Serbia-horvaadi keel

Serbia-horvaadi keel (varem ka serbokroaadi keel ja serbohorvaadi keel; omanimetusega srpskohrvatski, hrvatskosrpski ehk bosansko-hrvatsko-srpski jezik; kirillitsas српскохрватски, хрватскосрпски ehk босанско-хрватско-српски језик) on lõunaslaavi keel või murderühm (diasüsteem).

Selle nimetusega on tähistatud eelkõige endises Jugoslaavias 1954–1990 kehtinud ametlikku kirjakeelt (serbohorvaadi keele kõrval oli tunnustatud ka sloveeni ja makedoonia keel), aga ka kõiki tänapäeva Serbia, Montenegro, Horvaatia ning Bosnia ja Hertsegoviina alal kõneldud murdeid ühtekokku.

Sel štokavština murderühmal põhineval kirjakeelel oli kolm hääldusviisi: ijekavski, ekavski ja ikavski, millest kaht esimest tarvitasid serblased ja viimast horvaadid. Mitteametlikult kasutati õieti "ida" ja "lääne" kirjaviisi, mis seostuvad vastavalt Serbia ning Horvaatia-Bosnia kirjakeeltega.

Sageli peeti serbohorvaadi keele alla kuuluvaks ka ametikeeltena tunnustamata sloveenipärast kajkavštinat ja iidsete kirjamälestistega tšakavština murret. Bulgaariapärastel torlački murdeil polnud mingisugust tunnustust.

Jugoslaavia lagunemise tulemusena iseseisvusid ka horvaadi, serbia ja bosnia keel kirjakeeltena. Serbohorvaadi keelte vahelised erinevused on seejärel üha suurenenud. 2007. a sai riigikeeleks isegi varem serbia keeleks peetud montenegro keel.

Juba on serbohorvaadi keele nimetus ka dialektoloogias asendumas kesk-lõunaslaavi murderühma mõistega.

Hoidumaks rahvuslikest ja keeleteaduslikest väitlustest, on serbohorvaadi keele kõnelejad nimetanud oma keelt ise ka poliitiliselt korrektse nimetusega Naš jezik ('meie keel').

ISO märgib käsitletud keeli erinevate UDC (Universal Decimal Classification) numbritega:
 serbia keelt UDC 861, tunnusega sr
 horvaadi keelt UDC 862, tunnusega hr
 serbohorvaadi keelt UDC 861/862, tunnusega sh
 Bosnia keelt märgib ISO 639 standard tunnustega bos ja bs.

Rahvusvaheline Jugoslaavia Tribunal käsitleb kõigi süüaluste emakeelena "bosnia-horvaadi-serbia" (ehk bosansko-hrvatsko-srpski) keelt ega järgi oma ametlikes kirjutistes ühegi osapoole õigekeelsusnorme.

Ajalugu
19. sajandi eelne rikkalik lõunaslaavi vaimulik, ametlik ja rahvalik kirjandus loodi paljudes reeglistamata kohalikes kõne- ja kirjakeeltes, mida nimetati illüüri, slaavi, slavooni, bosnia, serbia või horvaadi keeleks.

Teadaolevalt esimesena tarvitas serbia-horvaadi keele mõistet sloveeni keeleteadlane Jernej Kopitar 1836. aastal. Selle võis ta leida ka slovaki keelemehe Pavol Jozef Šafáriki 1837 trükis ilmunud teose "Slovanské starožitnosti" käsikirjast.

19. sajandi keskel tuli mõte rajada ühine kirjakeel kõige levinuma murde štokavština põhjal. Iseõppinud Serbia kirjanik ja rahvaluuleteadlane Vuk Stefanović Karadžić ühtlustas Serbia kirillitsa. Horvaatia illürismi liikumise juhid Ljudevit Gaj ja Đuro Daničić korrastasid ladina tähestikul põhineva Gaj kirjaviisi vastavaks kõnekeele hääldusele.

1850 kirjutasid Serbia ja Horvaatia kirjanikud ja keeleteadlased alla Viini kirjaleppele ühise kirjakeele loomiseks. Tegelikult arenes ühendatud kirjakeele kumbki pool erinevalt (eriti sõnaloomes ja stilistikas).

1918–1929 serblasi, sloveene ja horvaate ühendanud Jugoslaavia kuningriigis oli see srpsko-hrvatsko-slovenski nime all riigikeel.

15. jaanuaril 1944 andis Jugoslaavia Rahvusliku Vabastamise Antifašistlik Veetše AVNOJ horvaadi, serbia, sloveeni ja makedoonia keelele võrdsed õigused kogu Jugoslaavias. See otsus avaldati uuesti 1945.

1954 sõlmisid "Matica srpska" (Serbia keele sõnaraamat) ja "Matica hrvatska" volitatud serbia ja horvaadi keeleteadlased ja kirjanikud Novi Sadi leppe, mille esimeses lõigus väidetakse:
"Serblastel, horvaatidel ja montenegrolastel on ühine emakeel. Kahes keskuses, Belgradis ja Zagrebis arendatud keel on nüüdseks ühendatud. Sel on kaks hääldusviisi: ijekavski ja ekavski."

Novi Sadi lepe sai ka Jugoslaavia keelepoliitika aluseks, kuigi Miroslav Krleža ja teised 1967. aasta Horvaadi kirjakeele nime ja seisundi deklaratsiooni alla kirjutanud horvaadi haritlased väitsid, et see sõlmiti poliitilise surve all.

Paljud horvaadid nägid selles keelesegamises võõrapäraste sõnade ja väljendite abil oma keele serbistamist. Serbialikud väljendid asendasid horvaadi päritolu keelendeid ka Bosnia ja Hertsegoviina ajakirjanduses ja ametikeeles ning tasapisi isegi kõnekeeles. Ühelt poolt nähti selles tõendeid serblaste ülemvõimust Jugoslaavias, teisalt käsitleti seda keele loomuliku arenguna.

Horvaatia kevadrahutustele järgnenud 1970. aastate rahvustülide, 1990. aastail nõrgenenud poliitilise surve ja Jugoslaavia poliitilise süsteemi demokratiseerimise järel lõpetati keelte vägivaldne ühendamine ja keeletarvitajad võisid oma keelt nimetada milleks tahes.

Horvaadid taastasid oma keele endise nimetuse (hrvatski), mida nad olid kasutanud 1970. aastate keskpaigani.

Serblased loobusid serbohorvaadi keele nimetusest (српскохрватски) 1997, kui ilmus "Matica srpska". Ametlikult nimetas 1990–2006 kehtinud Serbia põhiseadus riigikeelt serbohorvaadi keeleks, samal ajal Montenegro põhiseaduses (1993–2007) nimetati seda ijekavski hääldusega serbia keeleks.

Keeletüli

Bosnia seisukohad
Enamik Bosnia keeleteadlasi väidab tänini käibivat serbohorvaadi keelt põhinevat Bosnia keeletarvitusel. 
Harva süüdistatakse horvaate ja serblasi ka bosnia keele kuritarvitamistes kultuurilisel ja poliitilistel eesmärkidel.

Serbia seisukohad
Enamik Serbia keeleteadlasi peab nii serbia kui horvaadi keelt ühtseks serbohorvaadi (srpskohrvatski ehk hrvatskosrpski) keeleks. 
Vähem arvatakse, et kunagine serbohorvaadi keel on nüüdseks lagunenud.
Vähesed on väitnud ka (pärast Jugoslaavia sõdu aga ka enne 20. sajandit), et serbohorvaadi keelt pole kunagi olnud ja see mõiste märgib serbia keele Horvaatia teisendit.

Horvaatia seisukohad
Vähemik Horvaatia keeleteadlasi eitab horvaadi keele allikana štokavština murderühma.
Üksikud peavad bosnia, serbia ja horvaadi keelt ühtseks serbohorvaadi keeleks. 
Enamik Horvaatia keeleteadlasi usub, et ühist serbohorvaadi keelt pole kunagi olnud, vaid serbia ja horvaadi keel on mõnikord ajutiselt teineteisele lähenenud.

Nimelt:
16. ja 17. sajandil kirjutatud Marin Držići ja Ivan Gundulići töödes ülestähendatud horvaadi keel ei erine oluliselt tänapäeva Horvaatia kirjakeelest, kui vananenud keelendid välja arvata. Niisiis ei kaasnenud 19. sajandi keelekorraldusega järsku pööret keele arengus – erinevalt serbia keelest, mille varasem rahvalik kuju polnud sugugi nii sarnane horvaadi keelele, kui see on praegu. Seega horvaadi ja serbia keele normimine sattus ühele ajajärgule ja oli ajendatud sarnasest meelsusest, kuid tagajärjeks ei olnud ühise keele teke.

Ei kirjutanud serbohorvaadi keeles Ivan Gundulić ega August Šenoa. Marko Marulić ja Marin Držić kirjutasid arenenud horvaadi keeles vähemalt 300 aastat enne serbohorvaadi liikumise teket. Marulić ütleb 1501. aastal, et on loonud oma tšakavštinakeelse Judita horvaadi värssides (u uersih haruacchi slosena). 
1604. aastal Bartol Kašići kirjutatud štokavština grammatikast ja sõnaraamatust selgub üheselt, et slaavi ja illüüria rahvaks nimetab ta horvaate.

Teisalt vastandus 19. sajandi Dubrovnikis ja teistes Dalmaatsia linnriikides enne kõike romaani päritolu elanikkond slaavlastele. 
Vähem eristati horvaate serblastest, mis on andnud alust väidetele, et sealsete meistrite looming pole ainuüksi horvaadi pärand ega ole nende (vanahorvaadi) keel ka Horvaatia riigikeele eelkäija.

16. sajandi eelsed Dubrovniki ja Montenegro kirjatööd polnud õieti isegi štokavština ammugi serbiakeelsed, vaid kohalikus
tšakavština-ijekavski teisendis, lähedases Horvaatia Aadria mere saarerahva keelele.

Kirjaviis
Aja jooksul on olnud tarvitusel mitu tähestikku:
nurgeline, ümar ja kolmnurkne glagoolitsa
(mida Balkanil on tarvitatud peamiselt Horvaatias)
käibelt kadunud kreeka tähestik
arebica (on Bosnia moslemeil tarvitusel jumalateenistusel)
kirillitsa
 (Serbia kirillitsa korrastas 19. sajandil Vuk Stefanović Karadžić)
glagoolitsa ja kirillitsa vahevorm bosančica (mis loodi Bosnias ja levis ka Dalmaatsiasse)
ladina tähestiku teisendid. Horvaatia tähestiku korrastas 19. sajandil Ljudevit Gaj, lisades viis diakriitiliste lisanditega (ilmselt tšehhi ja poola päritolu) tähte ning täheühendid "lj", "nj" ja "dž"

Vanimad kirjutised pärinevad 11. sajandist ja kasutavad glagoolitsat.

Esimene täielikult ladina tähestikus kirjutatud tekst "Red i zakon sestara reda Svetog Dominika" pärineb 1345. aastast.

Serbia ja bosnia keeled tarvitavad tänaseni nii ladina tähestikul kui kirillitsal põhinevat kirjaviisi, kuid horvaadi keelt kirjutatakse ainult Gaj ladina kirjas. Sestap on serbohorvaadi keel ainus slaavi keel, mis ametlikult kasutab nii ladina tähestikku kui kirillitsat, kuigi ladina tähestik on ülekaalus.

Mõlema tähestiku kõik tähed on teineteisega ja serbohorvaadi foneemidega üksüheses vastavuses:

Ladina tähestiku järjekorras

Kirillitsa järjekorras

Lj, Nj ja Dž märgivad foneeme mitte häälikuühendeid ja neid peetakse üksiktähtedeks. Neile on kunagi edutult üritatud pakkuda vasteiks eritähti ļ, ń ja ǵ. Ristsõnades pannakse nad samasse ruutu. Järjestamisel tuleb lj pärast l-i, nj pärast n-i jne, väljaarvatud juhud, kui kumbki täht kuulub eri sõnaossa ja nad häälduvad eraldi näiteks: "nadživ(j)eti" (ellu jääma), 
mis koosneb eesliitest nad- ja tegusõnast živ(j)eti.
Kirillitsas vastab igale häälikule eraldi täht.

Đ asemel trükiti vanadel kirjutusmasinail Dj, kuid see põhjustas liialt segadust. 
Sellist asendust esineb siiski autode numbrimärkidel ja serbohorvaadi klaviatuuride puuduse tõttu ka internetis.

Viited

Lõunaslaavi keeled