Hing

Hing on tavalises tähenduses see, mis elustab keha. Aristotelese järgi on kõigil elusolenditel hing, kusjuures taimedel on taimne hing (anima vegetativa), loomadel on lisaks loomne hing (anima sensitiva), ja inimestel lisaks kolmandana veel ratsionaalne hing (anima rationale).

Hinge tähendus oli algselt seotud hingamise, puhumise ja tuulega. Mõiste on oletatavasti tekkinud ürgusundis algse universaalse animatistliku väekujutluse jagunemisel animistlikeks individuaalhingedeks. 

Küllalt sageli on hinge peetud üleloomulikuks nähtuseks, pidades teda keha elustavaks substantsiks. See skeem peab üldjoontes paika nii Vanas Testamendis (nefeš, 'elujõud, pulss' ja nešama, 'eluõhk', mida Jumal esimesele inimesele ninna puhus, st irdhing) kui ka kasvõi eesti muinasusundis. Paljudes usundites võib hing siirdhingena rännata või ümber sündida (reinkarnatsioon). Loodususundeis võib siirdhing muutuda ka loodusvaimuks (haldjaks). Esivanematekultuses on siirdhing rituaalse kummardamise objektiks. Rahvauskumustes ilmub surnu hing kummitusena, mardusena, tondina.

Hing võib olla ka:
paljudes usundites ja mütoloogiates esinev mõiste, mis tähistab elusolenditele omast spetsiifilist kvaliteeti ja mida võib kehast eraldada – "müüs oma hinge saatanale".
hing kui hingamine, mis on üks nähtavamaid ja tajutavamaid elutegevuse protsesse loomadel. Kuna surma puhul see protsess lakkab, siis on sageli usutud, et sel hetkel hing lahkub kehast ning jätkab iseseisvat eksistentsi. 
hing kui inimese loomus – "hingelt ilus" või "hingelt väikekodanlane".
hing kui emotsioonide väljendaja – "hing sai täis".

Etümoloogia 

Eestikeelne sõna hing on üks vanemaid soome-ugri keelkonna läänemeresoome tüvest pärinevaid sõnu, mis märkis 'õhu kopsudesse tõmbamist ja sealt eemaldamist, eluvaimu või elusolendit'. Vaid ugri gruppi jäävates udmurdi, handi ja mansi keeltes (ǯog, šăŋk, sāŋk) oli sel sõnal kuumuse või leili tähendus.

Ingliskeelne sõna soul on tuletatud vanainglise sõnast sáwol ja säilinud kirjasõnas kasutati seda esmakordselt 8. sajandi poeemis Beowulf. 

Saksakeelne sõna seele tuleneb alggermaani sõnast saiwalō ja gooti sõnast saiwal, mis märkis järve, mis oli hingede asupaigaks enne sündi ja peale surma. Esitatud on ka väide, et germaanlased võtsid selle sõna üle saamidelt, kelle sõna saivoga märkis surnute maailma.

Hinge käsitlus kultuurides

Põlisrahvad 

Varase neoliitikumi (u 10 000 eKr) matusetraditsioonid viitavad hinge kontseptsioon olemasolule (toidu ja tarbeasjad hauas, põletusmatused). Põlisrahvaste antropoloogilistes uuringutes on ilmnenud, et nad ei eristata subjektiivset reaalsust objektiivsest, samuti puudub piir eluta ja elusa looduse vahel. Miski pole puhtalt materiaalne või puhtalt vaimne ning hing esindab selles maailmanägemuses peenmateeriat, mis ilmutab ennast vaid erilistes olukordades.  

Kuna hing seostub elu ja hingamisega, siis nimetatud tema füüsiliseks asukohaks pead, kõri, südant või verd, harvemini juukseid. Kui hing lahkub, siis keha sureb, kuid hing jätkab eksistentsi teises vormis. Lähedastele võis ta ennast ilmutada optilise (vari, udu) või akustilise nähtusena, naise, looma või linnu (hingelind) kujul. Surnud esivanemate hingede teenimine on laialt levinud tava paljude rahvaste hulgas üle kogu maailma.

India kultuur 

India usundid ei erista inimest teistest elusolenditest (loomad, taimed, isegi mikroobid) – neil kõigil on oma hing, mis liigub läbi uuestisündide (samsara) tsükli ühest kehast teise (India lipul olev ratas on samsara). Kõik India iidsed usundid (v.a nāstika ja budism) usuvad, et hing (jīva – elu) paneb surnud keha elama ja annab talle enesekindluse (mina-teadvuse). 

India usundeid ühendab ühine arusaam, et hing ei ole igavikuline nähtus, vaid see lahustub lõpuks impersonaalses metafüüsilises reaalsuses (Brahman). Ja seda, et hing kunagi eraldus sellest substantsist või lõi enesele illusiooni, et ta on sellest eraldunud on viga ja enesepettus, mis tuleb parandada.

Budism ongi võtnud radikaalse seisukohal, et hinge sidumine materiaalse kehaga ning meele-keha kompleksi moodustamine on eksitus ja ebaõnn, mis tuleb kõrvaldada kohe ja selle edaspidine kordumine välistada. Seetõttu on budistlik meditatsiooni eesmärgiks meele täielik tühjendamine, hinge vabastamine, mis sisuliselt tähendab oma egost või mina-teadvusest loobumist ning emotsioonitu ja tahtetu kõrvaltvaataja positsiooni saavutamine.

Erandiks on džainism, mis peab individuaalset hinge (jīva) hävimatuks. Kuna ateistidena nad ei usu jumala olemasolusse, siis saab nende arvates vabastada hinge materiaalsest eksistentsist askeetluses, s.t vabastades keha himudest ja mürkidest, mis seovad hinge keha külge. Askeesi eesmärgiks on hinge saatmine mateeria välisesse maailma, kus selle koht on alati olnud.

Hiina kultuur 

Hiina kultuur on oma olemuselt materialistlik ja eriti selgelt väljendub see hinge kontseptsioonis, mis pärineb põlisrahvalt. Hiina arusaamas oli olemas kaks hinge: kehahing (po või p'êh) ja õhuhing (hun). Kehahing vastutab füüsilise organismi toimingute eest, õhuhing aga teadvuse ja mõistuse eest. Õhuhing on vaba ja ta võib kehast lahkuda eluajal ning surres eraldub sellest lõplikult. Kuna kehahing jääb füüsisega seotuks ka peale selle surma, siis tuleb talle matmisel panna kaasa hauapanuseid, mis tagaks tema heaolu ka hauas. Hiina dualistlikus yin-yang filosoofias esindab kehahing tumedat, maa-elementi, naisjõudu, mis saab alguse lootest. Õhuhing esindab heledat, taevast-elementi, mis tekib siis kui laps sünnib ja tuleb päevavalgele. Toiduainetes on peenmateeria (ching), mis esindab mõlemat ühte elementi ning neid õieti doseerides on võimalik tasakaalustada kahe hinge vastuolulist loomust. 

Esivanematekultus ja arusaam, et surnutel on samasugused vajadused nagu elavatelgi inimestel, ilmub Hiinas juba II aastatuhandel eKr, Shangri riigi aladel. Alates 8 sajandist eKr ilmub kontseptsioon, et surnu kehahing võib laskuda allmaailma (kollasesse allikasse, Huángquán), kus ta peab taluma piinu. Õhuhing läheb tagasi taevasse ja jätkab seal oma teekonda. Vägivaldse surma puhul jäävad mõlemad hinged inimeste keskele ning põhjustavad siin pahandusi püüdes kätte maksta süüdlasele ning õhutades ahnust ja kurjust.

Filosoofiline arutelu vaimse maailma olemasolu üle algas Han dünastia ajal (206 eKr – 220 pKr) kui Hiinas hakkas levima budism. Materialistid (Wang Chong 1. saj, Fan Zhen 5 saj pKr) eitasid vaimumaailma olemasolu ning jäid arusaama juurde, et hing on füüsilise maailma nähtus. Skeptikute koolkond vastustas samuti budismi, sest see eitas surematu hinge kontseptsiooni. Rahva seas omandas siiski suure poolehoiu uuestisündimise idee.

Hiinas riikliku doktriini positsiooni omandanud konfutsianism pidas surmajärgse elu üle arutelu mõttetuks spekulatsiooniks ja jättis selle teema käsitlemise rahvausundile.

Jaapani kultuur 

Jaapani algupärase usundi – sintoismi hingekultuur lähtub iidsest esivanemate kultusest. Hinge märgiti sõnaga tama (たま)või mitama (みたま) ja see tähendas kallist, imelist ja salapärast. Rahvauskumuse järgi elasid hinged kas allilmas (yomo-tsu-kuni või soko-tsu-kuni) või taevases maailmas (takama-no-hara) või jäid inimeste keskele. Tama’l oli kaks erinevat palet, selle kergem ja õnnelikum osa hoolitses inimese heaolu eest, kuid teie metsik ja kirglik sundis inimesi riskima ja saatis neid ohtlikesse olukordadesse. Alates 9. sajandist hakati korraldama rahva seas väga populaarseid, kuid vägivaldseid pidustusi nende vihaste hingede lepitamiseks, kes olid jäänud inimeste sekka elama. 

Budismi mõju tugevnes 6. sajandil pKr ning alates 7. sajandist hakati mägedesse ehitama templeid, mis olid pühendatud silmapaistvatele lahkunutele, kellele eluajal oli tehtud ülekohut ning kelle hing arvati asuvat taevasel maal, mis asus ookeani taga (toko-yo,トコヨ).(31s) Hinge kultus omandas olulise koha Jaapani kultuuris tänu budistlikule Oboni festivaliga, mida peetakse igal suvel alates 7. sajandist. Selle käigus viiakse läbi rituaalseid toiminguid hingede nende lepitamiseks ja poolehoiu võitmiseks, kes spetsiaalselt selleks ajaks naasevad elusate sugulaste juurde.

Vana-Egiptuse kultuur 

Vana Kuningriigi ajal (3150–2181 eKr) märkis hinge hieroglüüf Ka (𓂓)ja see esindas elujõudu. Lisaks oli olemas veel Ka-act – inimese kaitsevaim, kes läks üle isalt pojale ning esindas esivanemate elujõu jätkuvust. Ta elas spetsiaalselt tema jaoks ehitatud hauakujus ning talle ohverdati sööke ja jooke, mis pidi suurendama tema elujõudu. 

Keskmise Kuningriigi ajal (2055–1650 eKr) märkis hinge ba (linnukujuline hieroglüüf – hingelind) ja seda mõisteti inimese isikliku elujõuna, mis eraldus temast keha surres. Vana-Kuningriigi ajal oli Ba vaid vaaraol ning seda peeti erilise võimu sümboliks. Nende arusaama järgi olid Ba’d tegelikult taevased olendid, kes elasid küll ise põhjapoolses piirkonnas (Qebehu) kuid säilitasid seejuures püsiva sideme kehaga ka peale selle surma (s.t muumiaga).

Kolmas hinge vorm Ach (valgusevaim, tuletatud sõnast „valguse sära“) ilmus alles peale inimese surma. Seda jumalikku eluvormi oli võimalik omandada vaid maagiliste rituaalide ja erilise pühendumise läbi. Protsessi kuulusid haual tehtud riitused ja hauakambri seintele kirjutatud tekstid, mida surnu pidi kordama. Looet, et jumalad Ra ja Osiris aitavad kaasa sellele muundumisprotsessile. Usuti, et Ach võib kummitusena ilmuda inimeste maailma ja mõjutada inimeste elu nii head tegeval kui ka kahjustaval viisil.

Mesopotaamia kultuur 

Mesopotaamia kultuurile panid aluse sumerid, kuid selle võtsid üle ja kandsid veel mitu tuhat aastat edasi semiidi rahvad (Akad, Babüloonia, Foiniikia). Ja kuigi sumeritest on jäänud järele miljoneid täiskirjutatud savitahvleid (valdavalt kaubandustehingud jms teave), pole sealt leitud midagi, mida saaks seostada hinge kultusega. Kasutusel oli mõiste napischtu (elu, elujõud), mis märkis elavat olendit, kuid see hävis koos keha surmaga. Sumeri Gilgameši eepos kirjeldas „maad, kust ei saa tagasi tulla“ (kur-nu-gi-a) ja seal olevaid vaime (utukku) ning nende olukorda, mis sõltus surnute tegudest, surmaviisist, nende laste arvust ning elavate sugulaste hoolitsusest (s. toidu ja jookide pakkumine). 

Semiidi rahvaste jaoks oli suureks probleemiks pahatahtlikud hinged (etimmu) ja deemonid, kes kahjustasid inimeste toimetulekut ja põhjustasid õnnetusi. Tunti ka kaitsevaime, mille kontseptsioon sarnanes põlisrahvaste välishingega. Atraḫasi eeposes (u 1800 eKr) räägitakse kummitusest, mis sündis seni surnud inimese veres elanud jumalikust substantsist (ṭēmu), mis tema elu ajal kandis mõistust.

Iraani kultuur 

Iraani hõimude usu kõige iidsemates kihtides oli usk füüsilise keha ülestõusmisse, mistõttu oli oluline hoida kõik surnu luud koos ja alles. 

Ida-Iraani avesta keeles on mitmeid sõnu, mida saab seostada hinge mõistega. Sõna uši märkis algselt kõrva, kuid kandis ka tähendust kuula ja mõistma. Elava kehaga oli seotud eluhing (ahu või uštana), väljastpoolt toetas inimest intellektuaalne hingehaldjas (urvan, manah), mõistust toitev selgeltnägija daēnā ning esivanemate kaitsehinged fravaš'id (ka „kõrgem mina“). Keha kui tervikut märkiv sõna kəhrp hõlmas ka hinde, viidates seega monistlikule mõtlemisele. Kui inimene suri, siis tema urvan jäi keha juurde kolmeks ööpäevaks, kuni saabus daēnā’ga (ilmus ilusa tüdruku või vana nõia kujul sõltuvalt elatud elust), mille järele urvan lahkus.

Zoroastrism oli seisukohal, et eluhing uštāna seoti füüsilise kehaga ning see suri koos kehaga. Hinge probleemide asemel keskendub see usk hea ja halva (valguse ja pimeduse) vahelisele võitlusele.

Baháʼí usu esindajad leiavad, et „hing on Jumala and, taevane kalliskivi, mille olemust ei suuda keegi mõista, kuid kes on saadetud meid õpetama vaimu saladusi“. Bahá'u'lláh õpetuse järgi on hing surematu, inimese eksistents algab maisest elust ja tema elu mõtteks on vaimne areng, püüdlemine Jumala poole ja vabanemine materiaalse maailma kammitsatest.

Juudi kultuur 
Heebrea keeles märgib keha elustavat jõudu sõna nefesch (נפש), neschama või piibli keeles oh (רוח), kuid neid kasutatakse kõigi elusolendite puhul ühtemoodi. Hingeõhku, mille Jumal puhus põrmust valmistatud Aadama ninasse märgitis sõnaga neschama. Ja kui inimene sureb, siis lahkub see tema kehast. Elujõu kandjaks peavad juudid verd.

Sõna ru’ach märgib samaaegselt nii hinge, tuult, vaimu ja südant, kaudselt ka elujõudu, intellektuaalsete võimete ja tunnete asukohta, tahet ja otsuseid ning kõige laiemas mõttes kogu inimest. 

Hellenismi ajal said juudid teadlikuks surematuse kontseptsioonist, kuid mõned autorid seostasid seda füüsilise keha ja teised kehast eraldunud hinge ülestõusmisega. Teise templi ajal jagunesid rabiini teoloogid kahte voolu. Ühed sidusid hinge inimese ja eluga, teised hakkasid hinge käsitlema iseseisva olendina, mis eksisteerib füüsilisest kehast sõltumatuna. Variserid uskusid hinge ülestõusmisse, saduserid eitasid surematust ja ülestõusmist. Aleksandria filosoof Philon uskus, et hing on põhimõtteliselt küll surematu, kuid surematus saab osaks vaid vooruslikele ja halvasti elanud inimeste hinged hävitatakse. 

Keskaja juudi filosoofias (Saadja ben Josef Gaon, Isaak Iisrael), 9. ja 10. sajandil domineerisid Platoni ideed, millele Saadja lisas usu ülestõusmisse. 11. ja 12. sajandi juudi uusplatonistid (Saalomon ibn Gabirol (Avicebron), Bachja ben Josef ibn Paquda, Aabrahami baar Chijja ja Abraham ben Meir ibn Ezra) propageerisid surematuse kontseptsiooni. Surematuse kontseptsiooni probleemiks 12. sajandi juudi filosoof Abraham ibn Daud uskus et hing sünnib koos kehaga ning jätkab eksistentsi ka peale selle surma. Maimonides taas eristas sünnipärast surelikku hinge ja väljastpoolt tulevat ratsionaalset hinge, mis keha surma üle elas ning sulandus jumalikku aktiivsesse intellekti.

Alates 12. sajandist õpetas Kabala koolkond nii hinge olemasolu kui ka selle rändamist ühest elust teise. Algselt kogunesid nad kõik ühte kohta, mida kutsuti guf’iks, hingede paika, kus ootasid kehasse sisenemist. Kuna inimesi sünnib kogu aeg, tühjeneb guf aja jooksul ning kui see täielikult tühjendab, siis lõpeb ka ajalugu guwill.

Araabia ja islami kultuur 
Varases araabia luules märgiti sõnaga nafi (نفس) inimest või mina, harvemini inimhinge kuid siis peeti silmas soovimatuid tundeid, mida tuleb vaos hoida. Kasutati ka sõna rūḥ, mis algselt märkis hinge või tuult, hiljem „õhku, mille Jumal hingas Aadamasse“, s.t eluhinge.

Koraanis on väljend: Ar-rūḥ – eluhing on Jumala oma. Sõna rūḥin’iga märgitakse erilist tunnetuslikku omadust, mille Jumal kingib valitud olenditele (jumalikele käskjalgadele). Umaijaadide dünastia (661–750) ajal märkis rūḥ hinge-tuuma, mis une ajal inimkehast lahkub. 

Moslemi filosoofid al-Kindī († 873), al-Fārābī († 950) ja Avicenna († 1037) võtsid üle Aristotelese hingeõpetuse, kuid olid mõjutatud ka uusplatonistlikust metafüüsikast. Nende käsitluses oli hing seotud mõistusega ning see oli surematu. (233s) Pärsia filosoof Rhazes († 925) käsitluses tuli hing vaimumaailmast, et kogeda materiaalset elu ja õppida kogemustest, et siis taas lahkuda talumatust keskkonnast. (234s) Islami teoloog al-Ghazālī († 1111) pidas hinge mittemateriaalseks, vaimseks aineks, millel on teadmised ja taju. Kõik need kontseptsioonid ei jäänud islamis siiski püsima.

Domineeriva positsiooni saavutas kontseptsioon, mille sõnastas teoloog al-Qaiyim († 1350) oma hinge käsitlevas raamatus Kitāb ar-rūḥ. Ta väitis, et hing pole oluline ja kuigi see koosneb erilisest materiaalsest ainest, pole tal mingit seost inimese füüsilise kehaga.

Sufism märgib hinge sõnaga nafi ning seda peetakse inimese kõige hullemaks vaenlaseks, sest oma rumaluse ja rahuldamatu ahnusega suudab ta paisata inimese hävingusse. Seetõttu peab iga inimene tegema palju tööd, et naudingutest eemalduda, ta enesest eemale tõrjuda või radikaalselt ümber kujundada ja alistada.

Antiikkreeka kultuur 
Vana-Kreeka nimisõna psychḗ (hing) – tuleneb tegusõnast psychein (hingama, puhuma) ja kandis algselt tähendust elus, kuid selle füüsilist asukohta algselt ei kirjeldata. Kujutavas kunstis on psychḗ’t kujutatud algul linnutiibadega ja hiljem liblikatiibadega olendina. Rooma ajal esines ka nahkhiire tiibadega kujutisi.

7. saj. eKr Homerose eepostes Ilias ja Odüsseia eraldub hing surevast kehast ja läheb allilma. Ta kasutab ka sõna eidōlon (pilt, siluett), millega märkis surnu (Odyssuse sõbra Patrokluse) hinge. Homeros kasutas veel sõna thymós, mis asus rinnus või diafragmas ning märkis emotsionaalsete impulsside allikat. See kasvas või kahanes vastavalt inimese elu jooksul toimunud sündmustele ning hävis keha surres. Psychḗ oli Homerose käsitluses külm ja arvestav ning sellest rääkis ta vaid eluohtlikus olukorras. Thymós oli taas kuum ning seotud emotsioonidega. Lisaks oli veel nóos, mis asus rinnus kuid selle roll jääb ebaselgeks. 

6. sajandi eKr kirjanduses laienes psychḗ tähendus ja hakkas hõlmama thymós’t. Luuletaja Anacreoni käsitluses olid erootilised aistingud seotud sellega, sel ajal kui Pindari jaoks oli see moraalsete väärtuste kandja. Filosoofilis-religioossete liikumiste esindajad nagu orfistid ja Pytagorase õpetustete järgijad pidasid hinge surematuks ja hingede rännet võimalikuks. Kuid enne uuestisündi tuli heastada elu jooksul toimepandud kuriteod. Alles seejärel võis hing pääseda jumala maailma ning võib-olla isegi taastada oma algse – jumaliku olemuse. Herakleitos kirjeldas hinge kahte vastandlikku omadust: kuiva ja vesist. Kuiva kirjeldas ta tulise ja mõistuslikuna, joobes muutub see märjaks ja kaotab mõistmisvõime või sureb koguni. See vastandite võitlus on osa loomulikust arenguprotsesist.

5. sajandil eKr pidas Anaxagoras liikumise põhjustajaks ja protsesside suunajaks vaimu (nous), mis tema kirjelduse järgi oli kõige peenem ja puhtam substants. Empedocles seostas psychḗ’t nelja elemendiga füüsilises maailmas ja omistas surematuse hoopiski jumalikule olevusele, mille nimi on daimōn. Materjalist Demokritos arvas samas, et hing moodustub sfäärilistest hingeaatomitest, mis eristuvad teistest väiksuse, kuju ja liikuvusega õhus. Kuna surres hingamine ja ainevahetus lõpeb, siis kaob ka hing ning mingi hinge surematus pole võimalik. Sokrates väljendab muret hinge pärast (epiméleia tēs psychēs), mille heaolu seosta ta võimega mõista tõde. 

Platon (428–348 eKr) esindab dualistlikku maailmavaadet, eristades füüsilist keha ja kehatut hinge. Viimast pidas ta surematuks inimese olemuseks – selleks, mis otsustab ja määrab inimese käitumise. Ta väitis, et hing on võimeline õppima ja mõtlema ning see jätkab eksistentsi järgnevates kehastumistes (metempsychosis). Kuid kurjus kahjustab hinge. Platon jagas hinge kolmeks:

 Logos või logistikón (meel, mõistus, aru), mis asus peas ja oli seotud mõttetegevusega;
 Thymos või thymoeidēs (tunded, meeleolud, mehelikkus), mis asus rindkere piirkonnas ja oli seotud vihaga;
 Eros või epithymētikón (himud, vajadused, naiselikkus), mis asus maos ja oli seotud inimlike soovidega.

Need kolm osa peavad tegutsema koostöös ja säilitama kooskõla, kuid logos peab teisi valitsema. Samal põhimõttel tuli organiseerida ka ühiskond iseseisvateks klassideks. Kuna Platon pidas liikumist hingestatuse tunnuseks, siis omistas ta selle olemasolu ka loomadele ja kogu universumile, kusjuures see loodud mõistusliku demiurgi poolt, Hinge kirjeldas Platon tiivulise olendina.

Aristotelese (384–322 eKr) monistlik hingeõpetus on kirjas teoses „Hing“ (lad. De Anima). Ta määratleb hinge kui „esimest entelehhiat“ (teokstehtud) ning kirjeldab seda „orgaanilisena“. Tema arusaama järgi ei saa hing eksisteerida kehast sõltumatuna, põhihinge ülesanne on hoida organismi koos ja vältida selle lagunemist, s.t ta kontrollib kõiki eluprotsesse kehas soojusenergia kaudu. Hing paljuneb ja see antakse järeltulijatele edasi seemne kaudu. Hing sureb koos füüsilise kehaga.

Mõtlemisvõime eest (lad. intellectus possibilis) vastutab meel (nous), mis tuleb väljastpoolt ja tekitab inimorganismis mõtlemisvõime – seega inimese mõistus (noētikḗ psychḗ) on loodud. Mõtlemiseks vajaliku saab ta sensoorsetest tajudest, mis abstraheeritakse tunneteks, mis on meelehinge nähtused (kr. aisthētikón, lad. anima sensitiva). Inimese surres tema hävimatu meel lahkub koos tema mõistuses sisalduvaga.

4. sajandil eKr asutati Stoa filosoofiakool, mis hakkas arendama hinge materialistlikku kontseptsiooni. Selle aluseks sai kooli kolmanda juhataja Soloi Chrysippose õpetus, mis oli kooli asutaja Kitioni Zenoni õpetuse edasiarendus. Stoikud pidasid hinge füüsiliseks, tulelaadsest peenmateeriast (pneuma) moodustunud olendiks. Hing on nii inimesel kui ka loomadel ning see moodustub loote arengu perioodil ning täidab kogu keha, luues sellele identiteedi. Keha surres hing eraldub, ning kuna tema substants on kerge, siis hõljub minema lahustudes ajapikku keskkonnas. Inimese mõistusliku tegevust valitsevat hinge osa (hēgemonikón), mis asus südames ning haldas tundeid ja vaimset tegevust. See võttis vastu, tõlgendas ja salvestas kõik muljed. Hēgemonikón’ile allus viis meelt, keeleoskus ja paljunemisvõime ning ta hoidis enesetaju.

Epikuros (342–271 eKr) asutas Lesbosel materialistliku filosoofiakooli, kuid viis selle siis Ateenasse, kus seda hakati nimetama Uueks Akadeemiaks, mis levitas „aiafilosoofiat“. Ta väitis, et hing on moodustunud õhu-tule-taolisest peenmateeriast, erilistest eriti väikestest ja liikuvatest, siledate ja ümmarguste aatomite segust. Kuna need aatomid kannavad endas päritoluobjekti struktuuri, siis võimaldab see meeleelunditel luua muljeid ja tajuda keskkonda. Hing asus tema õpetuse järgi rinnus. Füüsilise keha surres hinge moodustanud aatomid hajuvad ja see lõpetab eksistentsi.

Keskmine platonism levis ajavahemikul 90 eKr – 3 sajand pKr. Antiochos Askalonist loobus Uue Akadeemia skeptitsismist ning pöördusid tagasi Platoni õpetuste juurde, keskendudes hingeõpetusele kui ka kosmoloogiale. Ta pidas maailmahinge valitseva reaalsuse hierarhilises struktuuris kolmandaks kõrgeimaks hüpostaasiks ning kuna see hõlmab kõiki üksikuid hingi siis võib väita, et Universum on elusolend, mis on moodustunud kõikide hingede ühendusest. Kuna ta arvas veel, et hing pärineb jumalikust vaimumaailmast, on surematu ja rändab ühest elust teise, siis omandas ta religioosse mõõtme ning konkureeris varakristlike õpetustega.

Uusplatonism tekkis 3. sajandil pKr ning sellele panid aluse Plotinos ja Ammonios Sakkas. Nad väitsid, et inimeste ja loomade hinged on sarnased ning jumalatega võrdsed. Kuid inimhing eristus loomade omast siiski sellega, et ta oli pidavas ühenduses vaimumaailmaga. Plotinuse õpetust vastustasid Iamblichos, Porphyrios ja Proklos, kes leidsid kehas kogetava ebaõnne olevat vastuolus vaimumaailma ühendusega.

Gnostikud 

Gnostikud eristasid jumalikku valgusmaailma (pleroma) ja ainelist pimeduse maailma, millest tuli põgeneda. Nende õpetuse järgi kuulus vaim (pneúma) jumalikku valgusmaailma, sel ajal kui inimesse puhutud hing (psychḗ) jäi pimeduse maailma. Kuigi nad pidasid viimast väärtusetuks, tunnistasid nad et üks ei saa eksisteerida ilma teiseta (nii nagu linnu keha ei saa lennata ilma tiibadeta). Erinevalt platonistidest otsisid nad viisi, kuidas lunastada hing ja seeläbi vabastada vaimuosakesed materiaalse maailma piinadest.

Kristlik kultuur 
Kristliku kultuuri esindajad jagunesid platonistliku ja aristotelliku hingekäsitluse pooldajateks. Kreekakeelses Uues Testamendis on psychḗ kasutus ebaselge, enamasti kasutatakse seda elu tähenduses, kusjuures mõistet kasutatakse seoses kehaga ning välditakse avaldusi surmajärgse elu kohta. Justinos Märter leidis, et hing on küll loomult surematu, kuid vaid siis kui Jumal seda tahab. Assüürlane Tatian eristas surelikku hinge psychḗ, mis on ka loomadel ja inimese surematut vaimu pneuma. Ateena pühakirjas, mis käsitles surnute ülestõusmist, leiti, et hinge sidumine füüsilise kehaga on mõttetu, kui selle eksistents piirduks vaid maise eluga.

2. sajandil kirjutas Lyoni piiskop Irenaeus, et pärast füüsilise keha surma säilitab hing, mis on seotud Jumala vaimuga, oma omadused kuid peab minema allilma (Hades), kust pääseb alles üldise ülestõusmise ajal. Ta vastustas gnostikuid ja Aleksandria Karpokratese õpetusi, kes pidasid hinge surematuks ja tunnustasid hingede rändamist. 

3. sajandil väitis Tertullianus, et hing pole füüsiline ja seetõttu ei mõjuta ka keha surm seda. Ta väitis, et lapse hing tuleb isa seemnest välja nagu idu taimes, mistõttu pärineb iga hing Aadama hingest. Sellise päriliku hingeelu kaudu selgitas ta intellektuaalsete omaduste ja algse patu pärimist. Aleksandria Clemens eristas hinge kahte osas, millest pneuma oli valitsev mõistus (ülestõusev osa) ja psychḗ madalam emotsionaalne ja vegetatiivne osa. Lisaks kasutas ta veel stoikude skeemi, milles hing jagati kümneks osaks.(195s) Tema õpilane Origenes jagas inimese kolmeks: ihu, hing ja eluvaim, millest viimane oli mittefüüsiline (jumalik) ja teine tekib viljastumisel. 

4. sajandil Lactantius oli esimene, kes selgelt ja rõhutatult esindas kreatsionismi (hing luuakse viljastumise hetkel Jumala poolt ja sisestatakse sündivasse kehasse), mille hiljem Rooma-Katoliku kirik omaks võttis.

5. sajandil ei suutnud Augustinus lepitada kreatsionismi ja pärispatu ideid omavahel. Tema arvates oli hing ühtne tervik, kuid eristas selles siiski kahte osa: ratsionaalne tahteline hing ja irratsionaalne osa sensoorse taju ja mäluga.

12. sajandini domineeris platonlik hingekäsitlus, kuid enamik teolooge oli arvamusel, et hinge surematust ei saa tõestada, mistõttu tuleb lähtuda Piibli ilmutusest. See positsioon hakkas murduma alles pärast Jacobus Veneticuse tõlget Aristotelese õpetusest „De Anima“ (Hingest), mille ladinakeelne tõlge sai laiemalt tuntuks alles 13. sajandil. Sellest sai koos moslemist Averroes'i kommentaaridega sai ülikoolide põhiõpik. 

Järgnevatel sajanditel tekitas suurimaid probleeme Aristotelese õpetuse sidumine surematuse mõistega. Põhivaidlus keskendus küsimusele, kas hinge mateeria erineb füüsilise keha ainest. Aristotelese arusaama, et hing on füüsilise kehaga ühtne ning see tõuseb peale surma uuesti üles esindas näiteks Roger Bacon (1214–1294) ning dominikaanid Aquino Thomas'ega (1225–1274) eesotsas leidsid, et hing on keha ainus vorm (anima unica forma corporis) ja sellest sai tomismi põhiväide. Vastupidist koolkonda esindas ja frantsisklased, s.h Bonaventura (1221–1274) ja Johannes Duns Scotus (1226–1308), kes leidsid et inimeses on hingel on oma vorm (forma corporeitatis). . Süveneva lõhenemise vältimiseks kuulutas Lateraani viies kirikukogu 1513. aastal välja dogma, mille järgi inimese hing on surematu.

Martin Luther (1483–1546) vastustas seda dogmat ja kirikuisade arusaama, et hing on loodud kehast eraldi ning sellesse eraldi sisestatud, kuna sellisel juhul poleks võimalik selgitada pärispatu olemust. Ta uskus, et Jumal puhub hinge inimese sisemusest oma elustava ja kõikvõimsa sõnaga. Johann Calvin (1509–1564) esindas taas platoonilist õpetust ning kirjeldas füüsilist keha hinge vangikongina. Tema arust moodustus hing immateriaalsest surematust ainest ning tõlgendas surma, kui hinge vabastamist kehast ja selle poolt toimepandud pattudest.

20. sajandi protestantlikud teoloogid eitavad hinge kui iseseisva substantsi olemasolu, seega ka selle surematust. Nende arvates tähendab seega ülestõusmine hinge ja füüsilise keha elluärkamist, mitte nende uuesti ühinemist. Seda õpetust nimetatakse „kogusurma teooriaks“ ja seda on õpetanud muuhulgas Paul Althaus (1888–1966), Karl Barth (1886–1968), Emil Brunner (1889–1966), Eberhard Jüngel (s 1934), Jürgen Moltmannand (1902–1999), Oscar Cullmann. Selle positsiooni on heaks kiitnud ka Rooma-Katoliku kirik. Näiteks kirjutas Johann Baptist Metz (1928–2019) 1964. aastal Teoloogia entsüklopeedias: "Keha reaalsus pole midagi muud kui tema tõeline hing, [...] nii nagu [...] nõel teeb augu paberisse [...] niisamuti avaldub hing inimese olemuses.“  Selle teooria kriitikud leiavad siiski, et koos ülestõusmise eitamisega kaob ka kogu ajalooline õpetus ülestõusmisest, mistõttu inimese ajaloolise järjepidevus hoidmiseks on vaja ikkagi surematut hinge.

Urantia raamat 

Urantia raamatu järgi tekib ja areneb inimhing inimese meeles inimese isiksusliku alge ning elava jumaliku vaimu (Mõttekohandaja) koostöös. Hing kasvab kogu maise elu perioodil vastavalt tehtud otsustele ja saadud kogemustele. Kuna hing on immateriaalne, siis saab ta oma kogemused meele vahendusel ning need on subjektiivsed, s.t iga inimese hing on unikaalne ja kordumatu. 

Kui inimene valib ellujäämise tee, siis tema uus morontiakeha (morontia on materiaalse ja vaimse reaalsuse vahele jääv üleminekureaalsus) moodustub hingest ja isiksusest ning väljendab nende olemust. Hing ei tee lõplikke otsuseid enne, kui inimese kehaline surm või morontiareelsusesse viimine lahutab ta ainelistest seostest inimese meelega, välja arvatud siis, kui inimmeel annab endaga koos toimivale morontiahingele oma vabal tahtel ja nõusolekul sellised volitused. Elu ajal asub surelik tahe, isiksuse võime teha otsuseid-valikuid, ainelise meele ringlustes. Inimese arenedes samastub see inimmina üha enam tekkiva hinge olemusega. Pärast keha surma ja hinge taaselustumist morontiareaalsuses samastub inimisiksus täielikult morontiaminaga.

Kui inimese arenev morontiahing täitub jumalateadvuse väärtust mõistes tõe, ilu ja headusega (armastusega), kui ta otsustab „teha taevase Isa tahtmist”, on tulemus hävimatu ning areneb läbi morontiareaalsuse edasi vaimuga ühtesulamise saamise suunas. Kui inimese arenevas hinges ei jää igavesi väärtusi ellu, inimene samastub kurjusega, siis on surelik eksistents tähenduseta ja elu ise traagiline illusioon. Mida inimene ajas alustab, selle ta igavikus kindlasti lõpule viib – kui see väärib lõpuleviimist.

Selgeltnägijad 

Rootsi teadlane Emanuel Swedenborg (1688–1772) väitis, et tal on kontakt vaimse maailmaga ning vestluses selle esindajatega on ta tuvastanud inimese surematu hinge olemasolu. Tema väitel kasutab hing keha ajutise asupaigana füüsilises maailmas ning peale keha surma siirdub ta taas vaimumaailma. 

Austria müstik Jakob Lorber (1800–1864) esines samuti „Jumala asjaajajana“. Tema edastatud teabes eristati keha, hinge ja puhast vaimu, mis elab hinges ja suunab seda. Hinge peab avanema vaimsusele ja järgima vaimu õpetusi. Füüsilise keha surma järel hing eraldub sellest ja jätkab olemasolu. Analoogset õpetusi edastas ka Sileesias elanud ja prohvetlikke sõnumeid edastanud Bertha Duddes (1891–1965).

Teosoofia ja antroposoofia 
Hingeteadus on oluline osa Jelena Petrovna Blavatskaja (1831–1891) asutatud teosoofiast, Rudolf Steineri (1861–1925) asutatud antroposoofiast ning viimase baasilt loodud Kristlaste Ühenduse ideest.

Blavatskaja nägemus oli dualistlik – ta rääkis surelikust ja surematust hingest. Viimane oli oma olemuselt jumalik (nous). Ta leidis, et hing on aheldatud kurjuse poolt füüsisesse. Tema nägemus oli mõjutatud nii budismist kui ka platonismist. 

Steiner käsitluses oli inimesel füüsiline keha, hing ja vaim. Hing jagunes omakorda kolmeks osaks: tunde-, meele- ja teadvusehingeks. Tundehing tajub keskkonda ning sellest lähtuvad soovid ja tahe, mis panevad inimese liikuma. Meelehing muudab tundehingest tulevad himud ja tunded kõrgemaks emotsiooniks, nagu näiteks heatahtlikkuseks. Teadvusehing püüdleb mõtestamise läbi tõe äratundmisele. Steiner on oma hingeõpetuse aspekte selgitanud paljudes loengutes.

Spiritism ja parapsühholoogia 
Kuna spiritualistid väidavad end suhtlevat surnute vaimudega, siis on elu peale elu nende maailmapildi põhieelduseks. Sõna vaim viitab surnud inimese osale, mis jätkab olemasolu peale füüsilise keha surma. Nende seisukohti tunduvad kinnitavad ka surmalähedased kogemused. 

Parapsühholoogia tõlgendab spiritualistlikke nähtusi. Tõlgendused jagunevad animistlikeks ja spiritistlikeks hüpoteesideks. Viimane tunnustab vähemalt osa hinge, vaimu või astraalkehaga toimunud kontakte tõesteks ning selgitavad seda ekstrasensoorsete tajuvormidega. Samas ei tunnustata tõeliste vaimolendite olemasolu.

Saientoloogia 
Saientoloogia on seisukohal, et inimene ongi hing, mis on surematu, kui ta selleks soovi avaldab. Saientoloogid märgivad hinge sõnaga theta (kr 'mõte'). Saientoloogid pakuvad inimestele nõustamist auditeerimine), mille eesmärgiks on hinge maiste ja vaimsete võimete edendamine ning surematuse kindlustamine.

Euroopa filosoofilised käsitlused 
René Descartesi (1596–1650), prantsuse filosoof kirjeldas oma loodusfilosoofilistes ja metafüüsilistes töödes inimkeha mehaanilise masinana ning sidus hinge vaimuga (lad. Mens) jättes sellele vaid mõtlemise funktsiooni. Kehal on ruumiliselt täpselt piiritletud ulatus (res extensa), sel ajal kui hing tegutseb ekspansiivselt (res cogitans). Kuna hing moodustus puhtast, muutumatust vaimuainest, siis on ta olemuselt surematu.

Nendest seisukohavõttudest arenes välja prantsuse filosoofia koolkond, mida hakati nimetama tema ladinakeelse nime järgi kartesinaismiks. See on dualistlik maailmavaade, mis tunnustab arusaama, et keha ja hing eksisteerivad üksteisest sõltumatult. Leiti, et kuna mõistuslikku rääkimis- ja käitumisvõimet ei ole võimalik selgitada loodusseadusi järgivate füüsiliste komponentide vastasmõjuga, siis eeldab see mittefüüsilise komponendi olemasolu, millele võib anda nime hing.

17. sajandi inglise Cambridge’i teoloogide (Henry Moore 1614–1687, Ralph Cudworth 1617–1688, Benjamin Whichcote 1609–1683 ja John Smith 1616–1652), arutelude keskmes oli hinge surematuse küsimus. Seejuures vastustasid nad nii hinge ja füüsise ühtsuse kontseptsiooni kui ka Descateresi elu- ja vaimsete protsesside mehaanilist seletamist. Anne Conway (1631–1679), inglise vikont mõtiskles hinge ja keha koostoime üle. Kuna hing ja keha toimivad koos (näiteks valuaistingu korral), siis eeldab see ühiste omaduste olemasolu. Ta arvas, et universumis on üks aine, millel on kaks täiesti erinevat ilmnemisvormi: materiaalne ja immateriaalne.

Gottfried Wilhelm Leibniz (1646–1716), saksa filosoof, tunnustas surematu mittemateriaalse elemendi olemasolu ja seostas seda ideedega. Erinevalt prantslastest leidis ta, et loomi ei saa käsitleda masinatena, sest neil on mälu ning mõnel sellisel on ilmselt ka hing.

Immanuel Kant (1724–1804), preisi filosoof ei eitanud hinge olemasolu võimalust kuid leidis, et seda pole võimalik ei tõestada ega ka ümber lükata. Oma puhta mõistuse kriitikaga vaidlustas ta „ratsionaalse psühholoogia“ teaduslikku olemust, sest see ei arvesta otsuse langetamisel kogemust. Ta väitis, et ratsionaalne psühholoogia põhineb fraasil „Ma arvan“ ning sellest järelduste tegemiseks ei piisa. Samuti ei piisa Descartes’i enesekindlast järeldusest, millega ta kinnitas hinge olemasolu. Puhta ratsionaalsuse piires ei ole võimalik ennast tundma õppides minna kaugemale enesesuhtest, sest niipea kui hakatakse uurima hinge olekut ja omadusi, pole kogemusi arvestamata võimalik edasi liikuda. Subjekt ei saa käsitleda ennast kõrvaltvaates kui uuritavat asja, vaid hinnata üksnes selle välimust ning kui ta mõtleb endale siis jääb see puhtalt mõtteliseks spekulatsiooniks, mis ajab segi asja enese ning sellest tehtavad järeldused, mis on tehtud metafüüsikas hinge kohta. Seejuures pidas ta oluliseks empiirilist psühholoogiat, mis kirjeldab hinge olemust, kuid selles ei saa teha ontoloogilisi järeldusi hinge olemasolu kohta.

Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770–1831), saksa filosoof käsitles hinge mitte lõpliku asjana, vaid meele arengu seisundina. Hegel käsitles maailma materiaalsena ning arvas, et „hinge immateriaalne olemus on lihtsalt elu ideaal“. Hing väljendub kehade liikumises, mis kehastub teadvuses. Hing läbib oma arengus kolm etappi. Alguses on ta loodusega täielikult läbipõimunud – loomulik hing, mis tunneb keskkonna omadusi vahetult. Seejärel areneb sellest tundehing, mis tähendab „individuaalse meele ja keha kooseksisteerimist“. Algselt valitseb tundehinges pimedus ja subjektiivsus ning ta on passiivne, sest pole veel ennast teadvustanud. Ta saavutab edasimineku kui „abstraheerib tunnetest enese olemasolu ja kujundab seeläbi oma teadvuse“, mis ilmneb harjumuste ja käitumismudelite väljakujunemisena. Kui ta seda ei suuda, võib ta langeda vaimuhaigusse. Kolmanda etapi – tõelise hinge tunnuseks on „ego ärkamine ja abstraktsioonide üldistamine“. Ego loob nüüd eneses endast väljapoole jäävast maailmast detailse ja tervikliku peegelpildi ja määratleb selles ka enda positsiooni. Hegel väidab, et hing loob enda ideaalkujutise, mille poole inimene läbi elu püüdleb.

Wilhelm Wundti (1832–1920), saksa filosoof kirjeldas oma hingeteoorias hinge arengusüsteemina: vägi (elusus) – Körperseele (kehahing kui elujõud, mis on seotud vere ja pulsiga) – Freiseele (vabahing, mis võib kehast eralduda). Viimane jaguneb irdhingeks (magaja kehast lahkuda ning naasta võiv hing) ja siirdhingeks (uude kehasse siirduv irdhing). Hingega on seotud inimese pilk, nimi, teisik.

Saksa edasine hingefilosoofia oli tugevalt mõjutatud Friedrich Nietzsche (1844–1900) põhjapanevatest väidetest, et „vaim on elu printsiip ja hing vastandub sellele“ ning „objektiivsus on subjektiivse tahte väljendus“.

Georg Simmel (1858–1918), saksa filosoof leidis, et hing on meele vorm, mis kujundab nii loogilis-kontseptuaalse mõtlemise subjektiivset sisu kui ka inimese subjektiivse olemuse. Vaim aga teadvustab meeles selle objektiivset sisu.

Helmut Plessner (1892–1985), saksa filosoof leidis, et meel on keskkond, milles hing tegeleb organismist tulenevate vajaduste ja tungidega ning mõtteliste soovidega. Vaim taas arvestab kultuurilist komponenti, mis on moodustunud inimsuhete käigus ja kannab nende maailmavaadet. Plessner leidis, et inimene suudab ekstsentrilise positsiooni tõttu muuta oma meele sisu objektiivselt hoomatavaks, kuid hinge puhul pole võimalik kõrvaltvaataja positsiooni võtta, sest see on osa tema olemusest.

Oswald Spengler (1880–1936), saksa filosoof rõhutas hinge ühtsust, selgitades seda mõttega: „Beethoveni teoseid saab osadeks lammutada ennemast noa või happega kui abstraktse mõtlemisega“. Kõik katsed kirjeldada hinge on vaid pildid, mis mitte kunagi ei peegelda selle olemust adekvaatselt. Spengler kandis hinge kontseptsiooni üle ka kultuurile esitades väite, ei iga tsivilisatsioon saab alguse hingestatud põhikontseptsioonist, mis hakkab ümber kujundama ümbritsevat maailma. Iga kultuur moodustab oma mentaalse ja materiaalse reaalsuse, mis kehastub hingestatud sümbolites.

Ernst Cassirer (1874–1945), saksa filosoof leidis, et hing areneb aeglaselt kultuuri sisselamise käigus. Kuid arengu eelduseks on see, et ta peab kõigepealt eristama üksteisest „mina“-teadvuse (hinge) ja ümbritseva maailma ning vaatama seejärel enda tegevust keskkonnas kõrvaltvaataja pilguga.

Ludwig Klages (1872–1956), saksa filosoofi ja psühholoogi käsitluses omandavad hing ja vaim vastanduva suhte, moodustada kaks vastandlikku poolust. Oma kolmeköitelises põhiteoses "Der Geist als Widersacher der Seele" ('vaim kui hinge vastane') arendas ta edasi Nietzsche väidet hinge ja vaimu vastandumisest. Ta leidis, et filosoofilisi ja teaduslikke kontseptsioone formuleeriv vaim on oma olemuselt jäik, staatiline ja tegelikkust eirav. Hing taas on pidevalt muutuvas seisundis ning suudab kohanduda valitseva reaalsusega seda olemuslikult kogedes. Kuid kuna kõik on mööduv, siis peab ta kogu aeg kinnitama nii oma valmidust surra kui ka täitma nõuet püsida elus. Hinge surematuse idee oli tema arust vaenuliku vaimu poolt loodud illusioon.

Vaata ka

hinge surematus
hingedepäev
hing (Vana-Egiptus)
meel
surm
vaim
õigus surra

Viited

Välislingid 
 Urmas Sutrop. Eesti keele maailmapildist: meel, hing ja vaim (PDF)

Religioon