Jaan Tõnisson

Jaan Tõnisson (10.vkj / 22. detsember 1868 Surva küla, Viljandi vald – ? Tallinn?) oli Eesti riigitegelane, poliitik ja õigusteadlane. Tõnisson oli üks Eesti poliitilise rahvusliku ideoloogia loojaid ja selle mõõduka suuna juht, VR III/1.

Aastatel 1896–1930 andis ta välja ajalehte Postimees ja oli periooditi selle peatoimetaja. Oli I Riigiduuma, Eesti Ajutise Maanõukogu, Asutava Kogu, I–V Riigikogu ja I Riigivolikogu liige; Eesti Vabariigi peaminister, Riigikogu esimees, riigivanem ja välisminister.

Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlane, Tartu Ülikooli õigusteaduse audoktor, Vanemuise Seltsi, Eesti Kirjanduse Seltsi, Eesti Ajakirjanikkude Liidu, Eesti Karskusliidu, Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi, Tartu Meestelaulu Seltsi ja veel mitme organisatsiooni auliige ning Tartu aukodanik. Tema auks on nimetatud Jaan Tõnissoni tänav Tartus ja püstitatud Jaan Tõnissoni monument. Tegutseb Jaan Tõnissoni Instituut ja Jaan Tõnissoni Selts.

Gustav Suits on öelnud: "Eesti vanasõna ütleb – eest kui ora, keskelt kui kera, tagant lai kui labidas. Mis see on? See on Jaan Tõnisson."

Elulugu

Noorpõlv 
Jaan Tõnisson sündis Viljandi vallas Mursi talus. Kodus valitsesid vennastekoguduse kasin ja kompromissitu vaim ning rahvuslik meelsus. Tõnisson õppis 1878–1886 Tusti külakoolis, Viljandi elementaarkoolis ja kreiskoolis, sooritas seejärel Tallinna kubermangugümnaasiumis eksternina gümnaasiumi küpsuseksamid ja astus 1888. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas 1892. aastal õigusteaduste kandidaadi (cand. jur.) kraadiga.

Tõnisson oli 1891–1892 Eesti Üliõpilaste Seltsi esimees. 1892. aastal astus ka Eesti Kirjameeste Seltsi ja hakkas kuuluma Karl August Hermanni toimetatud ajalehe Postimees toimetusse.

Aastatel 1894–1896 töötas Tõnisson kohtuametnikuna Venemaal Orjoli kubermangus, seejärel naasis Tartusse.

Ühiskondliku tegevuse algus 
1896. aastal ostsid Villem Reiman, Oskar Kallas ja Karl Koppel Hermannilt Postimehe ära ning nimetasid selle peatoimetajaks Tõnissoni. Lehest kujunes kiiresti Eesti rahvusluse peamine häälekandja. 7/19. jaanuaril 1893 ilmus nimemärgi –n all Postimehes uue peatoimetaja esimene juhtkiri, kus oli muuseas öeldud: 
Päike hakkas mulle armsamalt paistma, tuul ei vingunud mitte aina valust, vaid ta kuuldi kaasikule nagu julgustades jutustavat, et see vangipõli mitte igavesti ei kesta, et elu kord jälle ärkab ja et puud kõik pungel puhkema ning lilled õilmil õitsema ajab – ja teeb, et iga linnuke lepikus rõõmust päevad otsa lukutada võib, ja iga veeojake suurest rõõmust hüppama peab. Ning õigus oli tuulel: Kevadised kohavad vetevolinad ja murduvate jääpankade mürinad, esimesed rohul haljendavad aasad ja imeliselt ehitud õilmenupud, lepik-lindude lahked lood ja käo kurblik kukkumine – kõik kuulutas õnnest, mida loodus uuel aastal igavusest lootuseta unest päästes tundis. Tõnisson oli kuni 1930. aastani lehe vastutav väljaandja ja kuni 1935. aastani (vaheaegadega) ka selle peatoimetaja. Eesti Vabariigi aastatel oli Postimees Tõnissoni juhitud erakondade leheks.

Jaan Tõnissoni kõrkuseni küündiv isekus, põikpäisus ja agressiivselt ründav esinemismaneer tõid talle vastaseid igal sammul.

Tõnissoni nimega seotakse niinimetatud Tartu renessanssi ehk rahvusliikumise hoogustumist. Tõnisson ja ta aatekaaslased propageerisid 1890. aastatel Tartus kauplustes ja restoranides eesti keele kasutamist, mis toona üpris harv oli. Mitmeaastase kampaania tulemusena hakkas eesti keele pruukimine ka kõrgseltskonna seas üha tavalisemaks muutuma. Tõnissoni tegevusest vihale aetud sakslased hüüdsid teda "Nuustaku hertsogiks", mis oli seotud ka tema džentelmenlike maneeridega. Eestlaste seas said tema populaarseteks hüüdnimedeks aga Koodi-Jaan ja Vana Jaan.
Jaan Tõnissonist kujuneski üks Eesti poliitilise rahvusliku ideoloogia loojaid ja selle mõõduka suuna juht, ta õhutas väärtustama eestlust ning tuginema oma jõule, võideldes venestamise ja saksastamise vastu. Ta väärtustas ka liberaalset demokraatlikku kodanikuühiskonda, ent jäi selles suunas liikumisel rahumeelsetele positsioonidele. Seejuures oli ta aga äärmiselt sallimatu oma oponentide (sealhulgas Konstantin Päts) ja oma parteide siseopositsiooni vastu, kannatamata vähimatki vasturääkimist.

1890. aastate lõpus tekkis Tõnissonil ja Postimehel vastasseis Ado Grenzsteini Olevikuga. Puhkes terav sulesõda, mis lõppes Tõnissoni võiduga: 1901. aastal lahkus Grenzstein Eestist ja siirdus Prantsusmaale.

20. sajandi esimesed aastad 
Aastatel 1898–1918 oli Tõnisson Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi esimees ehk tegelikult kõigi Eesti Põllumeeste Seltside keskvalitsuse juht. Ta propageeris ühistegevust, tema algatusel asutati 1902. aastal Tartu Eesti Laenu ja Hoiu Ühisus, sisuliselt esimene eestlaste pank. Tõnissonist saigi üks Eesti tunnustatumaid ühistegevuse eestvedajaid, 1911. aastal sai temast Ühistegevuse Edendamise Keskseltsi esimees ja Eesti Vabariigi ajal ka ühistegevuse professor (1935).

20. sajandi esimestel aastatel tekkis Tõnissonil teatav konflikt Tallinna ajalehega Teataja, mille toimetaja oli Konstantin Päts. Tavaliselt on Postimehe ja Teataja vastuolu hinnatud põhimõtteliseks ning teravaks, kujutades seda tagantjärele "kahe gigandi" heitlusena. Ajalehtede sisu näib siiski olevat suhteliselt sarnane, mõlemad toetasid tugevalt Eesti rahvuslikku liikumist ja pöörasid suurt tähelepanu ka põllumajandusele, kuid Teataja rõhutas enam sotsiaalprobleeme, sest Tallinnas asus palju tööstustöölisi ning talurahvas oli Eestimaa kubermangus üldiselt vaesem kui Liivimaal.

Hoopis teravam oli Tõnissoni ja Postimehe vastuolu Tartu ajalehega Uudised, mille toimetaja oli sotsialistlike vaadetega Peeter Speek. Aastatel 1903–1905 võideldi ägedalt noorsoo poolehoiu saavutamise eest ja kohati solvati üksteist üpris ägedalt. Samas olid ka Uudiste vaated üldiselt rahvuslikud, kuid Tõnissoni aatelise suuna asemel keskenduti tunduvalt enam majandusprobleemidele ja vaesema rahva olukorrale.

1905. aasta revolutsioon 
1905. aasta revolutsiooni ajal otsustas Tõnisson jääda mõõdukate nõudmiste juurde, esitades ülevenemaalise nõudmisena konstitutsioonilise monarhia kehtestamist, Eesti-siseselt aga eestlastele võrdseid õigusi sakslaste ja venelastega ning eestikeelset haridussüsteemi. Oma poolehoidjate ja mõttekaaslastega asutas ta 27. novembril parlamentaarset monarhiat ning Eestile rahvusliku enesemääramise õigust taotleva Eesti Rahvameelse Eduerakonna, mille juhiks oli ta aastatel 1905–1917. Erinevalt teisest toonasest eestlaste parteist, Eesti Sotsiaaldemokraatlikust Tööliste Ühisusest, sai Tõnissoni erakond teatud määral jätkata oma tegevust ka pärast 1905. aasta revolutsiooni, kuna esindas mittesotsialistlikke ja reserveeritud vaateid.

Sama aasta novembri lõpus kutsusid rahvuslased Tartusse kokku maa- ja linnaomavalitsuste ning seltside ("rahvaasemike") esindajad, et arutada eestlaste edasisi tegevussuundi. Tõnisson ja ta kaaslased pooldasid keiser Nikolai II 17. oktoobri manifestis kuulutatud vabaduste reaalset ellurakendamist ning eesti keele ja eestlaste positsioonide võrdsustamist sakslaste ja venelaste omadega, eriti hariduses. Revolutsiooni jätkumist ei pidanud nad enam vajalikuks, arvates, et edasisi muutusi saab läbi viia rahumeelsete reformidena. Kuid suur osa rahvasaadikuid olid tunduvalt radikaalsemalt meelestatud. Nii tekkis kongressil tõnissonlaste ja radikaalide vahel terav vastuolu, mis lõppes koosoleku lõhkiminekuga juba selle algul, kui ei suudetud kokku leppida koosoleku juhatuse valimistes. Tõnissoni pooldajad jäid algsesse koosoleku toimumispaika, nn Bürgermusse majja, radikaalid eesotsas Jaan Teemantiga pidasid oma koosoleku aga Tartu Ülikooli aulas ("aulakoosolek"). Tagantjärele on arvatud, et mõlemal koosolekul oli umbes sama palju inimesi, ning on teada, et väga suur osa inimestest käis kahe koosoleku vahet, suutmata otsustada, kumma programmi ta toetab. Kongressi lõhkiminekust on üpris põhjalikult oma mälestustes kirjutanud Friedebert Tuglas.

Revolutsioonist revolutsioonini (1906–1917)

1906. aastal valiti Tõnisson Ropka vallast Liivimaa kubermangunõukogusse ja Liivimaa kubermangu talupoegade saadikuna I Riigiduumasse ning tegutses seal esialgu autonomistide-regionalistide rühmas, kes nõudsid Venemaa vähemusrahvustele rahvusautonoomiat. Venemaa Riigiduumas sai Tõnisson tuntuks jõulise kõnemehena, ent kuna autonomistide arv Duumas oli suhteliselt väike ning nende vaated suhteliselt erinevad (näiteks poolakad nõudsid riiklikku iseseisvust, mis toonastes oludes oli mõeldamatu), siis jäi nende reaalne mõju Venemaa asjadele sisuliselt olematuks. Hiljem liitusid eesti saadikud kadettide saadikurühmaga. Eestlased ja lätlased nõudsid ka karistussalkade tegevuse uurimist, kuid valitsus hakkas asja menetlemisega venitama. Peagi saadeti I Riigiduuma laiali. Hiljem arreteeriti Tõnisson Viiburi märgukirjale (kus protesteeriti Duuma laialisaatmise vastu) allakirjutamise tõttu ja oli 1908. aastal 3 kuud vangis. Postimehe väljaandmine peatati 8 kuuks.

Tõnissoni initsiatiivil loodi 1910. aastate alguses Eesti Noorsoo Kasvatamise Selts (ENKS) ja Ühistegevuse Edendamise Keskselts. ENKS rajas Lõuna-Eestisse mitu eestikeelset erakooli, eriti tütarlastele.

Esimese maailmasõja ajal (1915) asutas Tõnisson Tartusse Ajutise Põhja-Balti Komitee, mille ametlikuks tegevuseks pidi olema vaid sõjapõgenike või muidu sõjas kannatada saanud inimeste abistamine, ent tegeles ka rahvuspoliitikaga, arutas üldisemaid ühiskondlikke probleeme ning esitas valitsusele seaduseparanduste ettepanekuid.

Tõnisson 1917. ja 1918. aastal
Pärast Veebruarirevolutsiooni nimetas Tõnisson Rahvameelse Eduerakonna ümber Eesti Demokraatlikuks Erakonnaks, mille juhiks jäi ta kuni 1919. aastani. Selle erakonna järeltulijaks sai Eesti Rahvaerakond.

1917. aasta 12. aprillil (vkj 30. märtsil) kuulutati tänu Eesti rahvuslike poliitikute pingutustele ning Petrogradis hiiglasliku meeleavalduse korraldanud eestlastele Vene Ajutise Valitsuse poolt Eestimaa rahvuskubermang, mis hõlmas kogu eestlaste etnilise asuala. Tõnisson oli varem toetanud kahekubermangulise autonoomse Eesti loomist, ent see idee oli tagasi lükatud. Milline oli tema mõtte ajend, on selgusetuks jäänud: Tõnissoni vastased nägid selles katset Lõuna-Eesti kuberneri koht enda kätte saada ning Tartu tähtsust kunstlikult upitada, pooldajad on rääkinud sellest aga kui tasakaalustatud regionaalpoliitika ja parema valitsuskorralduse loomise plaanist (kahe kubermangu korral oleks saanud lisaks kuberneridele ametisse panna ka kindralkuberneri, kel oleks kuberneridest tunduvalt enam võimu).

Sama aasta sügisel sai Tõnissonist 5. juunil 1917 valitud Eesti Ajutise Maanõukogu liige. Oma sõnavõtus 1917. aasta septembris pakkus ta välja idee, et Vene riik on surmahaige ja Eesti peaks Venemaast lahku lööma ning moodustama vabade rahvaste föderatsiooni koos Rootsi, Norra, Soome, Läti ja Leeduga. Seda ei peeta veel otseseks taotluseks Eesti iseseisvumisele, kuid oli tugev samm sinnapoole. Föderatsiooni-ideed jäid Tõnissonile hingelähedaseks edaspidigi, hiljem hakkas ta propageerima demokraatliku Euroopa Föderatsiooni ideed.

1917. aasta novembris, kui oli toimunud enamlaste võimuhaaramine, oli Tõnisson üks peamisi Eesti demokraatliku opositsiooni juhte. Tema eestvedamisel toimus kuu lõpus "Tartu mäss", kus rahvas kogunes sinimustvalgete lippudega raekoja platsile, toetamaks Eesti Maanõukogu poolt 28. novembril vastu võetud otsuseid (Maanõukogu kuulutas end kõrgeimaks võimuks Eestis ja maa Venemaast eraldunuks) ning nõudmaks enamlaste diktatuuri lõpetamist. Seepeale arreteeriti suur hulk Eesti rahvuslasi, sealhulgas ka Jaan ja 1. Eesti jalaväediviisi ülem Aleksander Tõnisson. Mõlemad Tõnissonid viidi Tallinna Patarei vanglasse, kus kommunistide juht Viktor Kingissepp neid üle kuulas. Mõne aja pärast saadeti Jaan Tõnisson maalt välja ja nii sai temast pooleldi vastu tahtmist Eesti esimene välisesindaja. Ta asus kiiresti organiseerima Eesti välissaadikute võrku ja oli 1918. aasta sügiseni Eesti välisdelegatsiooni juht. Kogu selle aja viibis ta välismaal ja püüdis esialgu veel välja kuulutamata Eesti Vabariigile võita välisriikide toetust. Mõnevõrra see tal ka õnnestus: Eesti valitsust nõustusid de facto tunnustama Prantsusmaa ja Suurbritannia, mais 1918 ka Itaalia.

Tõnisson ja liberaalne Eesti Vabariik
1918. aasta novembris naasis Tõnisson Eestisse, temast sai Konstantin Pätsi teise valitsuse portfellita minister. Ka ministrina jätkas ta Eesti esindamist välismaal.

1919. aasta algul nimetas Tõnisson oma erakonna ümber Eesti Rahvaerakonnaks ja osales Eesti Asutava Kogu valimistel, kus tema erakond jäi valimistulemuselt kolmandaks. Esialgu jäi ta opositsiooni, kuid sama aasta sügisel moodustas Tõnisson Eesti peaministrina oma esimese valitsuse, mis juhtis riiki kuni 1920. aasta juulini. Tõnissoni valitsuse ajal lõpetati edukalt Vabadussõda, sõlmiti Tartu rahu ja astuti esimesi samme normaalse riigikorralduse ülesehitamiseks. Juulis algas aga valitsuskriis, sest vasakpoolsed erakonnad otsustasid valitsusest lahkuda. Uus peaminister Ado Birk sai Asutavas Kogus aga väga väikese toetuse ja loobus valitsusjuhi kohast. Nii pani oma teise valitsuse kokku Tõnisson, ent seegi pidi enne aasta lõppu tagasi astuma, sest seekord tekkis vastuolu talumaade jagamise ümber (valitsus tahtis maid anda eelisjärjekorras Vabadussõjas silma paistnutele, ent sotsialistid olid selle vastu). Ametisse astus Ants Piibu valitsus.

Järgnevalt oli Tõnisson I–V Riigikogu liige; 1923–1925 ja 1932–1933 Riigikogu esimees, 1927–1928 ja 1933 riigivanem ning 1931–1932 välisminister. Aastail 1919–1933 elas ta püsivalt Tallinnas ja osales poliitikas Tallinnas ning oli ka Tallinna linnavolinik.

Postimehe majanduslikud raskused jätkusid. 31. juulil 1929 oli seis peaaegu lootusetu. 1930. aastal loovutas Jaan Tõnisson Postimehe väljaandmise Eesti Kirjastus-Ühisusele Postimees ja jäi ise Postimehe palgaliseks peatoimetajaks. Pankrotti välditi vaid raamatupidamislike manipulatsioonidega.

1928. aastal parandas Tõnisson suhteid Rootsiga, tehes sinna riigivanemana riigivisiidi ning valmistades nii ette kuningas Gustav V vastukülaskäiku 1929. aastal. Tõnissoni eesmärgiks oligi Eesti lähendamine Skandinaavia maadele, sest ta taipas, et Balti riikide omavaheline liit jääks välisjulgeoleku tagamiseks liialt nõrgaks. Ent Rootsi ei olnud liidust Eestiga reaalselt huvitatud ja hilisemad valitsused asusid otsima hoopis Poola toetust. Lõpptulemuseks oli see, et tuge ei saadud kusagilt ning Eesti pidi leppima nõrga ja lõdvalt seotud Balti Liiduga.

Aastatel 1931–1932 oli Tõnisson teatava üllatusena Konstantin Pätsi valitsuse välisminister.

1932–1935 oli Tõnisson Rahvaerakonna, Kristliku Rahvaerakonna ja Tööerakonna ühinemisel moodustunud Rahvusliku Keskerakonna juht.

Kui ta 1933. aastal uuesti valitsusjuhiks sai, oli tema suurimaks mureks lahendada Eestit ikka veel vaevav majanduskriis. Selleks oli vaja devalveerida Eesti kroon; et aga asi tekitas paljudes põllumeestes ja vasakpoolsetes vastuseisu, oli seda väga raske teha. Eelmised valitsused ei olnudki "krooni kukutamisega" julgenud tegeleda ning Pätsi valitsus oli isegi selle avaliku propageerimise keelanud. Tõnissoni valitsus tegi asja ära, kuid sattus seejärel konkurentide terava kriitikatule alla. Lisaks sellele süüdistati teda ka Eesti kahe sõjalaeva mahaparseldamises Peruule, kuigi tegelikult oli nende müügis kokku leppinud juba eelmine valitsus.

1. juunil 1933 pidas Jaan Tõnisson Vanemuises kõne põhiseaduse muutmisest. Kui ta oli öelnud: "Peame looma võimu, kes pole rippuv rahvaesitusest, kes aga ei teotseks omast tahtest, vaid seaduslikult ja lojaalselt," katkestas teda vapside tekitatud müra ja visati paukpadruneid. Politsei ajas mürgeldajad laiali ja Jaan Tõnisson sõitis minema. Järgmisel päeval kehtestas tema valitsus Tartus ja Tartumaal kaitseseisukorra.

Tõnissoni valitsuse ajal toimus ka Vabadussõjalaste poolt esitatud uue põhiseaduse rahvahääletus. Poliitiline elu oli väga agressiivne, toimus lööminguid erinevate parteide esindajate vahel ja moodustati paramilitaarseid ühinguid. Jaan Tõnissoni valitsus Tõnisson kuulutas kogu riigis välja kaitseseisukorra, löögirühmad saadeti laiali ja valitsuse kritiseerimine ajakirjanduses keelati. Oktoobris 1933 toimus rahvahääletus, kus vabadussõjalaste eelnõu kindlalt võitis. Et Tõnisson oli sellesuunalisele arengule põhimõtteliselt vastu seisnud, siis pidas ta referendumi tulemust oma valitsusele ka umbusaldushääletuseks ning astus tagasi, tühistades eelnevalt kaitseseisukorra. Võimule sai Konstantin Pätsi viies valitsus. 17. jaanuaril 1934 sai Jaan Tõnisson vandeadvokaadiks.

11. märtsil 1934 kirjutas Jaan Tõnisson Postimehes:

"Kui nüüd valitsus viimaks on hakanud end liigutama, siis tuleb ainult soovida, et see ei oleks ainuüksi möödaminevaks nähteks, vaid kavakindla aktsiooni alguseks, et tagasi tõrjuda tõsist hädaohtu, mis iseloomulikkude ajanähete järele otsustades juba lausa esile kerkib, nii et ka kõige heausklikumad ei saa selle ees enam silmi kinni pigistada.

Kaitseaktsioon ei ole aga mitte ainult vajalik, vaid see peab olema ühtlasi tarvilikult haarav ja ulatuslik, ei tuldaks ainult väliseid nähteid kärpima, vaid ühtlasi katsutaks kõrvaldada ka hädaohu põhjuseid ja aluseid."

Samas kirjutas ta, et sihilik ässitus on inimeste meeled ära uimastanud.

Tõnisson ja 1930. aastate presidentaalne Eesti
Esialgu toetas Tõnisson koos enamiku teiste Eesti poliitikutega 12. märtsil 1934 kogu riigis kehtestatud kaitseseisukorda, arvates, et see oli teostatud vaid korra ja stabiilsuse tagamiseks riigis, ning kui vapsid kui ohuallikas on likvideeritud, taastub normaalne demokraatlik riigikorraldus. Aastal 1935 vabastati Tõnisson seoses kirjastusühisuse sekvestri alla panemisega Postimehe peatoimetaja kohalt, samal aastal peatati Rahvusliku Keskerakonna tegevus. Tõnisson oli aastail 1935–1939 ta Tartu Ülikooli ühistegevuse professor.

5. novembril 1936 avaldas ta koos Juhan Kuke, Ants Piibu ja Jaan Teemantiga märgukirja Pätsi autoritaarsele valitsusele, nõudes demokraatia taastamist. Et seda tsensuuri tõttu Eestis avaldada ei saanud, ilmus märgukiri Soome ajalehes Helsingin Sanomat.

1938. aastal naasis Tõnisson poliitikasse ja kandideeris edukalt Riigivolikokku. Samal aastal oli ta Riigivolikogus presidendivalimistel ainus Konstantin Pätsi vastaskandidaat, kes seal suure häälteenamusega kaotas.

28. märtsil 1940 määras Vabariigi Valitsus Jaan Tõnissonile pensioni 250 krooni kuus.

Seosed Nõukogude luurega
1939. ja 1940. aastal kohtus Tõnisson mitu korda Nõukogude spioonide ning värvatud agentidega (kelle sellisest staatusest Tõnissonil ilmselt teavet ei olnud, ta pidas neid lihtsalt Nõukogude-meelseteks tegelasteks), püüdes leida vastukaalu üha ähvardavamaks muutuvale Hitleri-Saksamaa ohule. Tema välispoliitiliseks arusaamaks oli, et kui Nõukogude-Saksa suhted on halvad, siis on nende vahel olevail riikidel võimalik iseseisvaks jääda, kui need aga omavahel kokkuleppele jõuavad, siis mitte. Nii lootis ta võib-olla anda oma panuse Nõukogude-Saksa vastasseisu tugevdamiseks. Samas ei panustanud ta ilmselt täielikult Nõukogude kaardile, sest otsis (ilmselt Johan Laidoneri ja Pätsi nõusolekul) Eestile toetust ka Rootsist, Soomest ja Suurbritanniast. Nõukogude agendid tema käest ilmselt mingeid riigisaladusi teada ei saanud ning pärast Talvesõja algust pettus Tõnisson Nõukogude-orientatsioonis täielikult. Oktoobris 1939 oli tapetud ka Tõnissoni poeg, noor ja lootustandev poliitik Ilmar Tõnisson, mistõttu teda tabas tugev vapustus. Ilmar Tõnissoni mõrvariks oli tema enda naine. Tõnisson haigestus raskelt ja tervenes alles 1940. aasta kevadeks. Selleks ajaks oli ta kohtumised Nõukogude esindajatega täielikult lõpetanud.

Vangistamine ja kadumine
Kui NSV Liit 17. juunil 1940 Eesti okupeeris, alustas Tõnisson avalikku võitlust demokraatia eest, püüdes kaasa aidata antikommunistlike kandidaatide ülesseadmisele juulikuistel Riigivolikogu valimistel. 12. detsembril 1940 ta arreteeriti, peeti kinni Pagari tänava sisevanglas ning ta oli vähemalt kuni 1941. aasta juunini Tallinnas ülekuulamistel. Seal käitus ta sirgeseljaliselt ja kindlameelselt, keeldudes nimetamast oma mõttekaaslasi ning andmast muud kommunistidele kasulikku infot. Tema edaspidise saatuse kohta kindlaid andmeid ei ole, võimalik, et ta lasti 1941. aasta juulis maha. Kaupo Deemant ja teised Tõnissoni elu ja tegevust uurinud ajaloolased on jõudnud järeldusele, et pärast 2. juulil korraldatud farslikku kohtuprotsessi lasti Tõnisson koos mitme teise avaliku elu tegelasega järgmisel päeval maha.

Mitmed inimesed on siiski väitnud, et nägid Tõnissoni ka pärast 1941. aastat: küll deporteeritute rongis, kuskil asulas teisel pool Uuraleid ning isegi pärast sõda Tartu raudteejaamas. Ilmselt ei tasu neid teateid eriti tõsiselt võtta.

Tõnisson kui rahvusmüüt

Jaan Tõnissoni kui rahvusliku suurkuju ja isegi müüdi olemust ning tekkepõhjusi on käsitlenud oma 1933. aastal ilmunud artiklis folklorist Oskar Loorits. Ta toob selles ära levinumaid müüte ja legende Tõnissoni ehk Koodi-Jaani või ka Vana Jaani kohta ning püüab jõuda ka hüüdnimede paneku põhjusteni. Loorits on pakkunud hüüdnime Koodi-Jaan tekke oletustena välja neli versiooni: 
 Mulgimaal olnud koodimehed kottiajajatest lastehirmutised ning kommunist Hans Pöögelmann ähvardanud, et kapitalistist natsionalist Koodi-Jaan tuleb ja ajab kogu Eesti kotti; 
 Setumaal olnud Koodi Jaan naljamehe sünonüüm ja pilkeks pandud see siis ka Tõnissonile;
 1905. aasta revolutsiooni ajal ähvardanud töölised Tõnissoni kotti ajada ja too hüüdnud neile seepeale, et neile on kooti vaja; 
 Tõnissoni pooldava kirjasaatja sõnul olnud "tõnissonlaste" enda versioon järgmine: Tõnisson saanud hüüdnime selle järgi, et öelnud korra, et mõisnikele tuleks koodiga koonu pihta anda.

Milline versioon nendest (kui üldse) on õige, ei ole ilmselt võimalik kindlaks teha. Kui Koodi-Jaanist kujunes pigem pilkenimi, siis Vana Jaan oli kahtlemata austav nimetus.

Samas on mitme leeri poliitilised vastased andnud Tõnissoni kohta ka ülikriitilisi hinnanguid. Nii on Eesti viimane ametisse astunud saadik Oskar Öpik kirjutanud: 
 Tõnisson oli hull (paranoia) järgmiste selgete sümptoomidega: suuruse hullustus, huumori absoluutne puudumine, ebaausus ja silmakirjalikkus, mis aga olid n-ö siirad, sest seda tüüpi hullud peavad enda suhtes kõike lubatuks, kuna nende arvates ei maksa nende kohta need normid, millede täitmist nad karmilt nõuavad teistelt. See hull oli ümbritsetud kaasajooksjatest, kellel samuti oli vähe ausust ja tarkust, kuid kes kasutasid võimalust sõita tarmuka "rahvajuhi" – tegelikult hullu (kõik niisugused hullud on erakordselt tarmukad [oma] sõiduvees). Kõik see lõppes lihtsa reetmisega ja enamlastele Eesti – aga ka iseenda – kättemängimisega.

Kronoloogia 
1878–1886 Tusti külakool
1888 lõpetas eksternina Tallinna kubermangugümnaasiumi
1888–1892 õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, õigusteaduste kandidaat
1892–1894 töötas Postimehe toimetuses
1894–1896 kohtu-uurija ja kohtuameti kandidaat Orjoli kubermangus
1896–1930 Postimehe omanik
1896–1935 Postimehe peatoimetaja (vaheaegadega)
1898–1930 trükikoja ja raamatukaupluse omanik Tartus, samal ajal ka vandeadvokaat
1908 oli vangis Viiburi üleskutsele allakirjutamise eest
1935–1939 Tartu Ülikooli ühistegevuse professor.

Poliitiline tegevus 

1905–1917 Eesti Rahvameelse Eduerakonna juht
1906–1907 I Vene Riigiduuma (Liivimaa talupoegade saadik, autonomistide rühm)
1915–1917 Ajutise Põhja-Balti Komitee esimees
1917–1919 Eesti Demokraatliku Erakonna juht
1917–1919 Maanõukogu (Maapäeva) saadik
1917–1918 Eesti välisdelegatsiooni juht
1918–1919 Ajutise Valitsuse portfellita minister, ministrina Eesti esindaja välismaal
1919–1932 Eesti Rahvaerakonna juht
1919–1920 Asutava Kogu liige
18. november 1919 – 28. juuli 1920 peaminister
30. juuli 1920 – 26. oktoober 1920 peaminister
1920–1937 I–V Riigikogu liige
1923–1925 II Riigikogu esimees
9. detsember 1927 – 4. detsember 1928 riigivanem
1931–1932 välisminister
1932–1933 V Riigikogu esimees
1932–1935 Rahvusliku Keskerakonna juht
18. mai 1933 – 21. oktoober 1933 riigivanem
1938–1940 Riigivolikogu liige

Ühiskondlik tegevus 

1891–1892 Eesti Üliõpilaste Seltsi esimees
1898–1917 Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi esimees
1902 Eesti Laenu ja Hoiu Ühisuse nõukogu esimees
1908–1917 Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi esimees
1909–1916 eelnevale seltsile kuulunud tütarlastegümnaasiumi kuratooriumi esimees 
1909–1920 Eesti Kirjanduse Seltsi eestseisuse liige
1932–1940 Eesti-Suurbritannia Ühingu esimees
1933–1940 Eesti-Rootsi Ühingu esimees
1936 rahvusvahelise ühistegevuse instituudi liige

Tunnustus 
1920 Vabadusristi III liigi 1. järk
1921 Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlane
1922 Vanemuise Seltsi auliige
1928 Eesti Punase Risti mälestusmärgi I järgu I aste
1928 Tartu Ülikooli õigusteaduse audoktor
1928 Tartu Vabatahtliku Tuletõrje Ühingu auliige
1929 Eesti Kirjanduse Seltsi auliige
1930 Kotkaristi I klassi teenetemärk
1930–1933 Eesti Ajakirjanikkude Liidu auliige
1931 Eesti Karskusliidu auliige
1938 Valgetähe I klassi teenetemärk
1938 Tartu majaomanike ühingu auliige
1939 Tartu aukodanik
ka Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi, Tartu Meestelaulu Seltsi jt auliige.
Läti Kolmetähe Ordu 1. järgu teenetemärk

Mälestuse jäädvustamine

 Tartus on tema auks nimetatud Tõnissoni tänav.
 11. aprillil 1991 asutati Jaan Tõnissoni Instituut, mis tegeleb Eesti demokraatliku korra ja kodanikuühiskonna arendamise, eriti hariduselu edendamisega.
 2001. aastal püstitati Tartusse (Tõnissoni platsile Postimehe maja vastas) Jaan Tõnissoni mälestussammas.
 2010. aastal ilmus Soome poliitiku Erkki Tuomioja raamat "Jaan Tõnisson ja Eesti iseseisvus" (tõlgitud eesti keelde 2011).
 2015. aastal pandi Jaan Tõnissoni Seltsi algatusel Tõnissoni lähedaste hauaplatsile Tartus Raadi kalmistul Jaan Tõnissoni mälestuskivi.

Kirjanduslik tegevus
Jaan Tõnisson kirjutas luuletusi ja ühe näidendi.

Teoseid
 "Ühistegevuse alalt"; Tartu, 1935
 "Ühistegevuse üldkursus", I ja II osa (Jaan Tõnissoni loengute kokkuvõtted); Tartu, 1936

Artiklid
 Maa ja rahva vaim, Oma maa, II osa
 Soome-Eesti lähenemise reaalpoliitilistest sihtjoontest., Soome-Eesti hõimualbum nr I

Isiklikku
Jaan Tõnisson abiellus 6. aprillil 1910 Hildegard (Hilda) Lõhmusega (1890–1976). Neil sündis viis last: pojad Ilmar (1911–1939; tapeti oma abikaasa Amanda Tõnissoni poolt), Heldur (1912–2014; oli üks rikkamaid eestlasi maailmas) ja Rein (1918–1934) ning tütred Hilja (1916–1976) ja Lagle (1922–2006).

Jaan Tõnissonile kuulus Tartu telefoninumber 1.

Vaata ka 
 Jaan Tõnissoni instituut
 Jaan Tõnissoni Selts
 Jaan Tõnissoni esimene valitsus
 Jaan Tõnissoni teine valitsus
 Jaan Tõnissoni kolmas valitsus
 Jaan Tõnissoni neljas valitsus

Märkused 
  Arvatavalt selle allika põhjal ongi Tallinna botaanikaaias sisenedes paremat kätt oleva aiaäärse tee kõrval oleval mälestusplaadil märgitud surmakuupäevaks 3. VII 1941, kuid see on siiski vaid oletus.

Viited

Kirjandus 
 Hans Kruus, "Jaan Tõnisson Eesti kodanluse juhina". Tartu 1921
 "Jaan Tõnisson. Tagasivaateid ja mälestusi tema 60 a. sünnipäevaks" (koguteos, autorid Anton Jürgenstein, Jaan Lattik, Peeter Põld, Oskar Kallas, Aleksander Tõnisson, Karl Eduard Sööt), Tartu 1928, 88 lk 
 "Jaan Tõnisson töös ja võitluses. Koguteos tema seitsmekümnenda sünnipäeva puhul" (sisaldab Jaan Roosi ülevaate "Jaan Tõnissoni elukäik" lk 11–98 ning 90 autori meenutusi ja artikleid), Tartu 1938, 612 lk.
 Märt Raud, "Kaks suurt: Jaan Tõnisson, Konstantin Päts ja nende ajastu". Eesti Kirjastus Orto, Toronto 1953; 2. trükk Olion, Tallinn 1991 
 Toomas Haug, Mart Laar, "Jaan Tõnisson ja Konstantin Päts" – Looming 1988, nr 9, lk 1246–1254
 Jaan Tõnisson oli pikka aega Patareis. Eesti Päevaleht, 28. august 1992, nr 66, lk 5.
 "Jaan Tõnisson Eesti välispoliitikas, 1917–1920: dokumente ja materjale". Tallinn 1993
 Kaupo Deemant, "Jaan Tõnissoni ja Nõukogude luure salajastest suhetest" – Akadeemia 1998, nr 9, lk 1815–1829 
 Tiiu Põld, "Märgitud mees" (NKVD kuritööd Eestis 1940–41). Tänapäev, Tallinn 2000 (Jaan Tõnissoni vanglatoimikust lk 8–31 ja lisad)
 Oskar Loorits, "Koodi Jaan – kuidas tekivad kangelasmüüdid?" – Akadeemia 1989, nr 9, lk 1949–1965
Peeter Tarvel, "Jaan Tõnissoni rahvuspoliitiliste vaadete kujunemine" – Demokraatia tulevik. Tartu: Ilmamaa, 2002, lk 354–403
 Krista Aru, "Üks kirg, kolm mõõdet. Peatükke eesti toimetajakesksest ajakirjandusest: K. A. Hermann, J. Tõnisson, K. Toom". Seeria EKLA töid kirjandusest ja kultuuriloost, nr 6, EKM Teaduskirjastus, Tartu 2008, 480 lk (II osa "Jaan Tõnisson ja Postimees (1896–1935)" lk 107–307)
 Erkki Tuomioja, "Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys", Helsingi: Tammi 2010, 352 lk, ISBN 9789513157319; eesti keeles: "Jaan Tõnisson ja Eesti iseseisvus", soome keelest tõlkinud Kadri Jaanits ja Katrin Kurmiste. Varrak, Tallinn 2011, 334 lk; ISBN 9789985322246
Ülo Mallene "Jaan Tõnisson töös ja võitluses". Postimees, 31. juuli 1993
Ülo Mallene "Jaan Tõnisson ja ühistegevus Eestis". Kirjastus SE&JS, Tallinn 2014.
Krista Aru "Jaan Tõnisson — rahvajuht ja riigivanem" ISBN 978-9949-630-04-2 (ISBN 978-9949-630-05-9 ja ISBN 978-9949-630-06-6) Jaan Tõnisson — rahvajuht ja riigivanem, Rahvusarhiiv, Tartu 2019

Välislingid 

Jaan Tõnissoni kõne mais 1939 olukorrast Euroopas ja selle mõjust Eestile

 
 Krista Aru "Katse näha Jaan Tõnissoni", ettekanne Tuglase Seltsis, 28. oktoober 1999
 Alo Lõhmus, "Mees, kes sõi tuld ja rüüpas sädemeid peale" Postimees, 31. mai 2001
 Jaan Tõnissoni elulugu Jaan Tõnissoni Instituudi kodulehel
 Jaan Tõnisson, Vikerraadio saatesarjas "Eesti lugu", 16. veebruar 2008
 Ilmunud 23. veebruaril 2007 ajalehes Sirp:
Juhtima peab üleüldine tulu ja tõsine mehemeel
 Saateks Jaan Tõnissoni juhtkirjadele
 Meie politilise elu terwenemise tee
 Meie politiline elu nõuab terwendust
 Jaak Valge, Postimees: Jaan Tõnisson suure kriisi ajal: majandus õnnestus päästa, demokraatia aga mitte Postimees, 20. detsember 2008
 Ene Puusemp. Elusoojad mälestuseniidid ulatuvad suurmeheni, Tartu Postimees, 22. detsember 2008
 Krista Aru. "Tartu renessansipäevil loodi kodanikuühiskonda" Sirp, 8. oktoober 2010
 Ajavaod: Aatemehe "Postimees", ETV, 30.10.2011 (ERRi arhiiv)
 Ülo Mallene "Õiguse eest võideldes kindlustame iseenda ja oma rahva vabaduse" Postimees, 22. detsember 2018
 Marju Lepajõe "Märkmeid Jaan Tõnissoni hariduskäsitusest" Looming 12/2019; ERR, 27.12.2019

Eesti riigivanemad
Eesti peaministrid
Eesti välisministrid
Asutava Kogu liikmed
I Riigikogu liikmed
II Riigikogu liikmed
III Riigikogu liikmed
IV Riigikogu liikmed
V Riigikogu liikmed
Riigikaitse Nõukogu liikmed
Riigi Majandusnõukogu liikmed
I Riigivolikogu liikmed
Tallinna linnavolikogu liikmed
II Riigivolikogu vastaskandidaadid
Eesti Rahvaerakonna poliitikud
Rahvusliku Keskerakonna poliitikud
Eesti Kirjameeste Seltsi liikmed
Kaitseliidu Vanematekogu liikmed
Eesti Olümpiakomitee liikmed
Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu liikmed
Vene Riigiduuma liikmed
Ülevenemaalise Asutava Kogu liikmed
Eesti advokaadid
Eesti õigusteadlased
Eesti karskustegelased
Eesti ühistegelased
Liivimaa inimesed
Tartu Ülikooli professorid
Tartu Ülikooli õigusteaduskonna vilistlased
Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased
Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlased
Tartu ülikooli audoktorid
Eesti Ajakirjanike Liidu auliikmed
Tartu aukodanikud
Vabadusristi III liigi 1. järgu kavalerid
Kotkaristi I klassi teenetemärgi kavalerid
Valgetähe I klassi teenetemärgi kavalerid
Eesti Punase Risti teenetemärgi kavalerid
Kolme Tähe ordeni kavalerid
Hukatud Eesti poliitikud
Sündinud 1868
Surnud 1941