Vihreä liitto

Vihreä liitto r.p. (, ), lyhyemmin vihreät (lyhenne Vihr.) on suomalainen poliittinen puolue. Puolue näkee juuriensa olevan ”1980-luvun alun vihreässä liikehdinnässä, jossa oli mukana ympäristöaktivisteja, feministejä, vammaisjärjestöjen edustajia sekä ’vaihtoehtokulttuurien’ ihmisiä”. Vihreä liitto rekisteröitiin yhdistykseksi vuonna 1987 ja puolueeksi seuraavana vuonna.
Puolueen puheenjohtajaksi valittiin kesäkuussa 2019 Maria Ohisalo. Vihreillä on 20 kansanedustajaa, joista 17 naisia ja 3 miehiä. Euroopan parlamentin jäseniä kaudella 2019–2024 on kolme. Kesällä 2021 vihreillä oli 7 800 jäsentä.
== Historia ==
=== Vihreän liiton synty ja alkuvaiheet ===
Vihreää liittoa edeltäneen vihreän liikkeen voi konkreettisesti sanoa saaneensa alkunsa Koijärveltä ja Helsinki-liikkeestä 1970- ja 1980-luvuilla. Molempiin osallistui merkittävä määrä vihreiden perustajajäseniä ja nykyisiä vaikuttajia, kuten Osmo Soininvaara, Pekka Sauri ja Heidi Hautala.
Osmo Soininvaara on myöhemmin muistellut, että vihreän liikkeen synnyn taustalla oli suuressa määrin Suomessa 1970-luvulla vallinnut henkinen ilmapiiri. Opiskelijanuorisolla oli halua yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen, mikä olisi luonnollisesti kanavoitunut yliopistojen ylioppilaskuntien kautta. Tuolloin elettiin kuitenkin suomettumisen synkimpiä aikoja, ja voimansa tunnossa olleet taistolaiset olivat solutustaktiikallaan vallanneet ylioppilaskunnat ja lukuisat kansalaisjärjestöt ja Soininvaaran mukaan tällä tavoin merkittävästi tukahduttaneet keskustelua yhteiskunnallisista epäkohdista. Soininvaara itse oli toiminut Luonto-Liitossa ja Liberaalisen kansanpuolueen nuorisojärjestössä Nuorliberaaleissa.Salo 2009, s. 137. Soininvaaran mukaan varsinainen vihreän liikkeen perustamiseen johtanut verkosto syntyi nimenomaan Koijärvellä kevään ja kesän 1979 aikana.Salo 2009, s. 139.
Vihreä liike toimi aluksi verkostona ja liikkeenä, eikä sillä ollut yhtä organisaatiota. Tässä muodossa se onnistui myös saamaan kaksi kansanedustajaa vuoden 1983 vaaleissa: Kalle Könkkölän ja Ville Komsin.Mickelsson 2007, s. 253.
Huomattavan moni vihreisiin siirtyneistä vaikuttajista, kuten Koijärven toimintaan osallistuneet Terhi Nieminen ja Anneli Kivitie, oli vaikuttanut aikaisemmin Liberaaleissa; toisaalta vihreiden syntyminen ajoittui osuvasti aikaan, jolloin Liberaalit yhdistyi Keskustapuolueeseen. Moni liberaali siirtyi vähitellen tämän vuoksi kannattamaan myöhemmin vihreitä, muiden muassa oikeusministeri Paavo Nikula.
=== Ensimmäiset vuodet puolueena ===
1980-luvun puolivälissä kasvoi halu ja tarve organisoitua. Vuonna 1987 perustettiin Vihreä liitto useiden järjestöjen kattojärjestöksi, mutta siitä ei ollut tarkoitus tehdä puoluetta. Puolueeksi järjestäytymisellä oli kuitenkin tukea, ja erityisesti tiukat, niin sanotut ekovihreät alkoivat perustaa puoluetta, joka keskittyisi puhtaasti ekologisiin asioihin. Tämä johti maltillisempien toimijoiden järjestäytymiseen ja jopa kilpailevien yhdistysten perustamiseen samoille paikkakunnille. Vihreän liiton kokouksessa Tampereella helmikuussa 1988 päätettiin rekisteröitymisestä puolueeksiTiitta 1988, s. 52., ja Vihreä liitto merkittiin oikeusministeriön puoluerekisteriin 9. elokuuta samana vuonna.Tiitta 1988, s. 94.
Vaikka monet ekovihreät palasivat lopulta vuonna 1988 puolueeksi muuttuneeseen Vihreään liittoon, riitely aiheutti vihreille vaalitappion vuoden 1988 kunnallisvaaleissa.Välimäki & Brax 1991, s. 24–25. Nykyisin Vihreässä liitossa toimii valtakunnallinen ympäristöasioihin keskittynyt jäsenjärjestö Ekovihreät ry, joka perustettiin vuonna 1994.
Puolue kuitenkin toipui sisäisistä riidoistaan, ja eduskuntavaalit 1991 ja kunnallisvaalit 1992 olivat menestys. Esko Ahon hallituksen kaudella puolueesta muodostui lopullisesti yleispuolue: 1990-luvun alun lama siirsi ihmisten huomion arkisiin huoliin, joihin vihreidenkin oli otettava kantaa, kun kansakunta oli itsenäisyyden ajan pahimmassa talouskriisissä. Laman keskellä vuonna 1994 Osmo Soininvaara kirjoitti teoksensa Hyvinvointivaltion eloonjäämisoppi ja puheenjohtajana toiminut psykologi Pekka Sauri nosti esille muita aiheita ympäristöasioiden lisäksi.
Kysymys Euroopan unionin jäsenyydestä jakoi puoluetta selvästi. Eduskuntaryhmä, puolueen johto, äänestäjät ja jäsenet jakautuivat asiassa kahtia. Osa vihreistä vastusti ympäristösyistä kasvuhakuista Euroopan unionia, kun taas toiset kannattivat rajatonta ja yhteistyötä lisäävää EU:ta. Kiihkeimmissä puheenvuoroissa uhkailtiin puolueen hajoamisella, jos puolue ottaisi virallisesti myönteisen kannan Euroopan unioniin. Suomessa EU:n kannatus vihreiden keskuudessa oli kuitenkin suurempaa kuin Itävallan ja Ruotsin vihreissä, jotka pohtivat jäsenyyttä samaan aikaan. Vuonna 1994 puoluekokous päätti kannattaa sitovaa kansanäänestystä EU-jäsenyydestä ja että puolue ei ota virallista kantaa asiaan. Yhdeksän kymmenestä vihreiden kansanedustajasta lupasi ennen vaaleja noudattaa kansanäänestyksen tulosta, ja he äänestivät lopulta jäsenyyden puolesta.Remes & Sohlstén 2007, Isotalo, Merja: Hallituspuolueeksi EU-maahan.
Suomen EU-kansanäänestyksen jälkeen puoluehallitus määritteli vihreiden EU-periaatteita, joihin kuuluivat kansanvaltaisuuden ja kansalaisjärjestöjen vaikutusmahdollisuuksien turvaaminen, pohjoismaisen julkisuusperiaatteen käyttöönotto, tuki EU:n laajenemiselle Keski- ja Itä-Eurooppaan sekä ympäristöpolitiikan tukeminen talouden ja markkinoiden keinoin. Vihreät vaati Suomelle ympäristökomissaarin salkkua ja esittivät komissaariksi Sirpa Pietikäistä tai Matti Wuorta. Paavo Lipposen ensimmäisessä hallituksessa vihreät hyväksyi hallitusohjelman mukaisesti Suomen jäsenyyden Euroopan talous- ja rahaliitossa, vaikka kannattajien enemmistö oli kyselytutkimusten mukaan sitä vastaan.
=== Vuosina 1995–2011 ===
Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa vihreät koki lievän tappion menettäessään yhden kansanedustajan. Pääministeriksi noussut SDP:n Paavo Lipponen kokosi kuitenkin laajan sateenkaarihallituksen, jossa vihreät oli mukana. Ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Pekka Haavistosta tuli Euroopan ensimmäinen vihreä ministeri.
Vuoden 1999 vaalit eivät heilauttaneet hallituksen asemaa, ja vihreät sai kaksi lisäpaikkaa. Puolue jatkoi Lipposen II hallituksessa kahdella ministerillä, jotka olivat Osmo Soininvaara ja Satu Hassi.Remes & Sohlstén 2007, s. 201. Soininvaaran pesti kesti kaksi vuotta, sillä salkkujaossa vihreät jakoi peruspalveluministerin pestin puoliksi RKP:n kanssa.
Eduskunta hyväksyi 24. toukokuuta 2002 viidennen ydinvoimalan lupahakemuksen, minkä seurauksena vihreät päätti erota hallituksesta. Puolueen mukaan ydinvoimapäätös oli kestävän kehityksen vastainen, moraaliton ja riskialtis, kun uusiutuvaan energiaan perustuvat vaihtoehdot olisivat olleet turvallisempia ja ilmastonmuutoksen torjumisen kannalta tehokkaampia. Eropäätöksen seurauksena vihreitä syytettiin yhteistyökyvyttömyydestä. Puolueen mukaan hallituksesta lähtemättä jättäminen olisi kuitenkin antanut puolueesta kansainvälisen ”ekomerkin” ydinvoimalle. Ydinvoimakiistan pohjalla oli se, ettei hallitusohjelmassa ollut tarkkaa linjausta ydinvoiman lisärakentamisen suhteen.
Eduskuntavaaleissa 2003 vihreiden kannatus jatkoi nousuaan, ja puolue sai 14 kansanedustajaa mutta jäi oppositioon. Eduskuntavaaleissa 2007 vihreiden vaaliteemoina olivat ilmastonmuutos, köyhyys ja perustulo. Puolue nosti edelleen paikkamääräänsä eduskunnassa, kun valituksi tuli 15 vihreää. Pohjois-Karjalan vaalipiiristä ehdolle asettunut puheenjohtaja Tarja Cronberg ei kuitenkaan päässyt eduskuntaan. Vihreät oli Vanhasen II hallituksessa, jossa oikeusministerinä toimi Tuija Brax ja työministerinä Tarja Cronberg. Helmikuussa 2008 puolue menetti yhden kansanedustajan Merikukka Forsiuksen loikattua kokoomukseen. Vuonna 2010 hallitus teki päätöksen kahden ydinvoimalaitosluvan esittämisestä eduskunnassa, mutta vihreät päätti tällä kertaa jäädä hallitukseen, mikä sai aikaan kritiikkiä puolueen kannattajien keskuudessa.
=== Vuoden 2011 vaalien jälkeen ===
Vuoden 2011 eduskuntavaaleihin Vihreät lähti ”Uusi Suomi” -sloganilla ja vihreälle pohjalle sijoitetulla vaakunaleijonalla. Lisäksi puolue korosti tiedemyönteisyyttään Tiedepuolue-sivustolla. Vaaleissa puolue menetti kolmanneksen paikoistaan ja sai 10 edustajaa. Vihreät osallistui Kataisen hallitukseen, jossa kehitysministerinä toimi alun perin Heidi Hautala ja ympäristöministerinä Ville Niinistö.
Kesäkuussa 2011 vihreät valitsivat ensimmäistä kertaa puheenjohtajan jäsenäänestyksen perusteella. Puoluekokous vahvisti yksimielisesti jäsenäänestyksen voittaneen Ville Niinistön valinnan puolueen uudeksi puheenjohtajaksi ja äänesti Panu Laturin jatkamaan puoluesihteerinä. Entinen puheenjohtaja Sinnemäki hävisi saatuaan alle viidenneksen kannatuksen. Puoluekokous äänesti myös mallista, jossa seuraavasta puoluekokouksesta lähtien vihreillä olisi kaksi puheenjohtajaa, ja ravintoloiden oikeudesta myydä viiniä kotiin vietäväksi, joista kumpikaan ei kuitenkaan toteutunut tiukoissa äänestyksissä.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa puolueen ehdokkaana ollut Pekka Haavisto sai ensimmäisellä kierroksella 18,7 %:n kannatuksen ja onnistui pääsemään toiselle kierrokselle. Haavisto hävisi toisen kierroksen kokoomuksen Sauli Niinistölle saatuaan 37,4 % äänistä.
Vihreiden puoluekokous hyväksyi 20. toukokuuta 2012 puolueelle uuden periaateohjelman, jonka mukaan puolueen toimintaa ohjaavat vastuu ympäristöstä ja tulevaisuudesta, vapaus kaikille sekä välittäminen muista ihmisistä.
Vihreät päätti lähteä Stubbin hallituksesta 18. syyskuuta 2014 Fennovoiman ydinvoimalaluvan myöntämisen takia.
Puolueen puheenjohtajaksi valittiin kesällä 2017 Touko Aalto. Aalto jäi sairauslomalle syyskuussa 2018 ja ilmoitti jättävänsä puheenjohtajan tehtävän 24. lokakuuta 2018. Aallon sijaisena toimi ensimmäinen varapuheenjohtaja Maria Ohisalo. Pekka Haavisto valittiin 3. marraskuuta 2018 Aallon seuraajaksi kesään 2019 asti. Kesäkuun 2019 puoluekokouksessa Ohisalo valittiin puheenjohtajaksi ilman vastaehdokkaita.
Vihreän liikkeen äänenkannattaja oli vihreiden enemmistöomistuksessa oleva Vihreä Lanka -lehti, jolle puolue maksoi vuonna 2012 lähes 500 000 euroa kaikkiaan 900 000 euron puolueavustuksesta. Lehti lakkautettiin joulukuussa 2019.
== Nimi ja tunnukset ==
Tiedosto:Vihreän liiton logo 1997.jpg|Vihreän liiton tunnus vuosina 1994–1998.
Tiedosto:SPYSTY4V.GIF|Vihreän liiton tunnus vuosina 1998–2006.
Tiedosto:Vihreä Liitto Logo.svg|Vihreän liiton tunnus vuosina 2006–2022.
Tiedosto:Vihreä liitto 2022.png|Vihreän liiton tunnus vuodesta 2022 alkaen.
== Rakenne ja organisaatio ==
=== Puolueen toimielimet ===
Puheenjohtaja valitaan kahdeksi vuodeksi kerrallaan. Jos ehdokkaita puheenjohtajaksi on useampi kuin yksi, järjestetään puheenjohtajasta jäsenäänestys. Vuodesta 2004 lähtien puheenjohtajaksi on voitu valita sama henkilö korkeintaan kolme kertaa peräkkäin ja tätä ennen kaksi kertaa peräkkäin. Pekka Haavisto oli ensimmäinen puolueen puheenjohtaja, joka oli myös kansanedustaja. Aikaisemmin oli pidetty parempana jakaa valtaa niin, että kansanedustaja ei voisi olla myös puheenjohtaja.Remes & Sohlstén 2007, s. 83.
Puheenjohtajan lisäksi puoluekokous valitsee 12-jäseniseen puoluehallitukseen kolme varapuheenjohtajaa ja kahdeksan muuta jäsentä ja varajäsenet, puoluesihteerin ja puoluevaltuuskunnan, jossa on 40 jäsentä.
=== Eduskuntaryhmä ===
Vihreää liittoa eduskunnassa edustaa Vihreä eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii Vihreän liiton kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Vihreän eduskuntaryhmän valtiopäiväkaudella 2019–2023 muodostaa 20 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Emma Kari.
=== Lähijärjestöt ===
==== Tieteen ja teknologian vihreät ====
Viite – Tieteen ja teknologian vihreät ry perustettiin 29. marraskuuta 2008 tarkoituksenaan tarjota jäsenistönsä asiantuntemusta vihreiden päätöksenteon tueksi, tukea vihreille tärkeiden aiheiden tutkimusta sekä kohottaa vihreiden profiilia tieteen ja teknologian asiantuntijoiden parissa. Jäsenistössä on paljon jäseniä korkeakouluista ja tutkimuslaitoksista. Yhdistys hyväksyttiin Vihreän liiton jäseneksi huhtikuussa 2009. Sen puheenjohtajana toimii vuonna 2021 Ville Seppälä. Vaaleihin yhdistys on julkaissut erillisen tiedepuolue.fi-sivuston.
==== Vihreä miesliike ====
Vihreä miesliike ry on maaliskuussa 2009 perustettu puoluepoliittinen miesliike, jonka tavoitteena on tasa-arvon ajaminen ja miesliikkeessä koettujen epäkohtien esille nostaminen yhteiskunnassa ja niihin vaikuttaminen vihreiden kautta. Yhdistys julkaisi huhtikuussa 2010 miespoliittisen ohjelman, jonka tavoitteena on sukupuolten tasa-arvon edistäminen miesten tasa-arvo-ongelmia korjaamalla. 
Vihreän miesliikkeen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin tutkija ja kolumnisti Jukka Relander.
==== Maaseutu- ja erävihreät ====
Kuopion puoluekokouksen yhteydessä 12. kesäkuuta 2011 perustettiin uusi valtakunnallinen järjestö, Maaseutuvihreät, joka sittemmin rekisteröityi nimellä Maaseutu- ja erävihreät ry. Yhdistyksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Anne Bland Huittisista, ja yhdistyksen pyrkimys on tavoittaa vihreästä maaseudusta kiinnostuneet sekä kehittää Vihreän liiton maaseutupolitiikkaa. Maaseutu- ja erävihreät ilmoittavat tavoitteekseen toiminnan ”hyvinvoivan ja monimuotoisen maaseudun puolesta.”
==== Armon vihreät ====
Loppuvuodesta 2011 käynnisti toimintansa kristinuskoon ja kirkkoon myönteisesti suhtautuvien jäsenyhdistys Armon vihreät. Aloitteellisia asiassa olivat Heikki Hiilamo, Kirsi Ojansuu ja Jukka Relander. Armon vihreät ilmoittaa haluavansa edistää positiivista suvaitsevaisuutta suhteessa uskontoihin. Kirkon pitää yhdistyksen mielestä varjella luomakuntaa oikeilla ympäristöteoilla. Evankelis-luterilaisen kirkon tulee Armon vihreiden mukaan edelleen pitää esillä ihmisoikeus- ja demokratiakysymyksiä.
=== Kansainväliset jäsenyydet ===
Vihreä liitto kuuluu Global Greens -järjestöön ja Euroopan vihreään puolueeseen. Euroopan parlamentissa puolueen edustajat kuuluvat Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään. Vuonna 1993 Vihreä liitto oli perustamassa Euroopan Vihreät -puolueliittoa, jonka perustava kokous pidettiin Kirkkonummella. Vuonna 2003 Euroopan Vihreät muutti nimensä Euroopan vihreäksi puolueeksi. Liiton puheenjohtajana toimi vuosina 1994–1997 Pekka Sauri ja 2000–2006 Pekka Haavisto.
== Ideologia ja arvot ==
=== Sijoittuminen vasemmisto–oikeisto-ulottuvuudella ===
Vihreä liitto ei ole halunnut määritellä itseään perinteisen vasemmisto–oikeisto-jaottelun mukaisesti vaan käyttää Saksan vihreiden ajatusta, jonka mukaan ”vihreät eivät ole vasemmalla eivätkä oikealla vaan edellä”.Välimäki & Brax 1991, s. 56.Mickelsson 2007, s. 283. Tampereen yliopistossa vuonna 2009 tehdyn, ehdokkaiden vaalikonevastauksia koskevan tutkimuksen mukaan vihreät ja kommunistit olivat tietyissä poliittisissa linjauksista ympäristönsuojelussa ja talouden säätelystä lähellä toisiaan, mutta esimerkiksi SDP ja Vasemmistoliitto olivat kumpaakin edellä mainittua jyrkempiä markkinatalouden vastustajia. Ville Niinistö kiisti tulkinnan. Hän on itse kuvaillut vihreitä vasemmistoliberaaliksi tai sosiaaliliberaaliksi liikkeeksi.
Periaateohjelmassaan vihreät on kritisoinut sekä markkinataloutta että sosialismia, koska puolueen mielestä kumpikaan talousjärjestelmä ei ota huomioon ympäristöä, kehitysmaita ja tulevia sukupolvia taikka aineettomia, henkisiä arvoja, vaan keskittyy liiaksi rahatalouden kasvuun. Periaateohjelmassaan vihreät asettuu kannattamaan kohtuutaloutta, jossa huomioidaan ympäristö ja joka toimii kestävästi sukupolvelta toiselle. Vuosien 2010–2014 poliittisessa ohjelmassaan vihreät ei pidä monikulttuurisuutta ideologiana vaan tapahtuneena tosiasiana. Lisäksi puolueen ohjelmassa korostuu kaikille maksettava perustulo. Vuoden 2006 periaateohjelmassaan Vihreä liitto julistautui feministiseksi ja monikulttuurisuutta kannattavaksi puolueeksi.
=== Poliittisia linjauksia ja tavoitteita ===
Vuonna 2008 vihreiden eduskuntaryhmä esitti, että isot automarketit pidettäisiin kiinni ympäristösyistä sunnuntaisin joulunalusaikaa lukuun ottamatta.
Vuoden 2018 keväällä puolue esitti äänestysikärajan laskemista 15 ikävuoteen.
Vihreiden mukaan laittomien päihteiden käytöstä ja pienten määrien hallussapidosta ei pidä rangaista. Vihreät esimerkiksi tukee kansalaisaloitetta kannabiksen käytön rangaistuksen poistamiseksi. Sen sijaan huumekaupan tulee olla rangaistavaa.
== Rahoitus ==
Vihreä liitto on vastaanottanut puoluerahoitusta yksityishenkilöiltä, järjestöiltä ja yrityksiltä. Tuen antajia ovat olleet muun muassa Ammattiliitto Pro, Finanssialan Keskusliitto, Suomen Ekonomit, Tekniikan akateemiset TEK, Uusi työ, Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta, Itä-Helsingin Vihreät, Porvoon Vihreät, Vihreä Pohjois-Karjala, Vihreä Sivistysliitto, Varsinais-Suomen Lääkäripalvelu sekä markkinointitoimistot Huikee Marketing ja N2 Helsinki.
== Kannattajakunta ==
=== Jäsenet ===
Kesällä 2021 vihreillä oli 7 800 jäsentä.
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2017 julkaiseman tutkimuksen mukaan vihreiden jäsenet erottuvat muiden puolueiden jäsenistä usealla saralla. Selvä enemmistö (63 %) vihreiden jäsenistä oli naisia, jäsenten keski-ikä oli noin 43 vuotta, lähes 70 % heistä oli työssäkäyviä ja jäsenet olivat myös selvästi korkeimmin koulutettuja. Korkeakoulututkinto oli noin 75 prosentilla, ja suurin osa heistä oli suorittanut ylemmän korkeakoulututkinnon. Yli puolet vihreiden jäsenistä asui Uudellamaalla. Lisäksi vihreät oli ainoa puolue, jonka jäsenistä yli 10 prosenttia oli opiskelijoita, yhteensä lähes 15 prosenttia. Työssäkäyvät vihreät olivat selkeästi useimmiten ylempiä toimihenkilöitä, joita oli kaikkiaan 64 prosenttia. Työläisiä ja yrittäjiä oli alle 10 prosenttia. Vihreiden jäsenten kotitalouden mediaanitulot ovat 3 500 euroa kuukaudessa.
=== Demografia ===
Vihreiden peruskannattaja on verrattain nuori, korkeasti koulutettu ja kaupungissa asuva nainen. Vihreät oli syyskuussa 2017 naisten keskuudessa selvästi suosituin puolue: 26,7 % naisista äänestäisi Yleisradion mukaan vihreitä. Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2017 julkaiseman tutkimuksen mukaan vihreiden kannattajista yhteensä 71 prosenttia on naisia. Saman tutkimuksen mukaan vihreät on suosituin puolue opiskelijoiden keskuudessa, sillä 17 prosenttia puolueen kannattajista on opiskelijoita.
=== Poliittinen nelikenttä ===
Turun yliopistossa vuonna 2008 tehdyn tutkimuksen mukaan puolueen kannattajat ovat keskimäärin vasemmiston suuntaan kallellaan, jopa aavistuksen enemmän kuin SDP:n kannattajat. Kun puolueet asetettiin vasemmisto–oikeisto-skaalalle niiden kannattajien ideologisten itsearvioiden perusteella, Vihreä liitto oli toiseksi vasemmistolaisin eduskuntapuolue Vasemmistoliiton jälkeen. Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa vihreiden kannattajista 59 prosenttia sijoitti itsensä vasemmistoon, 14 prosenttia keskelle ja 12 prosenttia oikeistoon. Arvoliberaalisuus–arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvoliberaaleja oli 68 prosenttia, arvokonservatiiveja 0 prosenttia ja keskelle asettuvia 20 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan todeta vihreiden olevan vasemmistopuolue.
Anna Kontulan vuonna 2004 valmistuneen kyselytutkimuksen mukaan entiset taistolaiset äänestivät usein vihreitä (45 % vastaajista) ja entisten taistolaisten keskuudessa vihreät olivat suositumpi valinta kuin Vasemmistoliitto.
Vuonna 2012 tehdyn kyselyn mukaan ylivoimaisesti suosituin puolue toimittajien keskuudessa oli Vihreä liitto, jota 26 % kyselyyn vastanneista toimittajista kertoi kannattavansa.
=== Kannattajien mielipiteitä ===
Maanpuolustustiedotuksen suunnittelukunnan (MTS) mukaan vuonna 2012 vihreiden kannattajista 33 % tuki valikoivuuden lisäämistä asevelvollisuusjärjestelmässä ja 20 % kannatti asevelvollisuudesta luopumista ja ammattiarmeijaan siirtymistä. Myös puolueen virallinen kanta tukee asevelvollisuusjärjestelmän uudistamista valikoivampaan suuntaan.
Vuonna 2013 vihreät ja RKP olivat Ylen teettämässä kyselyssä ainoat eduskuntapuolueet, joiden äänestäjien enemmistö kannattaa pakkoruotsia.
Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran tulevaisuusbarometri vuodelta 2019 kertoo, että verrattuna muihin puolueisiin vihreiden äänestäjistä suurempi osa uskoo, että ”meidän on mahdollista vaikuttaa siihen, millaiseksi tulevaisuus muodostuu”. Vihreiden äänestäjistä useammat pitävät maapallon kantokykyyn sopeutumista ja elinympäristömme tulevaisuuden turvaamista tärkeänä kuin muiden puolueiden kannattajista.
== Vaalihistoria ==
=== Eduskuntavaalit ===
Vuosi	Edustajat	Äänet 	Äänet
1983 	 	43 754 	1,47 %
1987 	 	115 988	4,03 %
1991 	 	185 894	6,82 %
1995 	 	181 198	6,52 %
1999 	 	194 846	7,27 %
2003 	 	223 564	8,01 %
2007 	 	234 429	8,46 %
2011 	 	213 172	7,25 %
2015 	 	253 102	8,53 %
2019 	 	353 654	11,50 %
=== Kuntavaalit ===
Vuosi	Valtuutetut	Äänet 	Äänet
1984 	101 	76 441 	2,83 %
1988 	94 	61 581 	2,34 %
1992 	343 	184 787	6,94 %
1996 	291 	149 334	6,28 %
2000 	338 	171 707	7,72 %
2004 	314 	175 933	7,37 %
2008 	370 	227 999	8,94 %
2012 	323 	213 100	8,55 %
2017 	534 	320 235	12,5 %
2021 	433 	259 104	10,6 %
=== Europarlamenttivaalit ===
Vuosi	Mepit	Äänet 	Äänet
1996 	 	170 670	7,59 %
1999 	 	166 786	13,43 %
2004 	 	172 844	10,43 %
2009 	 	206 439	12,40 %
2014 	 	161 263	9,33 %
2019 	 	292 512	16,00 %
=== Presidentinvaalit ===
Vuosi	Ehdokas 	Äänet 1. kierros	Äänet 1. kierros	Äänet 2. kierros 	Äänet 2. kierros
2000 	Heidi Hautala 	100 740 	3,3 % 	 	
2006 	Heidi Hautala 	105 248 	3,49 % 	 	
2012 	Pekka Haavisto	574 275 	18,76 % 	1 077 425	37,41 %
2018 	Pekka Haavisto	371 254 	12,4 % 	 	
=== Aluevaalit ===
Vuosi	Valtuutetut	Äänet 	Äänet
2022 	90 	137 221	7,4 %
== Merkittäviä poliitikkoja ==
=== Puoluejohto ===
Toimikausi	Puheenjohtaja 	Puoluesihteeri
1987 	Kalle Könkkölä 	
1987–1991 	Heidi Hautala 	liittosihteerit Tarja Helanen ja David Pemberton (1988–1990)puoluesihteeri Pekka Sauri (1990–1991)
1991–1993 	Pekka Sauri 	David Pemberton
1993–1995 	Pekka Haavisto 	Katariina Poskiparta
1995–1997 	Tuija Brax 	Sirpa Kuronen
1997–2001 	Satu Hassi 	Ari Heikkinen
2001–2005 	Osmo Soininvaara	Ari Heikkinen
2005–2007 	Tarja Cronberg 	Ari Heikkinen
2007–2009 	Tarja Cronberg 	Panu Laturi
2009–2011 	Anni Sinnemäki 	Panu Laturi
2011–2013 	Ville Niinistö 	Panu Laturi
2013–2017 	Ville Niinistö 	Lasse Miettinen
2017–2018 	Touko Aalto 	Lasse Miettinen
2018–2019 	Pekka Haavisto 	Lasse Miettinen
2019– 	Maria Ohisalo 	Veli Liikanen
=== Nykyiset kansanedustajat ===
* Outi Alanko-Kahiluoto (2007–)
* Tiina Elo (2019–)
* Bella Forsgrén (2019–)
* Pekka Haavisto (1987–1995, 2007–)
* Atte Harjanne (2019–)
* Satu Hassi (1991–2004, 2015–)
* Hanna Holopainen (2019–)
* Mari Holopainen (2019–)
* Inka Hopsu (2019–)
* Saara Hyrkkö (2019–)
* Heli Järvinen (2007–2011, 2015–)
* Emma Kari (2015–)
* Noora Koponen (2019–)
* Krista Mikkonen (2015–)
* Maria Ohisalo (2019–)
* Pirkka-Pekka Petelius (2019–)
* Jenni Pitko (2019–)
* Mirka Soinikoski (2019–)
* Iiris Suomela (2019–)
* Sofia Virta (2019–)
=== Europarlamentaarikot ===
* Heidi Hautala (1995–2003, 2009–2011, 2014–)
* Matti Wuori (1999–2004)
* Uma Aaltonen (2003–2004)
* Satu Hassi (2004–2014)
* Tarja Cronberg (20111–2014)
* Ville Niinistö (2019–)
* Alviina Alametsä (20202–)
1 Nousi europarlamenttiin Hautalan aloittaessa Kataisen hallituksen kehitysministerinä.
2 Nousi europarlamenttiin Britannian erottua EU:sta.
=== Ministerit ===
Lipposen I hallitus:
* Pekka Haavisto, ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri 1995–1999
Lipposen II hallitus:
* Osmo Soininvaara, peruspalveluministeri 2000–2002
* Satu Hassi, ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri 1999–2002
Vanhasen II hallitus:
* Tuija Brax, oikeusministeri 2007–2010
* Tarja Cronberg, työministeri 2007–2009
* Anni Sinnemäki, työministeri 2009–2010
Kiviniemen hallitus:
* Tuija Brax, oikeusministeri 2010–2011
* Anni Sinnemäki, työministeri 2010–2011
Kataisen hallitus:
* Ville Niinistö, ympäristöministeri 2011–2014
* Heidi Hautala, kehitysministeri 2011–2013
* Pekka Haavisto, kehitysministeri 2013–2014
Stubbin hallitus:
* Ville Niinistö, ympäristöministeri 2014
* Pekka Haavisto, kehitysministeri 2014
Rinteen/Marinin hallitus:
* Pekka Haavisto, ulkoministeri 2019–
* Maria Ohisalo, sisäministeri 2019–2021
* Krista Mikkonen, ympäristö- ja ilmastoministeri 2019–2021, sisäministeri 2021–
* Emma Kari, ympäristö- ja ilmastoministeri 2021–
=== Presidenttiehdokkaat ===
* Heidi Hautala (2000, 2006)
* Pekka Haavisto (2012, 2018)
=== Entiset kansanedustajat ===
* Touko Aalto (2015–2019)
* Janina Andersson (1995–2011)
* Ulla Anttila (1991–2007)
* Tuija Brax (1995–2015)
* Tarja Cronberg (2003–2007)
* Merikukka Forsius (1999–20081)
* Satu Haapanen (2011–2015)
* Hanna Halmeenpää (2015–2019)
* Heidi Hautala (1991–1995, 2003–2009)
* Timo Juurikkala (2009–2011)
* Johanna Karimäki (2007–2019)
* Jyrki Kasvi (2003–2011, 2015–2019)
* Ville Komsi (1983–1987)
* Irina Krohn (1995–2006)
* Kalle Könkkölä (1983–1987)
* Hannele Luukkainen (1991–1995)
* Rosa Meriläinen (2003–2007)
* Rauha-Maria Mertjärvi (1998–2003)
* Ville Niinistö (2007–2019)
* Paavo Nikula (1991–19982)
* Kirsi Ojansuu (1999–2011)
* Eero Paloheimo (1987–1995)
* Olli-Poika Parviainen (2015–2019)
* Erkki Pulliainen (1987–2011)
* Tuija Maaret Pykäläinen (1991–1999)
* Pekka Räty (1991–1995)
* Anni Sinnemäki (1999–2015)
* Osmo Soininvaara (1987–1991, 1995–2007, 2011–2015)
* Johanna Sumuvuori (2006–2011, 2015)
* Jani Toivola (2011–2019)
* Oras Tynkkynen (2004–2015)
* Antero Vartia (2015–2019)
* Ozan Yanar (2015–2019)
1 Siirtyi kokoomuksen eduskuntaryhmään.
2 Siirtyi oikeuskansleriksi.
== Kritiikki ==
Vuonna 2020 julkaistussa teoksessa Kertomuksen vaarat – Kriittisiä ääniä tarinataloudesta ja lokakuussa 2020 Touko Aalto kritisoi Vihreää puoluetta politiikanteon viestinnällisestä lähestymistavasta, jossa sisällöt eli asiakysymykset ovat toissijaisia ja jossa tavoitellaan ensisijaisesti mahdollisimman suurta suosiota ihmisten kiinnostuksenkohteita luotaavilla segmenttianalyyseillä ja lifestyle-viestinnällä. Aallon mielestä järjestys on nurinkurinen.
== Lähteet ==
* 
* 
* 
* 
* 
=== Viitteet ===
== Kirjallisuutta ==
* 
* 
* 
== Aiheesta muualla ==
* Vihreiden kotisivut
* Vihreä eduskuntaryhmä
* Vihreän liiton ohjelmat (Pohtiva)
* Suomalaiset puolueet: Vihreä liitto (Yle Areena 2011)
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit