Проблема брехні у підлітковому віці
Категорія: Робота з батьками

Виявити брехню не так-то просто. Одна з проблем – це обвал інформації. Занадто багато інформації доводиться розглядати відразу. Занадто багато її джерел – слова, паузи, звучання голосу, вираз обличчя, рухи голови, жести, поза, дихання, піт, рум'янець або блідість і т. д. І всі ці джерела можуть п                ередавати інформацію поперемінно або з накладенням, рівною мірою претендуючи на увагу. Як не дивно, більшість людей насамперед звертають увагу на найменш достовірні джерела – слова і вирази обличчя – і таким чином легко помиляються. Брехуни зазвичай відстежують, контролюють і приховують не всі аспекти своєї поведінки. Швидше за все, вони і не змогли б цього зробити навіть при всьому своєму бажанні. Тому брехуни приховують і фальсифікують тільки те, за чим на їх думку, інші спостерігатимуть найбільш уважно. Брехуни схильні особливо ретельно підбирати слова. Дорослішаючи, людина дізнається, що більшість людей прислухаються саме до слів. Очевидно, словами приділяється така увага ще й тому, що це найбільш різноманітний і багатий спосіб спілкування. Словами можна передати багато повідомлення набагато швидше, ніж мімікою, голосом або тілом. Коли брехуни хочуть щось приховати, вони ретельно обмірковують свої слова не тільки тому, що їм відомо, яку увагу приділяють цьому джерелу інформації, але й тому, що за слова швидше доведеться відповідати, ніж за тон, вираз обличчя або рухи тіла. Сердитий вираз обличчя або грубий тон завжди можна заперечувати. Набагато важче заперечувати сказані слова, їх легко повторити, і від них важко повністю відректися. Інша причина, по якій за словами так ретельно стежать і так ретельно намагаються їх скорегувати, полягає в тому, що словами обдурити найлегше. Мова можна заздалегідь сформулювати найкращим чином і навіть записати. Люди намагаються піддати цензурі все, що може видати їх, а за словами простежити легше, ніж за обличчям. Знати, що говориш легко. Як це не дивно, багатьох брехунів видають необережні висловлювання. Не те щоб вони були не в змозі висловити свою думку якось інакше або намагалися, але не зуміли, ні, вони просто не вважали за потрібне ретельно підібрати слова. Але навіть обережного брехуна може підвести мовне застереження. Промахи, що здійснюються в повсякденному житті, наприклад застереження, помилкові іменування і помилки, що здійснюються при читанні і листі, не випадкові і свідчать про внутрішні психологічних конфліктах. Придушення може бути навмисним, якщо опонент бреше свідомо, але більш цікаві випадки, коли мовець не усвідомлює придушення. Обмовившись, він може зрозуміти, що було придушене, але може і не звернути на це уваги. Людина, намагається виявити брехню (верифікатор) повинен бути обережний, тому що далеко не кожна обмовка свідчить про обман. Видає обмовка брехня чи ні, зазвичай можна визначити за контекстом. Верифікатор повинен також намагатися уникати інший поширеної помилки і рахувати кожного, хто не робить застережень, правдивим. Багато брешуть, зовсім не обумовлюючи при цьому. Фрейд не пояснює, чому застереження далеко не завжди супроводжують брехні. Крім того, є спокуса вважати, що застереження відбуваються тоді, коли брехун підсвідомо бажає бути спійманим, ймовірно відчуваючи себе винуватим за свою брехню. Тиради – ось ще один спосіб, яким видають себе брехуни. Тирада відрізняється від застереження. Тут промахом є не одне-два слова, а зазвичай ціла фраза. Інформація не прослизає, а ллється потоком. Емоція "несе" брехуна, і він навіть далеко не відразу усвідомлює наслідки своїх одкровень. Залишаючись холоднокровним, брехун не допустив би такого витоку інформації. Саме напір захльостує емоції – сказу, жаху, страху або засмучення – змушує брехуна видавати себе. Окремі дослідники психології брехні стверджують, що деякі люди, коли брешуть, не дають прямих відповідей, ухильні або повідомляють більше інформації, ніж потрібно. Інші дослідження показали прямо протилежне: більшість людей занадто хитрі, щоб бути ухильними і уникати прямих відповідей. У цьому випадку великий ризик неправильної оцінки правдивої людини, мова якого опинилася ухильній або повної вивертів. Деякі люди завжди говорять таким чином. У їхньому випадку це не є ознакою брехні, це просто їх звичайна манера говорити. Складність полягає в тому, що будь-які прояви, в більшості випадків явно вказують на обман, для деяких людей можуть виявитися лише частиною їх звичайної поведінки. До цих пір не виявлено інших джерел витоку інформації та ознак обману, що виявляються в людської мови. Голос для характеристики людської мови навіть важливіший, ніж слова. Тут найбільш поширеними ознаками обману є паузи. Паузи можуть бути дуже тривалими або занадто частими. Запинки перед словами, особливо якщо це відбувається при відповіді на питання, завжди наводять на підозри. Підозрілі і короткі паузи в процесі самої мови, якщо вони зустрічаються дуже часто. Ознаками обману також можуть бути і мовні помилки: вигуки, наприклад "гм", "ну", "е-е"; повтори, наприклад "я, я, я маю на увазі, що я..."; зайві склади, наприклад "мені дуже сподобалося". Ці голосові ознаки обману – мовні помилки і паузи – можуть відбуватися за двома спорідненим причин. Брехун не продумав лінію поведінки заздалегідь. Якщо він не очікував, що доведеться брехати, або був до цього готовий, але не передбачав якогось певного питання, він може коливатися або робити мовні помилки. Але це може відбуватися і тоді, коли брехун підготувався добре. Сильна страх викриття може змусити і підготувати брехуна запинатися і навіть забувати вже продуману лінію поведінки. Боязнь викриття посилює помилки і у погано підготувався брехуна. Коли він чує, як неправдоподібно звучить його брехня, він починає ще більше боятися бути спійманим, в результаті чого зростає кількість пауз і мовних помилок. Тон голосу також може видавати обман. У той час як більшість людей вважають, що тон голосу відображає випробовувані в даний момент емоції, наукові дослідження до цих пір ще не довели цього. Відомо багато способів розрізняти приємні і неприємні голоси, але поки не відомо, чи буде голос звучати по-різному при різних негативних емоціях: при гніві, страху, засмученні, відразі або погорджений. Найбільше вивченим ознакою прояви емоцій у голосі є підвищення тону. Те, що у засмучених людей висота голосу зростає, показали майже 70% експериментів. Це особливо справедливо, ймовірно, в тих випадках, коли люди відчувають гнів або страх. Є деякі свідчення того, що при смутку або печалі висота голосу падає, але це ще не доведено. Вченим поки не відомо, чи змінюється висота голосу при хвилюванні, засмученні, відразі або погорджений. Емоційні зміни голосу приховати нелегко. Якщо брешуть головним чином про безпосередньо долають в момент виголошення брехні емоціях, шанси, що станеться витік інформації, досить великі. Якщо метою брехні є приховування страху або гніву, голос буде вище і голосніше, а мова, можливо, швидше. Прямо протилежні зміни голосу можуть видати відчуття печалі, яке намагається приховати обманщик. При раптовому виникненні емоцій звук голосу може також видавати брехню, чи не спрямовану на приховування емоційного стану. Боязнь викриття неодмінно відіб'ється на голосі. Підвищення тону голосу не є індикатором брехні – це ознака страху або гніву і, можливо, збудження. Однак не слід всякий прояв емоцій у голосі інтерпретувати як свідчення обману. Правдива людина, боячись, що йому не повірять, може через це підвищувати голос також, як і брехун, який боїться бути викритим. Жоден з наведених вище ознак не може мати самостійного значення, необхідно оцінювати всі ознаки в сукупності. Мімічні ознаки обману Особа є дуже цінним джерелом інформації для верифікатора. Зазвичай особа несе відразу два повідомлення – те, що брехун хоче сказати, і те, що він хотів би приховати. Одні виразу обличчя підтримують брехня, даючи нам невірну інформацію, інші ж – видають правду, тому що виглядають фальшиво, і справжні почуття просочуються крізь всі спроби приховати їх. У якийсь момент особа, будучи брехливим, може виглядати цілком переконливо, проте вже через мить на ньому можуть проявитися потаємні думки. А буває і так, що щирі і показні емоції передаються різними частинами особи в один і той же час. Справжні почуття відбиваються на нашому обличчі тому, що міміка може бути мимовільної, непідвладною нашим думкам і намірам. Але особа може і брехати, так як ми в змозі контролювати свою міміку, не дозволяючи людям побачити правду і змушуючи їх прийняти брехня. Поряд з мимовільними і навмисними виразами існує ще й колись завчені нами і тепер з'являються автоматично, бажаємо ми того чи ні, а часом – навіть всупереч цьому і, як правило, без нашого саморозуміння. Вже в перші роки життя діти вчаться контролювати вираз свого обличчя, приховуючи справжні почуття і зображуючи емоції, яких не відчувають. Батьки навчають цього дітей і власним прикладом, і відвертими повчаннями типу "Не дивись на мене так сердито", "Посміхайся, коли тітка дає тобі цукерочку", "Що це ти так похмуро виглядаєш?". Дорослішаючи люди настільки звикають до цих правил особи, що такі вирази входять у звичку, яку важко викорінити. Через якийсь час ці правила починають діяти автоматично, і ми вже не контролюємо і не усвідомлюємо їх проявів. Але навіть якщо люди і усвідомлюють ці правила, перестати слідувати їм не завжди можливо, в усякому разі це завжди непросто; адже якщо якась звичка закріпилася і діє автоматично, не вимагаючи усвідомлення, позбутися її нелегко. І найскладніше, на думку П. Екмана, побороти саме ті звички, які засновані на правилах особи. Найбільш складний джерело витоку інформації – мікровирази. Ці прояви дають повну картину приховуваних емоцій, але настільки скороминущу, що її зазвичай не встигають помітити. Мікровирази проявляються не більш ніж на чверть секунди. Багато дослідники визначили їх як результат придушення несвідомих емоцій. Але навіть чесна людина, коли його підозрюють у брехні, починає проявляти ті ж реакції, що і справжній обманщик. Нерозуміння цього факту може утруднити тлумачення вірних ознак емоцій. При інтерпретації мімічних ознак емоцій необхідно враховувати індивідуальні відмінності, завдяки яким справжній брехун може не проявляти ознак обману, тоді як чесна людина цілком може їх висловлювати. Деякі люди (особливо психопати або природжені брехуни) мають вражаючу здатність стримувати прояви своїх справжніх почуттів. По відношенню до цих людей не можна довіряти навіть вірним ознаками емоцій. Є й інший, менш поширений випадок, коли індивідуальні відмінності заважають нам правильно прочитати вірні мімічні ознаки емоцій. Він пов'язаний зі знаками мови. Наступна проблема, що стоїть на шляху розшифровки вірних мімічних та інших ознак обману, – акторська техніка, що дозволяє за допомогою міміки імітувати будь-які почуття. Акторська техніка (відома також як система Станіславського) вчить актора запам'ятовувати власні емоційні переживання, щоб згодом правдоподібно відтворювати їх на сцені. Коли актор користується цією технікою, вираз його обличчя є не імітацією, а пожвавленням емоції і на фізіологічному рівні. На обличчі брехуна з'являються вірні ознаки фальші тільки тоді, коли він імітує фальшиві почуття; система ж Станіславського дозволяє розмити межу між правдивими і помилковими емоціями. Більш того, брехун, який переконав себе в щирості своїх емоцій, сам починає вірити в них. Такого брехуна вже неможливо розпізнати. Існує ще одне джерело витоку інформації – очі. Розглянемо всі п'ять можливих з їх допомогою способів передачі інформації, певні П. Екманом [24, с. 52]. Обман видають тільки три з них. Перший спосіб – зовнішні зміни, що виникають завдяки роботі розташованих навколо очей м'язів. Ці рухи можна придушити або імітувати відносно легко. Другим джерелом інформації, яку дають нам очі, є напрямок погляду. Коли людина відводить погляд, це свідчить про наявність певних почуттів: рух вниз означає смуток, в сторону – огиду, вниз і в бік – вину або сором. Однак навіть відчуває свою провину обманщик постарається не відводити свої очі вбік, оскільки знає, що люди можуть помітити це і запідозрити обман. Третій, четвертий і п'ятий джерела інформації є більш обнадійливими щодо ознак обману. Моргати очима можна навмисно, але це також і мимовільна реакція, яка частішає при емоційному збудженні. До томі ж при цьому розширюються зіниці, і ця реакція, на відміну від попередньої не піддається свідомому контролю. П'ятий і останній джерело інформації – сльози. Вони також є результатом дії вегетативної нервової системи (ВНС). Однак сльози свідчать не про всіх емоціях, а тільки про деякі з них. Вони пов'язані, як правило, з горем, сумом, полегшенням, а іноді – з щастям і з нестримним сміхом. Якщо у людини з'являються сльози, впізнати приховуване почуття стає просто, адже сльози радості неможливі без сміху або посмішки. ВНС викликає й інші зовнішні зміни в особі: рум'янець, блідість, піт, які також як і всі інші мімічні і тілесні зміни, вироблені ВНС, важко приховати. Рум'янець вважається ознакою збентеження, а також почуття сорому і, можливо, провини. Рум'янець може свідчити або про те, що брехун збентежений і присоромлений своєю поведінкою, або про те, що він намагається приховати сам факт свого збентеження. Особа червоніє також і від гніву, і невідомо, чим цей рум'янець відрізняється від фарби сорому. Є припущення, що обидві реакції викликані розширенням периферичних кровоносних судин шкіри обличчя, однак багрова фарба гніву може відрізнятися від рум'янцю збентеження ступенем, місцем розташування і тривалістю. Є ще три види ознак, за якими можна судити про фальшивості виразу обличчя: асиметрія, тривалість і несвоєчасність виразу обличчя. При асиметричному вираженні одна і та ж емоція проявляється на якийсь половині обличчя сильніше, ніж на іншій. Його не слід плутати з одностороннім виразом, при якому рухається тільки одна половина обличчя. Такі односторонні вислови, як правило, не викликані емоціями. Вони зазвичай використовуються в емблемах, таких як підморгування або скептичне підняття брови. Якщо одна сторона обличчя викривляється сильніше, ніж інша, це є вірною ознакою фальшивої емоції. Вирази, що тривають більше десяти секунд, або близько п'яти секунд – з більшою часткою ймовірності, є фальшивими. Довго утримуваний вираз обличчя є, швидше за все, емблемою або насмішкою. Аналіз мімічних ознак обману був би незакінченим, якщо не розглянути одне з найважливіших виразів обличчя – посмішку. Посмішка відрізняється від усіх інших виразів – вона висловлює радість за допомогою тільки однієї м'язи, тоді як на вираження інших емоцій потрібно від трьох до п'яти. Завдяки своїй простоті посмішка розпізнається легше інших емоцій. Удавані посмішки служать для того, щоб переконати когось у позитивних, насправді не відчуваних почуттях. При цьому людина може не відчувати практично нічого або навіть відчувати негативні емоції, які і намагатиметься прикрити удаваною посмішкою. Існує ряд ознак, що відрізняють удавану, що претендує здаватися щирою, посмішку від дійсно щирою (по П. Екману): Удавана посмішка більш асиметрична, ніж щира. Щира посмішка не супроводжується рухом м'язів, розташованих навколо очей. Прикривальна посмішка поширюється тільки на нижню частину обличчя і нижні повіки. Незважаючи на таку посмішку, у верхній частині особи можуть з'явитися вірні ознаки таких емоцій, як страх або печаль. Але і на нижній частині обличчя удавана посмішка може перекривати прояви стримуваних емоцій не повністю, замість цього часом відбувається змішання елементів обох емоцій, і на обличчі залишаються деякі сліди змішаних почуттів. На закінчення потрібно сказати, що верифікатор ніколи не повинен покладатися тільки на один ознака обману, їх обов'язково повинно бути декілька. Вирази особи повинні супроводжуватися відповідними інтонаціями, словами чи жестами. Розробка програми дослідження та її реалізація Методика "Доповнення сюжету картинки неіснуючим фрагментом" дозволяє дослідити поведінку брехуна людини і визначати в ньому ознаки, що допомагають реципієнтам виявляти брехня. В якості стимульного матеріалу використовувалися картинки із зображеними на них фрагментами, об'єднаними між собою загальним сюжетом. Кількість фрагментів – п'ять, три з яких зображені на картинці у вигляді персонажів, четвертий замінений "хмарою", замість п'ятого зображено "хмара" з назвою персонажа. Група досліджуваних ділиться на комунікаторів (сім чоловік – за кількістю картинок) і реципієнтів (решта). Безпосередньо перед виступом кожному комунікатору видається картинка. Реципієнти позбавлені можливості бачити зображене на картинці. Перед комунікатором ставиться наступне завдання: описати всі персонажі в заданому порядку, замінюючи "хмари" на вигадані ним персонажі, які б гармонійно вписалися в загальний сюжет картинки, таким чином, щоб реципієнти не здогадались про те, який сюжет був вигаданий. Завдання реципієнтів: вгадати вигадані комунікатором персонажі, вказати на ознаки, на підставі яких було зроблено висновок, результати своїх спостережень зафіксувати на бланку. Справжні цілі дослідження випробуваним не повідомлялися. Легендою дослідження була перевірка здатності відтворити ситуацію в умовах дефіциту інформації. Це було зроблено для того, щоб спрямувати зусилля комунікатора на досягнення цілісності оповідання і звести до мінімуму можливу дезінформацію реципієнтів комунікатором щодо вигаданого сюжету. Легенда дослідження, а також дефіцит часу, наданого для виступу (1-1,5 хвилини) мали на меті домогтися максимально природної поведінки комунікаторів. Методика дозволила виділити зі всієї вибірки досліджуваних тих, хто був найбільш ефективний у продукуванні брехні.