nyuuzyou/wikis huggingface dataset:
Kansainvälinen oikeus

Kansainvälinen oikeus on oikeudenala, joka koskee kansainvälisen oikeuden subjektien toimintaa ja suhteita kansainvälisellä tasolla. Kansainvälisen oikeuden merkittävimpiä toimijoita ovat valtiot ja kansainväliset järjestöt. Kansainvälinen oikeus, kuten muutkin oikeudenalat, jakautuu osa-alueisiin. Kansainvälinen oikeus käsittelee valtioiden välisiä suhteita, joita säätelevät tapaoikeus ja valtioiden kansainväliset sopimukset.
Kansainvälisen oikeuden merkittävimpiä alueita ovat valtiosopimukset, kansainvälinen lainkäyttö, kansainvälisen oikeuden käyttäminen kansallisissa tuomioistumissa, ihmisoikeudet, sota ja rauha sekä kansainväliset järjestöt. Kansainvälisen oikeuden säädöksiä ei ole koottu lakikokoelmaksi, vaan se on osittain tapaoikeutta. Osittain se on muodostunut valtioiden välisistä sopimuksista, kuten Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjasta ja ihmisoikeussopimuksista.
Kansainvälistä oikeutta ei voi rinnastaa valtionsisäiseen oikeusjärjestelmään, sillä ei ole olemassa valtioiden yläpuolella olevaa tahoa, joka voisi pakottaa tottelemaan sitä. Kuitenkin esimerkiksi yhteisellä painostuksella valtiot voidaan saada noudattamaan kansainvälistä oikeutta. Valtiot voivat yhdessä liittoutua ja tuomita kansainvälistä oikeutta rikkoneen valtion esimerkiksi talouspakotteisiin. Lisäksi erityisesti ihmisoikeusrikkomuksissa, joissa valtiot eivät välttämättä halua puuttua toisen valtion sisäisiin asioihin, voidaan käyttää mediaa keskittämään negatiivista huomiota rikkomuksiin, mikä herättää yleensä poliittiset järjestöt tai jopa valtion päättäjät puuttumaan asioihin.
== Esimerkkejä ==
Yhdysvallat vaihtoi Grenadan hallituksen kansainvälisen oikeuden periaatteiden vastaisesti vuonna 1983.
 
== Lähteet ==
*
Kansainvälinen politiikka

Kansainvälinen politiikka on politiikan tutkimuksen eli yleisen valtio-opin alaan sijoittuva tutkimusala.
Yleisesti tarkastellen kansainvälinen politiikka jakaantuu muun muassa ulkopolitiikan ja diplomatian tutkimukseen, rauhan- ja konfliktintutkimukseen sekä maailmanlaajuisen talouden ja hallinnan tutkimukseen. Kansainvälinen politiikka keskittyy esimerkiksi valtiosuvereniteetin, diplomatian ja kansainvälisen oikeuden toimintaan ja vaikutuksiin sekä eri valtioiden aseman muuttumiseen, valtioiden ulkopolitiikan muotoutumiseen ja keskeisiin poliittisiin päätöksentekoprosesseihin. Myös turvallisuuden ja valtiollisten, kansallisten ja alueellisten identiteettien tutkimus sekä kysymys oikeutetusta sodasta ovat kuuluneet kansainvälisen politiikan keskeisiin kysymyksiin.
Kansainvälistä politiikkaa saattoi aiemmin opiskella Suomessa Tampereen yliopistossa ja nimekkeellä Lapin yliopistossa (nimikkeellä kansainväliset suhteet). Lukuvuodesta 2012–2013 se sulautui Tampereella valtio-opin kanssa politiikan tutkimuksen tutkinto-ohjelman opintosuunnaksi. Helsingin yliopiston valtio-opin laitos on muuttanut kansainvälisen politiikan linjan maailmanpolitiikan linjaksi, joka lukeutuu siellä yhdeksi valtio-opin osa-alueista.
Englannin kielessä kansainvälisen politiikan sijaan käytetään usein nimitystä international relations (IR) eli kansainväliset suhteet. Nimitystä käytetään myös suomenkielisessä kirjallisuudessa ja sillä on hieman eri merkitys kuin kansainvälisellä politiikalla. Kansainväliset suhteet nähdään käsitteellisesti laajempana näistä kahdesta.
== Kirjallisuutta ==
* 
* 
* 
==Lähteet==
*
Luokka:Politiikan tutkimus
Kansainvälisen yhteistyön ja kehitysasioiden pääosasto

Kansainvälisen yhteistyön ja kehitysasioiden pääosasto (DG-DEVCO) on Euroopan komission pääosasto, joka vastaa Euroopan unionin toimintapolitiikasta liittyen kehitysasioihin ja kansainvälisen apuun. Pääosasto tekee tiivistä yhteistyötä naapuruuspolitiikan ja laajentumisneuvottelujen pääosaston sekä muiden komission yksiköiden kanssa.
Pääosaston poliittisena johtajana toimii Junckerin komission kansainvälisestä yhteistyöstä ja kehitysasioista vastaava komissaari Neven Mimica. Pääosaston pääjohtajana toimii belgialainen Koen Doens ja varapääjohtajana slovenialainen Marjeta Jager.
== Lähteet ==
Luokka:Euroopan komission pääosastot
Kansakunta

Kansakunta tarkoittaa ihmisyhteisöä, jonka jäseniä yhdistää toisiinsa ja erottaa muista kansakunnista esimerkiksi yhteinen kotimaa, historia, julkinen kulttuuri ja talous. Kansakunnan käsite syntyi 1700- ja 1800-luvun nationalismin seurauksena Euroopassa, kun eri valtiot alkoivat selkeästi eriytyä ja muodostaa omia kansallisia hallintokulttuureitaan.
==Määritelmiä==
Anthony D. Smithin määritelmän mukaan kansakunta on ihmisyhteisö, jolla on nimi, joka elää kotimaassaan ja jolla on yhteisiä myyttejä ja yhteinen historia, yhteinen julkinen kulttuuri, yhtenäinen talous sekä yhtäläiset oikeudet ja velvollisuudet. Kansakunnan ei välttämättä tarvitse hallita aluettaan vähintään autonomisena yksikkönä, vaan riittää että se pyrkii hallinnolliseen autonomiaan ja asuu myyttien määräämässä kotimaassaan. Kansakunta on suppeampi käsite kuin etninen yhteisö. Ne eroavat siinä, että kansakunnassa on oltava kokonainen yhteinen julkinen kulttuuri mutta etnisessä ryhmässä eri väestöryhmillä voi olla vain jokin yhteinen kulttuuripiirre. Toinen ero on siinä, että etnisen ryhmän sisällä voi kansakunnasta poiketen olla suuriakin eroja oikeuksien ja velvollisuuksien suhteen esimerkiksi eri säätyjen kesken.
Modernissa maailmassa kansakuntien jäseniä liittävät yhteen valtion säätämät lailliset oikeudet ja moderni kansalaisuus. Entisaikoina saman tehtävän täyttivät uskonnollinen laki ja rituaalit. Tämän pohjalta Anthony D. Smith pitää mahdollisena, että jo myöhäisantiikin ajan juutalaisia ja armenialaisia voitaisiin kutsua kansakunniksi. Keskiajan Euroopan kansakunnat pohjautuivat Smithin mukaan lateraalisiin etnisiin yhteisöihin. Ne voidaan jaotella dynastiseen ja patriisityyppiin. Vahvoihin valtioihin perustuvia dynastisia kansakuntia olivat Englanti, Skotlanti, Ranska, Tanska, Ruotsi, Espanja, Puola ja Venäjä sekä jonkin aikaa myös Unkari. Epäyhtenäisempiin patriisityypin kansakuntiin kuuluivat myöhäiskeskiajan Sveitsi ja Alankomaat, osittain myös Irlanti. Euroopan ulkopuolella kansakunnaksi Smith nimeää Tokugawa-suvun 1600–1800-luvuilla hallitseman Japanin. Kaikille esimoderneille kansakunnille oli ominaista, että ne muodostuivat vähitellen eivätkä minkään ihmisryhmän tietoisen tavoittelun tuloksena.Remy, Johannes 2004 (Nationalismit, 2005), s. 58–60.
Benedict Andersonin mukaan kansakuntaa määrittää kolme asiaa: rajat, jotka kansakuntia erottavat; ajatus ja mahdollisuus kansakunnan suvereenisuudesta; sekä se, että kansakunta kuvitellaan yhteisöksi. Tässä yhteisö viittaa siihen, että kansakuntaan liitetään ajatus syvästä horisontaalisesta toveruudesta. Kuvitteleminen taas tarkoittaa sitä, että kansalaiset eivät koskaan tunne suurinta osaa kansakunnan muista asukkaista tai edes kuule heistä, mutta silti jokaisen kansalaisen mielessä elää kuva kansakunnan jäsenten välisestä yhteydestä. Tämän veljeyden, sisaruuden tai kansalaisuuden ansiosta ihmiset ovat tunnistaneet omat ja toisten velvollisuudet, ja he ovat jopa voineet esimerkiksi sodissa uhrata henkensä isänmaansa ja kansallisten arvojensa puolesta.Pakkasvirta, Jussi (Nationalismit, 2005), s. 76–77.
==Katso myös==
* Valtio
* Yhteiskunta
==Lähteet==
* 
===Viitteet===
Luokka:Politiikan käsitteet
*
Kansalaisluottamus

Kansalaisluottamus () oli aikaisemmin Suomen laissa tunnettu käsite. Vuoden 1889 rikoslain nojalla rikoksiin syyllistynyt, joka tuomittiin kuritushuone- tai vankeusrangaistuksiin, oli useissa tapauksissa sen lisäksi tuomittava lisärangaistuksena ainiaaksi tai määräajaksi (1–15 vuodeksi) menettämään myös kansalaisluottamuksensa. Tällöin hän oli kansalaisluottamusta vailla tietyn ajan vielä sen jälkeen, kun hänet oli vapautettu.
Kansalaisluottamuksen menettänyt henkilö ei ollut äänioikeutettu eikä vaalikelpoinen kunnallisissa tai valtiollisissa vaaleissa. Häntä ei voitu nimittää valtion tai kunnan virkaan eikä valita jäseneksi kunnallisiin lautakuntiin tai yhdistyksen hallitukseen. Hän ei myöskään voinut toimia todistajana eikä toisen henkilön asiamiehenä oikeudessa. Lisäksi henkilö, joka oli menettänyt kansalaisluottamuksensa, ei saanut toimia kauppiaana eikä harjoittaa eräitä laissa mainittuja elinkeinoja.
Kansalaisluottamuksen menettäminen merkittiin myös kirkonkirjoihin ja siviilirekisteriin, ja se oli merkittävä virkatodistukseen.
Jos alle 18-vuotias syyllistyi rikokseen, josta oli säädetty kansalaisluottamuksen menetys, hänet tuomittiin sen asemesta vain todistajaksi kelpaamattomaksi, enintään kolmeksi vuodeksi.Otavan iso tietosanakirja, osa 8. Helsinki: Otava, 1964.
Kansalaisluottamuksen menettämisseuraamus poistettiin eräiden muiden lisärangaistusten (mm. maan palvelukseen kelpaamattomuuden) ohella Suomen rangaistusjärjestelmästä vuonna 1969,Laki eräiden lisärangaistusten poistamisesta 10.1.1969/1. todistajaksi kelpaamattomuus jo vuonna 1953.
==Katso myös==
* Mainetodistus
* Papintodistus
==Lähteet==
==Aiheesta muualla==
* Suomen Suuriruhtinaanmaan rikoslaki (39/1889) (alkuperäinen säädös vuodelta 1889)
* Armollinen Asetus papistolle annettavista rikosasiain luetteloista (48B/1896)
* Laki eräiden lisärangaistusten poistamisesta (1/1969) Wikiaineistossa
Luokka:Oikeushistoria
Kansalaistaito

Kansalaistaito on yleisnimitys kaikkien kansalaisten jokapäiväisessä elämässä tarvitsemille taidoille. Se liittyy toimimiseen yhteiskunnan jäsenenä, omien asioiden hoitamiseen ja jopa eloonjäämiseen ja elämänsuojeluun. Kansalaistaito oli Suomessa kansakoulun ja sen seuraajan peruskoulun oppiaine vuoteen 2000 asti.Hallituksen esitys Eduskunnalle (lain perustelut, Finlex) Kansalaistaitoihin voidaan lukea monenlaisia taitoja, uimataidostaHenkesi voi olla uimataidon varassa Ruovesi tietotekniikkaan2000-luvun kansalaistaito, tietoturva ja mediaan liittyvään osaamiseen.Mediataidot puskurina riskivaikutuksille
==Katso myös==
* Yhteiskuntaoppi
* Medialukutaito
== Lähteet ==
== Aiheesta muualla ==
Luokka:Koulutus
Luokka:Taidot
Luokka:Yhteiskuntatieteet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kansallinen palveluarkkitehtuuri

Kansallinen palveluarkkitehtuuri on ohjelma, jonka tavoitteena on luoda Suomeen yhteentoimiva digitaalisten palvelujen infrastruktuuri. Kansallisen palveluarkkitehtuurin (lyh. KaPA) avulla helpotetaan tiedon siirtoa organisaatioiden, kansalaisten, palvelujen ja tietojärjestelmien välillä. 
Kansallinen palveluarkkitehtuuri on osa hallituksen rakennepoliittista ohjelmaa, jolla mahdollistetaan julkisten palveluiden entistä tehokkaampi hyödyntäminen. Ohjelman ohjauksesta vastaa valtiovarainministeriö ja hankkeiden käytännön toteutuksesta vastaa Väestörekisterikeskus. Lisäksi Kuntaliitto auttaa kuntia sekä kuntayhtymiä sijoittamaan palveluarkkitehtuurin tuomat palvelut osaksi toimintaympäristöään sekä välittämään kuntasektorin tarpeet kansalliseen ratkaisuun. Kansallisen palveluarkkitehtuurin perusrakenteet luodaan vuoteen 2017 mennessä.
Kansallisen palveluarkkitehtuurin myötä uudistetaan Suomi.fi- ja Yrityssuomi.fi-verkkopalvelut. Ensimmäinen versio verkkopalvelun uudesta kehitysversiosta avautui osoitteessa beta.suomi.fi 15. joulukuuta 2015.
== Keskeiset elementit ==
Kansallisen palveluarkkitehtuurin keskeiset elementit ovat tiedon välityskerroksena toimiva kansallinen Suomi.fi-palveluväylä, kansalaisten, yritysten ja viranomaisten tarvitsemat yhteiset Suomi.fi-palvelunäkymät, uusi kansallinen sähköinen tunnistusratkaisu Suomi.fi-tunnistaminen (joka korvaa tällä hetkellä käytössä olevat Vetuma- sekä Tunnistus.fi-palvelut) sekä Suomi.fi-asiointivaltuudet-ratkaisu organisaatioiden ja luonnollisten henkilöiden roolien ja valtuutusten hallintaan.
Palveluarkkitehtuurin keskeisenä elementtinä toimii myös Suomi.fi-palvelutietovaranto (PTV), joka on kansallinen tietovaranto julkisen hallinnon palveluja ja toimipaikkoja kuvailevien tietojen (metatiedot) tallentamiseen, säilyttämiseen ja käyttöön rajapintojen kautta. Palvelutietovarannon tietomalli pohjautuu JHS 183 -suositukseen (Julkisen hallinnon palvelujen tietomalli ja ryhmittely verkkopalveluissa).
== Tavoitteet ==
* Yksinkertaistaa ja helpottaa kansalaisten, yritysten ja yhteisöjen asiointia viranomaisten kanssa ja tehdä siitä turvallisempaa
* Edistää julkisen hallinnon avoimuutta ja parantaa julkisen hallinnon palvelujen laatua
* Mahdollistaa sähköisten palvelujen kustannustehokkuus
* Parantaa tietojen yhteiskäyttöä ja tietojärjestelmien yhteentoimivuutta
* Edistää yritysten mahdollisuuksia hyödyntää julkisen hallinnon tietovarantoja ja palveluja
* Tukea kansantaloutta tehostamalla julkista hallintoa ja luomalla uusia liiketoimintamahdollisuuksia yksityiselle sektorille.
== Lähteet ==
== Aiheesta muualla ==
* Esuomi.fi - Kansallisen palveluarkkitehtuurin viestintäkanava
* Beta.suomi.fi-verkkopalvelu
Luokka:Suomen hallinto
Luokka:Tietojärjestelmät
Kansallinen veteraanipäivä

Kansallinen veteraanipäivä on Suomessa sotaveteraanien kunniaksi 27. huhtikuuta vietettävä juhlapäivä ja yleinen liputuspäivä. Sitä vietettiin ensimmäisen kerran vuonna 1987 Lahdessa osana Suomen itsenäisyyden 70-vuotisjuhlavuotta. 
Ehdotuksen kansallisesta veteraanipäivästä teki pääministeri Kalevi Sorsa ja asia vahvistettiin valtioneuvostossa puolustusministeri Veikko Pihlajamäen esityksestä 1986. Tehtävä siirtyi Keski-Suomen lääninhallituksen sosiaali- ja terveysosastolle, jossa Keski-Suomen läänin veteraanipäivän järjestelyt hoiti Pekka Kaura-aho käyttäen tapahtumaan 32 000 markkaa.
Lapin sota ja samalla Suomen osuus toisessa maailmansodassa päättyi 27. huhtikuuta 1945, joka on jäänyt Suomen puolustusvoimien viimeisimmäksi sotapäiväksi. Silloin loputkin Saksan 20. vuoristoarmeijan sotilaista vetäytyivät kello 13.30 mennessä Kilpisjärveltä Norjan puolelle rajaa. 
Kansallista veteraanipäivää ei vietetä voitonjuhlana, vaan sillä on kaatuneiden muistopäivääkin rauhanomaisempi luonne. 
Luokka:Suomen liputuspäivät
Luokka:Suomalaiset juhlapäivät
Luokka:Huhtikuun juhlapäivät
luokka:Lapin sota
Kansallislaulu

Kansallislaulu on kansallista yhteistuntoa ilmentävä, tietyissä virallisissa ja juhlatilaisuuksissa esitettävä laulu. Joissain maissa kansallislaulu on vahvistettu lainsäädännöllä. Toisten maiden, esimerkiksi Suomen, lainsäädännöissä ei ole mainintaa kansallislaulusta, vaan se perustuu käytäntöön. Kansallislaulu on monella sellaisellakin kansakunnalla, jolla ei ole omaa valtiota.
Kansallislaulut ovat suhteellisen uusi keksintö. Ison-Britannian God Save the Queen esitettiin ensimmäisen kerran Lontoossa vuonna 1745 Prestonpansin taistelun voiton kunniaksi. Laulun melodia otettiin sen jälkeen käyttöön kansallislauluissa esimerkiksi Saksassa ja Tanskassa. Ranskan Marseljeesia laulettiin Tuileriesin valtauksessa 1792, minkä kautta siitä tuli suosittu vallankumouslaulu.
Kansallisuusaatteen nousun myötä 1800- ja 1900-luvuilla useimmat maat omaksuivat itselleen kansallislaulun. Kansallislaulun sanoitus on usein voimakkaan kansallismielinen, ja siinä viitataan maahan ja kansaan tavalla, jolla kansa ne kokee. Kansallislaulun melodia voi olla alkuperäinen tai lainattu jonkin toisen maan laulusta.
== Katso myös ==
* Luettelo kansallislauluista
== Lähteet ==
 
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kansallisomaisuus

Kansallisomaisuus on valtion omistuksessa olevaa omaisuutta, useimmiten maata tai metsää. Myös luonnonvarat voidaan laskea kansallisomaisuudeksi. Omaisuus, joka on yrityksen tai yksityisen ihmisen hallinnassa, on yksityistä omaisuutta.
== Suomessa ==
Suomessa kansallisomaisuudeksi lasketaan kalastusoikeus, joidenkin yleisten rakennusten omistusoikeus, valtionyhtiöt ja yleiset metsät.
== Katso myös ==
* Yksityinen omistusoikeus
== Lähteet ==
Luokka:Esineoikeus
Kansallisvarallisuus

Kansallisvarallisuus, kansanvarallisuus tai kansantalouden reaalivarallisuus, on tietyn kansakunnan kaikkien talousyksiköiden nettovarallisuuden rahassa mitattu arvo tiettynä ajankohtana.Taloussanomat: Taloussanakirja, Kansanvarallisuus Käsittellä viitataan jonkin maan yksityisen ja julkisen omaisuuden yhteenlaskettuun arvoon.Pörssisäätiö - Varallisuus tilastojen valossa 
:Kansallisvarallisuus = yksityinen varallisuus + julkinen varallisuus
Nettovarallisuus lasketaan siten, että varojen markkina-arvosta vähennetään velkojen markkina-arvo. Julkinen varallisuus on useimmissa teollisuusmaissa pieni – tai negatiivinen, jos julkinen velka ylittää julkiset varat. Kansanvarallisuus on nykyään lähes kaikkialla valtaosaltaan yksityistä varallisuutta. Aina ei näin kuitenkaan ole ollut.
== Kansallisvarallisuus Suomessa ==
Kansallisvarallisuuden arvo oli vuonna 2010 Suomessa noin 775 miljardia euroa.Rakennusteollisuuden arvio Suomen kansallisvarallisuuden koosta ja rakenteesta Kansallisvarallisuus jakautuu Suomessa seuraavasti: 
* Asuinrakennukset 28 %
* Rakennetut maa-alueet 21 %
* Muut talorakennukset 17 %
* Maa- ja vesirakenteet 10 %
* Metsät 10 %
* Koneet, laitteet, kuljetusvälineet 9 %
* Ohjelmistot, varastot ja muut 5 %
Suomen kansallisvarallisuus muodostuu siis valtaosin (73 %) rakennuskannasta.Rakennusteollisuus - Suomen kansallisvarallisuus 2010
== Pääomakanta ==
Kansallisvarallisuutta suppeampi käsite on kansallinen pääomakanta. Käsitteellä viitataan maan kiinteän pääoman yhteenlaskettuun nettosummaan. Pääomakantalaskelmissa kuvataan tavaroiden ja palvelusten tuotannossa käytettävää kiinteää pääomavarantoa, pääoman bruttomuodostusta, fyysistä poistumaa sekä arvon vähenemistä eli pääoman kulumista.
Tilastokeskus arvioi Suomen pääomakannan suuruudeksi vuonna 2009 514 miljardia euroa.Tilastokeskus: Kiinteän pääoman nettokanta 1998-2009
== Lähteet ==
Luokka:Taloustiede
Kansanparannus

Kansanparannus tai kansanlääkintä tarkoittaa vuosituhansien kokemuksiin ja perinteisiin kansanuskomuksiin ja myytteihin perustuvia käsityksiä sairauksista ja vammoista, ja niiden hoitokeinoja. Kansanparantajat ovat olleet usein maallikkoja, jotka ovat saaneet oppinsa suvultaan. Toisaalta myös yhteisöjen arvostetut tietäjät eli samaanit ovat olleet kansanparantajia, mutta he ovat osanneet paljon muutakin. 
Nykyaikainen lääketiede on kehittynyt kansanparannuksesta, mutta vastustaa usein ankarasti kansanparannuksen hoitokeinoja ennen kuin löydetään tieteellinen selitys miksi perinteinen hoitokeino toimii. Näin on käynyt usein. Esimerkiksi kuusenpihkavoide, joka on ikivanha kansanlääkinnän keino haavojen ja ihon infektioiden hoidossa,Kuusenpihkavoiteen vaikutukset haavan paranemisessa. Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim 2008;124(12):1364-9 hyväksyttiin vasta vuonna 2008 lääkinnälliseksi tuotteeksi. Kuusenpihka on näin ensimmäinen suomalainen luonnontuote, joka on läpäissyt Lääkelaitoksen testin ja saanut CE-hyväksynnän.
Nykyisin aito kansanparannus eroaa nykyajan näennäistieteellisistä hoitomuodoista siten, ettei se edes yritä olla tieteellistä. Näennäistieteelle tunnusomainen tieteellisyyden esittäminen ja tieteellisten termien väärinkäyttö ei kuulu aitoon kansanperinteeseen, vaan on nykyajan ilmiö. Myös näennäistieteellisiä hoitoja on kuitenkin yritetty markkinoida kansanparannuksena.
== Kansanparannuksen historiaa ==
Kansanparannuksen ja jäsenkorjauksen historia ulottuu alkuaikojen hämäriin. Kansanparannus on kansan keskuudesta lähtöisin olevaa parannustoimintaa, joka on kehittynyt aikojen kuluessa kokemuksen kautta ja perinteen mukaisesti. Lähes 80 prosenttia maailman väestöstä on vielä nykyisinkin länsimaisen lääketieteen ulottumattomissa.
Kansanparannus elää ja on voimissaan vielä nykyisinkin myös teollistuneissa maissa. Kansanparantajiin on totuttu luottamaan ja heiltä haetaan apua moniin sellaisiin vaivoihin, joihin ei lääketieteestä ole löytynyt apua. Aikaisemmin kansanparannuksessa käytettiin apuna taikoja, loitsuja ja erilaisia maagisia parantamisrituaaleja. Lääkkeitten tehoa voitiin myös lisätä lukemalla erilaisia loitsuja. Usein käytettiin erilaisia taikakaluja sairauden määrittelyssä sekä kertomaan parantajalle, mistä tauti oli tullut.
Kansanparannukseen kuului jo varhaisina aikoina hyvin monenlaisia puhtaasti mekaanisiakin hoitoja. Hierominen, kuppaus, veren lasku, jäsenten sitominen ja jopa jotkut alkeelliset kirurgiset toimenpiteet kuuluivat kansanparantajien hoitokeinoihin, samoin kuin erilaiset lääkeyrtit, hauteet ja voiteet, joita valmistettiin sukupolvelta toiselle säilyneiden reseptien mukaan. Kansanlääkintätaidot ovat kehittyneet satojen vuosien kuluessa yritysten ja erehdysten — joskus kohtalokkaidenkin — kautta.
== Katso myös ==
* Suomalainen kansanparannus
== Lähteet ==
== Kirjallisuutta ==
* 
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Kansanrunous

Kansanrunous käsittää kansan kiteytyneen sanallisen perinteen. Kansanrunot jakautuvat neljään päälajiin: kertoma- eli eeppiseen runouteen (kertomarunot, sadut, tarinat), tunnelma- eli lyyrilliseen runouteen (laulurunot (kuten häälaulu), itkuvirret), opetus- ja mieterunouteen (sananlaskut ja arvoitukset), sekä henki- ja taika-maailmaa kuvaavaan (jumalaistarut, loitsut, taiat), sitä paitsi lasten lorut ja leikkiluvut ym. Kansanrunouteen laajemimassa merkityksessä luetaan myös esimerkiksi kansansävelmät, -leikit, -tavat ja -perinteet.
== Suomalainen kansanrunous ==
Ensimmäiset kirjalliset tiedot suomalaisesta kansanrunoudesta ovat Mikael Agricolan Psalttarin käännöksen esipuheessa vuodelta 1551 ja Jacobus Finnon virsikirjassa 1580-luvulta. Piispa Petrus Bång julkaisi ensimmäisen näytteen, karhurunon, vuonna 1675. Daniel Juslenius käsitteli suomalaista kansanrunoutta väitöskirjassaan Aboa vetus et nova (1700) ja H. G. Porthan väitöskirjassa Dissertatio de poësi Fennica (1766–78). Porthanin oppilaita olivat Kristfrid Ganander ja K. E. Lencqvist, jotka myös keräsivät ja tutkivat kansanrunoutta.
1800-luvun alussa kansanrunoutta keräsivät Herderin innostamina A. J. Sjögren, K. A. Gottlund, A. Poppius ja A. I. Arwidsson. Gottlund lausui vuonna 1817 ensimmäisenä ajatuksen runojen kokoamisesta yhtenäiseksi kokoelmaksi, ja ensimmäisen yrityksen siihen teki R. von Becker kirjoituksessaan Väinämöisestä Turun Wiikko-Sanomissa vuonna 1820.
Zacharias Topelius julkaisi 1822–1831 viisi vihkoa Suomen kansan vanhoja runoja. Topeliuksen ja von Beckerin työn jatkajana Elias Lönnrot julkaisi keräämänsä runot ensin nimellä Kanteletar (1829–1831) ja sitten laajemmassa kokoelmassa Kalevala (1835, 1849). 
Kaikkiaan suomalaisen kansanrunouden tuotteita pääasiassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kokoamana on yli puoli miljoonaa kappaletta. Merkittävin julkaisutyö on Suomen kansan vanhat runot (vuodesta 1915).
== Lähteet ==
*