Diplodocus Longus

Довгоший довгий, чи диплодок довгий, також подвійнобалник довгий (наук. Diplodocus Longus, трад.-наук. Diplodocus longus) — нормально поширений на території Америки титул сімейства дівгошиїв (наук. Longocollumotherium). В сучасному науковому світі він був описаний Маршом в 1878 році. Він мав довгу шию, маленьку голову, довгий хвіст, товстий тулуб, сильні лапи і сильну мускулатуру. Він є всеїдним хребтином. Подвійнобалник є хованим видом. Є одним із найбільших дівгошиїв, хребтинів, рухонид та істот вцілому.
== Назва ==
Наукова назва цієї істоти — Diplodocus Longus (читається як "діплодокус лонгус") означає «довгий подвійний промінь». Ця назва була створена в звязку з тим, що його хребці є начебто подвійними, в формі балок. Сам ящер був довгий, а тому назву, що означає «довгий подвійний промінь» мала право на існування.
Українська назва, «довгоший довгий», зумовлена його довготою (як і частина наукової назви), а також довгою шиєю. Назва «подвійнобалник довгий» є просто перекладом наукової назви. Також існує назва «двудум», згадана в Російській Вікіпедії, яка зумовлена тим, що крім основного мозку, завдяки якому більшість тварин можуть думати, він мав ще й спинний мозок. Звичайно, назва "диплодок" в українській мові використовується найбільше, адже всі інші українські назви були вигадані мною, автором статті, одначе вони також говорять про особливості довгошия, і можуть бути вживані.
== Історія відкриття ==
Перші скам'янілі хребці диплодока були знайдені Бенджаміном Моджі і Семюелем Уілстоном в 1877 році у Кенон-Сіті, штат Колорадо, США. У наступному 1978 році, професор палеонтології хребетних Єльського університету Отніел Чарльз Марш описав їх під виглядом Diplodocus longus (голотип YPM 1920). Середня частина хвоста містила шеврони хребців незвичайної форми, у формі «подвійних балок», через які диплодок і отримав свою назву. Експонати були розміщені в Єльському музеї природної історії Пібоді, в Нью-Хейвені, штат Коннектикут. Череп Diplodocus Longus був описаний Маршем в 1884 році на основі зразка USNM 2672 (раніше YPM 1921) з Гарден Парку, штат Колорадо, знайденого Маршалом Фелчем в вересні 1883. Другим черепом, зарахованим Маршем до цього титулу, став екземпляр USNM 2673 (раніше YPM 1922), він був знайдений Фелчем в 1884 році і доставлений в музей в січні 1885 року. Цей другий зразок був пошкоджений, що ускладнювало його достовірну ідентифікацію, Фелч, в супровідній записці попередньо зарахував його до Brontosaurus. Пізніше ці експонати були придбані Національним музеєм природничої історії (USNM) і знаходяться в колекції нині Смітсонієвского музею природної історії. У 1899 році професор Генрі Осборн опублікував статтю «Скелет диплодока, недавно встановлений в Американському музеї», де вперше зобразив частину хребта динозавра, в порівнянні з людською фігурою. Цей частковий скелет диплодока був знайдений Барнумом Брауном в 1897 році в Комо-Блафф (штат Вайомінг), а потім розкопаний Джейкобом Вортманом і доставлений в Американський музей природної історії в Нью-Йорку. Цей зразок (AMNH 223) складався з досить повного хребта задньої частини тварини, без черепа. У 1902 році Вільям Уоттербек виявив фрагментарний скелет в штаті Вайомінг, в наступному році Пітер Кайзен витягнув повний череп (АMNH 969) з кар'єра «Bone Cabin», ці знахідки були описані Вільямом Холландом в 1924 році під новим титулом Diplodocus Hayi. З 2015 року всі ці екземпляри належать до нового титулу Galeamopus. Американський музей природної історії вже володів двома частковими скелетами диплодока і цей крихкий завропод привернув увагу професора Генрі Осборна. У статті 1899 року Осборн писав: «Існує традиційна точка зору, що ці тварини були важкими і млявими. Ця точка зору може бути застосована до бронтозавра. У випадку з диплодоком це, безумовно, не підтверджується фактами ». Позначивши витонченість кісток цього динозавра, він звернув увагу на велику різницю в пропорціях задніх і передніх кінцівок. Осборн запропонував нову функцію для хвоста, яка, на його думку, могла б функціонувати «як важіль ... для підняття всієї передньої частини тіла вгору. Ця сила, безумовно, виявлялася коли тварина була в воді і, можливо, також на землі. Таким чином, чотириногі динозаври іноді припускали положення, характерне для двоногих динозаврів - а саме, трипозиційне положення, тіло, підтримуване задніми ногами і хвостом ». У 1907 році Американський музей природної історії підготував один з двох своїх зразків диплодока Diplodocus Longus для презентації в Зенкенбергскому музеї у Франкфурті-на-Майні. Щоб ознаменувати цю подію, журнал Scientific American замовив у Чарльза Найта зображення для обкладинки. Найт зобразив диплодока по баченню Осборна, в своїй чудовій манері живопису. Зображення вертикально стоячого завропода зустрічалися до 1991 року, коли Американський музей не встановив свою реконструкцію барозавра (Barosaurus). У 1905 році Музей Карнегі вже відправив одну штучну копію скелета диплодока до Великобританії. Реконструкція, представлена в Новому музею природної історії Зенкенберга у Франкфурті (Німеччина) в 1907 році, була справжньою. Цей скелет був знайдений Вільямом Метью і Пітером Кайзеном в 1899 році, в кар'єрі «Bone Cabin», у Вайомінгу. Вартість підготовки цієї реконструкції оплатив особисто тодішній президент Американського музею природної історії Морріс Джессап, після його смерті, в 1906 році цю посаду займе Генрі Фаерфілд Осборн. Після першої реконструкції диплодока, він традиційно зображувався в чотириногому положенні, на масивних колоноподібних ногах, на подобі слона. Марш, а потім і Хетчер припускали, що завроподи було водним тваринами, через їхній величезний розмір і розташування носових отворів на вершині черепа. Подібні водні повадки зазвичай зображувалося і для інших великих зауроподів, таких як брахіозавр і апатозавр. Однак не всі погодилися з поглядами Осборна, Коупа і реконструкціями Чарльза Найта, що динозаври були досить жвавими тваринами. Олівер Хей, зокрема, вважав, що реконструкція динозаврів на подобі ссавців, було зловживанням анатомічних фактів і вважав їх найбільш близькими до сучасних рептилій. Вивчивши структуру верхньої частини гомілки і таза, Хей прийшов до висновку, що ноги диплодока, були розташовані з боку від тулуба, як у крокодила. У 1910 році американський палеонтолог Олівер Хей зобразив «Пейзаж з плазуючими диплодоками», де представив цього динозавра в позі ящірки, з важким тулубом, широко розставленими ногами і вигнутою «лебединою» шиєю, на березі водойми. У цій статті він використовував малюнок Мері Мейсон Мітчелл, щоб відобразити свої погляди на позу диплодока. У 1909 році німецький зоолог Густав Торн самостійно прийшов до такого ж висновку і рішуче підтримав аргумент Хейя в своїй публікації «Яка дійсна будова Diplodocus carnegii?» (родич Diplodocus Longus). У цій статті Торн дуже докладно спробував відновити кістки ніг диплодока, де ліктьові і колінні суглоби перебували під кутом майже дев'яносто градусів, у відповідності зі своєю анатомічної переоцінкою. Проте, ця гіпотеза була оскаржена Вільямом Холландом в наступному році, де він зауважив, що в цьому випадку на землі залишилися б цілі траншеї, залишені животом диплодока, який він волочив по землі. Холланд назвав це зображення «жахливим скелетом, створеним Торном в якості внеску в літературу карикатури, який досягнув чудового успіху». Однак суперечка про пози завроподів на цьому не закінчилася, ця позиція простежується в перших реконструкціях диплодока в Палеонтологічному музеї імені Орлова (Москва) і в знаменитій реконструкція скелета брахіозавра 1937-ого року в Берлінському зоологічному музеї (нині Берлінський музей природознавства), який так само був встановлений з розчепіреними передніми кінцівками. Зрештою, вирішення цієї суперечки послужили знахідки перших слідів завроподів в 1930-х роках, підтвердили, як вважають традиційні вчені, неспроможність цієї теорії. Національний пам'ятник динозаврів в штаті Юта, був виявлений 17 серпня 1909 року Ерлом Дугласом з Музею природної історії Карнегі і отримав статус національного парку в 1915 році. Спочатку Дуглас не оцінив масштабність цих поховань, що зберегли останки скелетів безлічі завроподів, але на викопування цього кар'єру у нього пішло 13 років. Музей Карнегі проводив свої перші роботи по розробці цього кар'єра з 1909 по 1923 роки, одними з найбільш значних результатів цих розкопок, стало виявлення майже повного скелета апатозавра (Apatosaurus) і молодого камаразавра (Camarasaurus). У 1923-1924 роках розкопками в «кар'єрі Карнегі» зайнявся Національний музей природної історії (Смітсонієвскій інститут) і Університет штату Юта, під керівництвом Ерла Дугласа. Їм вдалося виявити останки скелета диплодока, а також скелет аллозавра (Allosaurus), череп якого (зразок UUVP 6000) до сих пір експонується в залі відвідувачів Національного пам'ятника динозаврів. З`єднані сегменти кісток були широко розкидані по всьому кар'єру. Найбільш поширеними є серії шийних і спинних хребців, іноді з`єднані з тазом або кістками кінцівок. Всього було вилучено одинадцять таких зразків і сім черепів, деякі з шийними хребцями. Три ізольованих черепа з них, належали диплодокам. Найбільш відомий з них, це повний екземпляр дорослого черепа (зразок CM 11161), знайдений Дугласом в 1912 році. Три роки по тому був знайдений череп дорослого диплодока (зразок CM 3452), він став першим екземпляром черепа діплодоцида, знайдений з`єднаним з шийними хребцями. Після цих знахідок, третій, набагато менший череп молодого диплодока (зразок СМ 11255) був витягнутий групою Дугласа в 1921 році, недалеко від місця виявлення зразка СМ 11161. Всі ці черепа згадувалися Вільямом Якобом Холландом в 1924 році. Маленький череп був знайдений в 30 метрах від часткових скелетів диплодока і барозавра, він досягав у довжину 29,2 сантиметра, що становить приблизно 58% від довжини дорослого черепа CM 11161 і приблизно 66% від довжини суб-дорослого CM3452. Цей череп був детально описаний в 2010 році Джоном Уїтлоком з колегами (Whitlock et al., 2010). Ще один скелет диплодока був виявлений в 2009 році синами палеонтолога Раймонда Альберсдорфера, недалеко від міста Тен-Сліп в штаті Вайомінг. Протягом наступних дев'яти тижнів співробітники організації «Dinosauria International, LLC» закінчили розкопки динозавра, якого вони назвали «Misty», скорочено від Mysterious - «таємничий». Після того як всі скам'янілості були вилучені, вони були відправлені для подальшої підготовки в провідну лабораторію по обробці закам`янілостей в Нідерландах. Після цього, реконструйований скелет Diplodocus Longus відправили в Англію і виставили на продаж на аукціоні «Summers Place» в Західному Сассексі. 27 листопада 2013 року скелет диплодока «Misty» був придбаний Музеєм природної історії Данії Університету Копенгагена за 488000 фунтів стерлінгів. Голотип складається з 40% оригінальних кісток скелета тварини і належить молодій особини, довжиною близько 17 метрів.
Завроподи були найбільшими наземними хребетними, однак, незважаючи на надійний літопис скам'янілостей, нестача черепних останків ускладнює спроби зрозуміти їх палеобіологію. Знахідки малих діплодоцидів з верхньоюрської формації Моріссон, в штаті Монтана, пролив світло на найменший череп диплодока з виявлених. Він був знайдений в 2010 році під час розкопок, що проводилися командою з музею Цинциннаті на чолі з Гленном Сторрс, пізніше до дослідження підключився Кері Вудрафф. У жовтні 2018 року Вудрафф з співавторами описали цю цікаву знахідку. Череп і два хребця були зібрані з одного кар'єра, за словами Вудраффа, тварині було від 2 до 4 років і вона досягала близько 6 метрів (20 футів) в довжину. Незважаючи на те, що розкопаний шар містив залишки щонайменше шістнадцяти невеликих діплодоцид, виявлених на підставі ізольованих стегнових кісток і фрагментів п'яти черепних коробок, CMC VP14128 є єдиним найбільш повним черепом, знайденим в цьому кар'єрі. Найменший з трьох вже існуючих незрілих черепів (зразок CM 11255) становить 29,2 см в довжину, це трохи більше половини довжини черепа дорослих. Новий описаний зразок CMC VP14128 був довжиною всього 24 см і являє собою найменший відомий приклад, він отримав прізвисько «Ендрю» і був названий на честь Ендрю Карнегі. Цей важливий новий екземпляр показує досі невідомі аспекти незрілої анатомії діплодоцидів і показує, що неповнолітні - це не просто зменшені версії дорослих динозаврів. Череп CMC VP14128 відноситься до диплодоків на підставі наявності декількох черепних і хребетних символів: зразок зберіг 13 зубів на нижній щелепі, деякі з яких мали неправильні краї для зрізання більш жорсткої рослинності, в той час як у дорослих диплодоків на кожній стороні нижньої щелепи було тільки по 11 тонких зубів, призначених для поїдання м'якої рослинності. По-друге, рило Ендрю було значно вужчим, тоді як у дорослих диплодоків були ширші морди. Цей знахідка збільшує відомі риси раннього онтогенезу, включаючи коротку морду з вузькими зубами, обмежену передньою частиною щелеп і більшими лопатоподібними зубами ззаду. Цей молодий диплодоцид показує, що черепно-мозкові зміни відбувалися протягом усього зростання завроподів, забезпечуючи докази онтогенетичного поділу їх харчових звичок і кормової бази. Комбінація маленького розміру в сукупності з базальними і похідними символами, представленими тут, ще раз підкреслює уважність і обережність, при яких слід призначати назви нових титулів, оскільки вони можуть бути свідченням незрілості у вже відомих таксонів. Щоб звузити таксономічну ідентичність нового зразка, автори дослідження порівняли його з чотирма відомими родами диплодокових з формації Морісон: Barosaurus, Diplodocus, Galeamopus і Kaatedocus. Диплодок відомий з восьми повних черепів (CM 11255, CM 3452, CM 11161, MOR 7029, SMM P84.15.3, USNM 2672, USNM 2763), Kaatedocus з трьох черепів (AMNH 7530, SMA 0004, SMA D-16/3), а Galeamopus щонайменше з трьох часткових черепів (AMNH 969, SMA 0011 і HMNS 175). Серед динозаврів вже знайдено кілька невеликих ювенільних особин (зокрема Nanotyrannus), які показують основні і похідні символи і займають незвичайні базальні філогенетичні позиції. Дійсність і систематичне розташування таких титулів часто піддається сумніву і оскаржується. Як вважають автори дослідження, поєднання базальних і придбаних ознак для подальшого розвитку філогенезу розташування слід визнати індикатором незрілої стадії зростання, замість створення чергового окремого виду.
В світлі нинішнього багатства інформації, що відноситься до стадій росту динозаврів, ми вже не можемо вважати, що всі морфологічні відмінності відповідають філогенетичній індивідуальності. Облік онтогенезу може виявитися випробуванням для нинішньої філогенії.Кері Вудрафф і співавтори, 2018 рік
Однак хочу зауважити, що якщо дитяча особина сильно відрізняється від дорослої, її можна відносити до іншого титулу, як от це із аксолотлем.
 
Категорія:Organisms
Категорія:Motunida
Категорія:Vertebrates
Категорія:Longocollumotherium
Категорія:Terratolongocollum
Категорія:Diplodocus Longus