Батьки VS вчителі
Категорія: Робота з батьками

Реакція батьків на виклик у школу або необхідність поговорити з вчителем досить часто визначаються усвідомленим і напівзабутим шкільним досвідом самих батьків. Фігура вчителя для багатьох дорослих продовжує залишатися символом контролю і джерелом тривожності. Батьки несвідомо ставляться до                оцінки дитини вчителем і до позначок у щоденнику, як до оцінки їх батьківської успішності. Найбільші страхи перед школою відчувають батьки, які самі мають проблеми емоційно-психологічного характеру стосовно влади, різних форм підпорядкування та домінування у світі дорослих. Вчитель сприймається як всемогутній. Батьки, бояться вчителя, засвоюють особливі навички психологічного самозахисту замість захисту власної дитини. Ці навички часто пред'являються у формі "педагогічних рекомендацій" (по суті - небезпечних), наприклад: "Батьки завжди повинні підтримувати вчителя, щоб не упускати його авторитет". Або: "Якщо ми будемо захищати свою дитину, вона ніколи не навчиться захищати себе сама". Доросла людина, відчуваючи страх перед учителем, робить дитину відповідальним за свою самооцінку: "Тільки від тебе залежить, чи буде мені соромно, чи ні. Ти несеш відповідальність за мій внутрішній стан і переживання". Ця точка зору має надзвичайно поширений характер і, по суті, є передачею відповідальності від дорослого до дитини: "Поводься в школі добре, щоб мені не було соромно, щоб я не відчував себе поганим батьком". Дитина при такому підході змушена нести подвійний тягар відповідальності: і за себе, і за емоційний стан батьків. Батькам, які зазнають "шкільні страхи", не слід забувати, що вчитель, якого вони бояться, сам теж багато чого боїться. І це пов'язано з природою школи як соціального інституту. Це не таємниця, що школа дає дитині масу можливостей втратити інтерес до пізнання і замінити його поведінкою, орієнтованою на позначки і формальне виконання норм школи. Зниження інтересу до навчання, починаючи з переходом до середньої школи, є масовим явищем. Перед вчителем з точки зору педагогічних норм як ніби стоять два завдання: забезпечити результативність засвоєння знань і зберегти у дітей інтерес до пізнання. Однак оцінка роботи вчителів йде тільки за першим критерієм. Тим самим вчителя підштовхуються до досягнення результативності засвоєння будь-яку ціну, в тому числі і через збудження страху і тривожності в дітей. Це не суперечить завданням школи як системи примусової передачі знань дітям. Щоб світ дорослих міг відтворити себе, дитині належить оволодіти знаннями і засобами, необхідними для цього. Фактори успішності навчання, що відносяться до батьківського поведінки, наступні: Батьки успішних дітей мають реалістичні уявлення про поточні досягнення своїх дітей, але при цьому вірять, що в майбутньому вони обов'язково досягнуть успіху у своїй кар'єрі, допомагають дітям розвивати впевненість у собі, заохочуючи їх до виконання відповідних віку завдань у школі і вдома. Відносини батьків і дітей відрізняються теплотою і любов'ю, які використовуються батьками методи контролю характерні для авторитетного стилю батьківської поведінки. Діти знають межі дозволеного, але при цьому відчувають себе в безпеці і знають про те, що вони бажані й улюблені. Батьки постійно спілкуються з дітьми, читають дітям книги, уважно вислуховують їх і регулярно розмовляють з ними. Батьки підтримують інтерес дітей до пізнання і дослідження, і самі є рольовими моделями.