Araabia-Iisraeli konflikt

Araabia-Iisraeli konflikt on jätkuv kogukondadevaheline nähtus, mis hõlmab poliitilisi pingeid, sõjalisi konflikte ja muid vaidlusi araabia riikide ja Iisraeli vahel. See eskaleerus 20. sajandil, kuid oli 21. sajandi alguseks enamasti hääbunud. Araabia-Iisraeli konflikti juuri on omistatud Araabia Liiga liikmesriikide toetusele palestiinlastele (kes on liiga kaasliige) käimasolevas Iisraeli-Palestiina konfliktis; see omakorda on tingitud sionismi ja araabia natsionalismi samaaegsest tõusust 19. sajandi lõpus, kuigi need kaks rahvuslikku liikumist põrkasid kokku alles 1920. aastatel.

Osa Palestiina-Iisraeli konfliktist tulenes nende liikumiste vastuolulistest nõuetest maale, mis moodustas Briti Mandatoorse Palestiina, mida juudid pidasid oma esivanemate kodumaaks, samal ajal kui panaraablaste liikumine pidas seda maad ajalooliselt ja praegu araabia palestiinlastele kuuluvat, ning panislamismi kontekstis moslemimaaks. Briti mandaadi territooriumil puhkenud sektantlik konflikt Palestiina juutide ja araablaste vahel kasvas 1947. aastal täieulatuslikuks Palestiina kodusõjaks. Asudes Palestiina araablaste poolele, eriti pärast Iisraeli iseseisvusdeklaratsiooni, tungisid naaberriigid araabia riigid tol hetkel endise mandaadi territooriumile mais 1948, alustades esimest Araabia-Iisraeli sõda. Laiaulatuslik vaenutegevus lõppes enamasti relvarahulepingutega pärast 1973. aasta Yom Kippuri sõda. Iisraeli ja Egiptuse vahel sõlmiti 1979. aastal rahulepingud, mille tulemusel tõmbus Iisrael välja Siinai poolsaarelt ning kaotas sõjalise juhtimissüsteemi Läänekaldal ja Gaza sektoris Iisraeli tsiviilvalitsuse kasuks ning sellest tulenevalt Golani kõrgendike ja Ida-Jeruusalemma ühepoolse annekteerimise.

Konflikti olemus on aastate jooksul nihkunud laiaulatuslikust piirkondlikust Araabia-Iisraeli konfliktist kohalikuma Iisraeli-Palestiina konflikti poole, mis saavutas haripunkti 1982. aasta Liibanoni sõja ajal, kui Iisrael sekkus Liibanoni kodusõtta, et tõrjuda Palestiina Vabastamise Organisatsioon Liibanonist. 1983. aastaks jõudis Iisrael normaliseerumiseni kristlaste domineeritud Liibanoni valitsusega, kuid leping tühistati järgmisel aastal, kui moslemite ja druusi relvarühmitused võtsid Beiruti üle. Aastatel 1987–1993 toimunud Palestiina esimese intifada langusega viisid vahepealsed Oslo kokkulepped Iisraeli-Palestiina rahuprotsessi raames 1994. aastal Palestiina riikliku omavalitsuse loomiseni. Samal aastal sõlmisid Iisrael ja Jordaania rahukokkuleppe. 2002. aastal pakkus Araabia Liiga Araabia rahualgatuse raames Palestiina-Iisraeli konflikti lahendamise raames Iisraeli tunnustamist araabia riikide poolt. Sellest ajast alates taaskinnitatud algatus nõuab Araabia Liiga ja Iisraeli suhete normaliseerimist vastutasuks Iisraeli täielikule lahkumisele okupeeritud aladelt (sealhulgas Ida-Jeruusalemmast) ja Palestiina põgenikeprobleemi "õiglasele lahendamisele" (ÜRO resolutsioon 194). 1990. aastatel ja 2000. aastate alguses kehtis suures osas relvarahu Iisraeli ja Baathistliku Süüria ning Liibanoniga. Hoolimata Egiptuse ja Jordaaniaga sõlmitud rahulepingutest, vaherahu kokkuleppest Palestiina omavalitsusega ja üldiselt kehtinud relvarahust olid Araabia Liigal ja Iisraelil kuni 2010. aastate keskpaigani paljudes küsimustes üksteisega erimeelsused. Konflikti araablastest sõdivatest riikidest on Iraak ja Süüria ainsad riigid, kes pole Iisraeliga ametlikku rahulepingut sõlminud, kuid mõlemad pöörduvad Iraani toetamise poole.

Arengud Süüria kodusõja käigus muutsid olukorra Iisraeli põhjapiiri lähedal, pannes Süüria Araabia Vabariigi, Hizbollah ja Süüria opositsiooni omavahel vastuollu ning raskendades nende suhteid Iisraeliga areneva sõja pärast Iraaniga. Konflikt Iisraeli ja Hamasi valitsetava Gaza vahel on samuti tingitud Iraani ja Iisraeli varikonfliktist piirkonnas. 2017. aastaks moodustasid Iisrael ja mitmed araabia sunniitlikud riigid eesotsas Saudi Araabiaga poolametliku koalitsiooni, et astuda vastu Iraanile. Seda sammu ja Iisraeli normaliseerumist Pärsia lahe riikidega iseloomustasid mõned kui Araabia-Iisraeli konflikti hääbumist.

Taust

Konflikti usulised aspektid
Araabia-Iisraeli konfliktil on religioosne aspekt, eri osapoolte tõekspidamised ning nende ideed ja vaated valitud rahvast nende poliitikas seoses "tõotatud maaga" ja "valitud linnaga" Jeruusalemmaga.

Kaananimaa ehk Eretz Yisrael (Iisraeli maa) oli heebrea piibli järgi Jumala poolt Iisraeli lastele tõotatud. Seda mainitakse ka koraanis. Theodor Herzl viitab oma 1896. aasta manifestis Juudiriik korduvalt Piibli tõotatud maa kontseptsioonile. Likud on praegu kõige silmapaistvam Iisraeli erakond, mis on oma platvormi lisanud Piibli nõude Iisraeli maale.

Moslemid nõuavad samuti õigusi sellele maale vastavalt koraanile. Vastupidi juutide väitele, et seda maad lubati ainult Aabrahami pojapoja Jaakobi (Yisraeli) järglastele, väidavad nad, et Kaananimaa lubati Aabrahami vanemale pojale Ismaelile, kelle järglaseks väidavad araablased end olevat. Lisaks austavad moslemid ka paljusid Piibli iisraellaste jaoks pühapaiku, nagu Patriarhide koobas ja Templimägi. Viimase 1400 aasta jooksul on moslemid ehitanud nendele iidsetele Iisraeli paikadele islami vaatamisväärsusi, nagu Kaljukuppel ja Al-Aqsa mošee Templimäel, mis on judaismi pühim koht. See on viinud kaks rühma Jeruusalemma õiguspärase valduse üle konflikti. Moslemi õpetus ütleb, et Muhammad läbis oma esimesel teekonnal taevasse Jeruusalemma. Hamas, mis valitseb Gaza sektorit, väidab, et kogu Palestiina maa (praegused Iisraeli ja Palestiina alad) on islami waqf, mida peavad valitsema moslemid.

Kristlikud sionistid toetavad sageli Iisraeli riiki juutide esivanemate õiguse tõttu Pühale Maale, nagu soovitas näiteks apostel Paulus oma kirjas roomlastele, 11. peatükis Piiblis. Kristlik sionism õpetab, et juutide naasmine Iisraeli on Kristuse teise tuleku eeltingimus.

Rahvuslikud liikumised
Kaasaegse Araabia-Iisraeli konflikti juured peituvad sionismi tõusus ja reaktsioonilises araabia natsionalismis, mis tekkis vastusena sionismile 19. sajandi lõpus. Territooriumi, mida juudid peavad oma ajalooliseks kodumaaks, peab ka Pan-Araabia liikumine ajalooliselt ja praegusel ajal Palestiina araablastele kuuluvaks. Enne Esimest maailmasõda oli Lähis-Ida, sealhulgas Palestiina (hiljem Mandatoorne Palestiina), olnud Ottomani impeeriumi kontrolli all ligi 400 aastat. Oma impeeriumi lõpuaastatel hakkasid Osmanid propageerima oma türklaste etnilist identiteeti, kinnitades türklaste ülimuslikkust impeeriumis, mis tõi kaasa araablaste diskrimineerimise. Osmanite käest vabanemise lubadus pani paljud juudid ja araablased I maailmasõja ajal liitlasriike toetama, mis viis laialt levinud araabia natsionalismi tekkeni. Nii araabia natsionalism kui sionism said oma sõnastusliku alguse Euroopas. 1897. aastal asutati Baselis sionistlik kongress, 1906. aastal Pariisis asutati "araabia klubi".

19. sajandi lõpus hakkasid Euroopa ja Lähis-Ida juudi kogukonnad üha enam Palestiinasse sisse rändama ja kohalikelt Osmanite maaomanikelt maad ostma. 19. sajandi lõpu elanikkond ulatus Palestiinas 600 000-ni – peamiselt moslemitest araablased, aga ka märkimisväärsed juutide, kristlaste, druuside ning mõnede samaarlaste ja baháʼíde vähemused. Sel ajal ei ulatunud Jeruusalemm müüriga ümbritsetud alast kaugemale ja seal elas vaid mõnikümmend tuhat inimest. Asutati kolhoosid, mida tuntakse kibutsidena, nagu ka uusaja esimene täielikult juudi linn Tel Aviv.

Aastatel 1915–1916, kui käis I maailmasõda, pidas Briti ülemkomissar Egiptuses Sir Henry McMahon salaja kirjavahetust Hašimiidi perekonna patriarhi ning Meka ja Medina Osmanite kuberneri Husayn ibn 'Aliga. McMahon veenis Husayni juhtima araablaste ülestõusu Ottomani impeeriumi vastu, mis oli sõjas joondunud Saksamaaga Suurbritannia ja Prantsusmaa vastu. McMahon lubas, et kui araablased toetavad sõjas Suurbritanniat, toetab Briti valitsus iseseisva araabia riigi loomist hašimiitide võimu all Ottomani impeeriumi araabia provintsides, sealhulgas Palestiinas. Araabia mäss, mida juhtisid T. E. Lawrence ("Araabia Lawrence") ja Husayni poeg Faysal, oli Osmanite alistamisel edukas ja Suurbritannia võttis kontrolli suure osa sellest piirkonnast.

Sektantide konflikt Mandatoorses Palestiinas

Esimese mandaadi aastad ja Prantsuse-Süüria sõda
1917. aastal vallutasid Briti väed (sealhulgas Juudi leegion) Palestiina. Briti valitsus andis välja Balfouri deklaratsiooni, milles väideti, et valitsus suhtus soosivalt "juutide rahvusliku kodu rajamisse Palestiinas", kuid "ei tohi ette võtta midagi, mis võiks kahjustada olemasolevate mittejuutide kogukondade kodaniku- ja usuõigusi Palestiinas". Deklaratsioon anti välja valitsuse võtmeliikmete, sealhulgas peaminister David Lloyd George'i veendumuse tulemusena, et juutide toetus on sõja võitmiseks hädavajalik; deklaratsioon tekitas aga araabia maailmas suurt rahutust. Pärast sõda läks ala Briti võimu alla kui Briti Palestiina mandaat. 1923. aastal brittide käsutusse antud ala hõlmas praegust Iisraeli, Läänekallast ja Gaza sektorit. Lõpuks nikerdati Transjordaania eraldi Briti protektoraadiks – Transjordaani emiraadiks, mis sai autonoomse staatuse 1928. aastal ja saavutas täieliku iseseisvuse 1946. aastal, kui ÜRO kiitis heaks Briti mandaadi lõppemise.

Suur kriis araabia natsionalistide seas leidis aset pärast Süüria Araabia Kuningriigi loomist 1920. aastal. Prantsuse-Süüria sõja hukatusliku tulemusega saadi lüüa end hašimiidiks kuulutanud kuningriik pealinnaga Damaskuses ja hašimiidi valitseja. leidis varjupaiga Mandatoorses Iraagis. Kriis nägi ette natsionalistlike araabia ja juudi vägede esimest vastasseisu, mis leidis aset Tel Hai lahingus 1920. aasta märtsis, kuid mis veelgi olulisem, panaraabistliku kuningriigi kokkuvarisemine viis araabia natsionalismi kohaliku Palestiina versiooni loomiseni. Amin al-Husseini naasmine Damaskusest Jeruusalemma 1920. aasta lõpus.

Sel ajal jätkus juutide sisseränne Mandatoorsesse Palestiinasse, samas kui mõne arvamuse kohaselt toimus sarnane, kuid vähem dokumenteeritud immigratsioon ka araabia sektoris, mis tõi töötajaid Süüriast ja teistest naaberpiirkondadest. Palestiina araablased nägid seda juudi immigrantide kiiret sissevoolu ohtu nende kodumaale ja nende kui rahva identiteedile. Veelgi enam, juutide poliitika maa ostmisel ja araablaste töölevõtmise keelamine juutidele kuuluvates tööstustes ja farmides vihastas Palestiina araabia kogukondi väga. Meeleavaldused korraldati juba 1920. aastal, protesteerides araablaste arvates ebaõiglaste eelistuste vastu juudi immigrantide kasuks, mis oli sätestatud Briti mandaadiga, mis tol ajal Palestiinat valitses. See pahameel viis hiljem samal aastal vägivallapuhanguteni, kui al-Husseini õhutatud rahutused Jeruusalemmas puhkesid. Winston Churchilli 1922. aasta valge raamat püüdis araabia elanikkonda rahustada, eitades, et juudiriigi loomine oli Balfouri deklaratsiooni eesmärk.

1929. aasta sündmused
1929. aastal, pärast Vladimir Jabotinski poliitilise rühmituse Betar meeleavaldust läänemüüri ääres, algasid rahutused Jeruusalemmas ja laienesid kogu kohustuslikule Palestiinale; Araablased mõrvasid Hebroni linnas 67 juuti, mida hakati nimetama Hebroni veresaunaks. 1929. aasta rahutuste nädalal tapeti vähemalt 116 araablast ja 133 juuti ning 339 sai haavata.

1930. ja 1940. aastad

1931. aastaks olid Mandatoorse Palestiina elanikest 17 protsenti juudid, mis on kuus protsenti rohkem kui 1922. aastal. Juutide sisseränne saavutas haripunkti varsti pärast natside võimuletulekut Saksamaal, mistõttu juutide arv Briti Palestiinas kahekordistus.

1930. aastate keskel saabus Süüriast Izz ad-Din al-Qassam ja asutas sionistliku ja Briti-vastase võitlejate organisatsiooni Must käsi. Ta värbas ja korraldas talupoegadele sõjalist väljaõpet ning 1935. aastaks oli ta värvanud 200–800 meest. Kambrid olid varustatud pommide ja tulirelvadega, mida nad kasutasid piirkonna juudi asunike tapmiseks, samuti osalesid vandalismikampaanias juudi asunike istandustes. 1936. aastaks viisid pingete eskaleerumine Palestiinas 1936–1939 araablaste ülestõusuni.

Vastuseks araablaste survele vähendasid Briti mandaadi võimud oluliselt Palestiinasse saabuvate juutide arvu (vt 1939. aasta valget raamatut ja SS Exodust). Need piirangud jäid kehtima kuni mandaadi lõpuni, mis langes kokku natside holokausti ja juutide Euroopast põgenemisega. Selle tulemusena peeti enamikku Mandatoorsesse Palestiinasse sisenenud juutidest ebaseaduslikeks (vt Aliyah Bet), mis põhjustas piirkonnas täiendavaid pingeid. Pärast mitmeid ebaõnnestunud katseid probleem diplomaatiliselt lahendada, palusid britid vastloodud ÜRO-lt abi. 15. mail 1947 määras Peaassamblee ametisse komitee, UNSCOP, mis koosnes üheteistkümne riigi esindajatest. Et muuta komitee neutraalsemaks, ei olnud ükski suurriik esindatud. Pärast viienädalast riigisisest uurimistööd andis komitee 3. septembril 1947 peaassambleele aru. Aruanne sisaldas enamuse ja vähemuse plaani. Enamik pakkus välja majandusliiduga jagamise plaani. Vähemus tegi ettepaneku luua iseseisev Palestiina riik. Väikeste muudatustega oli Majandusliiduga jagamise plaan see, mille vastuvõtmist ja rakendamist soovitati 29. novembri 1947. aasta resolutsioonis 181(II). Resolutsioon võeti vastu 33 poolt- ja 13 vastuhäälega, erapooletuks jäi 10 liiget. Selle vastu hääletasid kõik kuus Araabia riiki, kes olid ÜRO liikmed. Kohapeal võitlesid araablased ja juudid palestiinlased avalikult, et kontrollida piirkonna strateegilisi positsioone. Mõlemad pooled panid toime mitmeid suuri julmusi.

Kodusõda Mandatoorses Palestiinas

Mandaadi lõppemisele eelnenud nädalatel alustas Haganah pealetunge, mille käigus saavutasid nad kontrolli kogu ÜRO poolt juudiriigile eraldatud territooriumi üle, tekitades suure hulga põgenikke ja vallutades Tiberiase linnad, Haifa, Safadi, Beisani ja tegelikult ka Jaffa.

1948. aasta alguses teatas Ühendkuningriik oma kindlast kavatsusest lõpetada oma mandaat Palestiinas 14. mail. USA president Harry S. Truman tegi vastuseks 25. märtsil avalduse, milles tegi ettepaneku ÜRO eestkoste kehtestamiseks, mitte eraldamiseks, teatades, et

Ajalugu

1948 Araabia-Iisraeli sõda

14. mail 1948, päeval, mil Briti mandaat Palestiina üle lõppes, kogunes Juudi Rahvusnõukogu Tel Avivi muuseumis ja kiitis heaks väljakuulutuse, millega kuulutati välja juudiriigi loomine Eretz Israelis, mida nimetatakse Iisraeli riigiks. Deklaratsiooni tegi Maailma Sionistliku Organisatsiooni tegevjuht David Ben-Gurion.

Uue riigi piire ei mainitud peale selle, et see asus Eretz Israelis. 15. mail 1948 Araabia Riikide Liiga peasekretäri ametlikus kaabelgrammis ÜRO peasekretärile öeldi avalikult, et Araabia valitsused on "on sunnitud sekkuma ainult selleks, et taastada rahu ja julgeolek ning kehtestada Palestiinas seadus ja kord" (klausel 10(e)). Järgnev klauslist 10(e):

Sel päeval tungisid Egiptuse, Liibanoni, Süüria, Jordaania ja Iraagi armeed äsja Briti mandaati lakanud territooriumile, tähistades 1948. aasta Araabia-Iisraeli sõja algust. Tekkiv Iisraeli kaitsevägi lõi araabia riigid osalt okupeeritud aladelt tagasi, laiendades seega oma piire väljapoole esialgset UNSCOPi jaotust. 1948. aasta detsembriks kontrollis Iisrael suuremat osa Jordani jõest läänes asuvast Mandatoorset Palestiinast. Ülejäänud mandaadist koosnes Jordanist, piirkond, mida hakati nimetama Läänekaldaks (Jordaania kontrolli all), ja Gaza sektorist (kontrollis Egiptus). Enne seda konflikti ja selle ajal põgenes 713 000 palestiinlastest araablast oma algselt maalt, et saada Palestiina põgenikeks, osaliselt araabia juhtide lubaduse tõttu, et nad saavad pärast sõja võitu naasta, ja osaliselt ka Iisraeli vägede ja juudi sõjaliste rühmituste rünnakute tõttu Palestiina külade ja linnade vastu. Sõja ajal Benny Morrise ja Benjamin Kedari poolt hiljem paljastatud Iisraeli ametlikud dokumendid näitasid, et Iisrael viis läbi bioloogilise sõja kampaania koodnimega "Heitke oma leiba", et varjatult mürgitada Palestiina kaevu, et takistada külaelanike naasmist. Paljud palestiinlased põgenesid aladelt, mis on praegu Iisrael, vastusena araabia linnade veresaunale, mille korraldasid sellised sõjakad juudi organisatsioonid nagu Irgun ja Lehi (vt Deir Yassini veresaun). Sõda lõppes 1949. aasta vaherahulepingute allakirjutamisega Iisraeli ja selle kõigi araabia naaberriikide vahel.

Juutide kodanike staatus Araabia riikides halvenes 1948. aasta Iisraeli-Araabia sõja ajal. 1947. aasta detsembris puhkesid kogu araabia maailmas juudivastased rahutused ning juudi kogukonnad said eriti tugeva löögi Aleppos ja Briti kontrolli all olevas Adenis, kus hukkus ja sai vigastada sadu. Liibüas võeti juutidelt kodakondsus ja Iraagis arestiti nende vara. Egiptus saatis pärast 1956. aasta Suessi sõda välja suurema osa oma võõrkogukonnast, sealhulgas juudid, samal ajal kui Alžeeria keelas oma prantsuse kodanikele, sealhulgas juutidele kodakondsuse andmist pärast selle iseseisvumist 1962. aastal. Kahekümne aasta jooksul immigreerus Iisraeli ja teistesse riikidesse umbes 850 000 araabia riikidest pärit juuti.

1949–1967
Iisraeli võidu tõttu 1948. aasta Araabia-Iisraeli sõjas ei saanud relvarahu valele poolele sattunud araablased naasta oma kodudesse, millest sai Iisrael. Samuti pagendati Läänekaldal või Gazas kõik juudid oma varadest ja kodudest Iisraeli. Tänased Palestiina põgenikud on lahkunute järeltulijad, vastutus nende väljarände eest on Iisraeli ja Palestiina poole vahelise vaidluse küsimus. Ajaloolane Benny Morris on väitnud, et Palestiina araablaste asunduste hülgamine oli peamiselt seotud juudi vägede tegevusega või nendest põhjustatud (viidates tegelikele füüsilistele väljasaatmistele, asunduste sõjalistele rünnakutele, hirmule sattuda lahingutesse, lähedalasuvate asulate langemisele ja põgenemisele õhutavale propagandale), samas kui araabia juhtkonna korraldusel toimunud hülgamine oli tema analüüsitud 392-st tühjenevast araabia asulast otsustavaks vaid kuues. Ajavahemikus 1948–1952 emigreerus Iisraeli üle 700 000 juudi, neist umbes 285 000 araabia riikidest.

1956. aastal sulges Egiptus Iisraeli laevadele Tirani väina ja blokeeris Akaba lahe, mis on vastuolus 1888. aasta Konstantinoopoli konventsiooniga. Paljud väitsid, et see oli ka 1949. aasta vaherahulepingute rikkumine. 26. juulil 1956 riigistas Egiptus Suessi kanali ettevõtte ja sulges kanali Iisraeli laevandusele. Iisrael vastas 29. oktoobril 1956, tungides Briti ja Prantsusmaa sõjalise toetusega Siinai poolsaarele. Suessi kriisi ajal vallutas Iisrael Gaza sektori ja Siinai poolsaare. USA ja ÜRO survestasid peagi relvarahu sõlmima. Iisrael nõustus Egiptuse territooriumilt lahkuma. Egiptus nõustus meresõiduvabadusega piirkonnas ja Siinai demilitariseerimisega. ÜRO hädaabijõud (UNEF) loodi ja lähetati demilitariseerimise järelevalveks. UNEF paigutati ainult Egiptuse poolele piirile, kuna Iisrael keeldus neid oma territooriumile lubamast.

Iisrael lõpetas töö riikliku veekandja kallal, mis on tohutu inseneriprojekt, mille eesmärk oli viia Iisraeli eraldatud Jordani jõe veed riigi lõunaosasse, et realiseerida Ben-Gurioni unistus juutide massilisest asustusest Negevi kõrbes. Araablased vastasid, püüdes Jordani ülemjooksu mujale juhtida, mis viis kasvava konfliktini Iisraeli ja Süüria vahel.

Palestiina Vabastusorganisatsioon (PLO) loodi 1964. aastal harta alusel, mis sisaldas kohustust "[palestiina] vabastada, [mis] hävitab sionistliku ja imperialistliku kohaloleku..." (PLO harta, artikkel 22, 1968).

19. mail 1967 saatis Egiptus välja UNEF-i vaatlejad ja paigutas Siinai poolsaarele 100 000 sõdurit. Nad sulgesid taas Tirani väina Iisraeli laevandusele, muutes piirkonna taas selliseks, nagu see oli 1956. aastal, kui Iisrael blokeeriti.

30. mail 1967 sõlmis Jordaania Egiptusega vastastikuse kaitse pakti. Egiptus mobiliseeris Siinai üksused, ületades ÜRO jooni (pärast ÜRO piirivalvurite väljasaatmist) ning mobiliseeris ja kogunes Iisraeli lõunapiirile. 5. juunil alustas Iisrael rünnakut Egiptuse vastu. Iisraeli õhuvägi (IAF) hävitas üllatusrünnaku käigus suurema osa Egiptuse õhuväest, seejärel pöördusid itta, et hävitada Jordaania, Süüria ja Iraagi õhujõud. See löök oli otsustav element Iisraeli võidus Kuuepäevases sõjas. Sõja lõpus oli Iisrael saavutanud kontrolli Siinai poolsaare, Gaza sektori, Läänekalda (sealhulgas Ida-Jeruusalemma), Shebaa talude ja Golani kõrgendike üle. Sõja tulemused mõjutavad piirkonna geopoliitikat tänapäevani.

1967–1973

1967. aasta augusti lõpus kohtusid Araabia liidrid sõja vastuseks Hartumis, et arutada araablaste seisukohta Iisraeli suhtes. Nad jõudsid üksmeelele, et ei tohiks olla tunnustamist, rahu ega läbirääkimisi Iisraeli riigiga, nn "kolme ei-d", mis Abd al Azim Ramadani sõnul jättis ainult ühe võimaluse – sõda Iisraeliga.

1968. aastal mõrvati Ameerika senaator Robert F. Kennedy pärast kõnet USA-s Los Angelese hotellis Ambassador. Mõrvar Sirhan Sirhan oli Palestiina-Jordaania araabia kristlane, kes nimetas tapmise motiiviks Kennedy toetust Iisraelile kuuepäevase sõja ajal; Sirahn mõisteti eluks ajaks vangi. Mõned teadlased kirjeldasid Kennedy mõrva kui Araabia-Iisraeli konflikti (ja eriti Iisraeli-Palestiina konflikti) esimest ülekandumist Ameerika pinnal.

1969. aastal algatas Egiptus kurnamissõja eesmärgiga kurnata Iisraeli Siinai poolsaart loovutama. Sõda lõppes Gamal Abdel Nasseri surmaga 1970. aastal. Kui Sadat juhtima asus, püüdis ta luua positiivseid suhteid USA-ga, lootes, et nad avaldavad Iisraelile survet maa tagastamiseks, saates Egiptusest välja 15 000 Vene nõunikku.

6. oktoobril 1973 korraldasid Süüria ja Egiptus üllatusrünnaku Iisraeli vastu Yom Kippuril, juudi kalendri kõige pühamal päeval. Iisraeli sõjaväelased tabati ootamatult ja olid ette valmistamata ning nende täielikuks mobiliseerimiseks kulus umbes kolm päeva. See sundis teisi araabia riike saatma vägesid egiptlaste ja süürlaste tugevdamiseks. Lisaks leppisid need araabia riigid kokku naftaembargo kehtestamises tööstusriikide, sealhulgas USA, Jaapani ja Lääne-Euroopa riikide suhtes. Need OPECi riigid tõstsid nafta hinda neli korda ja kasutasid seda poliitilise relvana, et saada toetust Iisraeli vastu. Yom Kippuri sõda hõlmas kaudset vastasseisu USA ja Nõukogude Liidu vahel. Kui Iisrael oli sõjas edu saavutanud, ähvardas NSV Liit sõjalise sekkumisega. Tuumasõja suhtes ettevaatlikud USA sõlmisid 25. oktoobril relvarahu.

1974–2000

Egiptus

Pärast 1970. aastate lõpus sõlmitud Camp Davidi kokkuleppeid sõlmisid Iisrael ja Egiptus 1979. aasta märtsis rahulepingu. Selle tingimuste kohaselt läks Siinai poolsaar tagasi Egiptuse kätte ja Gaza sektor jäi Iisraeli kontrolli alla, et lisada see tulevase Palestiina riigi koosseisu. Leping nägi ette ka Iisraeli laevade vaba läbipääsu Suessi kanali kaudu ning Tirani väina ja Akaba lahe tunnustamist rahvusvaheliste veeteedena.

Jordaania

1994. aasta oktoobris sõlmisid Iisrael ja Jordaania rahulepingu, mis nägi ette vastastikuse koostöö, sõjategevuse lõpetamise, Iisraeli-Jordaania piiri fikseerimise ja muude küsimuste lahendamise. Nendevaheline konflikt läks maksma ligikaudu 18,3 miljardit dollarit. Selle allkirjastamine on samuti tihedalt seotud jõupingutustega luua rahu Iisraeli ja Palestiina Vabastusorganisatsiooni (PLO) vahel, mis esindab Palestiina Rahvuslikku Omavalitsust (PNA). Leping allkirjastati Arabahi lõunapiiripunktis 26. oktoobril 1994 ja muutis Jordaania (Egiptuse järel) teiseks araabia riigiks, kes on sõlminud rahulepingu Iisraeliga.

Iraak

Iisrael ja Iraak on olnud lepitamatud vaenlased alates 1948. aastast. Iraak saatis oma väed osalema 1948. aasta Araabia-Iisraeli sõjas ning toetas hiljem Egiptust ja Süüriat 1967. aasta kuuepäevases sõjas ja 1973. aasta Yom Kippuri sõjas.

Juunis 1981 ründas ja hävitas Iisrael operatsioonis Opera vastvalminud Iraagi tuumarajatisi.

Lahesõja ajal 1991. aastal tulistas Iraak Iisraeli 39 Scud-raketti, lootes ühendada araabia maailma koalitsiooni vastu, mis püüdis vabastada Kuveidit. USA palvel ei reageerinud Iisrael sellele rünnakule, et vältida suuremat sõja puhkemist.

Liibanon

1970. aastal saatis kuningas Hussein pärast pikaajalist kodusõda Palestiina Vabastusorganisatsiooni Jordaaniast välja. September 1970 on Araabia ajaloos tuntud kui must september ja mõnikord nimetatakse seda "kahetsusväärsete sündmuste ajastuks". See oli kuu, mil Jordaania hašimiidi kuningas Hussein kolis, et tühistada Palestiina organisatsioonide autonoomia ja taastada oma monarhia võim riigis. Vägivalla tagajärjel hukkusid kümned tuhanded inimesed, valdav enamus palestiinlased. Relvastatud konflikt kestis juulini 1971, mil PLO ja tuhanded Palestiina võitlejad saadeti Liibanonist välja.

PLO asus ümber Liibanoni, kus ta hakkas laiendama de facto autonoomset võimu ja korraldas sealt haaranguid Iisraeli. PLO oli üks peamisi tegureid Liibanoni sektantlikul destabiliseerimisel ja Liibanoni kodusõja puhkemisel 1975. aastal. 1978. aastal alustas Iisrael operatsiooni Litani, mille käigus ta koos Vaba Liibanoni armeega sundis PLO-d taganema Litani jõest põhja poole. 1981. aastal puhkes Iisraeli ja PLO vahel järjekordne konflikt, mis lõppes relvarahulepinguga, mis ei lahendanud konflikti tuuma. Juunis 1982 tungis Iisrael Liibanoni liidus Liibanoni valitsuse kristlike fraktsioonidega. Kahe kuu jooksul nõustus PLO sealt lahkuma.

1983. aasta märtsis allkirjastasid Iisrael ja Liibanon normaliseerimislepingu. Süüria survestas aga 1984. aasta märtsis pärast 1984. aasta märtsis president Amine Gemayeli vaherahu tühistama. 1985. aastaks tõmbusid Iisraeli väed tagasi 15 km laiusele Liibanoni lõunaribale, misjärel konflikt jätkus madalamal skaalal, kaotuste arv oli mõlemal poolel suhteliselt väike. 1993. ja 1996. aastal alustas Iisrael suuri operatsioone Hizbollahi šiiitide vastu, millest oli saanud esilekerkiv oht. 2000. aasta mais andis äsja valitud Ehud Baraki valitsus loa Lõuna-Liibanonist lahkumiseks, täites valimislubaduse teha seda palju enne väljakuulutatud tähtaega. Kiire lahkumine viis Lõuna-Liibanoni armee kohese kokkuvarisemiseni ja paljud liikmed kas arreteeriti või põgenesid Iisraeli.

Palestiinlased

1970. aastaid iseloomustas suur hulk suuri rahvusvahelisi terrorirünnakuid, sealhulgas Lodi lennujaama veresaun ja Müncheni olümpiamängude veresaun 1972. aastal ning Entebbe pantvangi võtmine 1976. aastal, kus Ugandas rööviti ja hoiti kinni üle 100 eri rahvusest juudi pantvangi.

1987. aasta detsembris algas esimene intifada. Esimene intifada oli Palestiina massiline ülestõus Iisraeli võimu vastu Palestiina aladel. Mäss algas Jabalia põgenikelaagris ja levis kiiresti kogu Gaza sektorisse ja Läänekaldale. Palestiina tegevused ulatusid kodanikuallumatusest vägivallani. Lisaks üldstreikidele, Iisraeli toodete boikoteerimisele, grafitidele ja barrikaadidele tõid intifada rahvusvahelise tähelepanu Palestiina meeleavaldused, mille hulka kuulusid ka noorte Iisraeli kaitsejõudude vastu kiviviskamine. Iisraeli armee jõuline reaktsioon meeleavaldustele laskemoona, peksmiste ja massiliste vahistamistega tõi kaasa rahvusvahelise hukkamõistu. PLO, mida seni polnud Iisrael kunagi tunnustanud Palestiina rahva juhina, kutsuti rahuläbirääkimistele järgmisel aastal pärast seda, kui ta tunnustas Iisraeli ja loobus terrorismist.

1993. aasta keskel pidasid Iisraeli ja Palestiina esindajad Norras Oslos rahukõnelusi. Selle tulemusena kirjutasid Iisrael ja PVO 1993. aasta septembris alla Oslo kokkuleppetele, mida tuntakse põhimõtete deklaratsiooni või Oslo I nime all. Lisakirjades tunnistas Iisrael PLOd Palestiina rahva seaduslikuks esindajaks, samas kui PLO tunnustas õigust Iisraeli riigi olemasolule ning loobus terrorismist, vägivallast ja soovist Iisrael hävitada.

Oslo II leping kirjutati alla 1995. aastal ja selles täpsustati Jordani Läänekalda jagamist piirkondadeks A, B ja C. Piirkond A oli Palestiina täieliku tsiviilkontrolli all ning palestiinlased vastutasid ka sisejulgeoleku eest. Oslo kokkulepped jäävad Iisraeli ja Palestiina suhetes olulisteks dokumentideks.

2000–2005
Al-Aqsa intifada sundis Iisraeli ümber mõtlema oma suhted ja poliitika palestiinlaste suhtes. Pärast mitmeid enesetapurünnakuid ja rünnakuid alustas Iisraeli armee 2002. aasta märtsis operatsiooni Kaitsekilp. Tegemist oli suurima Iisraeli sõjalise operatsiooniga pärast kuuepäevast sõda.

Kui vägivald Iisraeli armee ja Palestiina võitlejate vahel intensiivistus, laiendas Iisrael oma julgeolekuaparaati Läänekalda ümber, võttes tagasi paljud maa-alad piirkonnas A. Iisrael kehtestas suuremate Palestiina alade ümber keerulise teetõkete ja kontrollpunktide süsteemi, et vägivalla ära hoida ja kaitsta Iisraeli asundusi. Kuid alates 2008. aastast on IDF võimud volitused vaikselt Palestiina julgeolekujõududele üle andnud.

Iisraeli toonane peaminister Ariel Sharon alustas 2003. aastal Gaza sektorist eraldumise poliitikat. See poliitika viidi täielikult ellu 2005. aasta augustis. Sharoni teade Gazast lahkuda oli nii vasak- kui ka parempoolsetele kriitikutele tohutu šokina. Aasta varem oli ta kommenteerinud, et Gaza kõige kaugemate asulate, Netzararemi ja Kfar Daromi saatust peeti samas valguses Tel Avivi omaga. 2004. aasta veebruaris avaldatud ametlikud teated evakueerida seitseteist Gaza asulat ja veel neli Jordani Läänekaldal kujutasid endast esimest pöördumist asunike liikumises pärast 1968. aastat, lõhestades Sharoni partei. Seda toetasid tugevalt kaubandus- ja tööstusminister Ehud Olmert ning immigratsiooniminister Tzipi Livni, kuid välisminister Silvan Shalom ja rahandusminister Benjamin Netanyahu mõistsid selle karmilt hukka. Samuti ei olnud sel ajal kindel, kas see oli lihtsalt edasise evakueerimise algus.

Üleminek Iraani konfliktile (2006–2010)

Konflikt Hamasi ja Hezbollah'ga
2006. aasta juunis tungisid Hamasi võitlejad Gaza sektori Iisraeli poole lähedal asuvasse armeeposti ja röövisid Iisraeli sõduri Gilad Shaliti. Rünnakus hukkus kaks IDF-i sõdurit, Shalit sai haavata pärast seda, kui tema tanki tabati RPG-ga. Kolm päeva hiljem käivitas Iisrael operatsiooni Suvevihmad, et tagada Shaliti vabastamine. Ta oli Hamasi pantvangis, kes keelas Rahvusvahelisel Punasel Ristil temaga kohtuda kuni 18. oktoobrini 2011, mil ta vahetati 1027 palestiinlasest vangi vastu.

2006. aasta juulis ületasid Hizbollah' võitlejad Liibanonist Iisraeli piiri, ründasid ja tapsid kaheksa Iisraeli sõdurit ning röövisid veel kaks pantvangi, käivitades 2006. aasta Liibanoni sõja, mis põhjustas Liibanonis palju purustusi. 14. augustil 2006 jõustus ÜRO rahastatud relvarahu, mis lõpetas ametlikult konflikti. Konfliktis hukkus üle tuhande liibanonlase ja üle 150 iisraellase, kahjustati tõsiselt Liibanoni tsiviiltaristu ning ümber asustati ligikaudu miljon liibanonlast ja 300 000–500 000 iisraellast, kuigi enamik neist suutis oma kodudesse naasta. Pärast relvarahu jäid mõned Lõuna-Liibanoni osad Iisraeli lõhkemata kobarpommide tõttu elamiskõlbmatuks.

2007. aasta juunis toimunud Gaza lahingus haaras Hamas vägivaldses kodusõjas rivaali Fatahiga kontrolli Gaza sektori üle. Pärast seda seadis Iisrael oma piirile Gazaga piirangud ja lõpetas majanduskoostöö seal asuva Palestiina juhtkonnaga. Iisrael ja Egiptus on kehtestanud Gaza sektori blokaadi alates 2007. aastast. Iisrael väidab, et blokaad on vajalik, et piirata palestiinlaste raketirünnakuid Gazast ja takistada Hamasil smugeldamast täiustatud rakette ja relvi, mis suudavad tabada tema linnu.

6. septembril 2007 pommitas Iisrael operatsioonis Kastist väljas Ida-Süüria kompleksi, mis oli väidetavalt Põhja-Korea abiga ehitatav tuumareaktor. Iisrael pommitas Süüriat ka 2003. aastal.

2008. aasta aprillis ütles Süüria president Bashar al-Assad Katari ajalehele, et Süüria ja Iisrael on aasta aega arutanud rahulepingut, mille vahendajaks oli Türgi. Seda kinnitas 2008. aasta mais peaminister Ehud Olmerti pressiesindaja. Lisaks rahulepingule arutati ka Golani kõrgendike tulevikku. President Assad ütles, et "Iisraeliga otseseid läbirääkimisi ei peeta enne, kui USA uus president ametisse astub."

26. augustil 2008 Jeruusalemmas kõneledes kritiseeris Ameerika Ühendriikide tollane välisminister Condoleezza Rice Iisraeli suurenenud asunduste ehitamist Läänekaldal, kuna see kahjustab rahuprotsessi. Rice'i kommentaarid tulid keset teateid, mille kohaselt on Iisraeli ehitus vaidlusalusel territooriumil kasvanud 1,8 korda võrreldes 2007. aasta tasemega.

Kuuekuuline vaherahu Hamasi ja Iisraeli vahel lõppes 19. detsembril 2008; katsed vaherahu pikendada ebaõnnestusid, kuna mõlemad pooled süüdistasid rikkumistes. Pärast aegumist korraldas Iisrael haarangu tunnelisse, mida kahtlustati selle kasutamises Iisraeli sõdurite röövimiseks, milles hukkus mitu Hamasi võitlejat. Pärast seda jätkas Hamas raketi- ja miinipildujarünnakuid Iisraeli linnadele, tulistades 24. detsembril välja üle 60 raketi. 27. detsembril 2008 alustas Iisrael Hamasi vastu operatsiooni Sulatina. Paljud inimõigusorganisatsioonid süüdistasid Iisraeli ja Hamasi sõjakuritegude toimepanemises.

2009. aastal külmutas Iisrael Läänekalda asundused kümneks kuuks. Seejärel kiitis Ameerika Ühendriikide välisminister Hillary Clinton külmutamist kui "enneolematut" žesti, mis võib "aidata Lähis-Ida kõnelusi taaselustada."

Iisraeli merevägi korraldas 2010. aasta mais haarangu kuuele Gaza vabaduse flotilli laevale pärast seda, kui laevad keeldusid Ashdodi sadamas sildumast. MV Mavi Marmaras põrkasid aktivistid kokku Iisraeli pardale tulijatega. Võitluse käigus tapsid Iisraeli eriüksuslased üheksa aktivisti. Järgnes ulatuslik rahvusvaheline hukkamõist ja reaktsioon haarangule, Iisraeli ja Türgi suhted olid pingelised ning Iisrael leevendas seejärel oma blokaadi Gaza sektoris. Veel mitukümmend reisijat ja seitse Iisraeli sõdurit said vigastada, mõned komandodest said tulistamishaavad.

Pärast 2010.–2011. aasta rahukõneluste vooru Iisraeli ja Palestiina omavalitsuse vahel algatasid 13 Hamasi juhitud Palestiina sõjalist liikumist terrorikampaania, mille eesmärk oli läbirääkimised rööpast välja lüüa ja katkestada. Rünnakud iisraellaste vastu suurenesid pärast 2010. aasta augustit, mil Hamasi võitlejad tapsid 4 Iisraeli tsiviilisikut. Palestiina võitlejad suurendasid ka iisraellaste vastu suunatud raketirünnakute sagedust. 2. augustil 2010 tulistasid Hamasi võitlejad Eilatisse ja Akabasse seitse Katjuša raketti, tappes ühe Jordaania tsiviilisiku ja haavates veel 4 inimest.

Sellest ajast peale on katkendlikud lahingud jätkunud, sealhulgas 2011. aastal 680 raketirünnakut Iisraeli vastu. 14. novembril 2012 tappis Iisrael Hamasi sõjaväelise tiiva juhi Ahmed Jabari, käivitades operatsiooni Pilvesammas. Hamas ja Iisrael leppisid 21. novembril kokku Egiptuse vahendatud relvarahus.

Palestiina inimõiguste keskus teatas, et operatsiooni käigus hukkus 158 palestiinlast, kellest: 102 olid tsiviilisikud, 55 olid võitlejad ja üks politseinik; 30 olid lapsed ja 13 naised. B'Tselem teatas, et tema esialgsete leidude kohaselt, mis hõlmasid ainult ajavahemikku 14. ja 19. novembri vahel, tapeti Gaza sektoris 102 palestiinlast, neist 40 tsiviilisikut. Iisraeli andmetel hukkus 120 võitlejat ja 57 tsiviilisikut. Järgnes rahvusvaheline pahameeletorm, kus paljud kritiseerisid Iisraeli selle eest, mida suur osa rahvusvahelisest üldsusest pidas ebaproportsionaalselt vägivaldseks reaktsiooniks. USA, Ühendkuningriigi, Kanada, Saksamaa, Prantsusmaa, Austraalia, Belgia, Bulgaaria, Tšehhi Vabariigi ja Madalmaade valitsused avaldasid aga toetust Iisraeli õigusele end kaitsta ja/või mõistsid hukka Hamasi raketirünnakud Iisraeli vastu.

Pärast Hamasi raketirünnakute eskaleerumist alustas Iisrael 8. juulil 2014 operatsiooni Gaza sektoris. 2021. aasta mais toimus Gazas järjekordne lahinguvoor, mis kestis üksteist päeva.

Süüria kodusõja ajal

Iisraeli sõjaline roll Süüria kodusõjas on piirdunud raketirünnakutega, mida kuni 2017. aastani ametlikult ei tunnistatud. Kui Iisraeli ametlik seisukoht on konfliktis neutraalsus, siis Iisrael on vastu Iraani kohalolekule Süürias. Iisrael on andnud Süüria sõjaohvritele humanitaarabi – seda jõupingutust on tehtud drastiliselt alates 2016. aasta juunist, mil Iisraeli sõjavägi käivitas operatsiooni Hea naaber. Sõjas mängivad rolli paljud erinevad rahvuslikud huvid. Üks neist on Iraan, mille üle võib Iisrael saada liiga palju piirkondlikku mõju. Iraani volitatud esindajaid, nagu Hizbollah, kahtlustatakse rünnakutes Iisraeli positsioonide vastu Süüria ja Liibanoni piiril ning Iisraeli õhurünnakutes sellistele organisatsioonidele relvi transportivate konvoide vastu.

9. detsembril 2017 teatas USA president Donald Trump, et Ühendriigid tunnustavad Jeruusalemma Iisraeli pealinnana, mis kutsus esile teiste maailma liidrite hukkamõistu ja 2018. aasta meeleavaldused Gaza piiril. Ameerika Ühendriikide uus saatkond avati Jeruusalemmas 14. mail 2018.

Iisraeli normaliseerimine Pärsia lahe riikide ja Sudaaniga

Araabia-Iisraeli liit Iraani vastu tekkis 2017. aasta novembriks pärast Iisraeli ja Pärsia lahe riikide vaheliste sidemete tihenemist ning pälvis 2019. aasta veebruari Varssavi konverentsi valguses laialdase meedia tähelepanu. Koordineerimine toimus, pidades silmas Iisraeli ja Saudi Araabia juhitud sunniitide araabia riikide vastastikusi piirkondlikke julgeolekuhuve ning nende vastasseisu Iraani huvide vastu kogu Lähis-Idas – Iraani-Iisraeli varikonflikti ning Iraani-Saudi Araabia varikonflikti. Koordineerimisrühmas osalevad araabia riigid on Pärsia lahe koostöönõukogu tuumik. Nende hulka kuuluvad Saudi Araabia, Araabia Ühendemiraadid ja Omaan. 2018. aastal juhtis Iisraeli peaminister Benjamin Netanyahu delegatsiooni Omaanis ning kohtus sultan Qaboosi ja teiste Omaani kõrgemate ametnikega.

2020. aasta veebruaris kohtusid Iisraeli peaminister Benjamin Netanyahu ja Sudaani suveräänsusnõukogu esimees Abdel Fattah al-Burhan Ugandas, kus mõlemad leppisid kokku kahe riigi vaheliste sidemete normaliseerimises. Hiljem samal kuul lubati Iisraeli lennukitel lennata üle Sudaani. Sellele järgnesid Abrahami kokkulepped, milles Iisrael ja Araabia Ühendemiraadid (AÜE) leppisid kokku 13. augustil 2020 ning varsti pärast seda Bahrein. Lepingu eesmärk oli lahendada kahe riigi suhted. Samal ajal nõustus Iisrael peatama Jordani oru annekteerimise plaanid.

Märkimisväärsed sõjad ja vägivaldsed sündmused

Konflikti kulud

Strategic Foresight Groupi aruanne hindas Lähis-Ida konflikti alternatiivkuluks aastatel 1991–2010 12 triljonit dollarit. Aruande alternatiivkulu arvutab Lähis-Ida riikide rahu SKT, võrreldes praegust SKT-d potentsiaalse SKT-ga rahuajal. Iisraeli osa on peaaegu 1 triljon dollarit, Iraagil ja Saudi Araabial on vastavalt ligikaudu 2,2 ja 4,5 triljonit dollarit. Näiteks kui Iisraeli ja Araabia Liiga riikide vahel oleks olnud rahu ja koostöö alates 1991. aastast, teeniks keskmine Iisraeli kodanik 2010. aasta 23 000 dollari asemel üle 44 000 dollari.

Inimkulude osas on konflikt nõudnud hinnanguliselt 92 000 inimelu (74 000 sõjaväelast ja 18 000 tsiviilisikut aastatel 1945–1995).

Vaata ka
Ühe riigi lahendus
Kahe riigi lahendus
Rahvusvaheline õigus ja Araabia-Iisraeli konflikt
Araabia-Iisraeli konflikti meediakajastus
Araabia Liiga ja Araabia-Iisraeli konflikt
Nõukogude Liit ja Araabia-Iisraeli konflikt
Iisraeli välissuhted
Iraani-Iisraeli varikonflikt
Iisraeli ja Euroopa Liidu suhted
Iisraeli-Palestiina konflikti ajajoon
Egiptuse okupatsioon Gaza sektoris
Läänekalda annekteerimine Jordaania poolt
Iisraeli-Türgi suhted

Viited

Lisalugemine

Associated Press, comp. (1996). Lightning Out of Israel: [The Six-Day War in the Middle East]: The Arab-Israeli Conflict. Commemorative Ed. Western Printing and Lithographing Company for the Associated Press. ASIN B000BGT89M.
Bard, Mitchell (1999). Middle East Conflict. Indianapolis: Alpha Books. .
Barzilai, Gad (1996). Wars, Internal Conflicts and Political Order: A Jewish Democracy in the Middle East. Albany: State University of New York Press. 
Brown, Wesley H. & Peter F. Penner (ed.): Christian Perspectives on the Israeli-Palestinian Conflict. Neufeld Verlag, Schwarzenfeld 2008. .
Carter, Jimmy (2006). Palestine: Peace Not Apartheid. New York: Simon & Schuster. .
Casper, Lionel L. (2003). Rape of Palestine and the Struggle for Jerusalem. New York & Jerusalem: Gefen Publishing House. .
Citron, Sabina (2006). The Indictment: The Arab-Israeli Conflict in Historical Perspective. New York & Jerusalem: Gefen Publishing House. .

Dershowitz, Alan (2004). The Case for Israel. New York: John Wiley & Sons. .
Falk, Avner (2004). Fratricide in the Holy Land: A Psychoanalytic View of the Arab-Israeli Conflict. Madison: U of Wisconsin P. 

Finkelstein, Norman G. (2003). Image and Reality of the Israel-Palestine Conflict. Verso Books. .
Goldenberg, Doron (2003). State of Siege. Gefen Publishing House. .
Gopin, Marc. (2002). Holy War, Holy Peace: How Religion Can Bring Peace to the Middle East. Oxford University Press. .

Howell, Mark (2007). What Did We Do to Deserve This? Palestinian Life under Occupation in the West Bank, Garnet Publishing. 
Israeli, Raphael (2002). Dangers of a Palestinian State. New York & Jerusalem: Gefen Publishing House. .
Katz, Shmuel (1973). Battleground: Fact and Fantasy in Palestine. Shapolsky Pub. .

–––. (September 1990). "The Roots of Muslim Rage." The Atlantic Monthly.
Maoz, Zeev (2006). Defending the Holy Land. Ann Arbor: University of Michigan. 

Morris, Benny (2009). 1948: A History of the First Arab-Israeli War, Yale University Press. 
Reiter, Yitzhak (2009). National Minority, Regional Majority: Palestinian Arabs Versus Jews in Israel (Syracuse Studies on Peace and Conflict Resolution), Syracuse University Press (Sd). 
Pressman, Jeremy (2020). The Sword is Not Enough: Arabs, Israelis, and the Limits of Military Force, Manchester University Press. 
 Quandt, William B. "Lyndon Johnson and the June 1967 war: what color was the light?." Middle East Journal 46.2 (1992): 198–228. online on US strategy
Rogan, Eugene L., ed., and Avi Shlaim, ed. (2001). The War for Palestine: Rewriting the History of 1948. Cambridge: Cambridge UP. .
Segev, Tom (1999). One Palestine Complete: Jews and Arabs Under British Mandate. New York: Henry Holt & Co. .
 Ziv, Guy. Why hawks become doves: Shimon Peres and foreign policy change in Israel (SUNY Press, 2014).

Iisraeli sõjandus
Palestiina ajalugu
Liibanoni ajalugu
Süüria ajalugu
Egiptuse ajalugu
Jordaania ajalugu