Kondratjevi lained

Kondratjevi lained (ka Kondratieffi lained, supertsüklid, pikad lained või K-lained) on mõiste, millega iseloomustatakse siinuselisi tsükleid modernses kapitalistlikus majanduses.

Kondratjevi teooria kohaselt kestavad pikaajalised tsüklid 40–60, keskmiselt 50 aastat, mille jooksul vahelduvad kõrge ja madala sektorilise majanduskasvu perioodid. Peavoolu majandusteadus aktsepteerib küll majanduse lühiajalist tsüklilisust, kuid mitte Kondratjevi pikaajalisi tsükleid.

Avastamise ajalugu 
Vene majandusteadlane Nikolai Kondratjev (saksa kirjanduses ka Kondratieff) oli esimene, kes tõi sellised tähelepanekud rahvusvahelise tähelepanu alla eelkõige oma raamatus "The Major Economic Cycles" (1925), samuti teistes samal aastakümnel ilmunud töödes.

Kaks taani majandusteadlast Jacob von Gelderen ja Samuel de Wolff vaidlesid 50- ja 60-aastaste tsüklite olemasolu üle juba 1913. aastal, kuid nende tööd tõlgiti taani keelest teistesse keeltesse alles hiljuti.

Kondratjev oli vene majandusteadlane, kuid tema majanduslikud järeldused polnud Nõukogude võimule vastuvõetavad. Pärast nendega väljatulekut tagandati ta kiirelt oma kohalt äritegevuse uuringute instituudi direktorina. Tema tegevuses nähti kriitikat Jossif Stalini majandusplaanide suhtes. Seepärast saadeti Kondratjev Gulagi, kus ta 1938. aastal surma mõisteti.

1939. aastal pani Joseph Schumpeter raamatus "Business Cycles" ette nimetada tsükleid Kondratjevi laineteks need esimesena avastanud majandusteadlase järgi. 1950. aastatel soovitas prantsuse majandusteadlane François Simiand nimetada tõusuperioodi A-faasiks ja langust B-faasiks.

Mõned turuasjatundjad jaotavad Kondratjevi laine "neljaks aastaajaks": kevad (edu ehk platoo), suvi (kiirenemine ehk õitseng) tõusuperioodil, sügis (langus ehk platoo) ja talv (kiirenemine ehk surutis) langusperioodil.

2000. aastate lõpu finantskriis on suurendanud huvi pikaajaliste majandustsüklite vastu kriisi potentsiaalse põhjuse seletajana.

Tsükli karakteristikud 
Kondratjev identifitseeris tsüklis kolm faasi: laienemine, stagnatsioon ja surutis. Tänapäeval on levinum neljaks perioodiks jaotamine, pöördepunktiga (kollaps) esimese ja teise faasi vahel. 1920. aastatel kirjutades, pani Kondratjev ette rakendada teooriat 19. sajandile:

1790–1849 – pöördepunkt aastal 1815
1850–1896 – pöördepunkt aastal 1873
1896 oli Kondratjevi arvates alanud uus tsükkel.

Suurte turgude ja infrastruktuuride (kanalid, raudteed) küllastus tekitab majandusliku stagnatsiooni. Stagnatsioon aga ei tähenda alati, et turg oleks küps. Turud olid suure kasvu ajal (1870.–1890. aastad) ajutiselt üleküllastatud. Sel ajal oli samuti palju creative destruction’it näiteks rauatööstuses, mis asendati terasega ja tööjõus, mis asendati masinatega, kuid viimased võeti taas tööle seoses uue kasvuga.

Stagnatsiooni faasi iseloomustab heade investeerimisvõimaluste puudumine, mis viib madalate intressimääradeni. Minevikus viisid krediidi standardi languseni investeeringud, mis lubasid suuri kasumeid, madalaid intressimäärasid või mõlemat, ning madalam tekitas spekulatiivse buumi ja suured võlad, mis viis majandusliku kriisini. Mineviku spekulatiivne küllus sisaldas kanaleid, raudteid, põllumaad, kinnisvara ja laiemat aktsiaturgu.

Carlota Perez kirjeldab finantskapitali ja tootmiskapitali rolle tsüklis. Perez väidab ka, et spekulatiivne küllus juhtub arvatavasti uue tehnoloogia "meeletus" ajajärgus, nagu 1998–2000 arvutite, interneti ja dotcomi-maania ning sellele järgnenud laostus.

Viimased kaks tsüklit on paremini näha rahvusvahelises tootmisandmestikus, kui individuaalsete riikide majandustes. 1870. aastate eelseid tsükleid on näha vaid lääne majandustes.

Pikk tsükkel mõjutab teoorias kõiki majandussektoreid ja puudutab pigem tootmismahtu, mitte hindu (kuigi Kondratjevi vaatlused keskendusid pigem hindade, inflatsiooni ja intressimääradele). Kondratjevi järgi iseloomustab tõusuperioodi hinnatõus ja madalad intressimäärad, samas kui teine faas koosneb hinnalangusest ja kõrgetest intressimääradest.

Deflatsioon toimus mõnikord tsüklite surutiste ajal, kullastandardi alanemisel, kuid majandussurutise ja deflatsiooni vahel pole tugevat ajaloolist korrelatsiooni. Suurenenud tootmine ja madalamad transpordikulud tekitasid struktuurse deflatsiooni kiirenenud tootlikkuse ajastul 19. sajandi viimasel poolel. Tsükli tõusust 1895 kuni Föderaalreservi asutamiseni aastal 1913. Inflatsioon tõusis teravalt Esimese maailmasõja ajal, kuid deflatsioon naasis pärast Esimest maailmasõda ja 1930. aastate kriisi ajal. Enamik riike hülgas kullastandardi 1930. aastatel. Tänapäeval pole mingit põhjust oodata üldist, ilma bilansita deflatsiooni kindla valuuta ning väikse tootmise kasvuga, eriti kui looduslike ressursside kadu põhjustab hindade tõusu.

Aja jooksul on igas laines toimunud innovatsioonide hulk suurenenud, samuti nende kattumine, tehes lainete dateerimise keeruliseks. Veel on raske öelda, millised tööstused kasvavad, on seisakus või vähenevad vaadates agregaat majandusstatistikat (vähemalt kuni 1930. aastate järgse ajani, kui hakati statistikat efektiivsemalt koguma).

Ilma suuremate tehnoloogiliste edasiviivate jõududeta ja kõrgete võlatasemetega, nagu arenenud maades tänapäeval, peaksime me ootama majanduslikku stagnatsiooni. Samuti, muutusi mustrites nagu tänapäeval mõnes kiirelt arenevas arengumaas, saab võib-olla ennustada nende peasektorite logistika analüüsiga.

Kondratjevi teooria modernsed modifikatsioonid 
Tsüklist on mitmeid ajalisi versioone, kuid enamik põhineb siiski ühel kahest põhjusest: tehnoloogial või krediiditeoorial. Lisaks on mitmeid tehnoloogilisi tsükleid ja neid saab kõige paremini tõlgendada kasutades juhtivate tööstuste difusiooni kurve. Näiteks raudteed said USAs alguse 1830. aastatel ning neile oli tagatud stabiilne kasv järgmise 45 aasta jooksul. Oma kasvu haripunkti jõudis raudteetööstus pärast Bessemeri terase kasutuselevõttu. Siiski on see periood tavaliselt tähistatud kui "teraseajastu". USA juhtiv tööstus aastatel 1880–1920 oli masinaehitus, järgnesid raud ja teras.

Tehnoloogilisi tsükleid saab sildistada järgmiselt:

 tööstusrevolutsioon – 1771
 auru ja raudtee ajastu – 1829
 terase ja rasketööstuse ajastu – 1875
 nafta, elektri, autode ja masstootmise ajastu – 1908
 informatsiooni ja telekommunikatsiooni ajastu – 1971
Tüüpiline, tehnoloogiliste Kondratjevi lainete järjekord USA ja juhtivate lääne riikide majandustes on näha järgmises tabelis:

Ülemine tabel keskendub tehnoloogiatele, kuid nagu Perez (2004) ja Schumpeter (1939) mainivad, kapital, nii finantsiline kui tootlik, mängivad tsüklis olulist rolli. Ülemist tabelit peaks võrdlema nimekirjadega majanduslangustest, kriisidest ja mullidest.

Tugevaid majanduskriise on ainult kaks: 1839–1843 (UK, USA) ja 1930. aastate suur kriis.

Krediidi tsükli teooria kohaselt hakkab lõppema majanduslik tsükkel, mis algas 1939. Kuigi tööviljakus vähenes 1970. aastatel, muutus majanduse struktuur, nafta ja terase kasutus elaniku kohta tipnemisega 1973 ning võla järsu suurenemisega 1980. aastatel, pandi alus FIRE (finance, insurance, real estate [finants, kindlustus, kinnisvara]) majandusele. Selle tsükli tõenduseks on ka, et kuigi oli mitmeid tugevaid majanduslangusi 1970. ja 1980. aastatel, polnud ükski võrreldav suure depressiooniga 1930. aastatel.

Produktiivsus oli mõlema surutise (1870. aastate pikk depressioon ja 1930. aastate suur depressioon) ajal tähtis tegur. Erakordselt suur tootmise suurenemised, mis eelnesid mõlemale surutisele ja põhjustasid eriti pärast 1929. aasta allakäiku suuri töötuse hulkasid. Mõlemaid majandussurutisi seostati samuti (tootmise)ülekülluse ja turu küllastusega. Kogu 1870–1896 vaheline periood oli pidevalt, kas majandussurutises või languses ning tõusus, kuigi tegu oli ühe suurima tööstusliku arengu perioodiga. Teise maailmasõja lõpust kuni 1960. aastateni oli erand, sest toimus suur tööstuse kasv ilma äride surutise või kõrge töötuseta.

Teised uurijad 
Spetsiifilise modifikatsiooni Kondratjevi teooriatele tegi Daniel Šmihula . Ta defineeris modernsele ajastule ja kapitalistlikule majandusele kuus pikka lainet (tsüklit) ja igaüks neist algas tänu mingile tehnoloogilisele revolutsioonile.

1.	1600–1780 – finants-põllumajanduslik revolutsiooni laine
2.	1780–1880 – tööstusrevolutsiooni laine
3.	1880–1940 – tehnilise revolutsiooni laine
4.	1940–1985 – teadus-tehnilise revolutsiooni laine
5.	1985–2015 – informatsiooni-telekommunikatsiooni revolutsiooni laine
6.	2015–2035? – hüpoteetiline post-infotehnoloogilise revolutsiooni laine

Vastupidi Kondratjevi ja Schumpeteri vaadetele on Šmihula järgi iga laine eelnevast lühem tänu teaduse ja tehnoloogia progressi kiirenemisele. Põhirõhk on pandud tehnoloogilisele arengule ning uued tehnoloogiad on võetud määravateks teguriteks igasuguse pikaajalise majandusliku arengu suhtes.

Igaüks neist lainetest omab innovatsiooni faasi (innovatsioonid, mida on võimalik rakendada praktilises elus ja nende esimene reaalne kasutus), seda kirjeldatakse kui pikka tehnoloogilist revolutsiooni ning rakenduse faas, kus tehnoloogiliste innovatsioonide number langeb ja keskendutakse vanade innovatsioonide edasiarendamisele (niipea, kui innovatsioon või "innovatsioonide jada" saadavaks muutub, on targem investeerida selle adaptatsiooni, edasiarendusse ja kasutusse loomaks uusi innovatsioone). Igat tehnoloogilist innovatsiooni lainet (tsüklit) saab iseloomustada ala järgi, kus kõige rohkem innovaatilisi muutusi aset leidis (juhtivad sektorid).

Iga innovatsioonilaine kestab kuni uuest innovatsioonist või sektorist saadud kasumid hakkavad langema vanemate sektorite kasumite tasemele. Tekib situatsioon, kus uus tehnoloogia, mis algselt võimaldas kasutada uusi ressursse, on jõudnud oma limiidini, mida pole võimalik ilma veel uuema tehnoloogiani jõudmiseta ületada.

Iga laine rakenduse faasi lõpule on iseloomulik majanduskriis ja stagnatsioon. 2007.–2010. aasta majanduskriis on info-telekommunikatsiooni revolutsiooni laine lõpu tagajärg. Autorid on hakanud ennustama kuuendale lainele nime.

Näiteks James Bradfield Moody ja Bianca Nogrady arvavad, et seda juhib maavarade efektiivsus ja roheline tehnoloogia. Teisest küljest Šmihula ise peab modernse ajastu (post-1600 AD) tehnoloogilisi innovatsioone vaid osaks pikemast "ketist", mis ulatub premodernsesse aega. Seega ta usub, et on võimalik leida Kondratjevi sarnaseid majandustsükleid isegi kesk- ja antiikajast. Kondratjevi lainete uuringud pole tavaliselt tunnustanud vahet neil innovatsioonidel, mis andsid uusi kaupu, ja neil, mis suurendasid tootmist.

Kahtlused pikkade tsüklite kohta 
Pika tsükli teooria pole enamiku akadeemiliste majandusteadlaste poolt aktsepteeritud, kuid sellele vaatamata on see üks innovatsioonipõhiste, arenduste ja evolutsioonilise majandusteooria ehk põhi heterodox-voolu aluseid majanduses. Nende majandusteadlaste seas, kes Kondratjevi teooriat aktsepteerivad, pole ühtset konsensust kindlate lainete alguse ja lõpu daatumite suhtes. See annab voli veel ühele teooria kriitikale: statistikas nähakse mustreid, mida tegelikult seal pole.

Veel enam, fenomeni põhjuse suhtes pole üksmeelt. Kui suurt rolli see mängib, pole täpselt teada: mõned teaduslikud mustrid on leitud enne, kui neile seletus on suudetud anda (Parim näide puudutab perioodilist elementide tabelit – see lükati paljude teadlaste poolt tagasi seletuse puudumise põhjusel). Mõned usuvad, et tegelikele inimlikele vigadele, mis mitmeid majanduslike olukordi ajaloos põhjustanud on, pole piisavalt tähelepanu pööratud ning seevastu on liiga suur tähelepanu lainete ja selle faaside karakteristikute uurimisel. Väidetakse, et mitmed situatsioonid olid kergelt välditavad, mitte peatamatu laine mustri tagajärg. Mõned kahtlevad Kondratjevi lainete õigsuses, kuna usuvad, et iga laine on struktuurne tsükkel, mida ei ole võimalik korrata. Usutakse ka, et Kondratjevi uurimused on kallutatud, kuna väidetavalt kasutas ta ainult kindlaid sündmusi, jättes välja need, mis tema tulemusi oleks muutnud.

Kondratjevi lainete analüüsides tekib probleem, et enne 1870. aastat pole palju andmeid ning tol ajal oli Euroopas vaid paar riiki. Samuti koosnes varajane andmestik enamasti hindadest, kaubavahetuse statistikast ja vähesest infost tööstusliku tootmise kohta. Enne 20. sajandi majanduslangusi olid madalate hindade ja kasumite ajad, kuid neid ei seostata suure töötuse või langeva tööstusliku toodanguga. Langevad hinnad tõstsid tõelist ostujõudu ning elustandard tõusis. Kullastandardi kadumisega polnud hinnad enam surutises ja selliseid perioode kutsuti langusteks. Siiani on ainus tõeline majanduskriis väga suure töötusega on olnud suur depressioon 1930. aastate alguses.

Viited 

Majandusteooriad