävitajaid. Selle põlvkonna märksõnad on: seisak aerodünaamikas (võrreldes kolmanda põlvkonnaga), väga suur areng avioonikas ja ka natuke stealth-kujulisus, mille teevad võimalikuks superarvutid. Parimaid näiteid sellest põlvkonnast on F/A-18E/F Super Hornet – lennuk, mis põhineb 1970. aastate Horneti konstruktsioonil. Põhilised aerodünaamilised tunnusjooned on jäänud samaks. Uuendatud on avioonika, kabiinikuppel, radar ja mootorid. Kasutatud on rohkesti komposiitmaterjale, et vähendada kaalu. Radarjälje vähendamiseks on veidi muudetud lennuki kuju. Lahingus on selle põlvkonna hävitajatest kasutusel olnud ainult Super Hornet ja Rafale.

Märkimisväärseid lennukeid

Ameerika Ühendriigid: McDonnell Douglas/Boeing F/A-18E/F Super Hornet, Lockheed Martin F-16C/D Block 50/52, McDonnell Douglas/Boeing F-15E Strike Eagle
Hiina: Chengdu J-10, Shenyang J-11
Prantsusmaa: Dassault Rafale
Rahvusvaheline
Eurofighter Typhoon (Suurbritannia, Saksamaa, Itaalia, Hispaania)
JF-17 Thunder või FC-1 Fierce Dragon (Hiina ja Pakistan)
Su-30 MKI Flanker (India ja Venemaa)
Rootsi: Saab JAS 39 Gripen
Venemaa: Mikojan MiG-35 Fulcrum, Su-30/33/35/37 Flanker, Su-32/34 Fullback

Viies põlvkond
Tehnoloogia tipparenguid nüüdisaja hävitajateehituses on mootori tõukejõu suunamine, komposiitmaterjalide ulatuslik kasutamine, järelpõlemiseta lend ülehelikiirusel, stealth-tehnoloogia, võimekas radar ja sensorid ning integreeritud avioonika, mis vähendab piloodi töökoormust ja jätab lendurile võimaluse lahingus paremini keskenduda.

Selle põlvkonna lennukitest on kasutusel ainult USA F-22 Raptor (tellimuse täitmist alustati 2004). F-22 ja F-35 Lightning II (endine Joint Strike Fighter) arendus on mõjutanud ka neljanda põlvkonna hävitajate arendamist, näiteks Venemaa PAK FA kontseptsiooni, Hiina Shenyang J-XX projekti, India Medium Combat Aircraftand, Lõuna-Korea KFX) jne. On olnud ka mõned viienda põlvkonna tehnoloogia demonstreerimiseks mõeldud lennukid. Nende hulgas Ameerika Ühendriikide YF-23 Black Widow II, Boeing X-32, McDonnell Douglas X-36.

Praeguseid hävitajaid:
Ameerika Ühendriigid
Lockheed Martin F-22 Raptor
 Lockheed Martin F-35 Lightning II
Hiina Rahvavabariik
 Chengdu J-20 (Jiān-Èrlíng, Wēilóng), õhuülekaalu hävitaja

Arendamisel:
Venemaa: Suhhoi PAK FA

Viited

Vaata ka 
Avioonika

Välislingid 
 Balti taevasse võivad tulla omad hävitajad, 18. september 2007, Peeter Kuimet, Postimees

Sõjalennukid
 
Sõjatehnika