Tallinna linnamüür

Tallinna linnamüür on keskajal Tallinna all-linna ja Toompea kaitsmiseks ehitatud rajatiste süsteem.

Esimene Tallinna linnamüür, mis oli küllaltki madal ja tagasihoidlik, ehitati 13. sajandi teisel poolel. Seda nimetati Margareti müüriks, sest käsu selle ehitamiseks andis 1265. aastal Taani kuninga Erik V Klippingi ema Margrete Sambor, kes oli Eestimaa emand (Domina Estoniae).

Tallinna keskaegne linnamüür oli oma aja suurimaid ja tugevamaid kaitsesüsteeme kogu Põhja-Euroopas. Tallinna linnuse (7,30 ha) ja linna (28,00) ringmüüriga ümbritsetud pindala oli 35,30 hektarit. Teiste Eesti linnade keskaegsetest kindlustusi on võimalik hinnata ainult arhiivides säilinud vanade linnaplaanide abil. Linnamüüriga olid ümbritsetud ka Tartu (6,90+20,70~27,60 ha), Uus-Pärnu (4,30+11,40~15,70 ha), Viljandi (4,60+10,20~14,80 ha), Narva (2,60+14,60~17,20 ha) ja Haapsalu linn ja piiskopilinnus. Riia linnuse ja linnamüüri ringmüüriga ümbritsetud pindala oli 2,30+25,10~27,40 ha.

Linnamüür

13. sajand 
Vanim dokument Tallinna kaitserajatiste ehitamisest pärineb 1265. aastast, kui Taani kuninga Erik V Klippingi ema ja Eestimaa emand Margrete Sambor andis korralduse linnamüüri ehitamiseks. Puitkaitsekäiguga müür koosnes 60–70-st eri kõrgusega ja ilmselt ka eri meistrite ehitatud müürilõigust, mis olid lihtsad, küllaltki madalad (enamasti alla 5 m) ja mitte eriti paksud (allosas alla 1,5 m, rinnatise kohal alla 1 m). Tallinna linna keskaegsete kaitserajatiste uurija Rein Zobel tunnistab Margareti müüri ja praeguse säilinud linnamüüri kokkulangevust.

14. sajand ja Kanne müür
Tallinna all-linna ja Toompead ümbritsevate kindlustuste ehitamist joonele, kus see on linnamüürina tänapäevani säilinud, alustati 1310. aastal Tallinna asehalduriks määratud Johannes Canne (Jens Kanne) juhtimisel. 

Kanne müür asendas varasema Margrete kaitsemüüri põhjas ja loodes kuni Suure Rannaväravani ja sealt mööda tänapäeva Laboratooriumi tänavat ümber Püha Miikaeli nunnakloostri kuni Toompea järsakuni. Müüriga haarati linna piiresse tsistertslaste ordu Püha Miikaeli nunnaklooster.

Lõuna pool aga juhiti uus, ehitatud linnamüür mööda tänapäeva Müürivahe tänavat üle Harju tänava Toompeani. Enne Toompea kõrgendikku tegi müür pöörangu põhja poole, suundus Lühikesest jalast mööda ning laskus Pika jala kohal ümber Toompea järsu jalami Nunnaväravasse.

Suurte kaarniššidega müür, mida hakati kutsuma Kanne müüriks, oli 6,5 meetrit kõrge ja 2,3 meetrit paks. Seda täiendas müüri siseküljel asuv kaitsekäik, mis toetus võlvitud kaartele. Erinevalt varasemast ehitusstiilist varustati müürid ripptornidega.

15. sajandi ümberehitused
15. sajandi esimesel poolel ehitati linnamüür ulatuslikult ümber, müür tehti paksemaks ja siseküljele ehitati tugimüürid. Mahukad tööd linnamüüri põhjaküljel algasid pärast Püha Miikaeli kloostrit piirava müüriäärse maa kloostrilt võõrandamist 1422. aastal. Linnamüür ehitati nüüd 11–16 meetri kõrguseks, kaitsekäik, mis asus kas linnamüüri peal või konsoolidel, oli peaaegu 3 meetrit kõrge.

Linnaväravad ja väravatornid
1414. aastast säilinud nimekirjas oli 27 kaitsetorni. 15. sajandi teisel kolmandikul ehitati ümber ja varustati eesväravatega ka kõik linnamüüris olevate läbipääsuväravate väravatornid. Aastatel 1439–1445 täiendati Nunnavärava eesväravat, 1448–1460 ehitati kahe torniga Suure Rannavärava eesvärav, 1448–1453 ehitati Harju värava eesvärav. Aastatel 1453–1456 täiendati merepoolse Väikese Rannavärava kindlustusi, valmisid ka kahe torniga Viru värava eesvärav ja Karja värava eesvärav.

1456. aastal ehitati Lühikese jala väravatorn ja aastatel 1450–1456 rekonstrueeriti Pika jala väravatorn ning ehitati ka nende väravate vahele, Pika jala tänava äärde ja Pika jala väravast Nunnaväravani linnamüür, müürilõigule ehitati kaks torni: Saunatagune torn ja torn, mida nimetati lihtsalt "uueks torniks".

Kaitsetornid
15. sajandi jooksul moderniseeriti linnamüüri kaitsetorne ning ehitati mitu sadultorni ümber linnamüürist eenduvateks poolringilise põhiplaaniga tornideks. 1475. aastal ehitati Kiek in de Köki torn. Kaitsetornid olid enamasti kuni 24 meetri kõrged, nelja-viiekorruselised ehitised, mille ülemine korrus oli lahtise platvormiga ning selle all asusid kaitsekorrused, madalamad korrused olid kasutusel ladudena. Kaitsetornidele ehitati varikatused alles 16.–17. sajandil. Kaitsetornidest erineb arhitektuuriliselt Bremeni torn, mille esimest ja teist korrust kasutati vanglana. 15. sajandi viimasel veerandil täiendati vanal vertikaalsel kaitseprintsiibil ehitatud kaitsetorne Toompeast lõuna pool asuva Kiek in de Köki suurtükitorniga.

Tallinna kaitsevööndi kaitsetornid, loetletud päripäeva alates Pika jala väravatornist kuni Lühikese jala väravatornini: Nunnatorn, Saunatorn, Kuldjala torn, Nunnadetagune torn, Loewenschede torn, Lippe torn, Köismäe torn, Plate torn, Eppingi torn, Grusbeke-tagune torn, Renteni torn, Wulfardi-tagune torn, Suur Rannavärav zwingeri ja suurtükitorniga, Stoltingi torn, Hattorpe-tagune torn, torn Vana vene kiriku juures, Bremeni torn, Munkadetagune torn, Hellemani torn, Viru värav Suure zwingeriga, Hinke torn, Kuraditorn, Assauwe torn, Kitsetorn, Kiek in de Kök, Megede torn, Tallitorn, Seegitagune torn, Saunatagune torn, Tallinna ordulinnuse eesvärav Roosikrantsi torniga – ordulinnus Stür den Kerli, Pika Hermanni, Pilstickeri ja Landskrone torniga, ordulinnuse värava (Kellatorn) ja umbes 13 müüritorni, Sadamatorn.

16. sajand ja uued kaitserajatised

1561. aastal moodustasid kaitserajatised 2,35 km pikkuse ringmüüri, milles oli 27 müüri- ja 8 väravatorni ning kuni 21 eesväravatorni ja muud kivist kaitseehitist. Tallinna linnamüüris oli 16. sajandil 8 väravat, mis omakorda koosnesid tavaliselt mitmest tornist ja neid ühendavatest müüridest. Värava peatornid olid alati neljakandilised, eelväravad varustati sageli ühe või kahe väikese ümartorniga. Tallinna linnamüüri kuulunud Harju värav valmis 1452. aastal, Viru värav ja Väike Rannavärav (1454), Karja värav (1456) ja Nunnavärav (1461). Väravate süsteemi tugevdasid Harju, Karja ja Viru väravates pea- ja eelväravate vahel asunud vesiveskid, mis olid kasutusel 19. sajandini.

Väravatesüsteemist on kuulsamaid Viru tänava alguses säilinud Viru eesvärava tornid, mis on ainsad jäljed kunagisest eesväravast, mis rajati 1447. aastal. Viru eesvärava moodustas pikk müüridega ümbritsetud käik, mille idapoolses välisotsas oli külgtornide ja tõstesildadega väravhoone.

Tallinna linna põhilise kaitseehitise – linnamüüri ehitamine ja täiendamine lõppes Karja värava eesvärava kaitseks Luhrenburgi suurtükitorni ja Suure Rannavärava eesvärava kaitseks Uue (suurtüki)torni (Paks Margareeta) (1529) ehitamisega, pärast seda hakati linna kaitsmiseks kasutama uuemaid Tallinna kindluslinna kaitserajatiste süsteeme, mis ei põhinenud ainult vallikraavi, linnamüüri ja kaitsetornide kasutamisel, vaid seda täiendasid eeskaitserajatised – Rootsi kuningriigi sõjajõudude projekteeritud bastionide, reduutide ja raveliinidega kindlustussüssteem, nn kindluslinn Tallinn.

Tallinna linna kaitserajatised pandi proovile 1569. aastal, mil Tallinna lahte saabunud Taani ja Lübecki ühendatud laevastik linna 13 päeva ägedalt pommitas. Aastatel 1570–1571 piirasid Tallinna 7 kuud edutult Moskva ja hertsog Magnuse väed. 1577. aasta alguses piirasid Moskva väed linna kuus nädalat, kuid jälle edutult.

Hilisem aeg
Linnamüüri Suure Rannavärava kompleks koos Paksu Margareetaga ja Laboratooriumi tänava äärne linnamüür koos Köismäe, Plate, Eppingi ja Grusbeke-taguse torniga kuulusid kuni Vene keisririigi lõpuni sõjaväe Inseneride Departemangu valdusse; pärast 1918. aastat võttis objektid oma valdusse Eesti Vabariigi Sõjaministeerium. 1920. aastail oli linnamüür täis ehitatud, enamik torne oli eravalduses, muuhulgas kasutati neid elamutena.

13.–16. sajandil välja kujunenud Tallinna all-linna ümbritsenud keskaegne linnamüür on Põhja-Euroopa üks paremini säilinuid – 2,35 km pikkusest müürist on alles 1,85 km, 46 värava- ja müüritornist on säilinud 28 keskaegset linnamüüritorni ning kolm torni fragmentidena.

Väravad linnamüüris ja väravate kaitsetornid 
Linnamüüris ainsate läbipääsupunktidena toiminud väravad koosnesid üldiselt sisemistest ja välimistest väravatest. Peamine väravatorn oli ristkülikukujuline ehitis langevõrega, ühtegi neist ei ole aga säilinud, kuid parim näide seda liiki tornidest saab Pika Jala väravatorni näitel, mis ehitati 1380. aastal.

Tallinna linnamüüri väravad:

Hilisemad väravad ja läbipääsud linnamüüris:

Linnamüüri kaitsetornid 

 kavandatud Sadamatorn, tänapäeva Põhja puiesteel.

Vaata ka 
Tallinna bastionid
Tallinna muldkindlustusvöönd
Tallinna vallkindlustused
Tartu linnamüür
Narva linnamüür

Viited

Kirjandus 
Rein Zobel, "Tallinna linnamüür", Eesti Raamat 1966, 157 lk
Rein Zobel, "Tallinn (Reval) keskaegsed kindlustused", Kirjastus: Valgus 1980, 333 lk ; Kirjastus: Eesti Kunstiakadeemia, ISBN 9789949467129, 2011, 287 lk
Rein Zobel, Tallinna kindlustuste uurimisest ja restaureerimisest. Ehitus ja Arhitektuur 1985, nr. 1/2
Rein Zobel, "Linnamüür", Tallinn 1986
Rein Zobel, "Suur Rannavärav ja Paks Margareeta" 1988
Rein Zobel, "Tallinn (Reval)keskajal. Linnaehitus 13.–14. sajandil", Tallinn 2011
Ragnar Nurk, "TALLINNA KESKAEGSETE LINNAKINDLUSTUSTE KAITSE JA KONSERVEERIMINE EESTI VABARIIGIS 1920.–1930. AASTATEL", Tallinna Ülikool Ajaloo Instituut, Tallinn 2006
Ragnar Nurk. T. H. Kjellini Tallinna keskaegsete kindlustuste uurimised 1925.–1926. aastal". Tartu Ülikool. Filosoofiateaduskond. Ajaloo Osakond, Tartu 2006

Välislingid

 Andri Ksenofontov, Linnaisad soovisid all-linna müüri lammutada juba sajandi eest, Eesti Päevaleht, 5. september 2002
 Kaablipaigaldus paljastas Vana-Posti, Suur-Karja ja Müürivahe tänavate ristumiskohal iidse värava asukoha, 8. mai 2009
 Tallinna kaitsevööndi topograafiline skeem Tallinna linnamuuseumis
 Liis Arujärv, Allar Viivik "Vanalinn kukub kaela" Õhtuleht, 20. oktoober 1999
 Eha Võrk: Peremehetud linnamüürilõigud tuleb linna omandiks vormistada, Eesti Päevaleht, 28. detsember 2011

 
Eesti linnakindlustused